Tři případy Nero Wolfa a státní policie

Rex Stout

(2000)

Hodnocení:

100%

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Rex Stout

TŘI PŘÍPADY NERO WOLFA A STÁTNÍ POLICIE

ODDYCH, Český Těšín, 1996

Tři vraždy

Domov znamená bezpečí

Poldův vrah

Prcek a opice

Kdo je můj otec

Případ divoké kočky

Rex Stout

TŘI PŘÍPADY NERO WOLFA A STÁTNÍ POLICIE

Z anglických originálů přeložili:

Tři vraždy, Triple Jeopardy – Bronislava Litnerová

Kdo je můj otec, The Father Hunt – Jiří Bursa

Případ divoké kočky, The Mountain Cat Murders – Milan Moučka

Copyright © 1951 by Rex Stout

Copyright © 1968 by Rex Stout

Copyright © 1939 by Rex Stout

All rights reserved

© Translation by Bronislava Litnerová, Jiří Bursa, Milan Moučka, 1996

© Vydal ODDYCH, Český Těšín, Střelniční 54, 1996,

1. vydání, náklad 4500 ks

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o., Český Těšín, Střelniční 54

Doporučená cena nakladatelem 129 Kč včetně DPH

ISBN 80-85941-32-5

Tři vraždy

Domov znamená bezpečí

1. KAPITOLA

„Náš synovec Arthur byl romantik,“ řekla paní Benjamina Rackella a téměř neznatelně pohybovala svými napjatými tenkými rty. „Myslel si, že být komunistou je romantické.“

Nero Wolfe, sedící za stolem ve své obrovské židli, které nezbývalo nic jiného, než trpělivě snášet sedminu tuny jeho váhy, se na ni kabonil. Já u svého psacího stolu s poznámkovým blokem a perem jsem si dovolil nesoucitně se ušklíbnout. Wolfe se velmi ovládal, aby nevybuchl. Schůzka, kterou si pan Rackell domluvil ve Wolfově kanceláři v přízemí jeho starého sídla na Západní třicáté páté ulici v šest hodin večer, byla dohodnuta telefonicky sekretářkou kanceláře Rackell Importing Company, ale nic nebylo řečeno o tom, že by měla přijít i jeho žena. A manželka, která jednala, jako by mělo začít představení, byla narušitelem a nezvaným hráčem, kvůli němuž se Wolfe musel mračit na kteréhokoliv muže, natož ženu.

„Ale,“ namítl, ne příliš sarkasticky, „říkáte, že nebyl komunista, že naopak pracoval pro FBI, když vstoupil do komunistické strany.“

S největší radostí by jí řekl, aby zmizela. Ale jeho dům měl pět poschodí, včetně základů a pokojů s květinami plnými orchidejí na střeše, a taky tady byl Fritz, šéfkuchař, a Theodore, botanik, a já, Archie Goodwin, poctivý, spolehlivý asistent, který nemá na svých bedrech nic kromě příjmů, které vydělává jako soukromý detektiv. A Rackellův šek na tři tisíce fešáků, které nabízel jako zálohu a který ležel pod těžítkem na Wolfově stole.

„To je právě to,“ řekla paní Rackellová netrpělivě. „Není to romantické pracovat pro FBI? Ale proto to nedělal. Udělal to proto, aby sloužil své vlasti. Proto ho zabili. To, že byl romantický, s tím nemá nic společného.“

Wolfe udělal obličej a dovolil si ji obejít. Jeho oči spočinuly na Rackellovi. Pravděpodobně se s ním spojila telefonicky. Byl to typ podsaditého muže s krátkými pažemi a nohama, ačkoliv nebyl trpaslík. Měl dlouhý a široký trup a hlavu podlouhlou a úzkou. Oči měl v koutcích pokleslé a stejně tak ústa, takže vypadal smutně, i když smutný nebyl.

Wolfe se ho zeptal: „Mluvil jste s FBI, pane Rackelle?“

Ale odpověděla za něj manželka. „Ne, nemluvil,“ řekla. „Já jsem tam včera osobně zašla. Dosud si to asi nikdo netroufl. Neřekli mi vůbec nic. Nepřipustili ani, že pro ně Arthur pracoval jako špeh pro svou zemi! Řekli, že je to věc newyorské policie a že si mám promluvit s ní – jako bych to už neudělala!“

„Řekl jsem ti, Pauline,“ řekl Rackell mírně, ale ne nesměle, „že FBI lidem nic neříká. A policie taky ne, když se jedná o vraždu, a obzvláště, když se do toho zapletou komunisti. Proto jsem trval na tom, ať se spojíme s panem Wolfem, abychom zjistili, co se děje. Jestliže FBI nechce nic slyšel o tom, že pro ně Arthur pracoval, znamená to, že nemají zájem na tom, aby byl vrah dopaden. Co jiného jsi čekala?“

„Já očekávám spravedlnost!“ prohlásila paní Rackellová a tentokrát se její rty viditelně pohnuly.

Dal jsem jí do svého poznámkového bločku čárku.

Wolfe se zamračil tentokrát na Rackella: „Je v tom nějaký zmatek. Pochopil jsem, že chcete, abych vyšetřoval vraždu. Teď ke mně přijdete a chcete po mně, abych zjistil, co se děje. Jestli chcete, abych vyšetřoval, co dělá policie a FBI, je to příliš velké sousto.“

„To jsem neřekl,“ zaprotestoval Rackell.

„Ne, ale vysvětlete to. Co vlastně chcete?“

Rackellovy smutné oči vypadaly teď téměř truchlivě. „Chceme fakta,“ prohlásil. „Myslím si, že policie a FBI jsou docela schopny obětovat se pro práva občanů, pokud je to v zájmu veřejnosti. Náš synovec byl zavražděn a moje žena měla právo se jich zeptat, co hodlají dělat, a oni jí to měli říci. Tohle jen tak nenechám. Je tohle demokracie, nebo ne? Já nejsem –“

„Ne!“ vyhrkla manželka. „To není demokracie, to je republika.“

„Navrhuji rekapitulaci,“ řekl Wolfe popudlivě, „abych zjistil, jestli to vidím dobře. Vykombinuji to, co jsem četl v novinách, s tím, co jste mi řekli.“ Zaměřil se na manželku. Pravděpodobně došel k závěru, že si netroufne skákat mu do řeči, když se jí bude dívat do očí. „Arthur Rackell, osiřelý synovec vašeho manžela, byl docela schopný ve svém dovozním byznysu. Dostával pěkný plat, bydlel s vámi ve vašem domě tady v New Yorku na Šedesáté osmé ulici. Asi před třemi lety jste zjistili, že v diskusích o politice a sociálních otázkách zaujal radikálně levicový postoj. Vyčítali jste mu to, ale marně. Jak šel čas, stával se víc a více levicovější a otevřenější, až se jeho názory a argumenty zcela ztotožňovaly s komunistickou linií. Vy, oba, vy i váš manžel, jste se s ním hádali a prosili ho, ale –“

„Já,“ vyhrkla paní Rackellová. „Můj manžel ne.“

„Teda, Pauline,“ protestoval Rackell. „Taky jsem se s ním hádal.“ Podíval se na Wolfa. „Neprosil jsem ho, protože jsem si nemyslel, že na to mám právo. Neuznávám, že se lidi mají přemlouvat, aby se vzdali svého přesvědčení. Dával jsem mu plat a nechtěl jsem, aby si myslel, že musí –“ Byznysmen mávl rukou. „Měl jsem Arthura rád, vždyť to byl syn mého bratra.“

„V každém případě,“ pokračoval Wolfe příkře, stále promlouvaje k jeho ženě, „se nezměnil. Paličatě se držel své komunistické pozice. Schvaloval komunistický útok v Koreji a kritizoval činy Spojených národů. Nakonec jste zjistili, že to není k vydržení, a dali jste mu ultimátum: buď se vzdá svého nesnesitelného –“

„Ne ultimátum,“ opravila ho paní Rackellová. „Můj manžel to odmítl. Já jenom –“

Wolfe ji předběhl: „Nakonec jste si řekla, že toho máte dost a že už ho déle nestrpíte v domě. Musela jste to udělat docela rychle, dokud ho ještě nenapadlo odhalit nesmírně velké tajemství: že ho totiž přemluvila ještě v roce devatenáct set čtyřicet osm FBI, aby vstoupil do komunistické strany a dělal jim špionáž. Žádné další varování by ho od toho určitě neodradilo.“

„Neřekla jsem, že to bylo jednoduché. Řekla jsem mu –“ zarazila se a úzké rty se ještě ztenčily. Dostatečně si odpočinula a z těch napjatých rtů vyklouzla slova: „Myslím, že si myslel, že ztratí práci, a byl dobře placený. Mnohem více, než by dostal za práci, kterou dělal.“

Wolfe přikývl: „V každém případě vám prozradil své tajemství a vy jste slíbila, že to nikomu neřeknete, a stala jste se jeho spojenkyní. Sama jste ho pochválila, ale před ostatními jste musela předstírat, že pokračujete ve svém postoji odpůrkyně. Řekla jste to jen manželovi, nikomu jinému. Říkáte, že to bylo před týdnem?“

„Ano.“

„A v sobotu večer, to je před třemi dny, byl váš synovec zavražděn. Takže teď co se týče toho. Naznačila jste trochu, co jste zjistila na policii, ale podívejme se na to. Opustil apartmá, váš dům, a jel taxíkem do Chezarovy restaurace, kde měl schůzku, na večeři. Pozval tři ženy a dva muže, aby s ním povečeřeli, a všichni už byli u baru, když dorazil. Když váš synovec vstoupil, odebrali se s ním ke stolu, který měl rezervován, a dali si koktejl. Vytáhl malou kovovou krabičku z –“

„Zlatou.“

„Zlato je také kov, madam. Vytáhl ji z kapsy, ze své náprsní kapsy, položil ji na stůl a nechal ji tam ležet ve chvíli, kdy objednával u číšníka. Rozproudila se konverzace. Když číšník přinesl talíře a rohlíky a máslo, krabička se začala točit. Všechno to na stole trvalo okolo desíti nebo dvanácti minut. Když byl servírován předkrm a váš synovec měl začít jíst, vzpomněl si na krabičku, našel ji za košíkem s rohlíky, vytáhl z ní vitamínovou kapsli, spolkl ji a spláchl douškem vody a pak se pustil do předkrmu. Za šest nebo sedm minut najednou vykřikl, vzepjal se, převrhl židli, křečovitě zagestikuloval, ztuhl, zkolaboval, zhroutil se na zem a zemřel. Zjistilo se, že další dvě kapsle v kovové krabičce, které se zcela podobaly té, kterou si vzal váš synovec, obsahují zcela neškodné vitamíny. Ale váš synovec spolkl kyanid draselný. Byl tedy zavražděn záměnou vitamínové kapsle s kapslí, jejímž obsahem byl jed.“

„Ovšem. To je to, co –“

„Budu, prosím, pokračovat. Byla jste a jste přesvědčena, že tato záměna byla provedena jedním ze společníků u večeře, který je komunistou a který zjistil, že váš synovec pracuje pro FBI, a informovala jste o tom inspektora Cramera z policie. Nikdo však vaši informaci neakceptoval tak, jak jste si přála, především v následujícím rozhovoru s ním včera ráno, tedy v pondělí, a proto jste sama navštívila kancelář FBI, setkala se s panem Anstreyem a zjistila jste, že se ke všemu staví odmítavě. Zaujal pozici, že zabití člověka v Manhattanu je věcí newyorské policie. Rozčilená jste odešla do kanceláře inspektora Cramera, a protože tam nebyl, hovořila jste se seržantem jménem Stebbins. Znovu jste rozčileně odešla, a přijala manželův návrh, který vyslovil dnes ráno, že já budu vaším poradcem, a teď jste tady. Vynechal jsem něco důležitého?“

„Jeden malý detail,“ řekl Rackell a odkašlal si. „To, že jsme řekli inspektoru Cramerovi o tom, že Arthur vstoupil do komunistické strany na rozkaz zaměstnavatele – FBI – to bylo důvěrné. Samozřejmě tento rozhovor s vámi je také důvěrný, přirozeně, jsme snad vašimi klienty.“

Wolfe zakroutil hlavou: „Ještě ne. Chcete si mě najmout, abych vyšetřoval smrt vašeho synovce?“

„Ano. Samozřejmě.“

„Potom byste měli vědět, že v diskrétnosti mě ještě nikdo nepředstihl, a nebudu proto pracovat, pokud mě bude někdo omezovat.“

„To je dostatečně fér.“

„Dobře. Rozhodnutí vám řeknu zítra, pravděpodobně do poledne.“ Wolfe se naklonil, aby odstrčil těžítko, a uchopil šek. „Mohl bych si to zatím nechat a vrátit, pokud si to rozmyslím a tu práci nebudu moci vzít?“

Rackell se zamračil, uveden do rozpaků. Jeho žena vyhrkla: „Proč byste ji nemohl vzít?“

„Nevím, madam. Doufám, že ano. Potřebuji peníze. Ale musím se na to trochu podívat – diskrétně, samozřejmě. Řeknu vám to nejpozději do zítřka.“ Natáhl ruku s šekem. „Nebo si ho raději vemte a zkuste to jinde.“

Nelíbilo se jim to, obzvláště jí. Dokonce se se sevřenými rty zvedla z červené koženkové židle, aby šek vzala, ale po jakémsi tajném znamení jejího manžela, aby to tak nechala, položila šek znovu na stůl. Chtěli nám říci více detailů, především o pěti synovcových hostech u oběda, ale Wolfe řekl, že to může počkat, a oba nepříliš potěšeně odešli. Když jsem je doprovázel k hlavním dveřím, Rackell mi věnoval zdvořilou poklonu na rozloučenou, ale ona ani nevnímala, že tam jsem.

Když jsem se vrátil do kanceláře, vzal jsem šek a uložil ho do sejfu a potom se narovnal, abych se podíval na Wolfa. Jeho nos sebou cukal. Vypadal, jako by měl v ústech ústřice s křenem, kombinaci, kterou nesnášel.

„Nemohu si pomoct,“ řekl jsem mu. „Když se na to tak dívám ze všech stran, byla by to dobrá klientela. Na co se musíme trochu podívat?“

Povzdechl: „Sežeňte pana Wengerta z FBI. Chcete se s ním setkat dnes večer, pokud je to možné. Já s ním promluvím.“

„Je skoro sedm hodin.“

„Pokuste se.“

Přešel jsem k telefonu na mém stole, vytočil RE 2-3500, hovořil s nějakým cizincem a mužem, se kterým jsem se několikrát setkal, a oznámil Wolfovi: „Nemožné. Zítra ráno.“

„Dohodněte schůzku.“

Udělal jsem to a zavěsil jsem.

Wolfe seděl a kabonil se na mě. Promluvil: „Dám vám po obědě instrukce. Máme Gazette z posledních tří dnů?“

„Určitě.“

„Přineste mi je, prosím.“ Znovu si vzdychl: „Ksakru, sobota, a zítra je středa. Máme skluz.“ Vztyčil se a obličej se mu rozjasnil. „Jsem zvědav, jak si Fritz poradil s tou rybou.“

Zvedl se ze židle a namířil si to do haly a kuchyně.

2. KAPITOLA

Ovzduší Manhattanu ve středu ráno bylo klimatizováno – velmi špatně. Tučňáci by byli chudáci. Po cestě na Foley Square jsem si v taxíku položil sako vedle sebe, ale když jsem řidiči zaplatil a vystoupil, oblékl jsem si ho. Potit se, nebo se nepotit? Musel jsem světu ukázat, že soukromý detektiv je tvrďas, který i ve vedru vydrží v saku. Když jsem byl po chvilce čekání vpuštěn do Wengertova velkého rohového pokoje, našel jsem ho v košili s dlouhými rukávy s uvolněnou kravatou i límcem. Postavil se, aby si se mnou potřásl rukou, a vyzval mne, abych se posadil. Vyměnili jsme si postřehy (zdvořilá konverzace).

„Už jsem vás neviděl pěkně dlouho,“ řekl jsem mu, „od té doby, co jste byl povýšen. Gratuluji.“

„Díky.“

„Rádo se stalo. Všiml jsem si, že máte naštvaný hlas, ale myslím si, že to je zbytečné. Pan Wolfe posílá pozdravy.“

„Nápodobně.“ Jeho hlas trošku zjihl, ale jen nepatrně. „Nikdy nezapomenu na to, jak proplul tou rtuťovou záležitostí.“ Podíval se na hodinky na zápěstí. „Co pro vás mohu udělat, Goodwine?“

Před několika lety, když jsme byli společně v G2, jsem byl pro něho Archie, ale neměl ten rohový pokoj s pěti telefony na stole. Přehodil jsem nohu přes nohu, abych naznačil, že nijak nespěchám.

„Nic vážného,“ řekl jsem mu. „Pan Wolfe chce jen něco objasnit. Včera ho přišli navštívit muž a žena jménem Rackellovi. Chtějí po něm, aby vyšetřoval smrt jejich synovce, Arthura Rackella. Víte o tom něco, nebo nechcete ještě někoho přizvat? Paní Rackellová hovořila s nějakým panem Anstreyem.“

„Vím. Pokračujte.“

„No, nebudu to teda dále příliš barvitě líčit. Naše banka říká, že Rackell nabízí sedm cifer západně od desetinné čárky, a my bychom si rádi zasloužili tenhle honorář tím, že najdeme vraha, ať to bude pro naši zemi dobře, nebo špatně. Nesnášíme torpédování státní lodi v tomhle špatným počasí. Rackellovi přišli za panem Wolfem proto, že si myslí, že FBI a NYPD považují smrt Arthura za politováníhodný, ale nevýznamný incident. Říkají, že byl zabit komoušem, kterej zjistil, že je špicl FBI. Než budeme dále pokračovat v této teorii, pan Wolfe si to chce s vámi vyjasnit. Samozřejmě, nebudete nám možná chtít říct, že ve skutečnosti byl tajně váš. Že?“

„Je větší horko než včera,“ prohlásil Wengert.

„Jo. Co kdybyste mi dal nějaký tajný znamení. Třeba mrknutí okem?“

„Ne.“

„Potom zkusím něco obecnějšího. O tomhle anděli – komouši v papírech nebyla ani zmínka. Pracuje vaše FBI na tý vraždě, oficiálně nebo nějak jinak?“

„Mnohem větší horko,“ řekl.

„Opravdu je. A co ostatní, těch pět hostů u večeře? Samozřejmě, jsou naším soustem. Nějaké návrhy, požadavky nebo rozkazy? Žádné nastražené provázky, abychom mohli klopýtnout?“

„A taky vlhko.“

„Absolutně. Zjišťuji, že byste nám možná prozradil základní principy, ale bojíte se, že by na titulku v zítřejších novinách mohlo být: FBI VARUJE NERA WOLFA, ABY DAL RUCE PRYČ OD VRAŽDY RACKELLA. Mimochodem, jestli nám dáte znamení, abychom přestali, museli byste říct proč, protože my budeme pokračovat. Jen abychom si to dočista vyjasnili, existuje nějaká otázka, kterou jsem se ještě nezeptal, která by vás vyvedla z míry?“

„Ne.“ Postavil se. „Bylo fajn znovu vás vidět po těch starejch časech, a klidně můžete Wolfovi vyřídit mé pozdravy, ale řekněte mu, aby se chytil za nos. Ten nervák. To byl nápad, poslat sem vás a chtít všechno objasnit! Ten vůl! Proč mě nepožádal, abych mu rovnou poslal seznamy? Přijďte sem znovu, až tady nebudu já.“

Dal jsem se na cestu ven, ale než jsem došel ke dveřím, otočil jsem se. „V rádiu dneska ráno říkali, že bude padesát pět ve stínu,“ řekl jsem mu a šel.

Na Foley Square vždycky chytíte taxíka. Sundal jsem si sako, vlezl do jednoho a řekl řidiči, ať jede na Západní Dvacátou ulici. Než jsme tam dojeli, byl jsem košilí na zádech přilepen k sedadlu. Odcucl jsem se, zaplatil, vystoupil, oblékl si sako a vstoupil do budovy. V ústředí kriminálního komisařství Manhattan západ jsem se cítil mnohem příjemněji než ve správní budově Spojených států. Byli tady vězni, jeden osaměle seděl u odřeného malého stolku, v jehož směru jsem byl veden. Ode dne, kdy jsem v této budově udělal momentku útržku přísně tajného papíru, ačkoli to nemohli dokázat, mě nikdy nenechali potulovat se tady volně.

Seržant Purley Stebbins byl velký a silný, ale ne pěkný. Jeho zrezivělá točící židle skřípala při každém jeho pohybu a i teď, když se opřel, zakvičela.

„Ech, kruci,“ řekl jsem, zatímco jsem si sedal, „zapomněl jsem. No, na příští návštěvu sem si s sebou vezmu na tu židli plnou olejničku.“ Zvedl jsem hlavu. „Na co tak nasupeně civíte? Jsem snad tak odpornej?“

„Nemusíte být ani odpornej.“ Pokračoval v nasupeném výrazu. „Doprčic, proč si vybrali zrovna Nera Wolfa?“

Využil jsem chvilky, možná dvou vteřin. „Moc rád slyším,“ řekl jsem potěšeně, „že policajti a tajný spolupracujou tak úzce. Občani můžou klidně spát. Wengert musel zavolat snad minutu po mým odchodu. Co říkal?“

„Mluvil s inspektorem. Co chcete?“

„Možná bych si měl promluvit s inspektorem.“

„Má moc práce. Takže Rackellovi si najali Wolfa?“

Zvedl jsem nos: „Pan a paní Rackellovi požádali pana Wolfa, aby vyšetřil okolnosti smrti jejich synovce. Než kolem toho začne kroužit jako cyklon, chce vědět, jestli bude schopen přijmout styl lidí zodpovědných za národní bezpečnost. Navštívil jsem Wengerta a obcházelo ho horko. Nechce se do toho zamotat. Teď jsem navštívil vás kvůli anděli – komouši, kterej není na seznamu. Jestli je proti zájmům veřejnosti, abychom tuhle práci vzali, řekněte mi, proč. Znám vás a Cramer si myslí, že je proti veřejnému zájmu nejen jíst, ale i dělat práci detektiva, ale to nestačí. Potřebujeme fakta.“

„Uch, uch,“ zabručel Purley. „Wolfe si myslí, že když vám je dáme, využije je líp než my. Cvok. Řeknu vám jedno. Tenhle případ píchá. Nechte toho.“

Soucitně jsem přikývl. „To je pravděpodobně dobrá rada. Řeknu to panu Wolfovi.“ Zvedl jsem se. „Rádi bychom, abyste podepsal prohlášení, který vobsahuje jádro tohodle interview. Tři policajti, jeden –“

„Běžte někam,“ zaskřehotal. „Ven. Vypadněte.“

Myslel jsem si, že to nemyslí vážně, ale na chodbě už na mě čekal můj doprovod, starý, břichatý veterán s rozpláclým nosem. Když jsem vypochodoval a dal se k východu, kolébal se za mnou.

Bylo po jedenácté, když jsem se vrátil do kanceláře. Wolfe zrovna ukončil své dvě hodinky v pokojích s květinami a seděl za stolem s pivem před sebou. Nic na světě se tak nepodobalo cyklonu, jako on.

„Nuže?“ zamumlal na mě.

Posadil jsem se. „Ten šek uložíme. Wengert posílá své pozdravy. Purley ne. Oba si myslí, že jste mě poslal, abych ze sebe udělal zadarmo pitomce, a posmívali se myšlence, že máme starost o veřejné blaho. Wengert zatelefonoval Cramerovi minutu po mém odchodu. Nedostal jsem z nich ani ‚ň‘. Víme jen to, co máme v papírech.“

Broukl: „Sežeňte pana Rackella.“

Takže jsme případ vzali.

3. KAPITOLA

Dvě otázky o sedmi lidech, kteří se sešli v kanceláři po večeři toho středečního večera, byly stále otevřené: byli snad někteří z nich komouši a byl snad některý z nich vrahem? Udělal jsem z nich sedmu tím, že jsem mezi podezřelé zařadil i naše klienty, abych nevypadal zaujatě.

Pozorně jsem si je prohlížel, když přijížděli a scházeli se, a teď, když jsem tak seděl u svého stolu a všechny je měl před sebou, nevstrčil bych ruku do ohně za žádného. Kdysi dávno jsem byl toho názoru, že žádný vrah, ať muž nebo žena, se nedokáží vystavovat pohledu a někde se ukazovat, ale teď jsem si to mohl ověřit. Takže jsem se díval.

Ten, který byl nejblíže ke mně, byl vysoký, hubený chlápek ve středních letech jménem Ormond Leddegard. Možná, že byl odborníkem zabývajícím se pracovními vztahy a asi i žil takovým způsobem, ale měl nešikovné prsty. Vytáhnout krabičku cigaret a zápalek a zapálit si ho stálo obrovskou námahu a musel to udělat téměř všemi deseti, a to ho odsunulo na seznamu někam dolů. Existovala však možnost, že byl natolik vychytralý, že ze sebe dělal nemotoru schválně. Pak bych mohl dojít k závěru, že měl prsty natolik ohebné, že mohly nepozorovaně odstranit krabičku ze stolu, vstrčit do ní substanci a vrátit krabičku na stůl, aniž by ho při tom někdo chytil, mohl by to udělat. Jeden malý fakt samozřejmě snadno vysvětlíme tak, že budeme mít dobráka, řekněme Saula Panzera, který stráví několik dní s tuctem nebo tak nějak svých přátel a známých. Ale to až později.

Vedle něj, s nohou přehozenou přes nohu tak, jako by měla být fotografována ze všech stran, seděla Fifi Goheenová. Technika zkřížených nohou byla zautomatizovaná, starý zvyk. Před sedmi nebo osmi lety se stala Miss roku a žádná redakce by se neodvážila vytisknout časopis bez kousku něčeho jejího. Ale to už je dávno. A teď byla námětem na titulní stranu jako podezřelá z vraždy. Nebyla vdaná. Říkalo se o ní, že stovky mužů, okouzlených její atraktivností, už už otevíraly svá ústa k velké nabídce, ale když v jejích krásných tmavých očích spatřily podivný záblesk tvrdosti, raději držely jazyk za zuby. Takže byla stále slečnou Goheenovou, bydlící s mámou a tátou na Park Avenue.

Vedle ní, hledě v půlkruhu na Wolfův stůl, byl Benjamin Rackell, jehož šek jsme to odpoledne uložili v naší bance, se svým dlouhým hubeným obličejem ještě zarmoucenějším než den před tím. Po jeho pravé straně bylo individuum, které bylo anatomicky ženského pohlaví, ale jinak – nespecifikovatelné. Jmenovala se Della Devlinová a její věk byl nedůležitý. Pracovala jako nákupčí novinek pro obchody v jiných městech. Ve středu New Yorku je takových deset tisíc každou sobotu nebo neděli, a všechny jsou zneužívány. Vidíte jim to na obličejích. Problémem je, kdo je zneužívá, ale jednoho dne to možná zjistím. Stranou toho na Delle Devlinové nebylo viditelně nic špatného, kromě toho, že měla příliš velké uši.

Vedle ní byla hvězda – ačkoliv, samozřejmě, všichni tihle lidé se od doby, řekněme ex officio, stali hvězdami. Henry Jameson Heath, nyní kolem padesátky, zdědil v mládí jmění, docela pěknou hromádku, ale velmi málo lidí v jeho finančním světě s ním mluvilo. Nebyla řeč o tom, že by investoval prachy do komunistické strany nebo tak, nebo snad kolik, ale nedělaly se tajnosti s tím, že je jedním z hlavních dodavatelů a sběratelů kaucí za komunisty, kteří byli uvězněni. V současné době byl sám obžalován za urážku kongresu a stál pravděpodobně v čele umírněného směru. Měl na sobě starý proužkovaný oblek, který mu byl malý, měl kulatý, baculatý obličej a nedovedl se na vás dívat bez toho, že by nevyvalil oči.

Za Heathem, na konci půlkruhu, seděla Carol Berková, jediná, proti které jsem měl něco osobního, co stálo za zmínku. Kdykoliv svoláme skupinku hostů, nabízím místa, a jestli je mezi nimi jeden, kterého by stálo za to prostudovat, posadím ho na židli nejblíže té mé. Totéž jsem udělal s Carol Berkovou, ale zatímco jsem byl na chodbě a uváděl Leddegarda, který přišel poslední, doběhla mě a já jsem měl na ni vztek. Cítil jsem, že si na ni musím dát pozor. Když jsem studoval její papíry zároveň s ostatními to odpoledne společně s Lonem Cohenem z Gazette, zjistil jsem, že měla pracovat jako nezávislá specialistka s TV, ale nikdo ji ve skutečnosti nechtěl, protože měla reputaci extrémně rychlé moderátorky a existovalo šest různých verzí, proč před třemi lety opustila Hollywood. A ještě k tomu byl člověk na rozpacích, jestli je příjemné se na ni dívat, nebo ne. Pokud se jedná o rychlé ‚ne‘ velká většina, u rychlého ‚ano‘ malá většina. Takže když Carol Berková překročila práh a věnovala mi svýma hnědýma očima, které zepředu vypadaly jako mrtvolně bezvýrazné, moudrý pohled, zapsal jsem ji jako číslo jedna. V židli, kterou si vyměnila za mé nepřítomnosti, byla ode mne dobrých pět kroků.

Paní Benjamina Rackella, se rty sevřenými jako vždycky, seděla v červené koženkové židli na konci Wolfova stolu. Wolfe pohledem přelétl půlkruh. „Nebudu vám děkovat za to, že jste přišli,“ zamumlal na ně, „protože by to bylo impertinentní. Jste tady na žádost pana a paní Rackellových. Jestli jste přišli proto, abyste jim vyhověli, nebo proto, že si myslíte, že by to nebylo moudré, je to nepodstatné.“

Také, tak se mi to jevilo, bylo téměř nepodstatné to, jestli se dostavili nebo ne. Od té doby, co mě poslal na Foley Square a na kriminální oddělení, abych se něco dozvěděl, pokračoval zřejmě Wolfe v teorii Rackellových, že Arthur to schytal proto, že komouš, nebo komouši zjistili, že je kvítkem FBI. Ale tuhle teorii ještě nezveřejnili a Wolfe to nemohl vyzradit. Nebudeš se pídit po totožnosti špiónů FBI, ani těch mrtvých, pokud se chceš v životě věnovat práci soukromého detektiva a nechceš přijít o licenci. A jestli čirou náhodou Arthur nakrmil svou tetu škrkavkami a ve skutečnosti neměl nic společného s FBI, stejně tak jako já s DAR – ne, to by mohl vyřešit jenom vůl.

Takže Wolfe nemohl nejen dojít k motivu, nemohl dokonce ani naznačit, o jaký motiv se jedná. Jak potom mohl vůbec mluvit?

Ale mluvil. „Nevím,“ řekl, „jestli vám policie naznačila, v jaké situaci se nacházíte. Nelíbí se jí, že do toho strkám nos. Vchod do mého domu byl sledován až do dnešního rána, když zjistili, že pan a paní Rackellovi měli se mnou schůzku. Jeden nebo více z vás byl pravděpodobně sledován na cestě sem dnes večer. Ale pan Rackell si mě jaksepatří najal, já budu pro něho jaksepatří pracovat a vy mi dáte jaksepatří informace, pokud si myslíte, že je to správné.“

„To my právě nevíme, jestli je, nebo není.“ Leddegard se zavrtěl na židli a natáhl své hubené nohy. „Vlastně já ne. Dělám to ze zdvořilosti k lidem, kteří někoho ztratili.“

„To je od vás hezké,“ ujistil ho Wolfe. „Takže teď na čem jste. Včera jsem mluvil s panem a paní Rackellovými a s paní Rackellovou znovu dnes odpoledne. Je přirozené, že noviny zaměřily svou pozornost na vás, na pět lidí, kteří se zavražděným strávili poslední večer. Je to pochopitelné a dramatické a, konečně, vy jste tam ve chvíli, kdy Arthur Rackell spolkl jed a zemřel, opravdu byli. Ale přes všechno pochopitelné, proč vy? Bylo to od policie fér?“

„To je proklatě pitomá otázka,“ prohlásil Heath. Měl mělký, ale agresivní baryton. „Od policie to není nikdy fér.“

„Znala jsem kdysi férovýho poldu,“ řekla Fifi Goheenová ve snaze pomoci.

„Mně se zdá,“ řekla Carol Berková Wolfovi, „že vy jste taky dobrej dramatik, když jste nás sem dostal. To by musel udělat umělec s pěkně dovednejma ručičkama, aby vytáh‘ tu krabičku z jeho kapsy, nacpal do ní kapsli s jedem a vrátil ji zpátky, aniž by ho někdo viděl. Protože když byla krabička na stole, všichni jsme ji měli na vočích.“

Wolfe broukl: „Takže jste na ni brejlili všichni? Po celých dvacet minut?“

„Neřekla, že jsme na ni brejlili,“ vyhrkl Leddegard ofenzivně.

„Ech.“ Wolfe byl znechucen. „To mohl zvládnout kdejakej hlupák. Stačí jako na něco sahat – rohlík, sklenici s koktejlem – položí ruku na krabičku, zkontroluje, jestli se nikdo nedívá, zatímco ruka zmizí pod stolem, vymění kapsli a vrátí krabičku s jiným účelovým gestem, kterého si nikdo nevšimne. Já osobně bych se do toho pustil levou rukou, ale nejsem Houdini.“

„Řekněte mi,“ zeptal se Leddegard. „Možná jsem natvrdlý, ale proč se to muselo stát v restauraci? Proč ne před tím?“

Wolfe přikývl. „To není vyloučeno, ovšem. Vás pět nebylo jedinými, kdo se s Arthurem Rackellem znalo natolik osobně, že vědělo o jeho růžových vitamínových kapslích a o tom, že je bere třikrát denně před každým jídlem. Neměli jste ani monopol na příležitost. Nicméně –“ Otočil pohled doleva. „Paní Rackellová, mohla byste zopakovat, co jste mi řekla dnes odpoledne? O sobotě večer?“

Vytrvale hleděla na Wolfa, ale teď otočila hlavu tak, aby měla na očích všechny. Když si prohlížela jednoho po druhém v řadě, bylo v jejím výraze pohrdání. Očividně byla přesvědčena ne o tom, že jeden z nich je komunista a vrah, ale že jsou jimi všichni – vyjma jejího manžela, samozřejmě.

Vrátila se pohledem k Wolfovi. „Můj manžel a Arthur strávili odpoledne tím, že spustili důležitou lodní zásilku a vrátili se domů před šestou. Rozešli se do svých pokojů, aby se osprchovali a převlékli. Zatímco byl Arthur ve sprše, má kuchařka a hospodyně, paní Krempová, vstoupila do jeho pokoje, aby vzala jeho špinavou košili, ponožky a spodní prádlo – ona je už taková. Dělá to léta. Věci, které měl v kapsách, položila na psací stůl. Podívala se do krabičky a zjistila, že je prázdná, vytáhla proto tři kapsle ze skleničky v zásuvce – mělo jich tam být sto a byla skoro prázdná – a dala je do krabičky. Dělala to tak každý den. Je to svědomitá žena, ale je příšerně sentimentální.“

„A neměla důvod k tomu,“ vyptával se Wolfe, „aby si přála smrt vašeho synovce?“

„Jistěže ne!“

„Řekla to samozřejmě policii.“

„Samozřejmě.“

„Byl ještě někdo jiný v apartmá kromě vás čtyř – vás, vašeho manžela, synovce a paní Krempové?“

„Ne, nikdo jiný. Služebná byla pryč. Manžel a já jsme odjeli na venkov, abychom tam strávili víkend.“

„Poté, co paní Krempová vložila kapsle do krabičky, a než se váš synovec vrátil ze sprchy, aby se oblékl – vstoupila jste v této době do synovcova pokoje?“

„Ne. Nevstoupila jsem tam vůbec.“

„A vy, pane Rackelle?“

„Já taky ne.“ Mluvil tak zarmouceně jako i vypadal.

Wolfův pohled přebíhal zleva doprava, z Carol Berkové na jednom konci na Leddegarda na konci druhém. „Takže máme Arthura Rackella okoupaného a oblečeného, s krabičkou v kapse. Policie mi nedůvěřuje, ale já čtu noviny. Opustil apartmá, sjel dolů výtahem, a vyšel na chodník, kde nasedl do taxíku, který mu objednal vrátný. Sám v taxíku pak jel rovnou k restauraci. Kapsle, které zůstaly ve skleničce, byly prozkoumány a nebyly zaměněny. Tak, to bychom měli. Jste ochotní obvinit paní Krempovou nebo pana a paní Rackellovy? Domníváte se, že jeden z nich zavraždil Arthura Rackella?“

„Není to vyloučeno,“ zamumlala Della Devlinová.

„Ne,“ připustil Wolfe. „Není taky vyloučeno, že si vybral chvíli a metodu pro to, aby zabil sám sebe, nebo že kapsli s jedem vstrčil do lahvičky nešťastnou náhodou. Ale to jsem po zralé úvaze vyloučil jako příliš nepravděpodobné a udělal by to každý, včetně policie. Zvídavá mysl je málokdy obdařena jedinou jistotou. Musí si jakž takž vypomoci domněnkou. A já se domnívám, jak o tom svědčí výpovědi, že když Arthur dorazil do restaurace, kapsle v krabičce v jeho kapse byly zcela neškodné. Pozval jsem vás, abych vás vyprovokoval. Jestli byla substance zaměněna v restauraci, abyste věděli, na čem jste. Policie vás podezírá a já taky. Jeden z vás? Nebo všichni? Já se to dozvím.“

„Vy mě teda děsíte, až mi tuhnou nohy,“ řekla Fifi Goheenová. „Občas trpím slabostí, vždyť můžu zkolabovat.“ Postavila se. „Pojď, Leddy, koupím ti drink.“

Leddegard ji chytil za loket a mírně jí zatřásl. „Uklidni se, Fee,“ řekl jí rozmrzele. „O tomhle chlapovi se říká, že je cvok. Uvidíme. Sedni si.“

„Ech. Jste děsnej. To máte ale pověst.“ Uvolnila ruku ze sevření a udělala dva rychlé kroky k Wolfově stolu. Mírně zvýšila hlas: „Nelíbí se mi atmosféra tady. Jste tak tlustej, že se na vás nemůžu ani dívat. Orchideje! Proboha!“ Prudce natáhla ruku k váze s květinami, škubnutím zápěstí je vytrhla a poslala po kluzkém povrchu podlahy.

Nastal zmatek. Paní Rackellová sebou škubla a zasunula nohy, aby je chránila před padající vázou. Carol Berková něco řekla. Leddegard opustil židli a vydal se pro Fifi, ale ta mezitím odplula k Henrymu Jamesonovi Heathovi, přitiskla své dlaně na jeho tváře a sklonila se k němu. Úpěnlivě ho prosila: „Hanku, já tě miluji! Miluješ mě taky? Vem mě někam a kup mi drink.“

Della Devlinová vyskočila jako pružina, otočila se a klepla Fifi po hlavě. Byl to jen lehký pohlavek, ale Fifi jako by ztratila rovnováhu a málem se svalila. Heath se postavil mezi ně. Della stála, nasupeně zírala a funěla. Dost dlouho takhle stáli jako živý obraz, potom ho Fifi rozbila tím, že oslovila Dellu přes Heathovo rameno.

„To ti nepomůže, Del. On si nemůže pomoct. Když je s tebou, přeje si, aby byl se mnou. Můžu já si pomoct? Je to tím horší. Když si kupuje nový oblek a skládá kauci za komouše a nesedí ve vězení, jedině já ho můžu udělat šťastným.“ Dotkla se Heathovy tváře konečky prstů. „Řekni kdy, Hanku.“ Obešla ho, přistoupila k psacímu stolu a řekla Wolfovi: „Heleďte, vy mi koupíte drink.“

Byl jsem tam a tak tak zachytil vázu. Voda nesměla polít koberec. Pevně jsem chytil Fifi za paži a převedl ke stolu u velkého glóbu, který jsme si pořídili s Fritzem, a řekl jí, aby si vybrala. Ona řekla skotskou a já jí nalil. Ostatní to uvítali a také specifikovali své oblíbené pití, a Carol Berková mi přišla pomoct nalévat. Rackell, který byl mezi Dellou a Fifi, se rozhodl změnit místo a přesedl si na židli Carol, takže když dokončila servírování, sedla si na jeho místo.

Během přestávky se dvě osoby ani nepohnuly, ani nepromluvily – paní Rackellová a Wolfe. Wolfe teď přejel pohledem zleva doprava a znovu zpět.

„Doufám,“ řekl kysele, „že slečna Goheenová dokončila své extempore. Pokoušel jsem se vám vyjasnit, že vás pět je v pěkné bryndě. Nehodlám vás otravovat tím, v jakých jste byli pozicích a kde jste se pohybovali ten večer v restauraci, co jste viděli nebo neviděli. Jestli bylo něco, co bylo důležité nebo co by se mohlo vyloučit, policie by na tom zcela určitě už pracovala a já bych za ní byl příliš pozadu. Mohl bych strávit několik hodin tím, že bych z vás ždímal, pokoušel se najít příčinu, proč si jeden nebo více z vás přálo smrt Arthura Rackella, ale policie má čtyři dny předstih a já pochybuji, že bych je dohonil. Protože jste byli tak hodní a na Rackellovu žádost se sem dostavili, předpokládám, že jste si mysleli, že si budeme přát, abyste odpověděli na několik otázek. Ale vypadá to, že jsem nenašel nic, co by stálo za zeptání. Sešli jste se ještě někdy vy, co tady sedíte, od toho sobotního večera?“

Výměna pohledů, Leddegard se zeptal: „Myslíte všech pět?“

„Ano.“

„Ne, nesešli.“

„Potom bych si měl myslet, že si budete chtít popovídat. Tak kupředu. Vypiju si nějaké to pivečko a budu vás poslouchat. Samozřejmě, jeden z vás si bude muset dávat dobrý pozor, ale ostatní můžou hovořit zcela volně. Třeba řeknete něco, co se bude hodit.“

Carol Berková, sedící teď blíže ke mně, si slabě odfoukla. Pohrdavě. Fritz odnesl tác a Wolfe otevřel láhev s pivem, nalil, počkal, až pěna dosáhne správné úrovně, a napil se. Nikdo neřekl ani slovo.

První promluvil Leddegard: „Zdá se, že to není k ničemu. Čekali jste to taky?“

„My bychom to měli rozproudit,“ prohlásila Fifi. „Myslím, že je, krucinál, ohleduplnej, i když je tlustej, a měli bysme mu pomoct.“ Otočila hlavu. „Carol, povídejme.“

„S radostí,“ souhlasila Carol. „Začni. Spusť.“

„No, jak to bylo? Všichni jsme věděli, že Arthur je prakticky komisař, vždycky jsem mu říkala soudruhu, a věděli jsme taky, že jeho teta a strýc to nenávidí. Bál se, že ztratí práci a bude muset žít z podpory, ale byl ksakru tak statečný a čestný, že nemohl držet hubu. Je to tak?“

„Jasně.“

„Věděli jste to taky? Řekl mi – dnes je tomu týden, myslím, že tak nějak. Teta mu to tak přednesla, změna, nebo ven na ulici, a on jí řekl, že pracuje tajně pro FBI, špehuje u komunistů, ale tak to nebylo. Považoval FBI prakticky za gestapo. Řekla jsem mu, že by neměl –“

„To je lež!“

Paní Rackellová nevykřikla, ale do věty vložila celé srdce. Všechny pohledy se otočily na ni. Její manžel se postavil a položil jí ruku na rameno. Ozývalo se tiché šuškání.

„To je nehorázná lež,“ řekla. „Můj synovec byl vlastenecký Američan. Větší, než jste vy, vy všichni. Vy všichni!“ Zvedla se ze židle. „Už toho mám dost. Neměla jsem sem chodit. Pojď, Bene, odcházíme.“

Vypochodovala. Rackell broukl na Wolfa: „Byl to pro ni šok – opravdový šok – zavolám vám –“ a klusal za ní. Vyšel jsem na chodbu, abych je vyprovodil, ale ona už otevřela dveře a byla na schodech a Rackell ji následoval. Zavřel jsem dveře a vrátil se do kanceláře.

V kanceláři to bzučelo. Fifi je vyprovokovala a teď se konverzace rozproudila. No, to je dobře. Wolfe si doléval sklenici a pozoroval zvedající se pěnu. Přešel jsem k Fifi, uchopil její sklenici a přistoupil ke stolu, abych ji doplnil. Považoval jsem to za dobrou službu. Stala se centrem všeho toho bzukotu, doplňujíc své prohlášení dalšími podrobnostmi. Byla si jistá, že Arthur mluvil pravdu. Řekl jí velmi přesvědčivě, na místě a v čase, které odmítá specifikovat, že řekl své tetě bezostyšnou lež – že pracuje pro FBI a že to nikdo nesmí vědět. Ne, neřekla to policii. Nemá ráda policii, především nadporučíka Rowcliffa, který ji vyslýchal třikrát a byl to hulvát.

Díval jsem se a poslouchal jsem a pokoušel se rozhodnout, zda Fifi nehraje divadlo. Bylo těžké to uhodnout. Kryje někoho jiného, a jestli ano, koho? Nedošel jsem k žádnému závěru a neudělal žádný krok kupředu. Všechny to zajímalo a byli zvědaví, dokonce i Della Devlinová, i když přímo Fifi neoslovila.

Jediná, o které jsem věděl, že je tady, byla Carol Berková, která se po mně úkosem podívala a viděla, že jsem pohled zachytil. Zvedl jsem obočí: „Co je to, přihrávka?“

„Tak jste to nazval vy.“ Usmála se způsobem, jakým by se možná usmála na pouličního žebráka, lidsky, ale nadřazeně. „Proč, kdo je u mety?“

Zhodnotil jsem ji dobře, stálo za to se na ni dívat, když už pro nic jiného, alespoň proto, abyste zjistili, že něco tají.

„Jste v přesile,“ řekl jsem jí. „Vás pět. Je to proti pravidlům. Rozhodčí by to neměl dovolit. Pan Wolfe je rozhodčí.“

„Mně připomíná spíše břevno za brankou,“ řekla lhostejně.

Zjistil jsem, že možná bude potřeba, jestli to další průběh událostí dovolí, najít příležitost a věnovat jí dost času na to, aby pochopila, že ji nemám rád.

Všechno následující vyprovokovala opět Fifi Goheenová. Vracejíc se od baru s druhou skleničkou přibrala s sebou celou láhev skotské a nalila dobré tři palce do Wolfovy sklenice s pivem. Postavila láhev na jeho stůl, předklonila se, aby natáhla ruku, a poklepala mu po vrcholku lebky, narovnala se a zašklebila se na něho.

„Hoďte to do sebe,“ řekla dotěrně.

Wolfe na ni civěl.

„Cvakněte si,“ nařizovala.

Civěl.

„To je sakra votrava,“ prohlásila. „Policajti s vámi nemluvěj, a tady si člověk kupuje pití a pořád nejsme společenský. Proč bysme vám vlastně nemohli říct, co už policajti zjistili? Jestli to, co maj, bude pro vás dobrý. Vemte si tadyhle slečnu Devlinovou.“ Máchla rukou. „Tucty lidí vám řeknou, že by měla Hanka Heathe legálně už dávno, kdyby mu o ní Arthur neřek‘ bůh ví co. Za to by muže zavraždila kterákoliv ženská. A –“

„Drž hubu, Fee!“ štěkl po ní Leddegard.

„Jen ať blábolí,“ řekla Della Devlinová, v obličeji celá bílá.

A Fifi je ignorovala: „A pan Leddegard, který je mým drahým přítelem, s ním to je otázka jeho manželky – nebuď hlupák, Leddy. Každej to ví.“ Zpět k Wolfovi: „Jela před pár lety s Arthurem do Jižní Ameriky, dostala nějakou nemoc a zemřela tam. Není mi jasné, proč pan Leddegard čekal tak dlouho, aby ho zabil.“

Vysála obsah sklenice a postavila ji na stůl. „Tenhle Arthur Rackell,“ řekla, „byl docela dobrej chlap, svým způsobem. Carol Berková a já jsme teprve před měsícem zjistily, že to hrál na dvě strany, při té smůle o tom raději nebudu dál hovořit. Bylo to docela trapný. Nevím, jaký z toho měla pocit ona, ale já vím, jak jsem se cítila já. Vše, co jsem potřebovala, byl jen jed, a vše, co potřebujete vy, je zjistit, jak jsem ho získala. Je mi jasný, že kyanid draselný se používá všude a je snadný ho získat, jestli ho opravdu chcete. Potom je tady Hank Heath. Myslel si, že si mě Arthur omotal, což byla svým způsobem pravda, ale zabil by muž jiného muže jen proto, aby dostal ženu, i kdyby byla tak krásná a dokonalá jako já? Můžete se ho zeptat. Ne, já se ho zeptám.“

Otočila se. „Zabil bys, Hanku?“ Znovu se otočila na Wolfa. „Jak vidíte, byla to opravdu večerní party, kterou Arthur svolal, ale nezasloužila si uznání všech. To jsem se opovážila. Chtěla jsem mít dobré posluchače, takové, kterých si vážím – au, to bolí!“

Heath vedle ní jí stiskl paži. Odpotácela se a narazila na Dellu Devlinovou, která také neseděla na svém místě. Carol Berková něco řekla a taky Leddegard. Heath promluvil k Wolfovi: „To je teda vtipné, ale vůbec ne k smíchu.“

Wolfe zvedl udiveně obočí: „Já jsem ale nevtipkoval, pane.“

„Prosil jste, abychom sem přišli.“ Měl měkký, ale velmi nepříjemný hlas a jeho skleněné oči hleděly, jako by chtěly každou chvíli vypadnout z důlků okrouhlého, boubelatého obličeje. „Slečna Goheenová z vás udělala hlupáka, a tak –“

„To teda neudělala!“ Fifi se vrátila a chytla ho za loket. „Vím, co říkám,“ řekla Wolfovi. „Víte, něco s vámi je, ta vaše tloušťka.“ Natáhla se, aby uchopila sklenici s pivem a skotskou. „Otevřete pusu a já – hej! Kam jdete?“

Nedostala však odpověď. Wolfe se prudce zvedl ze židle, namířil si to ke dveřím a zabočil vlevo do chodby, vedoucí ke kuchyni.

Tak skončilo party. K Wolfově reakci měli obzvláště Leddegard a Heath ještě nějaké poznámky a já jsem se snažil být sympatický, když jsem se s nimi hádal v chodbě a na cestě k hlavním dveřím. Vyšel jsem ven, a když scházeli dolů na chodník a namířili si to na Desátou Avenue, stál jsem na schodech a díval se za nimi. Za chvíli, ne více než po padesáti krocích, se kolem domu už nikdo podezřelý neplížil, takže jsem si pomyslel, běžte do háje, a vrátil se dovnitř. Letmý pohled do kanceláře mi řekl, že je prázdná, a tak jsem pokračoval do kuchyně.

Fritz naléval něco hustého do velké kamenné nádoby. Wolfe stál a díval se na něho, plátek jesetera v jedné ruce a sklenici piva ve druhé. Ústa měl plná.

Zaútočil jsem. „Připouštím,“ řekl jsem, „že byla schopná vás tím polít, ale byl jsem tam přece já a zadržel bych ji. K čemu to všechno bylo dobré? Je nejméně osmdesát šest věcí, které potřebujete vědět, než budete moci jenom začít, a vy je máte tady a ani se nepokusíte. Moje dovolená začíná příští pondělí. A co vaše zásada o jídle před spaním?“

Polkl. Vypil pivo, postavil sklenici a položil jesetera na stůl, sáhl na poličku pro meloun, vytáhl nůž z přihrádky, meloun rozkrojil a začal lžičkou odstraňovat pecky na talíř.

„Blahořečená chvíle,“ řekl. „Chcete také?“

„Samozřejmě, že ne,“ řekl jsem studeně. Dužina broskvové barvy byla tak šťavnatá, že se šťáva v každé polovině slila v malé jezírko, a vánek z otevřeného okna ke mně přivál jeho vůni. Sáhl jsem po jedné polovině, vzal si lžíci, vydlábl kousek – a další…

Wolfe nikdy nediskutuje o byznysu během jídla, ale toto nebylo jídlo. Když snědl asi polovinu svého kousku, poznamenal: „Pro nás je nemožné hrabat se v minulosti.“

Olízl jsem se, abych zachytil kapku šťávy: „Och, opravdu?“

„Ano. Chtělo by to armádu. Policie a FBI mají už čtyři dny náskok. Odkud jed pochází. Paní Krempová. Hypotézy motivu paní Rackellové. Pan Heath je pravděpodobně komunista, ale co ostatní? Každý z nich může být komunistou, stejně tak jako každý z nich může mít v sobě rakovinu.“

Vyloupl kousek melounu a pohrával si s ním: „Který z motivů nabízený tím fantastickým ženským komikem? Je některý z nich autentický, a jestli ano, který z nich, nebo které z nich? To samotné by potřebovalo regiment. A co se týče policie a FBI, nemáme nic, co bychom si s nimi měli říct. Jsou to všichni komunisti? Jsou do toho zapletení všichni? Musíme odhalit jednoho, nebo pět vrahů? Všechny tyhle otázky a ještě další musí být zodpovězeny. Jak dlouho to bude trvat?“

„Rok to spraví.“

„Pochybuji. Minulost je beznadějná. Je toho příliš mnoho.“

Zvedl jsem ramena a nechal je spadnout: „Oukej, neměl byste si s tím zbytečně lámat hlavu. Takže, vykašleme se na to. Mám vypsat panu Rackellovi šek na jeho tři fešáky dnes večer, nebo mám počkat do rána?“

„Žádal jsem vás snad, abyste vypisoval šek?“

„Ne, pane.“

Uchopil plátek jesetera a kousl si. Nikdy nešetřil přežvykováním a trvalo mu dobré čtyři minuty, než dožvýkal a polkl. Mezitím jsem zlikvidoval meloun.

„Archie,“ řekl.

„Ano, pane.“

„Jaký je vztah pana Heathe ke slečně Goheenové?“

„No,“ uvažoval jsem. „Je několik možností, jak se na to dívat. Řekl bych, že vy byste ji snášel jako pokrm z dušené mořské želvy se sherry – tak, abyste se na to nedíval a ani k tomu nečichal – když si budete myslet, že víte, jak chutná, ale nikdy předtím jste ji nejedl.“

Broukl: „Nedělejte si legraci. To je vážná věc v oboru, ve kterém jste kvalifikovaný expert a já ne. Je jeho apetýt hluboce povzbuzen? Riskoval by pro ni?“

„Nevím, jak je na tom s riskováním, ale díval jsem se, jak se na ni dívá a jak reaguje, když se ho dotýká. A taky jsem viděl Dellu Devlinovou, a vy také. Měl bych říci, že by se snad pokusil přejít po vysokém a chatrném mostě, do kterého fouká vítr, ale tehdy, až bude mít zábradlí.“

„Takový dojem mám také. Budeme to muset zkusit.“

„Zkusit co?“

„Trošku do něj strčit. Zarýt mu pod žebra. Jestli jejich minulost je pro nás příliš velkým soustem, jejich budoucnost není, nebo neměla by být. Musíme to zkusit. Jestli se to nepovede, zkusíme to znovu.“ Zamračil se. „Nejlepší, co tomu případu můžu dát, je jedna šance z dvaceti. Zmást je vyžaduje spolupráci s paní Rackellovou, takže se s ní musím znovu sejít. To nemůže být na škodu.“

Vyloupl kousek melounu: „Budete potřebovat nějaké instrukce. Až dojím, půjdeme do kanceláře.“

Zakousl se tam, kde to bylo nejvhodnější, a koncentroval se na své chuťové buňky.

4. KAPITOLA

Plán nevyšel. První část plánu měla povolat paní Rackellovou do kanceláře v jedenáct hodin dopoledne hned druhý den, to je v úterý, ale když jsem zavolal něco před devátou, služebná řekla, že je ještě brzy na to, aby ji někdo budil. Do desíti se sama neozvala, takže jsem to zkusil znovu já a vyšlo to. Vysvětlil jsem jí, že Wolfe jí chce položit důležitou, téměř důvěrnou otázku, a ona řekla, že nebude v kanceláři později než v jedenáct třicet. Krátce před jedenáctou zavolala znovu a řekla, že telefonovala svému muži do kanceláře a bylo rozhodnuto, že jestli je ta otázka tak důvěrná a důležitá, měli by u toho být oba. Její manžel se uvolní během hodiny nebo tak nějak po obědě, ale ve čtyři hodiny má schůzku, kterou musí dodržet. Nakonec jsme se dohodli na šesté hodině a já zavolal Rackellovi do jeho kanceláře a potvrdil si to.

To ráno byl Henry Jameson Heath opět na čelní straně Gazette, ale ne ve spojitosti s vraždou. Znovu odmítl prozradit jména těch, kteří přispěli do fondu na kauci obžalovaných komunistů, a očividně hodlal trvat na svém a nezáleželo mu na tom, kolik opovržení to vyvolá. O Rackellově vraždě se psalo na straně sedm, ale na to, aby se pes nažral, nebylo dost masa. Co se mě týče, po hodině strávené u telefonu, když jsem konečně našel Saula Panzera, Freda Durkina a Orrie Cathera a prohodil s nimi pár slov, bych mohl stejně tak hrát kriket. Wolfe mi dal spoustu instrukcí, ale já jsem nemohl podle nich hrát, dokud a pokud jsem neměl souhlas klientů, aby se podle nich řídili.

Paní Rackellová dorazila jako první, v šest, na vteřinu přesně. O minutu později Wolfe sešel dolů z pokojů s květinami a ona se do něho pustila. Byla toho názoru, že je zodpovědný za nactiutrhačnou lež Fifi Goheenové o jejím mrtvém synovci, protože byla vyřčena v jeho kanceláři, a co navrhuje s tím udělat? Proč ji nenechal sebrat policií? Wolfe se pořád docela ovládal, ale tón jeho hlasu se začal přiostřovat, když zazvonil zvonek a já mazal ke dveřím, abych pustil dovnitř Rackella. Vklusal kolem mě do kanceláře na svých krátkých nohou, kývl na Wolfa, políbil svou ženu na tvář, padl do židle, otřel si svůj dlouhý, úzký obličej kapesníkem a ztěžka se zeptal: „Co se děje? Došel jste už k něčemu?“

„Ne.“ Wolfe byl stručný. „K žádnému závěru.“

„Co je to za důležitou otázku?“

„Je stručná a jednoduchá. Potřebuji vědět, jestli chcete vědět pravdu pravdoucí, takovou, za kterou se platí, a jestli ano, tak kolik nabídnete.“

Rackell se podíval na svou manželku: „O čem to mluví?“

„Nemluvili jsme o tom ještě,“ řekl mu Wolfe. „Rozjímali jsme nad názorem, který tady vznesla vaše manželka a který považuji za neopodstatněný. Tohle je moje otázka – asi bych měl o ní mluvit spíše jako o návrhu. Vlastně vám ho nabízím.“

„Jaký?“

„Nejprve vám pro něj dám podklady.“ Wolfe se opřel a napůl přivřel oči. „Slyšeli jste, jak jsem těm pěti lidem včera řekl, proč je možné, že jeden z nich zaměnil kapsli. Za tohoto předpokladu po dalším rozhovoru s nimi jsem uvízl v dalším problému. A sice, že je vysoce nepravděpodobné, že záměna by mohla být provedena, za daných okolností, zcela nepozorovaně. Vyžadovala by současně pozoruhodnou zručnost a neobvyklé štěstí, a já nemohu přijmout zručnost jako důkaz doličný. Takže za předpokladu, že záměna byla provedena v restauraci, se domnívám, přinejmenším zkušebně, že jeden z ostatních to viděl a ví, kdo to udělal. Jednoduše, že je očitý svědek vraždy.“

Rackell svým zarmouceným obličejem nevyjádřil zájem. Když vyslovoval, měl rty svraštělé a pokleslé v koutcích. „To by bylo možné,“ připustil, „ale k čemu je to dobré, když nemluví?“

„Navrhuji, abychom ho přinutili mluvit. Nebo ji.“

„Jak?“

Wolfe si mnul bradu palcem a ukazováčkem. Jeho oči přebíhaly z pana Rackella na paní Rackellovou a zpět. „Tahle věc,“ řekl, „vyžaduje cit, diskrétnost a zdrženlivost. Řekl bych to asi takto. Nechci zosnovat spiknutí, abych potrestal člověka za zločin, který nespáchal. Je pravda, že možná všech pět těchto lidí jsou komunisté, a proto nepřátelé této země, ale to neomlouvá žádného z nich ze spáchání vraždy. Můj návrh je jasný a nevinný – odhalit pravého vraha a zúčtovat s ním. A já navrhuji tuto ne zcela čestnou metodu jen proto, že bychom pravděpodobně žádnou jinou nic nevyřešili. Policie má evidentně po pěti dnech navrch a totéž FBI – pokud se tím zabývá, což vy si myslíte, že ano. Chci si zasloužit svůj honorář, nemyslím na slávu.“

Rackell se mračil: „Stále mi ale není jasné, co vlastně navrhujete.“

„Já vím. Jsem příliš zdlouhavý. Nechtěl jsem, abyste mi špatně porozuměl.“ Wolfe se i se svou židlí posunul dopředu a položil dlaně na stůl. „Očitý svědek očividně váhá. Já navrhuji, abyste souhlasil s poskytnutím dvaceti tisíc dolarů, které mi zaplatíte jen tehdy, jestli se má metoda osvědčí. Tím splatíte honorář, který dostávám za poskytnutí speciálních služeb a také za mimořádné výdaje, které s tím budou spojené. Musíte pochopit dvě věci: schválíte tím vydání, které je ve vašem zájmu, a já navrhuji, abychom tu provinilou osobu na něco chytili.“ Obrátil dlaně vzhůru. „Tak je to.“

„Bože můj. Dvacet tisíc.“ Rackell zavrtěl hlavou. „To je spousta peněz. Míníte tím, že chcete zaplatit šek teď?“

„Ne. Zaplatit jestli a když si to zasloužíme. Teď platí ústní domluva. Paní Rackellová nás slyší a má dobrou paměť.“

Rackell otevřel ústa a zase je zavřel. Podíval se na svou ženu. Podíval se zpět na Wolfa. „Podívejte,“ řekl vážně, „možná jsem blbec. Připadá mi, jako by ta suma byla na podplacení svědka. Mými penězi.“

„Nebuď hloupý, Bene,“ řekla ostře jeho žena.

„Myslím, že jste mi nerozuměl,“ řekl mu Wolfe. „Podplatit někoho tak, aby to ovlivnilo jeho myšlení. Kdokoliv, kdo obdrží skrze mne jakékoliv vaše peníze, je dostane jedině jako podnět k tomu, aby mluvil pravdu. Ovlivňování, ano. Úplatky samozřejmě ne. A co se týče té sumy, nedivím se, že váháte. Je to docela pěkná suma, ale můžu ji snížit.“

Rackell se znovu podíval na svou ženu: „Co tím myslíš, nebuď hloupý?“

„Myslela jsem tím, abys ze sebe nedělal hlupáka a udělal, co říká pan Wolfe, samozřejmě.“ Vcítila se do toho tak silně, že se i její rty pohnuly. „Ty jsi přišel s návrhem, abychom navštívili pana Wolfa, a teď, když chce opravdu něco dělat, ty mluvíš o podplácení. Jestli jde o peníze, mám spoustu svých a zaplatím –“ Najednou se zastavila a sevřela rty. „Zaplatím polovinu,“ řekla. „To stačí. Každý z nás zaplatí polovinu.“ Přešla k Wolfovi. „Kdo to je, ta ženská Goheenová?“

Wolfe ji ignoroval. Zeptal se Rackella: „Nuže, pane? Co na to říkáte?“

Rackellovi se to nelíbilo. Vyhýbal se manželčině pohledu, ale věděl, že rozhodnutí je na něm, a bylo to skličující. Dokonce se podíval i na mě, jako by mu můj pohled nějak pomohl, ale já stál s kamennou tváří. Potom se vrátil k Wolfovi.

„Dobrá,“ řekl.

„Přijímáte návrh, který jsem vám dal?“

„Ano. Zaplatím jenom já. Raději ne – raději to zaplatím sám. Říkal jste, že to zaplatím, jestli a když si to zatoužíte. Kdo rozhoduje o tom, zda si to zasloužíte či ne?“

„Vy. Pochybuji, že by si to chtěl se mnou vyřídit někdo jiný.“

„Otázka, kterou položila má žena – víte, kdo je ten očitý svědek?“

„Vaše žena je omezená, když se na to ptá. Kdybych věděl, řekl bych vám to? Nebo chtěl byste to vědět? Teď?“

Rackell zavrtěl hlavou: „Ne, myslím, že ne. Ne, vidím, že bude lépe raději vás nechat –“ Nechal větu nedokončenou. „Chcete mi říci ještě něco?“

Wolfe řekl, že ne. Rackell se postavil a stál tam, jako by chtěl něco říci, ale nevěděl, co. Narovnal jsem se a přistoupil ke dveřím. Nechtěl jsem být hrubý ke klientovi, který právě koupil návrh, který ho stál dvacet táců, ale teď, když řekl Oukej, měl jsem práci a chtěl jsem něco dělat. Stále jsem nevěděl, kam Wolfe ve svých myšlenkách mířil, ale čím dříve začnu plnit jeho instrukce, tím dříve to budu vědět. Konečně odcházeli a já šel napřed a otevřel jim hlavní dveře. Když sestupovali ze schodiště, držela se ho pod paží. Zavřel jsem dveře a vrátil se k Wolfovi do kanceláře.

„Nuže?“ vyzvídal jsem. „Mám pokračovat?“

„Ano.“

„Je skoro půl sedmé. Jestli ji pozvu na večeři – pochybuji, že je to vhodný začátek.“

„Vy se umíte přiblížit ženám, já ne.“

„Jo.“ Usadil jsem se u stolu a přitáhl si k sobě telefon. „S dovolením, tenhle nápad, který jste vymyslel, není nic jiného, než přímá cesta na výlet do lapáku. Pro nás oba.“

Broukl. Začal jsem vytáčet číslo.

5. KAPITOLA

New York umí být za letních večerů příjemný, a to byl jeden z nich – teplý, ale ne horký a vlhký. Zaplatil jsem taxikáři, když přibrzdil u obrubníku na adrese Padesáté první ulice východně od Lexingtonu, vystoupil a rozhlédl se. V jasném slunečním světle by byla stará šedivá cihlová budova pravděpodobně opotřebovaná, plná trhlin, ale teď za soumraku nevypadala tak špatně. Vstupuje do vestibulu pozorně jsem si přečetl vizitky se jmény na panelu na stěně. Jedna z nich téměř nahoře říkala DEVLINOVÁ-BERKOVÁ. Zmáčkl jsem knoflík, a když se ozvalo jemné kliknutí, dveře se otevřely, já vstoupil dovnitř, rozhlédl se, abych našel výtah, ale žádný neviděl, a začal stoupat do schodů. Ještě tři schody k otevřeným dveřím, v nichž stála Della Devlinová.

Řekl jsem jí nazdar, přátelsky, ale ne příliš srdečně. Přikývla, už ne tak přátelsky, přitiskla se ke stěně, aby mě nechala projít, zavřela dveře a připojila se ke mně, aby mě převedla pod obloukem do obývacího pokoje. Rozhlížel jsem se zvědavě kolem. Židle a gauč byly v letním horku atraktivní a chladné. Byly tady poličky s knihami. Okna vedla na ulici a za obloukem byly troje dveře, dvoje z nich otevřené a jedny ne zcela zavřené.

Posadila se a vyzvala mne, abych to udělal také. „Nedovedu si představit,“ řekla hlasitěji, než se zdálo být nutné, přes hluk na ulici z otevřených oken, „co se mne chcete zeptat. Je to tak tajemné.“

Seděl jsem a pozoroval ji. Jen jedna lampa v rohu byla rozsvícená, a v tlumeném světle nevypadala tak špatně. S menšíma ušima by mohla být dobrou kočkou, pokud na ni nesvítilo světlo.

„To není tajemství,“ protestoval jsem. „Jak jsem řekl do telefonu, je to soukromé a důvěrné, to je vše. Pan Wolfe cítí, že by bylo nevhodné znovu vás požádat, abyste přišla do jeho kanceláře, tak poslal mě. Slečna Berková není doma, že?“

„Ano, odešla s přítelem na představení. Panáci a panenky.“

„Dobře. To je dobrý kus. Náš rozhovor je opravdu důvěrný, slečno Devlinová. Takže jsme sami?“

„Ovšemže ano. Co se teda děje?“

Tři věci mi vadily. Za prvé, měl jsem podezření a správnost mých podezření je v průměru vysoká. Za druhé, mluvila příliš hlasitě. Za třetí, to, že mi řekla, kde je Carol Berková, a dokonce jméno představení, bylo nanejvýš podezřelé.

„Důvod, proč je to tak důvěrné,“ řekl jsem, „je jednoduše v tom, že byste se měla rozhodnout sama, co chcete dělat. Pochybuji o tom. Brzy zjistíme, že nedaleko jsou lidé, kteří vám budou chtít s vaším rozhodnutím pomoci. Říkáte, že jsme sami, ale nepřekvapilo by mě, kdyby –“

Vyskočil jsem, rychle přešel ke dveřím, které nebyly zcela zavřené a které jsem považoval za nejpravděpodobnější, a prudce je rozrazil. Della Devlinová za mnou vydala slabý, měkký výkřik. Přede mnou, otočená zády k záchodovým poličkám plným kartónů a desinfekčních potřeb, stála Carol Berková. Jeden pohled a spokojil jsem se alespoň s jednou věcí – viděl jsem výraz jejích očí, když se stalo něco, co ji opravdu vyvedlo z míry.

Udělal jsem pár kroků zpět. Della Devlinová se ocitla u mého lokte a drmolila. Tvrdě jsem jí stiskl paži, tak, aby to trochu bolelo, a oslovil Carol Berkovou, která vyšla ze záchodu: „Bože můj, vypadám snad jako velký trouba? Možná, že váš letmý pohled není tak pronikavý, jak si myslíte –“

Della na mě štěkla: „Vy – vypadněte! Vypadněte!“

Carol ji zarazila: „Nech ho, ať zůstane, Dello.“ Byla klidná a dávala najevo opovržení. „On je jenom mizernej malej poskok, kterej se pokouší pro svýho šéfa někoho chytit. Vrátím se za hodinu nebo tak nějak.“

Vyrazila. Protestující Della ji chytila za paži, ale ona ji vytrhla, uvolnila se a jedněmi otevřenými dveřmi odešla. Ze sousedního pokoje se ozývaly zvuky, potom se znovu objevila s něčím na hlavě a sakem a kabelkou a přešla k předsíni. Hlavní dveře se otevřely a zase zavřely. Přešel jsem k oknu, vystrčil hlavu ven a během minuty ji uviděl, jak vychází na chodník a odbočuje na západ.

Vrátil jsem se ke své židli a posadil se. Otevřené dveře záchodu byly nehezké, proto jsem vstal a zavřel je a potom se znovu posadil. „Zapomeňme na to,“ řekl jsem vesele. „Ten záchod byl stejně mizernej nápad. Mohla by se tam udusit. Posaďte se a odpočiňte si, a já se pokusím chytit někoho pro svýho šéfa.“

Postavila se: „Nic, co jste řekl, mě nezajímá.“

„Potom jste mě neměla pouštět dovnitř. Určitě jste slečnu Berkovou do toho záchodu nezavřela vy. Nechme to být. Chtěl jsem jenom zjistit, co byste dělala s těmi deseti tisíci dolary.“

Zakoktala: „Co bych co?“

„Posaďte se a já vám to řeknu.“

Přešla k židli a sedla si a já se posunul tak, abych jí mohl pohodlně hledět do tváře. „Nejprve bych vám chtěl říci něco o vyšetřování vraždy. V –“

„To, co jsem chtěla, už jsem slyšela.“

„Já vím, ale je to jen jedna věc. Jestli se zapojíte jen do jedné věci, není to otázka toho, co nebo kolik chcete slyšet. Je to jen jediná otázka, kterou vám nikdo nepoloží. Dokud nebude případ Rackell vyřešen se všemi odpověďmi, uslyšíte o něm po celý svůj život. Podívejte se na to přímo, slečno Devlinová.“

Neřekla nic. Sepjala ruce.

„Další věc o vyšetřování vraždy. Někdo vraždil a policie na tom pracuje. Každý, kdo má alespoň nějakou důležitou informaci, dostává otázky. Řekněme, že se tážou padesáti různých lidí. Kolik z těch padesáti odpovědí na každou otázku je pravdivých? Možná deset, možná jenom čtyři nebo pět. Zeptají se dalšího zkušeného pachatele. Ví to a čeká to, a proto, když si myslí, že to stojí za to, kladou znovu ty samé otázky stejné osobě znovu a znovu, až docílí pravdy. Často to takhle dělají a téměř vždy odhadnou lidi, kteří si vymysleli příběh, něco, co udělali nebo viděli, dokonce se všemi podrobnostmi. Samozřejmě, vy nejste jedna z těch ostatních. Vy jste si nevymyslela podrobný příběh. Vy jste jen odpověděla na jednoduchou otázku ‚Ne‘ místo ‚Ano‘. Tak nemohli zjistit –“

„Na jakou otázku? Co tím myslíte?“

„Už se k tomu dostanu. Chci –“

„Chcete tím říci, že jsem lhala? V čem?“

Zavrtěl jsem hlavou, nemohl jsem ji nazvat lhářkou. „Počkejte, už se k tomu dostanu. Samozřejmě, že byste projevila šokující překvapení, kdybych prostě sdělil, že Fifi Goheenová zavraždila Arthura Rackella tím, že vyměnila kapsle v restauraci ten večer a že jste ji při tom viděla. Bylo přirozené, že když se vás zeptala policie, jestli jste viděla někoho, kdo tento pohyb provedl, nebo jen jeho část, odpověděla jste – ne. Že?“

Zamračeně se koncentrovala. Ruce měla stále sepjaté. „Ale vy – vy jste neučinil takové sdělení.“

„Správně. Jen jsem to jinak podal. Nero Wolfe vyšetřuje případ svým způsobem a svým způsobem dochází k závěru. Usoudil, že jestli mě pošle k vám, abych se vás zeptal, jestli jste řekla policii, že jste viděla Fifi Goheenovou, jak zaměňuje kapsli, poslouží to zájmu pravdy a spravedlnosti. Takže mě poslal a já se vás ptám. Nebude to pro vás snadné, ale ne zas tak špatné. Jak jsem vysvětlil, nebude to poprvé, co si najednou někdo na něco vzpomněl. Můžete říci, že vy a slečna Goheenová jste byly přítelkyně a vy jste nenáviděla to pomyšlení, že byste to na ni řekla, ale teď vidíte, že musíte. Můžete dokonce říct, že jsem tady přišel a přesvědčil vás, abyste mluvila, pokud chcete, ale samozřejmě se nebudete zmiňovat o těch deseti tisících dolarech. To –“

„Jakých deseti tisících dolarech?“

„Vždyť vám říkám. Pan Wolfe došel také k závěru, že by nebylo logické očekávat, že podstoupíte takové potíže bez nějaké odměny. Navrhl to panu a paní Rackellovým a oni souhlasili s tím, že poskytnou určitou částku peněz. Deset tisíc z toho bude vašich za předpokladu, že budete spolupracovat v zájmu spravedlnosti. Dostanete to hotově, v dolarech během čtyřiceti osmi hodin poté, co dokončíte svůj úkol – a my musíme přesně prodiskutovat to, co řeknete policii. Když tak mluvíme o Neru Wolfovi, garantuji vám, že zaplatí do čtyřiceti osmi hodin, nebo, chcete-li, můžeme teď hned zajít do jeho kanceláře a on vám to potvrdí sám. Neptejte se mě, co ho dovedlo k závěru, že to udělala Fifi Goheenová a že vy jste ji viděla, protože já to nevím. Nicméně, jestli má pravdu, a on většinou má, dostane jen to, co si zaslouží. Vy víte, že je to pravda.“

Zarazil jsem se. Seděla nehybně a civěla na mě. Uvnitř nebylo příliš mnoho světla a já jsem nemohl z jejích očí nic vyčíst, ale vypadaly absolutně prázdně. Vteřiny dosáhly minutu a já jsem si začal myslet, že jsem ji doslova oblbnul. Zkusil jsem do ní dloubnout.

„Vysvětlil jsem to jasně?“

„Ano,“ zamumlala, „vysvětlil jste to jasně.“

Najednou se začala třást po celém těle, hlava klesla dopředu a ruce se zvedly, aby zakryly obličej, s lokty na kolenou. Třesavka ustala a ona znovu ztuhla. Zůstala takto dlouho a já jsem uvažoval, že ji budu muset znovu pobídnout, ale než jsem něco vypustil z úst, narovnala se a prohlásila: „Proč jste si mysleli, že udělám takovou věc?“

„Já si to nemyslím. Pan Wolfe si to myslí. Já jsem jenom mizernej malej poskok.“

„Raději běžte. Prosím, běžte!“

Postavil jsem se a váhal. Cítil jsem, že všechno proběhlo až příliš hladce, ale to, co mi bylo nařízeno, se mi nepodařilo splnit. Měl jsem se ji v téhle hře pokusit přinutit říci ano nebo ne, nebo to nechat být? Nemohl jsem tam stát navždycky a uvažovat, zatímco ona na mne civěla, proto jsem řekl: „Myslím si, že to není řešení. Číslo je v telefonním seznamu.“

Neměla nic, co by mi odpověděla, když jsem přecházel do předsíně. Sám jsem se vyprovodil ven, sestoupil ze tří schůdků, přešel k Lexingtonu, našel telefonní box v bufetu a vytočil číslo, které jsem si pamatoval nejlépe. V momentě mi do ucha mluvil Wolfův hlas.

„Já,“ řekl jsem. „Volám z budky. Právě jsem od ní odešel.“

„A jak jste pochodil?“

„Nejsem si jist. Měla Carol Berkovou schovanou na záchodě. Když jsem ji vystrnadil a zůstali jsme sami, pokračoval jsem podle plánu a udělalo to na ni dojem. Jsem tak dobrej ve vysvětlování, že se ani na nic nemusela ptát. Nebylo moc dobré světlo, ale ačkoli jsem jí vysvětlil všechno, šance na deset táců jí nebyla odporná, ale myšlenka, že by Fifi Goheenovou hodila do polívky, jo. Byla na roztrhání. Když jsem od ní odcházel, byla úplně rozpolcená.“

„Co bude dělat?“

„Nepředbíhejte. Řekl jsem jí, že s ní prodiskutuji to, co řekne přesně policajtům, takže jestli se rozhodne hrát, ještě o ní uslyšíme. Chcete slyšet mé domněnky?“

„Ano.“

„Nuže. Jestli to vyklopí na policii, což je jedna z věcí, kterou by mohla všechno zkazit, čtyřicet ku jedné. Nemá to nic společného s jejím myšlením. Co se týče jejího rozhodnutí, zda si s námi zahraje s míčem nebo ne, dvacet ku jedné. Není dost tvrdá. Co se týče toho, zda si to nechá jen pro sebe, patnáct ku jedné. Z obecných principů. Co se týče toho, zda to řekne Carol Berkové, dvě ku jedné, ale do téhle ženské bych už hlouběji raději neryl. Co se týče toho, jestli řekne panu H. třeba jen o penězích, nezáleží na tom, kdo je komunista a kdo není. Ukázala by mu, jak je dobrá a dobrosrdečná a ušlechtilá. V tomhle by mohla být. Tak to by bylo. Je tam Saul?“

„Ano. Nikdy jsem neutratil něčí peníze, natož své vlastní, za tak mizernou šanci.“

„Zvláště vaši vlastní. Mimochodem, s mým krkem vystrčeným ven. Vy nevíte, co je to strach, když vystrkujete můj krk. Pokračujeme?“

„Je nějaká alternativa?“

„Žádná. Má tam Saul svoje muže?“

„Ano.“

„Řekněte mu, aby se zapojil a přijel za mnou na nejsevernější roh Šedesáté deváté na Páté Avenue. Zrovna teď by mohla telefonovat Heathovi.“

„Velmi správně. Potom přijedete domů?“

Řekl jsem, že přijedu, zavěsil a vystoupil z budky. Ničeho jsem si pak nevážil více než velké limonády s ledem, který se otíral o mé rty, ale bylo možné, že Della mu už volá a on je doma, aby telefonát přijal, takže jsem rychle vypochodoval z občerstvení ven. Taxi jsem chytil na rohu Šedesáté deváté a Páté během šesti minut. Mé hodinky ukazovaly 9:42.

Procházkovým krokem jsme projeli Šedesátou devátou a zastavili se u věžáku přes ulici naproti dveřím s baldachýnem. Majitelem domu byl Henry Jameson Heath. Než se tady to odpoledne objeví Saul Panzer, aby se tu rozhlédl a vyhledal nějaký úkryt, sám jsem se skrýval docela snadno. Všechno bylo podrobně propracované, protože to měl být velmi podivný konec za použití tří přesunů každého z těch tří mužů. Saul jako první, Fred Durkin druhý a Orrie Cather třetí. Ten plán bude stát patnáct doláčů za hodinu, což byla už dost velká částka na to, jak Wolfe připustil, že má šanci asi jedna ku dvaceti. Když jsem neviděl nikoho, kromě uniformovaného vrátného v recepci za baldachýnem, zmizel jsem za rohem.

U chodníku přibrzdilo taxi a z něj vystoupili tři muži. Dva z nich byli muži, jejichž jména a tváře jsem docela důvěrně znal. Třetím byl Saul Panzer, chlápek, jehož skobu bych si chtěl jednou vyfotit. Se svými pokleslými rameny a nosem, který zabíral skoro celý obličej, vypadá jednou pětinou tak silně a tvrdě a jednou desetinou tak vychytrale, jak opravdu je. Potřásli jsme si rukama. Neviděl jsem ho už týden nebo tak nějak a kývl jsem na pozdrav ostatním dvěma.

„Mám vás poučit?“ zeptal jsem se.

„Nemyslím. Pan Wolfe mě informoval.“

„Oukej, jdem na to. Víte, že uvnitř mohou být i chlapci z kriminálky?“

„Jasně. Pokusíme se o ně nezakopnout.“

„Víte, že to bude dlouho trvat a že je to jediná možnost, která nám ještě zbývá? Takže ho dobře sledujte, o to nám jde.“

„Budem ho sledovat, dokud nevypustíme duši.“

„Víte, co je duše? Socha soukromýho detektiva v každém parku. Uvidíme se na lavici svědků.“

Opustil jsem je. Mým okamžitým a naléhavým cílem se stala Madison avenue s bufetem s limonádou, ale pokračoval jsem o blok dále na Sedmnáctou ulici. Šedesátá devátá ulice teď totiž patřila Saulovi a jeho bandě.

6. KAPITOLA

V jedenáct hodin následujícího dopoledne v pátek jsem seděl v kanceláři a poslouchal cvrkot Wolfova výtahu, se kterým vyjížděl do pokoje s květinami.

O Delle Devlinové nebylo ani vidu ani slechu, ale nám to ani moc nevadilo. To, co jsme chtěli slyšet, jsme měli, konečně se nám to vyplatilo. V 0:42 ve čtvrtek zatelefonoval Saul, že Heath se nastěhoval na Šedesátou devátou ulici. Přijel tam taxíkem, sám. To bylo vše za celou noc. V 6:20 ráno telefonoval, že je přijel vystřídat Fred Durkin a jeho dva muži a že je stručně informoval o terénu. A v 10:23 telefonoval Fred, že Heath opustil dům a vzal si taxi na 719 Východní Padesátou první ulici a vstoupil do budovy. Byl to šedý cihlový dům, který jsem navštívil včera. Fred řekl, že ti od kriminálky se neobjevili. Byli dobře schovaní. Řekl jsem mu, že je můj oblíbenec a pořád bude, jestli bude tak šikovný, a zavolal Wolfovi do pokoje s květinami, abych ho informoval.

Wolfe vstoupil do kanceláře, sedl si ke stolu, přelétl ranní poštu, podepsal několik šeků, nadiktoval dopis o vyšetřování uzenin muži ve Wisconsinu a usadil se s křížovkou londýnských Times.

Já jsem pokračoval pečlivě a zcela normálně ve své každodenní rutině a dával jsem tím perfektně najevo, že já jsem právě tak klidný jako on, bez ohledu na to, jak napjatá a choulostivá je situace. Právě jsem dokončil psaní adresy ha obálku a vytahoval ji z psacího stroje, když zazvonil zvonek u dveří. Přešel jsem do předsíně, abych otevřel, nakoukl jedním okem do kukátka, otočil se jako na obrtlíku, vrátil se do kanceláře a promluvil.

„Já jsem prostě úplnej bukmejkr. Řekl jsem čtyřicet ku jedné, že to nevyklopí. A je tu Wengert a Cramer a chtějí dovnitř. Nám už zbejvá jen se tajně vyplazit z baráku a zdrhnout do Mexika.“

Než vzhlédl, dokončil precizní proces zastrčení dopisu do obálky a jeho zalepení: „Ovládejte se, to je snad nějaký nesmysl.“

„Ne, pane. To jsou oni.“

„No dobře.“ Lehce zvedl obočí. „Uveďte je dovnitř.“

Vyšel jsem ke dveřím, otočil koulí a otevřel je. „Ahoj, ahoj,“ řekl jsem vesele. „Pan Wolfe právě asi před minutou říkal, že by se chtěl sejít s panem Cramerem a panem Wengertem, a ejhle, vy jste tady.“

Znělo to vesele, ale asi to nemělo moc velký účinek, protože s prvním ahoj vpálili dovnitř, a než jsem dokončil uvítací proslov, byli už v hale. Zavřel jsem dveře a šel za nimi. Když jsme vstoupili do kanceláře, probudila se ve mně naděje, protože Wengert a Wolfe si potřásali rukama, ale potom jsem si vzpomněl na okresního prokurátora, který si vždycky potřásl rukou s obžalovaným, než zahájil soudní líčení, aby ukázal, že není proti obžalovanému osobně zaujatý. Cramer si obvykle sedal do červené koženkové židle na konci Wolfova stolu, ale tentokrát ji přenechal Wengertovi a já jsem mu přinesl jednu ze žlutých.

„Poslal jsem vám předevčírem po Goodwinovi mé pozdravení,“ řekl Wengert. „Doufám, že je nezapomněl tlumočit.“

Wolfe naklonil hlavu na bok: „Nezapomněl. Děkuji.“

„Nevěděl jsem, že se tak brzy uvidíme.“

„Ani já ne.“

„Ne, předpokládám, že vy také ne.“ Wengert přehodil nohu přes nohu a opřel se. „Goodwin řekl, že jste vzali případ pana a paní Rackellových.“

„Ano, správně.“ Wolfe byl neurčitý. „Vyšetřování smrti jejich synovce. Řekli, že pracoval pro FBI. Bylo by nemoudré dostat se s vámi do křížku, proto jsem za vámi poslal pana Goodwina.“

„Přestaňte žvanit. Poslal jste ho, aby získal informace, které byste mohl použít.“

Wolfe pokrčil rameny: „Konfrontace vševědoucnosti. Já se vzdávám. Často jsou pro mne motivy nejasné, ale vy o nich víte všechno. Máte výhodu. Poslal jsem ho, ale selhal. Neřekli jste mu nic.“

„Správně. Naše seznamy jsou jen pro nás, ne pro soukromé podnikatele. Přišel jsem, abych vám řekl, že v tom případě máme prsty, ale není to nic pro veřejnost. Samozřejmě klopýtnete, pokud se s námi nechcete dostat do křížku. Ale oficiálně to má manhattanská kriminálka a já jsem tady, abych si vás poslechl.“ Kývl na Cramera. „Chopte se slova, inspektore.“

Cramer se s těžkostmi ovládal. Ovládání patří k jeho chronickým problémům a projevuje se v různých formách, třeba tím, že jeho velký červený obličej ještě více zčervená a červená barva se rozleje ještě níže po jeho tlustém, masivním krku. Vyhrkl na Wolfa: „Namouduši, udivujete mne! Pan Goodwin ani tak ne, jako vy! Podplácení křivopřísežnictví! Pokus o podplacení svědkyně, aby křivě vypovídala. Vím, že se snažíte přehnaně riskovat, ale pro všechny svaté, tohle není riskování, to si snad děláte srandu!“

Wolfe se zamračil: „Chcete tím snad říci, že pan Goodwin a já jsme sváděli ke křivopřísežnictví uplácením?“

„Dobrý Bože, to je vážně moc. Musíte mi to zdůvodnit. Všemi prostředky.“

„Jen mu to dejte, inspektore,“ popichoval Wengert.

Cramer pohodil hlavou směrem ke mně: „Šel jste včera večer do apartmá Delly Devlinové na Padesáté první ulici?“

„Dneska je větší horko než včera,“ konstatoval jsem.

„Něco jsem se vás ptal!“

„To je infantilní,“ řekl mu Wolfe. „Vy musíte znát legální proceduru s podezřelými zločinci. My ji známe.“

„Jen mu to dejte,“ opakoval Wengert.

Cramer upřeně hleděl na Wolfa: „Co vy víte o legálních procedurách. Oukej. Včera jste poslal Goodwina za Dellou Devlinovou. Vaším jménem jí nabídl deset tisíc dolarů, aby falešně vypovídala, že viděla Fifi Goheenovou, jak bere ze stolu krabičku s tabletkami, vyměňuje kapsli za jinou a pokládá krabičku zpět na stůl. Řekl, že peníze budou dodány panem a paní Rackellovými a budou jí vyplaceny v hotovosti, jakmile udělá prohlášení. Neměl bych říkat podplácení křivopřísežnictví. Měl bych mluvit o pokusu. Takže teď, mohu se pana Goodwina na něco zeptat?“

„Já sám bych mu rád položil jednu otázku.“ Wolfe pohnul očima. „Archie. Je to, co pan Cramer právě říkal, pravda?“

„Ne, pane.“

„Takže potom neodpovídejte na otázky. Policajt nemá právo mylně obviňovat občana za jeho činy a potom mu nařizovat, aby odpovídal na otázky.“ Přešel ke Cramerovi. „Mohli bychom to takhle táhnout donekonečna. Proč to nevyřešit nějak smysluplně a neudělat tomu konec?“ Přešel ke mně. „Archie, zavolejte slečně Devlinové a požádejte ji, aby sem okamžitě přišla.“

Otočil jsem se a začal vytáčet číslo.

„Přestaňte, Goodwine,“ vyprskl Wengert. Pokračoval jsem ve vytáčení. Cramer, který se pohybuje určitě více než Wolfe, vyskočil ze židle, v mžiku se ocitl vedle mě a zmáčkl vidlici telefonu. Zvedl jsem hlavu a podíval se na něho. Zamračil se na mě. Položil jsem sluchátko zpět na vidlici. Vrátil se na svou židli.

„Potom musíme změnit téma,“ řekl Wolfe suše. „Vaše situace je jasně neudržitelná. Chcete nás zastrašovat tím, co pan Goodwin, jako můj vyšetřovatel, řekl slečně Devlinové. A jediný uspokojivý způsob, jak to dokázat, je to, co již bylo řečeno: a jediný uspokojivý způsob, jak to dokázat, je mít je tu oba. Vy jste ji nejen nevzali s sebou, vy jste se dokonce rozhodli, že my s ní nebudeme komunikovat. Očividně nechcete, aby věděla, co se děje. Je to zcela absurdní, ale já nedocházím k žádnému závěru. Je těžké věřit tomu, že by newyorská policie a FBI zesnovaly spiknutí, aby balamutily občany, dokonce i mě.“

Cramer opět zrudl.

Wengert si odkašlal. „Podívejte se, Wolfe,“ řekl mírně, „jsme tady, abychom mluvili rozumně.“

„Dobře. Tak proč konečně nezačít?“

„Pokouším se. U tohoto případu jde o zájem lidí a vlády Spojených států. Mým úkolem je chránit tento zájem. Vím, že vy a Goodwin umíte držet jazyk za zuby, když chcete. Teď mluvím mimo protokol. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

„Goodwine?“

„Jasné.“

„Vidím, že to berete dobře. Arthur Rackell řekl své tetě, že pracuje pro FBI. To byla lež. Buď byl členem komunistické strany, nebo s ní sympatizoval, to zatím nevíme přesně. Nevíme, komu řekl, kromě své tety, že je v FBI, ale my na tom teď pracujeme a taky policie. Mohl být zabit komunistou, který se to nějakým způsobem doslechl a věřil tomu. Pak by mohly existovat další motivy, osobní, ale komunistické jsou na prvním místě, pokud je nějaký důkaz nevyloučí. Takže vidíte, proč se tím zabýváme. Jde o veřejný zájem nejen tohoto města a státu, ale celé země. Rozumíte?“

„Rozuměl jsem,“ zamumlal Wolfe, „už když jsem za vámi předevčírem poslal pana Goodwina.“

„Obraťme list.“ Wengert nechtěl přijít o slovo. „Otázka je, a co vy? Uznávám, že všechno, co tím chcete docílit, je chytit vraha a dostat za to honorář. Ale my víme, že jste včera poslal Goodwina za slečnou Devlinovou a on jí nabídl, že jí zaplatíte, když řekne, že viděla slečnu Goheenovou při činu. Víme také, že jste z toho pravděpodobně nechtěli udělat tyátr. Věděli jste přesně, co děláte a proč to děláte. Říkáte, že si ceníte zájmu veřejnosti. Dobře, tady inspektor ho reprezentuje, a já taky, a my chceme, abyste s námi spolupracovali. Očekáváme to s důvěrou. Co a kdo je za vámi a co vám tenhle nápad přinese?“

Wolfe ho se sympatiemi pozoroval napůl zavřenýma očima. „Vy nejste blbeček, pane Wengerte.“ Oči se přemístily. „Ani vy ne, pane Cramere.“

„To se teda máme čím chlubit,“ zavrčel Cramer.

„To teda máte, vezmeme-li v úvahu průměr. Ale to, že jste sem přišli a vyložili mi to, ať už pěkně nebo nepěkně, bylo špatně pojato. Mám to vysvětlit?“

„Jestli toho všeho nebude příliš.“

„Budu stručný, pokud to půjde. Udělejme komplexní hypotézu – že já mám smlouvu s panem a paní Rackellovými na mimořádnou částku, která poslouží tomuto účelu: že pošlu pana Goodwina, aby navštívil slečnu Devlinovou. Že jí řekne, že jsem došel k závěru, že slečna Goheenová zavraždila Arthura Rackella a ona ten čin viděla. Že jsem navrhl, aby o tomto faktu informovala policii, a že, jako kompenzaci za nesnáze a strach, jí nabízím velkou částku peněz, kterou obdrží od pana a paní Rackellových.“

Wolfe obrátil dlaně vzhůru: „Za předpokladu, že jsem udělal toto, nebyl to pokus o podplacení krivopřísežnictví, protože nikde nebylo řečeno, že jsem chtěl, aby falešně přísahala, ale samozřejmě jsem se vystavil tvrzení slečny Goheenové, která se cítí být poškozená. Byl to risk, se kterým se počítalo, a chtě nechtě bylo toto kalkulování závislé na okolnostech. Vzniklo taky riziko, že se mi postaví do cesty spravedlnost, a to také záviselo na okolnostech. Spravedlnosti to mělo posloužit a ne stát v cestě, a slečna Goheenová měla ne nezaslouženě trpět. Já bych měl být plně v právu. Doufám. Myslím si, že jsem.“

„Potom můžete –“

„Jestli poprosíte. Ale předpokládejme, že jsem toto všechno udělal, teď vám všechno přiznám a vykecám moje kalkulace a záměry. Potom se mě pokusíte buď zbavit, nebo přidat se ke mně. Jestli se mě pokusíte zbavit, uděláte pitomost – věřte mi. Bylo by to nemyslitelné. Ale pro vás je taky nemyslitelné přidat se ke mně, ať už aktivně, nebo pasivně. Jakýkoliv už z toho vyplývá závěr, nemůžete usilovat o spolupráci, ve které se nabízí velká suma peněz osobě zapletené do případu s vraždou, protože by tak vyšel najevo trestný čin, možná dokonce autentický. Zabraňuje tomu vaše postavení. Já jsem soukromá osoba a můžu to udělat. Vy nemůžete. Pro co jste tu, k čertu, přišli? Jestli směřuji k porážce, ostudě a trestu, to je už moje věc. Proč jste se sem řítili, jen proto, abyste zkonfrontovali nepromyšlené alternativy?“

Wolfe rozrušeně zatřepal rukou: „Naštěstí je to jen diskuse. Málokdy jsem diskutoval o komplexní hypotéze. Vraťme se však k realitě. Velmi rád vám, pánové, poskytnu jakoukoliv pořádnou informaci, kterou byste mohli potřebovat – a pan Goodwin také, samozřejmě. Takže?“

Podívali se jeden na druhého. Cramer si vzdychl. Wengert si mnul ucho a hleděl na mě a já jsem mu pohled vracel, otevřený a dokonale nevinný. Zjistil, že to je k ničemu, a obrátil se na Wolfa.

„Vrátil jste nám to,“ řekl, „když jste řekl Goodwinovi, aby zatelefonoval slečně Devlinové. Měl jsem to předpokládat. Byla to pitomost.“

Zazvonil telefon a já jsem se rychle otočila zvedl ho: „Kancelář Nera Wolfa, tady Archie Goodwin.“

„Tady Rattner.“

„Ó, ahoj. Podržte mě, jsem jedno ucho.“

„Durkin mě poslal, abych zavolal, aby mohl zůstat u sledovaného. Sledovaný vyšel z domu sedm set devatenáct na Východní Padesáté první ulici v jedenáct čtyřicet jedna. Byl sám. Došel do Lexingtonu za roh do bufetu a je teď v telefonní budce. Jsem přes ulici v restauraci. Další instrukce?“

„Zatím nic, díky. Pozdravuj rodinu.“

„Dobře.“

Ve sluchátku to cinklo, já zavěsil a otočil se zpět, abych se opět přidal k diskusi, ale očividně byla u konce. Už byli na nohou a Wengert se otočil k odchodu. Cramer říkal: „… ale všechno to nebylo k ničemu. Chtěl jsem to jen pochopit.“

Otočil se a následoval Wengerta ven. Neviděl jsem důvod, proč bych měl za nimi vyběhnout a vyprovodit je ze dveří. Až už oba urostlí muži otočili koulí a potlačili do dveří, přece jen jsem nakoukl do haly, a sledoval je. Když už byli venku a dveře se zavřely, vrátil jsem se zpět a poznamenal k Wolfovi: „Velmi chytré. Ale co když po mně budou chtít, abych jí nakonec zatelefonoval?“

Udělal obličej: „Pche. Jestli to budou chtít od ní, nebudou to chtít ode mne. Pravděpodobně pro vás pošlou se zatykačem. To je jedna z eventualit.“

„Možná po mně ale přece jen budou chtít, abych jí zavolal.“

„Nepravděpodobné, museli by vyzradit to, co ví – jí a tedy každému – a prozradit tak svého informátora. Ale jestli to udělají, potom zatímco ona pojede sem, já s nimi zatočím a oni budou muset odejít, než přijede.“

Uchopil jsem žluté křeslo a postavil ho na místo. „V každém případě jsem rád, že to nechtěli, a určitě jste rád i vy. Telefonoval Rattner, podával hlášení na příkaz Freda. Heath byl se slečnou Devlinovou hodinu a čtyřicet minut. Odešel v jedenáct čtyřicet jedna a byl v telefonní budce v bufetu, když Rattner volal.“

„Uspokojivé.“ Uchopil svou tužku a s lehkým povzdechem pokračoval v křížovce.

7. KAPITOLA

Dvacátý první červen prý má být nejdelším dnem v roce, ale letos to byl třetí srpen. Uběhly týdny od chvíle, kdy Cramer a Wengert odešli z naší kanceláře. Strávil jsem všechen ten čas v kanceláři a nebyla to žádná legrace. Byla jen jediná věc, která nás mohla udržet nad vodou, ale byl tucet dalších, které nás mohly potopit. Mohly mu dopomoci k prohře. Nebo to mohl vyřídit po telefonu – nejnepravděpodobnější, ale ne nemožné. Nebo to Wolfe odhadl úplně špatně. Sám si vsadil jednu ku dvaceti. Nebo Heath ho nebo ji mohl potkat na nějakém místě, kde je nemohl nikdo načapat. Nebo to městská nebo federální policie mohla roztroubit a náš plán zcela zničit. Nebo a nebo a nebo.

Pět doláčů za hodinu přidáno k nákladům. Jestliže a kdyby se ozval telefon, který by mě uvedl do pohybu, nechtěl jsem mařit ani jednu vzácnou minutu, nebo dokonce vteřinu transportem, proto měl Herb Aronson své taxi zaparkované u benzínky na rohu Jedenácté Avenue, blízko nás. Také k nám přišel na oběd a znovu, v sedm večer, na večeři.

Pokaždé, když zazvonil telefon a já po něm chňapl, zaváhal jsem: chci to slyšet, nebo nechci? Mohla to být první vlaštovka, ale na druhé straně to mohly být nedobré zprávy, třeba že ho ztratili. Držet se za ocas chlápka v New Yorku, obzvláště, když chce mít z důležitého důvodu soukromí, potřebuje nejen šikovnost, ale také hodně štěstí. Šikovnost jsme si koupili, Saula, Freda a Orrieho, ale štěstí si koupit nemůžeš.

Štěstí se nás drželo, a tedy oni také. Ještě dvakrát volal Fred, alias Rattner, před druhou hodinou, když ho Orrie Cather vystřídal. Jedna zpráva byla, že Heath, po telefonickém rozhovoru v optice a knihkupectví navštívil restauraci na Čtyřicáté páté ulici a obědval se dvěma muži, které jsem podle popisu neznal, a druhá říkala, kde by ho Orrie mohl najít. Kriminálka se zatím neukázala. Během odpoledne a podvečera podal Orrie sérii hlášení. Heath a jeho společníci odešli z restaurace ve 14:52, odjeli taxíkem do činžovního domu na Šedesáté deváté ulici, kde bydlel Heath, a vstoupili dovnitř. V 17:35 se ze dveří vynořili dva muži – společníci a odešli. V 19:03 Heath vyšel ven a vzal si taxi do Cézarovy restaurace, kde se setkal s Dellou Devlinovou a večeřel s ní. V 21:14 opustili restauraci, nechali se odvézt taxíkem do šedého cihlového domu na Padesáté první ulici a vstoupili dovnitř. V deset hodin byl Heath stále ještě uvnitř. V tu dobu měl být Orrie vystřídán Saulem Panzerem, a bylo to na rohu Padesáté první a Lexingtonu, který Orrieho a Saula spojoval.

Během té doby bych zuřivostí rozžvýkal železniční kolej, kdybych nějakou měl, a Wolfe tvrdě pracoval a pokoušel se být vyrovnaný. Během půlhodiny čtyřikrát vstal a přešel k policím s knihami, pokaždé si vybral jinou a pokoušel se vytvořit tak svůj osobní rekord.

Zavrčel jsem na něho: „Co se děje, neklidný?“

„Ano.“ řekl spokojeně. „A vy?“

„Ano.“

A pak to přišlo, chvilku před jedenáctou. Zazvonil telefon a já jsem ho zvedl. Byl to Bill Doyle.

Sotva popadal dech. „Musím se vydýchat,“ řekl a snažil se trochu dechu ušetřit. „Když odtamtud odešel, začal dělat chytrýho a kličkovat. Nechali jsme ho zahlídnout Ala a obklíčili ho, však víte, jak to Saul dělá, ale potom jsme ho, kruci, skoro ztratili. Jel na Osmdesátou šestou a pátou, pak vystoupil a pěšky vešel do parku. Na lavičce seděla žena s kólií na vodítku, on se zastavil a začal s ní mluvit. Saul si myslí, že byste měl raději přijít.“

„Taky si myslím. Popište tu ženu.“

„Nemůžu. Držel jsem se vzadu a neviděl jsem ji dost zblízka.“

„Kde je Saul?“

„Na zemi pod keřem.“

„Kde jste vy?“

„Lékárna. Osmdesátá šestá a Madison.“

„Buďte u vchodu do parku na Osmdesáté šesté ulici. Jedu.“

Otočil jsem se a řekl Wolfovi: „V centrálním parku. Setkal se se ženou se psem. Za tak dlouho.“

„Jste ozbrojen?“

„Samozřejmě.“ Už jsem byl u dveří.

„Budou zuřiví.“

„Já už jsem.“

Vyběhl jsem ven a překotně seběhl ze schodů na roh. Herb seděl v taxíku a poslouchal rádio. Při pohledu na mě, jak rychle utíkám, rádio vypnul, a než jsem dosedl, nastartoval. Řekl jsem mu: „Osmdesátá šestá a pátá,“ a rozjeli jsme se.

Projížděli jsme Jedenáctou avenue místo Desátou, protože s blikajícími světly nemůžeš jet po Desáté v průměru více než pětadvacítkou. Na Jedenácté můžete udělat dvanáct nebo více bloků se světlem, jestli jedete jako o závod, což my jsme jeli. Na Padesáté šesté jsme odbočili na východ, měli jsme na křižovatce zpekla štěstí a odbočili vlevo na Pátou Avenue. Řekl jsem Herbovi, aby se neloudal, ale on mi řekl, jestli se mi to nelíbí, že mám vystoupit a jít pěšky. Když jsme dojeli na Osmdesátou šestou ulici, měl jsem dveře otevřené, ještě než se zastavila kola, vyhopsl ven a chvatně přešel avenue na stranu parku.

Bill Doyle tam byl. Byl to bledý, vyzáblý typ. Četl příliš mnoho o koních, jak se dřou, a věřil tomu. Zeptal jsem se ho: „Něco nového?“

„Ne. Čekám tady.“

„Můžete mi ukázat Saulův keř, aniž bychom znepokojili psa?“

„Můžu, pokud tam ještě je. Je to docela štreka.“

„Asi sto metrů od nich musíme do trávy. Nesmí slyšet kroky. Jdeme.“

Vstoupil po dlážděné cestičce do parku a já za ním. Prvních třicet kroků bylo do kopce a zatáčelo doprava. Dva mladé páry se zastavily pod světly parku a hádaly se, a my jsme je obešli. Cestička pod převislými větvemi stromů se vyrovnala. Prošli jsme kolem dalšího světla. Proti nám se objevil muž s hůlkou a prošel kolem. Cestička se stočila doleva, proběhla otevřeným prostorem a namířila si to do křoví. Kousek dál odtud bylo rozcestí a Doyle se zastavil.

„Jsou tady, kousek odtud, asi sto stop,“ zašeptal, ukazuje na levou část rozcestníku. Bylo to trošku do kopce a já se musel sklánět pod větvemi. Nedošel jsem daleko, když mě Doyle zatahal za rukáv, a když jsem se otočil, ukázal doleva. „Tamto křoví,“ zašeptal. „To největší, uprostřed. Tam šel, ale já ho nevidím.“

Můj odhad je dvacet ku dvaceti a mé oči si už navykly na noc, ale skoro minutu jsem ho nemohl najít. Když jsem se schouleně nahrbil pod větve, křoví mě perfektně krylo. Po zádech mi přejel mráz. Protože Saul tam ještě byl, Heath taky a Saul ho sledoval, a téměř určitě tady byla také žena se psem. Samozřejmě jsem je přes husté větve křoví neviděl. Uvažoval jsem, co dělat. Chtěl jsem je postavit tváří v tvář proti sobě, než se rozdělí, ale jestli byl Saul tak blízko, že mohl poslouchat, co si povídají, nechtěl jsem to pokazit. Nejvábivější myšlenka byla proplazit se k Saulovu křoví a připojit se k němu, ale mohli by mě slyšet, pokud ne oni, potom pes. Jak jsem tam tak stál, hleděl směrem k Saulovu křoví, soustředil se s Doylem vedle sebe, uvědomil jsem si, že za sebou slyším nějaké kroky, blížící se po cestičce, ale domníval jsem se, že je to pozdní chodec v parku, a neotočil jsem se – dokud se kroky nezastavily a neozvalo se.

„Jste na lovu? Co lovíte, tygry?“

Překvapeně jsem se otočil. Byl to polda na obchůzce parkem. „Dobrý večer, strážníku,“ řekl jsem s respektem. „Och ne, jen se snažím nadýchat čerstvého vzduchu.“

„Vzduch je stejný i na cestičce.“ Přiblížil se k trávě a díval se ne na nás, ale za nás, ve směru, kam jsme upřeně hleděli i my. Najednou broukl, zrychlil krok a zamířil rovnou k Saulovu křoví. Bohužel měl také dobrý zrak. Nebyl čas na uvažování. Zamumlal jsem rychle Doylovi do ucha: „Popadni jeho čepici a utíkej – vyskoč, krucinál!“

Udělal to. Budu ho za to do smrti milovat, hlavně proto, že nezaváhal ani desetinu vteřiny. Čtyřmi skoky byl u policajta, švihnutím ruky mu strhl čepici a mazal pryč. Ještě udělal kličku doprava k cestičce. Já zůstal na svém místě. Policajt reagoval reflexívně. Místo toho, aby ignoroval tento nevinný žertík a pokračoval ve zkoumání předmětu pod křovím nebo mě, vypálil za Doylem a svou čepicí, volaje typicky policajtské „stůj“. Když Doyle doběhl na cestičku a pádil po ní, měl náskok, ale policajt taky nebyl žádný slimák. Zmizeli.

Všechen ten pohyb zcela změnil situaci. Zdvojnásobil jsem rychlost a zabočil vlevo přes trávník, až jsem dorazil ke druhé cestičce a pokračoval po ní. Kolem lavičky, kde seděli – Heath usazený na lavičce se ženou a velkou kólií u jejích nohou. Když jsem se před nimi zastavil, kólie se zvedla a začala překvapeně štěkat. Vstrčil jsem ruku do kapsy kabátu.

„Uklidněte toho psa,“ pobídl jsem je. „Nechci ho zastřelit, nenávidím to.“

„Proč byste –“ začal Heath a zarazil se. Postavil se.

„Jo, to jsem já,“ řekl jsem. „Zastupuji Nera Wolfa. Nepomůže vám, budete-li křičet. Jsme tady dva. Vylez ven, Saule. Podívej se na psa, ten nečeká na rozkazy.“

Z křoví se ozval zvuk. V momentě se objevil Saul, zakroužil kolem lavičky, aby se postavil vedle mě zprava. Pes byl hlučný, ale bylo to spíše skučení než vrčení, ale nepohnul se. Žena mu položila ruku na hlavu. Zeptal jsem se Saula: „Slyšel jsi, co si povídali?“

„Skoro všechno, slyšel jsem dost.“

„Bylo to zajímavé?“

„Ano.“

„To je protiprávní,“ prohlásil Heath. Málem se dusil rozhořčením nebo něčím takovým. „To je napadnutí –“

„Paličatí. Nechte si to. Možná to budete potřebovat. Mám taxi zaparkované na Osmdesáté šesté ulici u vchodu. My čtyři a pes do něho krásně a pohodlně vlezem. Pan Wolfe nás očekává. Pojďme.“

„Jste ozbrojen,“ řekl Heath. „To je útok se smrtonosnou zbraní.“

„Jdu domů,“ řekla žena. Poprvé promluvila. „Zatelefonuji panu Wolfovi, nebo to udělá můj manžel, a uvidíme, co z toho. Vzala jsem psa do parku a tento gentleman a já jsme se náhodou spolu začali bavit. To je urážlivé. Mého psa už dále nebudete ohrožovat.“

Postavila se a kólie u jejího kolena se okamžitě vzpřímila.

„Nuže,“ připustil jsem, „vždyť jsem vám říkal, že nenávidím, když musím zastřelit psa. Taky jsem říkal, že pan Wolfe má rád sám sebe natolik, že v den posledního soudu ukradne trůn, jestli se na něho nebudou dívat. Takže běžte domů s Towserem a Saulem a já zavolám policii a FBI a řeknu jim, co jsem viděl, a Saul jim řekne, co viděl a slyšel. Ale mýlíte se, jestli si myslíte, že je přemluvíte, aby nám nevěřili. Máme už své jméno, stejně tak, jako vy máte své.“

Podívali se jeden na druhého. Podívali se na mě a znovu jeden na druhého.

„Navštívíme pana Wolfa,“ řekla žena.

Heath se podíval doprava, potom doleva, jako by doufal, že by tam mohl být někdo jiný, koho by mohl zahlédnout, a potom na ni kývl.

„To je moudré,“ řekl jsem jim. „Jdeme svou cestou, Saule. Vchod na Osmdesáté šesté.“

8. KAPITOLA

Nechali jsme kólii v Herbově taxíku u obrubníku před Wolfovým domem. V tomto domě nebyl nikdy pes a já jsem neviděl důvod, proč bych měl tuto zásadu porušit kvůli někomu, kdo se o mně vyjadřoval ne zrovna pěkně. Herb, na radu, zavřel okna.

Vystoupil jsem do schodů jako první, abych otevřel dveře a uvedl je dovnitř, usadil je i Saula v předním pokoji a přešel do kanceláře.

„Oukej,“ řekl jsem Wolfovi, „teď to je na vás. Jsou tady.“

Sedě za stolem zavřel rozečtenou knihu a položil ji. Zeptal se: „Paní Rackellová?“

„Ano. Seděli tam na lavičce, psa měli s sebou a Saul byl schovaný v blízkém křoví a mohl je poslouchat, ale nevím, co slyšel. Dal jsem jim na výběr – soud, nebo vy, a oni dali přednost vám. Ona si pravděpodobně myslí, že se může vykoupit. Chcete nejprve Saula?“

„Ne. Přiveďte je dovnitř všechny.“

„Ale Saul vám může říct –“

„Nepotřebuji to. Nebo, kdybych potřeboval – uvidíme.“

„Chcete, abych ho vzal také dovnitř?“

„Ano.“

Přešel jsem místnost a otevřel spojovací dveře, a když vstoupili, přivítal je. Když paní Rackellová přecházela k červené koženkové židli a sedala si, rty měla tak sevřené, jako by ani žádné neměla. Heath neměl v obličeji žádný výraz, ale musí být těžké vyjádřit pocit tím kulatým, zavalitým obličejem, dokonce i když se moc snažíte. Saul si přisunul židli k protilehlé stěně, ale Wolfe mu řekl, aby se posunul, a on se přestěhoval k jednomu konci mého stolu.

Paní Rackellová to rozehrála. Řekla, že to je neuvěřitelně sprosté, že ji někdo špehuje a vyhrožuje policií. Bylo to hanebné a falešné. Nebude to tolerovat.

Wolfe ji nechal, ať se vymluví, a potom řekl suše: „Vy mě udivujete, madam.“ Zavrtěl hlavou. „Tlacháte o slušnosti, když jste sama ohrožena smrtelným nebezpečím. Nevšimla jste si, co jsem udělal? Nevíte, kde teď stojíme?“

„Sám tlacháte,“ řekl Heath ostře. „Byli jsme tady dopraveni pod nátlakem. To je únos. Jakým právem?“

„Řeknu vám to.“ Wolfe se opřel. „Není to pro mě vůbec příjemné, takže to uspíším – moje stávající role. Ale musíte přesně vědět, v jaké jste situaci, protože máte udělat životní rozhodnutí. Nejprve bych vám rád představil Saula Panzera.“ Oči se přenesly. „Saule, vy jste sledoval pana Heathe až k tajné schůzce s paní Rackellovou?“

„Ano, pane.“

„Potom budu riskovat domněnkou. Domnívám se, že účelem schůzky bylo, aby pan Heath protestoval proti tomu, že chce paní Rackellová penězi svalit vinu na slečnu Goheenovou, a žádal ji, aby toho nechala. Slyšel jste, co si povídali?“

„Ano, pane.“

„Byla má domněnka nesprávná?“

„Ne, pane.“

„Obsahoval jejich rozhovor mou domněnku?“

„Ano, pane. Zcela.“

Wolfe přešel k Heathovi. „Schopnosti pana Panzera jsou známé, i když vám asi do této chvíle ne. Myslím si, že soud mu bude věřit, a jsem si jist, že také policie a FBI. Radím vám, pane, přiznejte porážku.“

„Porážku?“ Heath se pokoušel ušklíbnout, ale se svým obličejem nemohl. „Nic jsem zatím neztratil.“

„Ale nemáte k tomu daleko. Nemůžete tomu zabránit.“ Wolfe na něho zakýval prstem. „Musím vám to snad slabikovat? Středa večer, předevčírem, kdy jste vy a šest ostatních byli tady, byl jsem na rozpacích. Měl jsem na výběr, buď se vzdát, nebo se pokusit vypracovat simultánně tucet směrů vyšetřování a kterýkoliv z nich by mohl přetrhat dosavadní úsilí. Žádný z nich nebyl vhodný. Bezmocně jsem tápal po tom, co se vlastně stalo. Musel jsem se pokusit o něco, o čem jsem věděl jenom já, a proto jsem vymyslel strategii – netaktní, ale nejlepší, jakou jsem mohl. Udělal jsem nabídku panu a paní Rackellovým. Vybíral jsem slova pečlivě, ale efektivně, když jsem žádal o peníze na podplacení svědkyně a snažil se tak vyřešit případ lstí.“

Wolfovy oči se zastavily na paní Rackellové. „A vy jste se idiotsky prozradila.“

„Já?“ Zeptala se opovržlivě. „Jak?“

„Vy jste na to skočila. Váš manžel byl naivní osel, ale vy ne. Vy jste si myslela, že když je práce na mně, pokusím se získat honorář lumpárnou, a dychtivě jste souhlasila. Proč? Nebylo to charakterní a úplně absurdní. Co jste řekla, že chcete, bylo chytit a potrestat vraha vašeho synovce, ale zároveň jste si přála utratit velkou částku peněz, svých vlastních peněz, na intriky. Buď to, nebo vy jste byla opravdu naivní, a nakonec to vyvolalo spekulaci.“

Zpříma se na ni podíval a ona pohled opětovala. Pokračoval: „Takže jsem spekuloval. Co když jste vy sama zavraždila svého synovce? Co se týče jedu, bylo to uskutečnitelné stejně tak pro vás jako pro ostatní. Co se týče příležitosti, řekla jste, že jste nevstoupila do synovcova pokoje poté, co v něm byla paní Krempová, která vložila kapsle do krabičky, ale můžete to dokázat? Nevím o ničem, co by vás z toho mohlo vyloučit. Tím, že jste znepokojila FBI a policii, jste se mohla jen krýt. Byl to váš manžel, kdo trval na tom, abyste přišli ke mně, a přirozeně vy jste chtěla být při tom. Co se týče motivu, musíme ho nejprve zjistit, ale co se týče spekulací, máme v rukou materiál, který jste vy vytvořila. Byla jste si jistá, aniž byste k tomu měla opravdový důvod, tím, že vašeho synovce zabil komunista, když zjistil, že zradil. To bylo první, co jste mi řekla, když jste tady přišla v úterý se svým manželem. Možná, že to není pravda, ale nejste náhodou sama komunistka?“

„Blbost!“ procedila skrze zuby.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ne bezpodmínečně. Nelíbí se mi současný trend považovat pro-komunisty za nezodpovědné a nesoudné, ale každý jím může tajně být bez ohledu na to, jakou má fasádu. Padla tady otázka, jestli jste vlastně nebyla komunistkou nebo nesympatizovala se stranou. Proč jste tak naléhala na svého synovce, že se musel uchýlit k takové lži, jakou byla spolupráce s FBI? Proč jste se mu nesvěřila s tím, že jste sama oddaná věci? Samozřejmě, neodvážila jste se. Vzniklo by nebezpečí, že by mohl odvolat. Mohl by se stát ex-komunistou a říct všechno, co věděl, alespoň to, co bylo vykonáno za poslední rok nebo dva. A abyste zachránila svou fasádu před manželem a přáteli, musela jste vše držet v tajnosti. Musel to být hrozný šok, když jste zjistila, nebo jste si myslela, že se stal agentem neúprosného nepřítele komunismu. Stal se hrozným nebezpečím ve vašem vlastním domě.“

Wolfe se narovnal v židli: „To všechno byla spekulace před dvěma dny, ale ne teď. Vaše setkání s panem Heathem znamená potvrzení mé domněnky. Proč byste se s ním scházela tajně? Co mu mohlo dát právo žádat, abyste upustila od nabídky peněz pro slečnu Devlinovou? Nuže. Jestli jste tajně komunistka, téměř určitě jste přispěla značnými částkami peněz straně, samozřejmě, ale také do fondu na kauce. A pan Heath je správcem fondu na kauce a raději půjde na nějakou dobu do vězení, než by měl prozradit jména sponzorů. Tak, madam, moje strategie vyšla – s velkým podílem štěstí, což uznávám. Pan Goodwin a já jsme už byli duševně vyčerpaní. Ještě před několika minutami, než vstoupil a řekl mi, že vy dva jste tady, bych nevsadil ani halíř na to, že to vyjde. Teď už je to pryč, díky Bohu. Mé domněnky jsou správné. Jste takzvaně v háji.“

„Jste nafoukaný blbec,“ řekla paní Rackellová suše. Všiml jsem si, že to všechno na ni poprvé udělalo dojem. Před tím to v ní nezanechalo ani stopu. Byla si sebou stále neochvějně jistá. „Se svými bláznivými domněnkami,“ řekla. „Odpočívala jsem na lavičce v parku a tady pan Heath šel kolem a oslovil mne.“ Věnovala Saulovi opovržlivý pohled. „To, co vám řekl tenhle muž o tom, co slyšel, jsou samé lži.“

Wolfe přikývl: „To je, samozřejmě, vaše jediná šance, a nepochybuji, že se s ní budete hájit proti všem útokům, takže se to nebudu pokoušet rozbíjet.“ Podíval se na Heathe. „Ale vaše je mnohem slabší, a já nevím, jak se z toho vykroutíte.“

„Dokázal jsem vzdorovat lepším mužům, než jste vy,“ prohlásil Heath. „Mužům, kteří měli velkou sílu. Mužům, kteří vedli imperialistické spiknutí, aby ovládli svět.“

„Nepochybuji,“ připustil Wolfe. „Ale i když je ohodnotíte tak dobře, na což jsem se ani neptal, právě tak musíte ohodnotit mě. Nevedu žádné spiknutí, abych ovládl cokoliv, ale mám vás v hrsti, ze které se nedostanete. Musím vám to znovu opakovat? Vy jste správcem komunistického fondu na kauce, který čítá téměř milion dolarů, a přes velké osobní riziko jste rozhodnut skrývat jména sponzorů. Soudní nařízení vámi nepohnulo. Očividně dáváte přednost jakékoliv alternativě, abyste neprozradil jejich jména. Ale jedno mi přece jen dneska prozradíte: manželku Benjamina Rackella. A částky a data jejích příspěvků. Nuže?“

„Bez komentáře.“

„Kruci. Říkám vám, tohle neutajíte. Pochopte, co se stane. Jsem přesvědčen, že paní Rackellová zabila svého synovce, protože si myslela, že pracuje pro FBI jako špeh komunistů, a proto bylo samozřejmě její vlastní tajemství v nebezpečí. FBI a policie teď posoudí mé přesvědčení. Jestli jim to bude trvat den nebo rok, myslíte, že máme šanci ji dostat? Víte, že měla jed. Myslíte si, že nezjistíme, odkud a jak ho získala?“

Wolfe potřásl hlavou. „Ne. Vy ji musíte hodit přes palubu. Je příliš nebezpečné ji ukrývat. Policie se vás na to bude ptát – víte něco nebo máte nějaký důkaz, že sympatizovala s komunistickou stranou? Říkáte ne, nebo odmítáte odpovědět. Následně oni takový důkaz mají a taky důkaz, že se ho bojíte. Je jednoduše možné, že se jim podaří nějakým procesem, který vy nemůžete ovlivnit, získat seznam všech sponzorů. A místo krátkého trestu za pohrdání soudem dostanete velký trest za zatajení důkazu, který by pomohl vyřešit vraždu. Jak si potom myslíte, že dopadnete? Víte moc dobře, jak se ke komunismu staví většina Američanů, včetně mě. Chtěl byste, aby se k hanbě, která už tak na vás padla, přidalo stigma utajování vraždy?“

Wolfe zvedl obočí: „Opravdu, pane Heathi. Je mnoho věcí, ve kterých nevíte, kudy kam. To bude bezesporu poprvé, co se oddanost komunisty vedoucí nesprávným směrem dostala domů a šla se vyspat na bidlo. V zemích, ve kterých vládne komunismus, jsou věznice plné – nemluvě o hrobech – bývalých soudruhů, kteří byli nerozumně indiskrétní. V Americe, kde nevládnete, a já doufám, že nikdy nebudete – můžete si dovolit takový luxus, jako je zatajování vraždy? Ne. Ona je pro vás příliš velkým soustem. Kolik vám přispěla a kdy?“

Pohled na Heathův obličej byl opravdu něco. Kdyby nezdědil peníze, mohl by je získat hrou v pokeru. Protože kdokoliv se na něho podíval, nikdy neměl ani tu nejmenší potuchu, na co vsadil.

Postavil se. „Zítra vám dám vědět,“ řekl.

Wolfe broukl: „Ale ne. Chci zavolat policii, aby si pro ni přišla sem. Budou po vás chtít prohlášení. Archie?“

Vstal jsem, popošel a ocitl se mezi dveřmi a společností. Heath se pohnul také. Když jsem měnil pozici, chtěl mě rychle obejít. Bylo by pro mne potěšením ho odprásknout, ale neudělal jsem to a tvrdě mu zmáčkl rameno, otočil ho a trochu jím smýkl. Zakymácel se, ale zůstal vzpřímený.

„Vy jste mě napadli,“ řekl k Wolfovi, ne ke mně, „A je to taky omezování osobní svobody. Budete toho litovat.“

„Nesmysl,“ explodoval najednou Wolfe. „To je neuvěřitelné. Myslíte si snad, že vás nechám kliďánko odejít, abyste si mohl svolat schůzku se svým politbyrem? Myslíte si, že nevím, kdy vás mám vyhodit? Držíte se jí jako dítě máminých sukní! Řekněte, je to tak?“

„Ne,“ řekl.

„Jste schopen vypovídat?“

„Ne vám. Policii ano.“

Paní Rackellová na něho vyštěkla: „Zbláznil jste se, hlupáku?“

Zahleděl se na ni. Už jsem v téhle kanceláři slyšel hodně vět, které tnuly do živého, všech druhů a tvarů, ale tahle, kterou Henry Jameson Heath vyslovil s ledovým klidem, zvítězila. S upřeným pohledem na ni bez mrknutí oka řekl: „Musím splnit svou občanskou povinnost, paní Rackellová.“

Wolfe řekl: „Archie, zavolejte pana Cramera.“

Přešel jsem ke stolu a vytočil číslo.

9. KAPITOLA

Sobotní poledne na druhý den. V kanceláři stáli Wengert a Cramer u rohu Wolfova stolu. Stáli, protože, jsouce zde už téměř hodinu a splníce všechny své povinnosti, chtěli odejít. Nekomunikovali pravda příliš přátelsky, tak, jak to s Američany dělá Wolfe, ale vcelku byli družní.

Když už se otočili k odchodu, řekl jsem: „Promiňte, jedna drobnost.“

Podívali se na mne. Oslovil jsem Wengerta: „Myslel jsem si, že se o tom pan Wolfe možná zmíní, ale neudělal to a neudělal jste to ani vy. Chtěl bych jen vyjádřit konstruktivní kritiku. Tajná špiónka FBI by neměla svým chováním zraňovat lidské city jen tak z blbosti. Od Carol Berkové to nebylo ani trošku pěkné, když mne nazvala mizerným malým poskokem před svědkyní. Samozřejmě, byla naštvaná, protože jsem ji našel na záchodě, ale stejně. Myslím si, že byste si s ní měl o tom promluvit.“

Wengert se na mne zamračil: „Carol Berková! Co to je za vtip?“

„Ó, nepochopil.“ Byl jsem zhnusen. „Jak jsem mohl být tak impertinentní. Bylo to natolik zřejmé, že vás pan Wolfe nechce obtěžovat ani poznámkou na toto téma. Kdo jiný by vám mohl říci o mém rozhovoru s Dellou Devlinovou? Důvěřovala slečně Berkové tak, že ji nechala přivřenou na záchodě, takže proč by jí o tom nepovykládala. Chcete si se mnou o tom povykládat v televizi?“

„Ne. Ani s nikým jiným. Ksakru, moc mluvíte.“

„Jen s těmi správnými lidmi. Řekněte ‚prosím‘ a já slíbím, že to neřeknu. Chtěl jsem jen udělat prospěšnou nabídku. Možná, že jsem mizernej, a možná, že jsem poskok, ale nejsem malej.“

Cramer zasupěl: „Na požádání vám potvrdím, že jste až příliš velkej. Asi sto osmdesát liber. Pojďte, Wengerte. Mám zpoždění.“

Šli. Předpokládal jsem, že tomu ještě není konec; ale o pár dní později, v pondělí odpoledne, zatímco mi Wolfe diktoval dopis, zazvonil telefon a hlas, který se v něm ozval, byl hlas Carol Berkové. Řekl jsem ahoj bez jakéhokoliv nadšení a zeptal jsem se: „Tak co je s tím vaším chováním?“

„Když potřebuji, stojí za starou belu,“ řekla vesele. „Ale v soukromí, nebo teď v telefonní budce, umím být okouzlující. Myslela jsem si jenom, že by ode mne bylo fér omluvit se alespoň takhle, telefonicky.“

„Oukej, pokračujte.“

„Myslela jsem si, že byste dal přednost omluvě tváří v tvář. Převezmu za to zodpovědnost, budete-li chtít.“

„Nuže, teď vám něco řeknu. Minulý týden, myslím, že to byla středa, jsem uvažoval o tom, že bych si měl některý den najít čas na to, abych vám řekl, proč vás nemám rád. Mohli bychom se sejít a všechno smazat. Já vám řeknu, proč vás nemám rád, a vy se omluvíte. V baru Churchill ve čtyři třicet? Můžeme být spolu viděni na veřejnosti?“

„Samozřejmě. Předpokládají, že budu viděna na veřejnosti.“

„Fajn. V knoflíkové dírce budu mít srp a kladivo.“

Když jsem zavěsil a otočil se, řekl jsem Wolfovi: „To byla Carol Berková. Chci jí koupit drink a pravděpodobně něco k jídlu. Protože byla zapletena do případu, který jsme právě dokončili, výdaje samozřejmě půjdou ze společného konta.“

„To teda nepůjdou,“ prohlásil a pokračoval v diktátu.

Poldův vrah

1. KAPITOLA

To ráno, když jsem tak kráčel po Západní Třicáté páté ulici a blížil se ke schodišti starého sídla Nero Wolfa, jsem měl několik důvodů k dobré náladě. Den byl slunečný a jasný, mé nové boty mě po dvou mílích chůze nedřely, komplikovaný případ porušení zákona, který nám zadal bohatý klient, byl u konce a já jsem právě uložil šek s pěticiferným číslem na Wolfův účet v bance.

Když jsem byl asi pět krátkých kroků od schodů, zpozoroval jsem, že na protějším chodníku přes ulici stojí dva lidé, muž a žena, hledí buď na schodiště, nebo na mě, nebo spíše na oboje. To mi pozvedlo náladu ještě více, protože jsem si pomyslel, že nás asi ti dva čumilové strkají do jedné škatulky s Bílým domem, což mi docela polichotilo. Podíval jsem se na ně ještě jednou a uvědomil jsem si, že jsem ty dva už určitě někde viděl. Ale kde? Místo toho, abych se otočil a začal stoupat do schodů, prohlížel jsem si jejich tváře právě ve chvíli, kdy sestoupili z obrubníku a vydali se ke mně.

„Pan Goodwin,“ řekla žena přidušeným šeptem, který téměř nebylo slyšet.

Měla bledou pleť a modré oči, byla dost mladá a v tmavomodrém kabátě montérkové barvy pěkná a elegantní. On byl tak tmavý jako ona světlá, ne o moc větší než ona, s nosem mírně zakřiveným doleva a plnými, širokými rty. Poznal jsem ho až se zpožděním proto, že jsem ho nikdy před tím neviděl v klobouku. Byl to šatnář z holičství, do kterého jsem chodil.

„Och, to jste vy, Carle –“

„Mohli bychom jít s vámi dovnitř?“ zeptala se žena zase tím stejným dýchavičným šepotem. Poznal jsem ji také. Byla z téhož kadeřnictví, kde dělala manikérku. Nikdy jsem u ní nebyl, protože nehty si ošetřuji sám, ale viděl jsem ji, když prošla kolem, a slyšel jsem, jak ji oslovují Tino.

Podíval jsem se dolů na její jemný, bílý, drobný obličej se špičatou bradou a dělal, že si nevšímám jejího výrazu. Když jsem se podíval na Carla, vypadal mnohem hůř.

„Co se děje?“ Asi jsem byl dost rozmrzelý. „Problémy?“

„Prosím, ne tady venku,“ žadonila Tina. Rychle přeběhla očima zleva doprava a zpět na mne. „Právě jsme sbírali odvahu, jak se dostat k vašim dveřím, když jste přišel. Uvažovali jsme, které dveře jsou vaše, jestli ty u dolních, nebo horních schodů. Prosím, vemte nás dovnitř.“

Byl to škrt přes rozpočet. Počítal jsem, že si udělám běžné drobné úkoly, než Wolfe sjede v jedenáct hodin ze svých květinových pokojů. Z tohohle kšeftu nekoukal žádný zisk.

„Řekl jste mi jednou,“ Carl prakticky kňučel, „že když jsou lidé v nebezpečí, stačí jen vzpomenout si na vás.“

Cvok. To byl vtip. Moc mluvím. Zaskočilo mě to. „Dobře, pojďte dovnitř a povíte mi o tom něco.“

Vystoupil jsem po schodech nahoru, odemkl a vstoupili jsme dovnitř. Když už jsme tam byli, první dveře vlevo v dlouhé a široké hale vedly, jak my říkáme, do předního pokoje. Moc ho nepoužíváme. Otevřel jsem dveře, protože jsem si myslel, že bude prázdný, ale v pokoji byl Fritz a větral, takže jsem je odvedl k jiným dveřím a uvedl do kanceláře. Usadil jsem se do židle u svého stolu tak, abych jim viděl do obličejů, a netrpělivě na ně kývl. Tina se rychle rozhlédla kolem a pak si sedla.

„Tak pěkný a bezpečný pokoj,“ řekla, „pro vás a pana Wolfa, takové dva velikány.“

„Velikánem je jenom on,“ opravil jsem ji. „Já jsem jen jeho poskok. Co to je za nebezpečí?“

„Milujeme tuto zemi,“ řekl Carl energicky. Najednou se začal třást, nejprve jeho ruce, potom paže a ramena, nakonec celý. Tina se k němu vrhla, popadla ho za lokty a zatřásla jím, ne zrovna jemně, a řekla mu něco jazykem, kterému jsem nerozuměl. Něco jí odpověděl, nejprve mumlavě, potom hlasitěji, a po chvilce třesavka přestala a ona se vrátila na své místo.

„Opravdu milujeme svou zemi,“ potvrdila.

Přikývl jsem. „Počkejte, kdybyste tak viděli Chillicothe v Ohiu, kde jsem se narodil. Potom byste ji milovali. Kde nejdál na západ jste byli, na Desáté Avenue?“

„To si teda nemyslím.“ Tina zapochybovala. „Myslím, Osmá Avenue. Ale to vlastně chceme udělat, jít na západ.“ Myslela si, že tím u mě vyprovokuje úsměv, ale nemělo to účinek. „Nemůžeme jít na východ, můžeme, do oceánu?“ Otevřela svou modrou koženou kabelku, a aniž by v ní šňupala nebo hrabala, něco z ní vytáhla. „No, víte, my nevíme, kam jít. Možná do Ohia? Mám tady padesát dolarů.“

„To byste se tam dostala,“ připustil jsem.

Zavrtěla hlavou. „Ale ne. Těch padesát dolarů je pro vás. Znáte naše jméno, Vardasovi? Víte, že jsme manželé? Takže otázka morálky jde stranou, máme vysokou morálku. Všechno, co chceme, je jen dobře pracovat a žít v soukromí. Carl a já a myslíme si –“

Když jsem zaslechl klapot Wolfova výtahu, který se snášel z pokojů s květinami na střeše, věděl jsem, že nastane přestávka, ale nechal jsem ji pokračovat. Když se však ozvaly Wolfovy kroky, zarazila se. Objevil se ve dveřích. Oba dva, Carl i Tina, se vyhoupli na nohy. Wolfe udělal dva kroky dovnitř, rychle na ně pohlédl, krátce se zastavil a zamračil se na mne.

„Neřekl jsem vám, že máme návštěvu,“ řekl jsem vesele, „protože jsem věděl, že budete brzy dole. Znáte Carla z kadeřnictví? A Tinu, tu jste tam určitě viděl také. To je v pořádku, jsou manželé. Zaskočili tady, jen aby koupili něco, co stojí padesát doláčů –“

Beze slova nebo dokonce přikývnutí Wolfe otočil svou sedminu tuny a vyrazil ke dveřím do kuchyně na konci chodby. Vardasova rodina chvilku civěla ke dveřím a potom se obrátila na mne.

„Sedněte si,“ vyzval jsem je. „Jak jste řekli, je to velikán. Je naštvaný, protože jsem ho neupozornil, že máme společnost a že se očekává, aby seděl tady, za svým stolem“ – mávl jsem rukou – „a nechal si přinést pivo a měl radost ze života. Pro padesát dolarů by nehnul prstem. Možná, že já taky ne, uvidíme.“ Podíval jsem se na Tinu, která se posadila na okraj židle. „Říkala jste…“

„Nechceme, aby se na nás pan Wolfe zlobil,“ řekla s úzkostí.

„Zapomeňte na to. Je naštvaný jenom na mě, což je chronické. Pro co chcete jet do Ohia?“

„Možná ne do Ohia.“ Znovu se pokusila usmát. „O tom jsem mluvila. My milujeme tuto zemi a chceme v ní žít dále. Chtěli bychom se dostat do jejího středu. Chceme vám říci, kam chceme jet, abyste nám pomohl –“

„Ne, ne.“ Byl jsem prudký. „Začněme odtud. Podívejte se na sebe, jste oba strachem ztuhlí. Co je to za nebezpečí, o kterém se Carl zmiňoval?“

„Nemyslím,“ protestovala, „v tom není žádný rozdíl –“

„Je to špatný,“ řekl Carl trpce. Ruce se mu začaly znovu třást, ale sevřel jimi boky sedátka a přestaly. Jeho tmavé oči se na mne upřeně zahleděly. „Potkal jsem Tinu,“ řekl hlubokým hlasem, pokoušeje se odstranit z něho city, „před třemi lety v koncentračním táboře v Rusku. Když budete chtít, řeknu vám, proč by nás odtud nepustili ani po stovce let živé, ale nebudu o tom raději příliš mluvit. Když si na to vzpomenu, začnu se třást a já se snažím naučit se jednat a mluvit, proto se snažím netřást se.“

Navázal jsem: „Nechte si to na jindy, až se přestanete třást. Ale jak jste se odtud dostali živí?“

„Normálně. Jsme tady.“ Úroveň hlasu se blížila triumfu. „Stejně vám o tom nebudu vykládat. Ale oni si myslí, že jsme mrtví. Samozřejmě, jméno Vardas jsme tenkrát neměli, ani jeden z nás. To jméno jsme přijali později, když jsme se v Istanbulu vzali. Potom jsme si to namířili –“

„Neměl bys jmenovat,“ zarazila ho Tina. „Ani místa, ani lidi.“

„Máš jako vždycky pravdu,“ podotkl Carl. Informoval mě: „To nebyl Istanbul.“

Přikývl jsem: „Nejde o Istanbul. Musel byste umět plavat. Jde o to, že jste se oženil.“

„Ano. Potom později nás skoro znovu chytili. Chytili nás, ale –“

„Ne!“ řekla Tina rozhodně.

„Velmi správně, Tino. Máš vždycky pravdu. Stěhovali jsme se na různá místa a v určité době a na určitém místě jsme přeplavali oceán. Pokoušeli jsme se velmi těžce dostat se do této země podle vašich zákonů, ale nebylo to prostě možné. Do New Yorku jsme se dostali díky nehodě – ne, neřeknu to. Nebudu už o tom více mluvit. Jen ještě řeknu, že jsme se dostali do New Yorku. Chvilku jsme měli dost těžkostí, ale teď už uplynul rok od té doby, co jsme dostali práci v holičství. Ten život byl tak pěkný a sladký, že jsme se skoro uzdravili. Co jíme! Máme dokonce ušetřené nějaké peníze! Máme –“

„Padesát dolarů,“ řekla Tina netrpělivě.

„Zase máš pravdu,“ souhlasil Carl. „Padesát amerických dolarů. Mohu vlastně říci, že bychom byli šťastní a zdraví tak, jak jsme si to před třemi lety představovali, nebýt toho nebezpečí. Nebezpečí je v tom, že nesplňujeme všechny vaše zákony. Nepopírám, že jsou to dobré zákony, ale pro nás jsou nemožné. Nemůžeme čekat, že budeme šťastní, když nevíme, kterou minutu někdo přijde a zeptá se nás, jak jsme se sem dostali. Ta minuta, která zrovna proběhla, dopadla dobře, nikdo se nás nezeptal, ale následuje další minuta. Každý den má spoustu těchhle minut, pro nás je jich tak mnoho. Zjistili jsme, co by se stalo, kdyby nás vyhmátli, a víme, kam by nás poslali zpět. Víme přesně, co by se s námi stalo. Nebyl bych vůbec překvapen, kdybyste při pohledu na to, jak se třesu, cítil hluboké opovržení, ale pochopíte-li naši situaci, věřím, že k nám budete mít blíže. Že nás pochopíte. Budete jedním z nás. Jako jsem já. Jako je Tina. Neříkám, že byste se měl třást jako já – nakonec, Tina se nikdy netřese – ale myslím si, že máte svůj vlastní způsob vyjádření toho, když nejste opravdu šťasten.“

„Jo, snad jo,“ souhlasil jsem a pohlédl na Tinu, ale výraz jejího obličeje by mi mohl být nepříjemný, proto jsem otočil pohled zpět na Carla. „Ale kdybych chtěl ten způsob stanovit, pochybuji, že bych se obrátil na nějakého chlápka jménem Archie Goodwin jen proto, že chodí do holičství, kde já pracuji, a všechno mu vyžvanil. Možná, že by byl blázen do zákonů, které vy překračujete, a bohužel, v Ohiu je stejné množství minut jako tady v New Yorku.“

„Tady je těch padesát dolarů.“ Carl natáhl ruce, které se mu už netřásly, ke mně.

Tina netrpělivě zagestikulovala. „To pro vás nic není,“ řekla a v tomto prohlášení bylo poprvé trochu hořkosti. „Víme to, to není nic. Ale nebezpečí už přišlo a my musíme mít někoho, kdo nám řekne, kam jít. Dnes ráno přišel do holičství muž a kladl nám otázky. Úředník! Policajt!“

„Ó.“ Podíval jsem se z jednoho na druhého. „To je rozdíl. Policajt v uniformě?“

„Ne, v obyčejných šatech, ale ukázal nám svou kartu, newyorské policejní oddělení. Měl na ní své jméno, Jacob Wallen.“

„Dnes ráno v kolik hodin?“

„Chvilku po deváté hodině, brzy poté, co jsme otevřeli holičství. Nejprve mluvil s panem Ficklerem, majitelem, a pan Fickler ho přivedl za příčku do mého boxu, kde upravuji zákazníky, když sedí na židli nebo když chtějí jen manikúru. Já jsem tam byla, zrovna jsem si připravovala věci, a on se posadil a vzal si poznámkový blok a kladl mi otázky. Potom –“

„Jaké otázky?“

„Všechno o mně. Jméno, kde bydlím, odkud pocházím, jak dlouho tam pracuji, tohle všechno, a potom o posledním večeru, kde jsem byla a co jsem dělala včera večer.“

„Neříkal, proč ho zajímá včerejší večer?“

„Ne. Jen kladl otázky.“

„Na jakou část toho večera byl zvědavý? Na celý večer?“

„Ano, od chvíle, kdy se zavírají obchody, tedy od půl sedmé a dál.“

„Odkud jste mu řekla, že pocházíte?“

„Řekla jsem, že Carl a já jsme vysídlenci z Itálie. To jsme se domluvili, že budem říkat. Musíme něco říct, když jsou lidi zvědaví.“

„Taky si to myslím. Požádal vás o dokumenty?“

„Ne. To asi udělá příště.“ Chytla se za bradu. „Už se tam nemůžeme vrátit. Musíme dneska opustit New York – hned.“

„Co se ještě ptal?“

„To je všechno. Bylo to většinou o včerejším večeru.“

„Potom co? Ptal se taky Carla?“

„Ano, ale ne hned po mně. Poslal mě pryč a pan Fickler k němu do boxu poslal Philipa, a když vyšel Philip ven, poslal dovnitř Carla, a když vyšel Carl ven, poslal dovnitř Jimmieho. Jimmie s ním byl ještě v boxu, když jsem šla za Carlem přes páru. To už jsme věděli, že musíme vypadnout. Počkali jsme, až pan Fickler odejde pro něco do zadní části holičství, a potom jsme jen vyšli ven. Dali jsme se k našemu pokoji na východ, zabalili saky paky a vydali se ke Grand Central, ale potom jsme zjistili, že vlastně nevíme, kam jít, a že můžeme udělat nějakou hroznou chybu, proto jsme to v Grand Cetral spolu probrali. Pochopili jsme, že po nás jde policie a že by to nemuselo být tak hrozné, ale nebyli jsme si dost jistí kýmkoliv, koho jsme potkali v New Yorku, takže nejlepší, co jsme mohli udělat, bylo jít za vámi a zaplatit vám, abyste nám pomohl. Jste profesionální detektiv a Carl vás má přece ze všech zákazníků nejraději. Vy jediný mu dáváte dýško, ale o to nejde. Sama jsem si všimla toho, jak vypadáte. Vypadáte jako člověk, který občas poruší zákon také – když musí.“

Ostře jsem se na ni podíval, ale jestli si mě chtěla omotat kolem prstu, dělala to velmi dobře. Všechno, co jsem v jejích modrých očích spatřil, byl strach z toho, že musí utéct, a naděje ve mě, že já jim dopomohu k tomu, aby tento pěkný život nemuseli opouštět. Podíval jsem se na Carla. Strach z něho čišel také, ale neviděl jsem naději. Seděl stále strnule na židli bez jakéhokoliv náznaku třesavky, až jsem si pomyslel, že by pro něho nebylo překvapením, kdybych zvedl telefon a zavolal policajty. Buďto měl tak silný charakter, nebo byl úplně zdrcen.

Vyprovokovali mě. „Ksakru,“ zaprotestoval jsem, „přišli jste tady skoro zlomený. Za co se chcete bít? Tahle samota vás zničí. Vždyť ten policajt dával otázky taky ostatním a zaměřil se na poslední večer. A co ten večer? Co jste dělali, porušovali nějaké další zákony?“

Začali odpovídat oba dva najednou, ale ona ho nechala mluvit. Řekl, že ne, neporušovali. Šli z práce rovnou domů a jako obvykle se najedli ve svém pokoji. Tina vyprala nějaké věci a Carl četl knížku. Kolem deváté šli na procházku a před půl jedenáctou se vrátili zpátky domů a do postele.

Byl jsem znechucen. „To jste určitě dělali,“ prohlásil jsem. „Když máte na včerejší večer alibi, proč jste tam nezůstali? Musíte mít něco v těch svých hlavách, jinak byste nepřežili a nedostali se tak daleko. Proč jste je nepoužili?“

Carl se na mě usmál. Opravdu se usmál, ale tenhle úsměv mě nepřinutil opětovat ho. „Policajt kladoucí otázky,“ řekl hlasem, který užíval před tím, „má různý účinek na různé lidi. Pokud jste v zemi, jako je tahle, a nespáchal jste žádný zločin, všichni lidé, kteří patří do vaší země, cítí s vámi, když odpovídáte na otázky. To je pravda i v případě, že jste daleko od domova – především když jste daleko od domova. Ale Tina a já nemáme svou zemi vůbec. Země, kterou jsme kdysi měli, už není naší zemí, je to jen místo, kde nás čeká smrt. Pokud nás někdo pošle zpět, nebudeme na ni muset dlouho čekat. Dva osamocení lidé nemohou odpovídat na policajtovy otázky nikde na světě. S policajtem promlouvá celá země, a Tina a já – my ji nemáme.“

„Vidíte,“ řekla Tina. „Tady, vemte si to.“ Vstala, přistoupila ke mně a nabídla ruku s penězi. „Vemte si to, pane Goodwine! Řekněte nám jen, kam máme jít, všechny detaily, které nám pomohou –“

„Nebo jsme si mysleli,“ přiznal Carl ne beznadějně, „že byste nám možná dal dopis nějakému příteli, třeba v Ohiu – za padesát dolarů nemůžeme očekávat příliš mnoho.“

Podíval jsem se na ně se sevřenými rty. Ráno už bylo stejně praštěné, s naštvaným Wolfem a mou nedodělanou prací. Otočil jsem se ke stolu a zvedl telefon. Každý z těch tří nebo čtyř městských policajtů by pro mě pravděpodobně zjistil, co za záležitost přivedlo jakéhosi čmuchala jménem Wallen do holičství, pokud to nebylo něco velmi speciálního. Ale s prstem na jedné z dírek ciferníku jsem váhal a potom opět sluchátko položil. Kdyby to bylo něco lechtivého, na naši adresu by vystartovala policejní auta a Wolfe a já bychom měli co dělat s potrhlými lidmi od policie před kanceláří. Bezohledně by nás napadli, jak to, že tady ti dva jsou, a museli bychom je sami nějak odpálkovat. Takže jsem se znovu otočil. Carl se na mě mračil, hlavou pohyboval ze strany na stranu. Tina napjatě stála s penězi sevřenými v pěsti.

„To je hloupé,“ řekl jsem. „Jestli jdou opravdu po vás, budete potřebovat peníze na jízdenky do Ohia nebo kamkoliv jinam. Schovejte si je pro právníka. Musím vstát a podívat se, jak to tam vypadá.“ Zvedl jsem se, přešel ke zvukotěsným dveřím předního pokoje a otevřel je. „Můžete počkat tady. Vstupte, prosím.“

„Jdeme,“ řekla Tina opět svým dušným šepotem. „Nebudeme vás už obtěžovat. Pojď, Carle –“

„Nic se neděje,“ řekl jsem odměřeně. „Tohle není jen drobná krádež, určitě vás načapají, k čertu. Dnes jsem se rozhodl porušit zákon. Budu brzy zpátky. Pojďte. Sedněte si sem, a radím vám dobře, nikam nechoďte.“

Podívali se jeden na druhého.

„Věřím mu,“ řekl Carl.

Tina se pohnula. Vstala a namířila do předního pokoje. Carl ji následoval.

Řekl jsem jim, ať se posadí a odpočívají a neznepokojují se, zavřel dveře, odešel do kuchyně, kde byl Wolfe usazen na opačném konci dlouhého stolu a pil pivo, a řekl mu: „Šek od Pendextera přišel a byl uložen. Tahle dvojice cizinců má potíže. Usadil jsem je v předním pokoji a řekl jsem, ať tam zůstanou, dokud se nevrátím.“

„Kam jdete?“ vyzvídal.

„Drobná práce detektiva, ne vaší třídy. Nebudu pryč dlouho. Můžete mi za to srazit mzdu.“

Odešel jsem.

2. KAPITOLA

Holičství Goldenrod se nacházelo v suterénu administrativní budovy na Lexington Avenue. Pravidelně jsem se po několik let chodil stříhat k jednomu ze zaměstnanců jménem Ed. Kdysi dávno chodíval Wolfe za umělcem cechu holičského na Dvacáté osmé ulici, který se jmenoval Fletcher. Když odešel před několika lety Fletcher do důchodu, Wolfe se obrátil na Goldenrod a zkusil to u mého člověka – Eda. Nebyl spokojen, zkusil experimentovat se zbytkem personálu Goldenrod, a zakotvil u Jimmieho. Jeho názor teď po dvou letech je, že Jimmie není Fletcher, speciálně co se týče šamponování, ale že je lepší, než vyžadují jeho nároky.

Goldenrod, jen se šesti židlemi a obvykle jen čtyřmi holičskými křesly obsazenými, a dvěma manikúrami, nebylo sice jako holičství Framinelli, ale bylo dobře vybavené a čisté a v každém případě mělo Eda, který byl možná sice při manipulaci s hlavou trochu hrubý, ale věděl přesně, jak upravit mé vlasy, a žiletku měl vždycky tak ostrou a kluzkou, že jsi téměř nevěděl, že už jsi holen.

To ráno jsem se neholil, a když jsem, to už bylo poledne, zaplatil taxikáři, vstoupil do budovy a sestoupil po schodišti do suterénu, můj válečný plán byl jednoduchý. Sednu si do Edovy židle, počkám, jestli to bude nutné, a požádám ho, aby se na mne prostě podíval, a to ostatní už bude lehké.

Ale nebylo to ani jednoduché, ani lehké. Podél stěny chodby, na jejímž konci byly dveře holičství, stála po třech fronta pracovníků z okolních kanceláří, bzučící a tlachající mezi sebou. Další, procházející v obou směrech, se zastavovali a pokoušeli se nahlédnout dovnitř a polda, stojící ve dveřích, jim přikazoval, aby nevstupovali. To nevypadalo příliš nadějně, zvláště když jste spokojeni s hladkým průběhem toho, co jste si naplánovali. Uhnul jsem na bok a zastavil se, abych nahlédl otevřenými dveřmi a sklem. Šéf podniku Joel Fickler stál za pultem, za kterým obvykle obsluhoval Carl, a bral mužův kabát, aby ho pověsil na věšák. Zády k pultu s pokladnou stál muž s kloboukem na hlavě, lokty se o něj opíral a pozoroval celé holičství. Další dva muži s klobouky na hlavách byli usazeni uprostřed řady židlí pro čekající zákazníky, jeden z nich vedle malého stolku na časopisy. O něčem klidně diskutovali. Dvě z holičských křesel, Edova a Tomova, byly obsazeny. Další dva holiči, Jimmie a Philip, seděli na kulatých židličkách bez opěradel a opírali se o stěnu. Janet, druhá manikérka, nebyla v dohledu.

Přistoupil jsem ke dveřím a chtěl vstoupit. Polda mě zablokoval.

Zvedl jsem obočí: „Proč všechno to rozrušení?“

„Stala se nehoda. Nikdo nesmí dovnitř.“

„Jak se tam dostali tamti zákazníci v křeslech? Já jsem taky zákazník.“

„Jen zákazníci na objednávku. Jste taky objednaný?“

„Samozřejmě.“ Vstrčil jsem hlavu do dveří a zaječel: „Ede! Za jak dlouho?“

Muž opírající se o pult se narovnal a otočil se. Při pohledu na mě zabručel: „Krucinál. Kdo to na vás šeptá?“

Přítomnost mého starého přítele a nepřítele seržanta Purleye Stebbinse z manhattanské kriminálky dala celé situaci zcela odlišnou příchuť. Dosud jsem byl totiž jen tak středně zvědavý, jen jsem se tak vlnil. Teď se všechny moje nervy a svaly napjaly pozorností. Seržant Stebbins se rozhodně nezajímá o kapesní zlodějíčky. Zauvažoval jsem, zda v našem předním pokoji nesedí dvojice vrahů.

„Dobrý Bože,“ zabrblal Purley, „copak to tu vidím, snad ne toho človíčka od Nero Wolfa?“

„Představte si, jsem to já,“ zašklebil jsem se na něj. „Cokoliv se tady děje, zaskočil jsem sem, abych se nechal oholit, to je vše, a našel jsem tady ke svému překvapení vaše chlapce.“ Polda mě uvolnil a já překročil práh. „Jsem tady stálým zákazníkem.“ Otočil jsem se na Ficklera, který kolem nás proklusal. „Jak dlouho vám tady nechávám své vlasy, Joele?“

Žádná z Ficklerových kostí nebyla tak podobná zemské polokouli jako jeho holá lebka. Byl o šest palců menší než já, což byl možná jeden z důvodů, proč jsem se mu nikdy nemohl podívat zpříma do úzkých černých očí. Nikdy mě příliš nemiloval, hlavně ode dne, kdy mě zapomněl zapsat u Eda, když jsem se telefonicky objednával, a já, vyprovokován, jsem mu věnoval několik kritických poznámek. Teď vypadal, jako by se zlobil kvůli něčemu mnohem horšímu než několika poznámkám.

„Přes šest let, pane Goodwine,“ řekl. „Toto,“ řekl Purleymu, „je známý detektiv, pan Archie Goodwin. Pan Nero Wolfe k nám také chodí.“

„K čertu je,“ řekl s určitostí v hlase zakaboněný Purley, „světoznámý.“

Pokrčil jsem rameny: „Jsou z toho jen potíže. Je to otrava.“

„Jo. Nesmíte připustit, ať vás to deprimuje. Takže jste jen zaskočil oholit se?“

„Ano, pane. Napište si to a já to podepíšu.“

„Kdo je vaším holičem?“

„Ed.“

„To je Graboff. Má spoustu práce.“

„Ano, taky vidím. Já mám čas. Popovídám si s vámi nebo si přečtu časopis nebo si nechám udělat manikúru.“

„Já nemám náladu na povídání.“ Purley neuvolnil svůj zakaboněný výraz. „Znáte chlápka, který tady pracuje, jménem Carl Vardas? A jeho ženu, Tinu, manikérku?“

„Znám Carla tak dobře, že bych ho nechal pověsit si můj klobouk, kabát a kravatu za desetník. Nemůžu říci, že bych takto znal i Tinu, ale, samozřejmě jsem ji tady viděl. Proč?“

„Jen se ptám. Neexistuje zákon, který by vám zakazoval chodit se sem holit, když to potřebujete, tady prostě chodíte, ale vaše ksichty, váš i Wolfův, bych nejraději rozškrábal. Není divu, že? Takže, abych si to poznamenal k důkazům, což je nezbytně nutné, viděl jste Vardase nebo jeho ženu dnes ráno?“

„Jasně že viděl.“ Natáhl jsem krk, abych se dostal blíže k jeho uchu a zašeptal: „Usadil jsem je v našem předním pokoji a řekl jim, ať počkají, a pak se probojoval sem, abych vám to řekl, a vy jste na to naletěl –“

„Není mi zrovna do vtipkování,“ zavrčel. „Zrovna teď ne. Zavraždili poldu, nebo jeden z nich zavraždil. Vy víte, jak to máme rádi.“

Už toho bylo dost a já přizpůsobil své chování okolnostem. „Do háje, oni to neudělali. Jednoho z vašich? Znal jsem ho?“

„Ne. Polda z dvacátýho okrsku, Jake Wallen.“

„Kde a kdy?“

„Dnes ráno, právě tady. Na opačné straně této přepážky, v Tinině boxu na manikúry. Měl v zádech zapíchnuté dlouhé nůžky a pod sebou plno krve. Pravděpodobně nevydal ani hlásku, ale co se týče pravdivosti zpráv tady – je to vylej nalej. Než to prasklo, utekli. Trvalo nám hodinu, než jsme zjistili, kde bydlí, a když jsme tam dorazili, už tam nebyli. Sbalili se a vypadli.“

Zúčastněně jsem broukl: „Už jste na tom dělali? Otisky na nůžkách, nebo něco?“

„Uděláme to dobře i bez otisků,“ řekl Purley s úšklebkem. „Neřekl jsem, že vzali roha?“

„Ano, ale,“ namítl jsem, ne agresivně, „někteří lidé mohou dostat příšerný šok při pohledu na člověka s nůžkami zapíchnutými v zádech. Ne, že bych se Carla zastával, ale nepůsobil na mě dojmem člověka, který by mohl probodnout poldu jen z principu. Wallen tady přišel, aby ho sebral?“

Purleyho odpověď se zastavila, ještě než začala. Tom skončil práci na zákazníkovi a dva muži s klobouky sedící v řadě židlí postavených podél regálu sledovali pohledy zákazníka, který přešel k pultu šatny pro kravatu. Tom, který se zbavoval vlasů kartáčováním, přešel dopředu a rovnou k nám. Obvykle se Tom potuloval po holičství jako školou povinné dítě – ze své židle k holičskému boxu a zpět, nebo pak ještě k pařáku za boxem pro nahřátý ručník – přese svých dvacet a něco let, ale dnes táhl nohy za sebou. Neřekl mi ani ahoj, i když mi věnoval krátký pohled, než promluvil na Purleye.

„Je polední přestávka, seržante. Jdu jen do bufetu na konci chodby.“

Purley zavolal jméno, které znělo jako Joffe, a jeden z poldů na židli u přepážky vstal a šel.

„Yerkes chce jít na oběd,“ řekl mu Purley. „Běž s ním a hlídej ho.“

„Chci zatelefonovat manželce,“ řekl Tom rozhodně.

„Proč ne? Hlídej ho, Joffe.“

„Ano, pane.“

Odešli, Tom vpředu. Purley a já jsme uhnuli z cesty, když se blížil zákazník, aby podepsal šek, a Fickler proběhl kolem přepážky za pokladnu.

„Myslel jsem,“ řekl jsem klidně, „že jste přišli pro Carla a Tinu. Proč musí mít Tom s sebou na oběd doprovod?“

„Nemáme Carla a Tinu.“

„Ale brzy mít budete. Co asi personál cítí k poldově vrahu? Proč otravujete tyhle nevinné holiče? Jestli některý znervózní natolik, že řízne zákazníka, co potom?“

Purley jenom zavrčel.

Ztuhl jsem: „Promiňte, já proti vrahům poldů nejsem tak zaujatý. Zdálo se mi jen přirozené projevit nějaký zájem. Naštěstí umím číst, takže si to raději přečtu ve večerních novinách.“

„Neštvěte mě.“ Purleyovy oči sledovaly zákazníka, jak přechází ke dveřím a ven kolem policajta. „Určitě dostaneme Carla a Tinu, ale pokud vám to nebude vadit, na apetýt tohohle chlápka se prostě podíváme. Ptal jste se, pro co tady byl Jaké Wallen.“

„Ptal jsem se, jestli tady přišel, aby sebral Carla.“

„Jo. Myslím, že chtěl, ale nemůžu to dokázat. Minulou noc kolem půlnoci zachytilo na křižovatce Osmdesáté první a Broadwaye auto párek chodců, dvě ženy. Obě zemřely. Auto ujelo. Později bylo nalezeno zaparkované na rohu Devadesáté šesté a Broadwaye, právě naproti vchodu do metra. Nenašli jsme nikoho, kdo by viděl řidiče, jak při nehodě, tak tam, kde bylo auto zaparkované. Auto bylo přehřáté. Jeho majitel ho zaparkoval v osm hodin na Čtyřicáté osmé ulici mezi devátou a desátou, a když si pro něho šel v jedenáct třicet, už tam nebylo.“

Purley se odmlčel a pozoroval, jak vstupuje další zákazník. Zákazník prošel kolem policisty s pomocí Joela Ficklera, nechal věci v šatně, šel dál a vybral si Jimmieho křeslo. Purley se vrátil ke mně: „Když policejní auto zpozorovalo na rohu Devadesáté šesté a Broadwaye auto s poškozeným nárazníkem a krví a dalšími důkazy, které ho usvědčovaly, dvacátý okrsek k tomu poslal Jakea Wallena. Byl první, kdo se na to měl mrknout. Později bylo kolem toho, samozřejmě, spousta lidí, včetně laboratoře, než se s tím pohnulo. Wallen měl jít domů a do postele v osm ráno, když mu skončila služba, ale nešel. Telefonoval své ženě, že je na horké stopě vraha, který srazil chodkyně a zabil je, a chce ho chytit a být tak povýšen. Nejen to, telefonoval také majiteli auta do jeho domu v Yonkers a ptal se ho, zda má nějaké spojení s holičstvím Goldenrod nebo zná někoho, kdo má, nebo kdo tam někdy byl. Majitel o holičství nikdy neslyšel. Samozřejmě, tohle všechno jsme zjistili až poté, co nás tady v deset patnáct zavolali, když našli Wallena s nůžkami v zádech.“

Zamračil jsem se: „Ale co ho zavedlo do tohohle holičství?“

„Taky bychom rádi věděli. Muselo to být něco, co našel v tom autě, ale nevíme, co. Ten hroznej hlupák si to asi vzal s sebou, přišel sem a dostal to do zad.“

„Neukázal to nebo nezmínil se o tom tady někomu?“

„Říkají, že ne. Všechno, co s sebou měl, byly noviny. Máme je – dnešní News, ranní. Nic v nich nemůžeme najít. V kapsách neměl nic, nic na sobě, co by nám pomohlo.“

Udělal jsem hm: „Byl opravdu hlupák. I kdyby objasnil ten případ, nedostal by povýšení. Měl raději popadnout uniformu a bít se.“

„Jo, on byl takovej. Takovejch je spousta. Neuvádět jména, ale tidle chlapci z okrsku –“

Zazvonil telefon. Fickler za pokladnou pohlédl na Purleye, který přistoupil k pultu, kde byl telefon, a zvedl sluchátko. Bylo to pro něho. Když se asi po minutě zdálo, že rozhovor bude na delší dobu, pohnul jsem se a udělal několik kroků pryč, když se ozval hlas.

„Nazdar, pane Goodwine.“

Byl to Jimmie, Wolfův člověk, který za pomoci hřebene a nůžek upravoval zákazníkovy vlasy nad jeho pravých uchem. Byl nejmladší z personálu, asi v mém věku, a náhodou i nejšikovnější, s plnými rty a bílými zuby a jiskrnýma tmavýma očima. Nikdy jsem nepochopil, proč nepracoval u Framinelliho. Řekl jsem mu ahoj.

„Pan Wolfe tady měl být,“ řekl.

Vzhledem k okolnostem jsem to považoval za mírně netaktní a zrovna jsem mu to chtěl říct, když na mě Ed ze dvou židlí dole zavolal: „Patnáct minut, pane Goodwine? Dobrý?“

Řekl jsem mu Oukej, počkám, přešel k šatně a svlékl se až na košili a přešel k jedné z židlí naproti u přepážky vedle stolku s časopisy. Myslel jsem si, že se bude hodit, když si vyberu časopis, ale ten nahoře na srovnaném stohu, nejnovější New Yorker, už jsem četl, a ten nahoře na poličce byl čtrnáct dní starý Time. Takže jsem se znovu opřel a nechal své oči pomaličku projíždět zleva doprava a znovu zpátky. I když jsem docházel do tohohle podniku už šest let, ve skutečnosti jsem ty lidi, přes to, že holiči mají pověst dobrých bavičů, příliš neznal. Věděl jsem, že Fickler, šéf, byl v podniku fyzicky napaden svou ex-manželkou; že Philip měl dva syny, kteří byli zabiti ve druhé světové válce; že Tom byl jednou obviněn Ficklerem, že čmajzl pleťové vody a další prostředky, které používal, a dal za to Ficklerovi facku; že Ed sázel na koně a věčně někomu dlužil; že Jimmie se musel hlídat, aby nevynášel z podniku nejnovější časopisy; a že Janet, která tady pracovala teprve rok, je občas na vedlejší koleji, pravděpodobně drogy. Kromě těchto poznatků mi byli všichni cizí.

Najednou se přede mnou objevila Janet. Vyšla zpoza přepážky, a ne sama. Muž, který ji doprovázel, byl širokoramenatý, robustní člověk, šedovlasý a šedooký, s nezapáleným doutníkem visícím volně z koutku jeho úst. Očima přelétl celý podnik a potom se vydal na protější pravou stranu, která končila právě u mne.

Začal. „Dobrý Bože,“ zamumlal. „Vy? Co vy tady?“

Vteřinu mě překvapilo, že vidím samotného inspektora Cramera, šéfa manhattanské kriminálky, tady pracovně. Ale i inspektor má rád, když o něm mají jeho podřízení dobré mínění, a tady nebyl občan, který by to takto pojal, jen jeden. Celé policii by se to bylo líbilo. Kromě toho, musím připustit, že je dobrej polda.

„Jen čekám na to, až mě oholí,“ řekl jsem mu. „Jsem tady starej zákazník. Zeptejte se Purleye.“

Purley k nám odněkud přispěchal a potvrdil mu mé tvrzení, ale Cramer raději zavolal Eda a ověřil si to sám. Potom odtáhl Purleye stranou a přidušeně spolu chvilku komunikovali a potom Cramer předvolal Philipa a odvedl ho za přepážku do boxu.

Janet se se svým zákazníkem usadila na křesle vedle mne. Z profilu vypadala dobře, dokonce lépe než zepředu. Měla pěknou bradu, rovný, malý nosík a přirozeně dlouhé a husté řasy. Když jsem tak seděl v Edově židli a hleděl na ni, jak dělá na vedlejším křesle zákazníkovi manikúru, cítil jsem, že jsem jí něco dlužen za toto něžné potěšení, které mívám občas rád.

„Uvažoval jsem, kde jste,“ poznamenal jsem.

Otočila se ke mně. Na vrásky ještě nebyla tak stará, nebo to tak aspoň vypadalo, ale v té chvíli o deset let zestárla. V obličeji jí viditelně každý sval hrál napětím.

„Říkal jste něco?“ zeptala se.

„Nic důležitého. Jmenuji se Goodwin. Můžete mi říkat Archie.“

„Vím. Jste detektiv. Nemohl byste mi poradit, jak je zadržet, aby nedávali mou fotku do novin?“

„Pokud ji už mají, nezadržíte je. Mají?“

„Myslím, že ano. Nejraději bych se propadla.“

„Já ne.“ Nevyslovil jsem to příliš hlasitě, ale energicky.

„Proč vy ne? Já ano. Moji přátelé v Michiganu si myslí, že jsem herečka nebo modelka. Nechala jsem je při tom. A teď – och, můj Bože.“

Téměř se jí roztřásla brada, ale ovládla se.

„Práce je práce,“ řekl jsem. „Mí rodiče chtěli, abych se stal rektorem vysoké školy, a já jsem chtěl být druhým nahazovačem, a podívejte, kde jsem skončil. Jestliže však vaši fotografii otisknou a objeví se na titulní straně, kdo ví, co se stane?“

„Budu jako Gethsemane,“ řekla.

To ve mně přirozeně vyvolalo podezření. Vždyť se zmiňovala o herectví. „Nechte toho,“ radil jsem jí. „Myslete na někoho jiného. Myslete na chlápka, kterej je propíchnutej – ne, ten je z toho venku – myslete na jeho ženu, jak si myslíte, že se teď cítí? Nebo inspektor Cramer, s touhle prací, co dostal. Co se vás před chvilkou ptal?“

Neposlouchala mě. Procedila skrze zuby: „Kdybych tak měla aspoň trochu síly.“

„Proč? Co byste dělala?“

„Řekla bych jim o tom všechno.“

„Všechno o čem?“

„O tom, co se stalo.“

„Myslíte včerejší noc? Co tak zkusit to nejprve na mně, aspoň uvidíte, jestli vám to jde? To nepotřebuje sílu, jen odvahu a pak to přijde samo. Zkuste mluvit tiše a půjde to samo.“

Neslyšela ani slovo. Byla hluchá. Nepřítomně na mne hleděla svýma hnědýma očima pod dlouhými řasami.

„Co se stalo dnes ráno. Jak jsem přišla zpátky do boxu, když jsem dokončila pana Levinsona v Philipově židli, a on mě zavolal do Tinina boxu a držel mě, s jednou rukou na krku, abych nemohla křičet. Ani na okamžik jsem nezapochybovala o tom, co má v plánu udělat, takže jsem popadla z poličky nůžky, a aniž bych si uvědomila, co dělám, jsem je do něho celou svou silou vrazila. Uvolnil sevření a praštil sebou na židli. Tohle bych udělala, kdybych měla sílu a kdybych opravdu chtěla úspěšnou kariéru, tak, jak jsem řekla, že udělám. Byla bych zatčená a byl by soud a potom –“

„Zadržte. Vaše prohlášení. Pan Levinson vás zavolal do Tinina boxu?“

„Samozřejmě, že on ne. Muž, který byl zavražděn.“ Pohodila hlavou dozadu. „Vidíte ty modřiny na krku?“

Na jejím pěkném jemném krku však nebylo nic.

„Dobrý Bože,“ řekl jsem. „To bude ale super reklama.“

„O tom taky mluvím.“

„No tak kupředu, řekněte jim to.“

„Nemůžu! Prostě nemůžu! Musela bych být tak příšerně vulgární.“

Přiblížila se ke mně svým obličejem, byl jen šestnáct palců ode mne. Skláněla hlavu a uvolněné svalstvo se třáslo. Tak blízko jsem u ní ještě nebyl a nebylo pochyb o tom, jak je krásná. Za jiných okolností by byla má reakce jako obvykle normální, svědčící o dobrém zdraví, ale v té chvíli jsem jí mohl dát s radostí facku. Pocítil jsem známé lechtání ve spodině páteřní při pomyšlení, že se chce svěřit s půlnoční jízdou Broadwayí, pravděpodobně s jedním ze svých spolupracovníků, možná se samotným šéfem, a potom se zamotala do všeho toho nesmyslného dění.

Potřebovala lekci. „Chápu vaši pozici,“ řekl jsem, „děvče tak sladké a pěkné a silné jako vy, a nakonec jste se odhodlala přiznat se – chci vám pomoci. Náhodou nejsem ženat. Půjdu hned teď za panem Cramerem a řeknu mu to. Bude chtít vyfotografovat váš krk. Znám strážníky ve věznicích a vidím, že jste na to všechno dostala jemnou lekci, nic hrubého. Znáte nějaké právníky?“

Zavrtěla hlavou. Myslel jsem si, že odpovídá na mou otázku o právnících, ale nikoliv. Nevěřila v odpovědi na otázky. „O tom, zda jste ženatý,“ řekla, „jsem ani neuvažovala. Četla jsem v časopise American článek o tom, jaké děvčata udělají kariéry, když se vdají. Četl jste to taky?“

„Ne. Možná, že se ani podaří přesvědčit místního právního zástupce, aby z toho udělal raději obvinění ze zabití než z vraždy, což by potěšilo vaše starouše v Michiganu.“ Zašoupl jsem nohy pod sebe a posunul se v židli dopředu, jako bych se chystal vstát. „Oukej, jdu to říct Cramerovi.“

„Ten článek byl stupidní,“ řekla. „Myslím, že dívka by si měla nejprve vybudovat kariéru. Proto, kdykoliv uvidím atraktivního muže, nikdy neuvažuji, jestli je ženatý. Teď už mě nezajímají ani ti příliš staří. Proto bych se vás ani nezeptala, jestli neznáte někoho v šoubyznysu, protože bych nepřijala pomoc od muže. Myslím si, že dívka –“

V tom mi Ed dal znamení, abych si sedl do jeho křesla, protože předcházející zákazník opustil židli. Není pochyb o tom, jak by to skončilo. Bylo by vulgární dát jí facku, ale určitě bych musel uvažovat o něčem, co by ji zarazilo. Tak, jak to dopadlo, to bylo zcela ideální. Ed už čekal, proto jsem se postavil, přešel k jeho křeslu a vyhoupl se na něho.

„Jen oholit,“ řekl jsem mu.

Dal mi pod krk velkou zástěru a zaklonil hlavu. „Telefonoval jste?“ zeptal se. „Že jste, vy zabedněnče, zase zapomněl?“

Řekl jsem mu, že ne, že mám strniště proto, že mě v centru města zastihla nepředvídaná záležitost, u které jsem musel být přítomen, a dodal:

„Vypadáte, jako byste tady měli nějaké vzrůšo.“

Odešel do kabinky pro tubu s pěnou, naplácal ji na mou bradu a začal mydlit. „Jasně, měli,“ řekl procítěně. „Carl, znáte Carla, zabil v Tinině boxu muže. Potom oba utekli. Tiny je mi líto, byla fajn, ale Carl, no, nevím.“ Přenesl se na mou levou tvář.

Zatímco mě mydlil, nemohl jsem artikulovat. Skončil, šel si utřít ruce a přišel zpět s břitvou. Natočil jsem hlavu nalevo a poznamenal: „Raději bych si dával pozor, Ede. Je trochu riskantní plácat, že ho zabil Carl, když to nemůžeš dokázat.“

„No, hodilo se to na něho.“ Břitva byla tak ostrá a hladká, jako obvykle. „Proč utíkal?“

„To nemohu říci. Ale poldové tady pořád slídí, dokonce i inspektor.“

„Jasně, hledaj důkazy. Vy taky hledáte důkazy.“ Ed natáhl kůži na bradě, aby se mu lépe holila. „Například se mě ptali, jestli mi ukázal něco nebo zeptal se mě na nějakej článek tady z podniku. Řek‘ jsem, že ne. To by byl důkaz, že?“

„Ano, já ho budu mít,“ mohl jsem jen mumlat. „Co se vás zeptal?“

„Och, všechno o mně, jméno, ženatý nebo svobodný – víte, pojišťovací, daňoví kontroloři, všichni se ptají na to samý. Ale když se mě zeptal na včerejší noc, poslal jsem ho k čertu, ale pak jsem zauvažoval, co se, ksakru, děje? a řekl jsem mu to. Proč ne? To je moje filosofie, pane Goodwine –– proč ne? Šetří to trable.“

Tlačil mi bradu nahoru, aby mohl dodělat krk. Když byl hotov, natočil jsem hlavu na pravou stranu, aby mohl přejít k druhé tváři.

„Samozřejmě,“ řekl, „policie v tom chce mít jasno, ale nemůžou čekat, že si pamatujeme všechno. Když vstoupil, mluvil jako první s Ficklerem, možná pět minut. Potom ho Fickler zavedl do Tinina boxu a pak mluvil s Tinou. Potom poslal Fickler dovnitř Philipa, a potom Carla a potom Jimmieho a potom Toma a potom mě a potom Janet. Myslím, že jsem, kruci, dobrej, že si to pamatuju.“

Zamumlal jsem souhlasně. Břitva teď tančila u koutku mých úst.

„Ale nemůžu si pamatovat všechno, a to oni ze mne nedostanou. Nevím, jak dlouho to trvalo, než Janet přišla zpátky a než Fickler odešel do Tinina boxu a našel ho tam mrtvého. Ptali se mě, jestli to bylo okolo desíti, patnácti minut, ale já jsem řekl, že jsem měl v té době zákazníka, měli je všichni kromě Philipa, a že nevím. Ptali se mě, kolik z nás se šlo projít za přepážku, když Janet vyšla ven, k napařovači nebo kádi nebo vzít si lampu nebo něco podobného, ale znovu jsem řekl, že jsem měl v té době zákazníka a nevím, kromě toho, že vím, že jsem neodešel, protože jsem v té době stříhal pana Howella. Pravě jsem dělal vrch, když Fickler vykřikl a vyběhl ven. Mohou se zeptat pana Howella.“

„Pravděpodobně to udělají,“ řekl jsem, ale vlastně nikomu, protože Ed odešel pro horký ručník.

Vrátil se, otřel mě ručníkem a naplácal mi na tváře šeříkovou vodu. Vklepávaje ji do kůže, rozumoval: „Zeptali se mě, kdy přesně Carl a Tina odešli, zeptali se mě na to asi dvacetkrát, ale já jim to nemůžu říct a ani neřeknu. Carl to udělal, dobrá, ale nebudou to dokazovat s mou pomocí. Oni, ksakru, potřebují důkazy, já ne. Dnes studený ručník?“

„Ne, chci vonět.“

Vysušil mě lehkým poklepáváním, zvedl pomocí páky do vzpřímené polohy a uchopil hřeben a kartáč. „Můžu si snad pamatovat něco, co nevím?“ dožadoval se odpovědi.

„Já vím, že nemůžu.“

„A to nejsem žádnej velkej detektiv jako vy,“ Edovo kartáčování připomínalo hřebelcování koně. „A teď jdu na oběd, ale musím mít za zadkem poldu. Bez poldy nemůžeme snad ani na hajzlík. Všechny nás proklepaj až na kůži, a dokonce s sebou vzali ženskou, aby prohledala Janet. Vzali nám otisky prstů, no, uznávám, musí mít nějaké důkazy.“ Stáhl ze mě švihem zástěru. „Jaká byla břitva, v pořádku?“

Řekl jsem mu, že byla bezvadná jako vždycky, a sestoupil dolů. Zalovil jsem v kapse po čtvrťáku a dal mu spropitné. Purley Stebbins, který stál opodál, nás pozoroval. Stávalo se, že jsem byl svědkem toho, jak si Purley na scéně vraždy dělá legraci, ale teď ne. Byl zabit polda.

Promluvil s podivem bez obvyklé agrese: „Inspektorovi se nelíbí, že jste tady.“

„Ani mně ne,“ prohlásil jsem. „Díky Bohu, že si dnes nešel ostříhat vlasy pan Wolfe, nikdy byste tomu neuvěřil. Byla to jen dokonalá shoda okolností. Rád jsem vás viděl.“

Vykročil jsem, podepsal šek Ficklerovi, oblékl se a vypadl.

3. KAPITOLA

Když jsem se vynořil na Lexington Avenue, honilo se mi hlavou několik věcí. V této chvíli nejdůležitější byla tato: jestli se Cramerovo podezření natolik prohloubilo, že za mnou poslal svého muže, a jestli budu viděn, jak jdu z podniku přímo domů, mohlo by vyvolat příliš mnoho zvědavosti například to, proč jsem utratil šest doláčů za oholení v tuto hodinu denní. Takže místo toho, abych si vzal taxi, které se mohlo přes město taky loudat, jsem šel pěšky, a když jsem vstoupil k Altmanům, vyšel jsem od nich nouzovým východem, abych se ujistil, že mě nikdo nesledoval. Po celý zbytek cesty domů jsem měl potom lehkou hlavu.

Jednou ze základních otázek bylo, jestli Carl a Tina budou ještě tam, kde jsem je nechal, v předním pokoji. Proto jsem se přes schody přenesl sedmi rychlými skoky. Odpovědí na otázku bylo – ne. Přední pokoj byl prázdný.

Vykročil jsem po chodbě ke kanceláři, ale zastavil jsem se, protože jsem uslyšel Wolfův hlas. Přicházel otevřenými dveřmi do jídelny, přes chodbu, a říkal: „Ne, pane Vardasi, nemohu souhlasit s tím, že vylézt na horu je pouze manifestace náboženského přesvědčení člověka. Myslím si naopak, že je to hysterický záchvat jeho infantilní samolibosti. Jedním ze základních zlozvyků osla je hýkat hlasitěji než jiní osli, a člověk není…“

Přešel jsem chodbu a práh jídelny. Wolfe seděl na konci svého stolu a Fritz, stojící u jeho lokte, právě sundával víko z naleštěného tácu. Po jeho levici seděla Tina, Carl po jeho pravici, tedy na místě, kde sedávám, pokud nemáme hosty. Wolfe mne uviděl, ale než se mi začal věnovat, dokončil svůj proslov o slézání hory.

„Právě včas, Archie. Máte rád telecí na hříbkách.“

Když tak mluvíme o infantilnosti. Jeho nechtěné přání sedět u oběda s hladovými lidmi ve svém domě bylo už stejně nemístné, ale proč nenabídl tác taky jim? Příčina byla jasná – byl na mě naštvaný, a já jim při pohledu na ně dal přezdívku cizinci.

Přikročil jsem ke konci stolu a řekl: „Vím, že dostanete záchvat, jestli se jen pokusím mluvit během vašeho pojídání o byznysu, ale osmnáct tisíc poldů by dalo svůj měsíční plat za to, aby si to mohlo vyřídit s Carlem a Tinou, vašimi hosty.“

„Stačí.“ Wolfe servíroval telecí a oblohu. „Proč?“

„Už jste s nimi mluvil?“

„Ne. Pozval jsem je jen na oběd.“

„Tak nejezte, dokud vám nepodám hlášení. V holičství jsem narazil na Cramera a Stebbinse.“

„K čertu.“ Servírující lžíce se zastavila v polovině cesty k talíři.

„Jo. Je to docela zajímavé. Ale nejdřív oběd, samozřejmě. Potom se do toho pustíme. Chcete trochu telecího?“

Tento oběd byl jedním z Wolfových nejlepších vystoupení. To jsem připustil. Nevěděl tu příšernou věc o Carlovi a Tině, vyjma toho, že jsou v rejži, věděl také, že Cramer a Stebbins mají co do činění s kriminálními přestupky, a kromě toho byl silně zaujat proti vrahům vtipkujícím u stolu. Při nějaké zvláštní příležitosti s námi jednou před několika lety obědvala ženská, perspektivní klientka, pečenou husu. Zjistilo se ale, že otrávila svého manžela, a pečená husa vypadla nejméně na rok z našeho jídelníčku, i když ji měl Wolfe moc rád. Jeho jedinou nadějí teď bylo vědomí, že já se bojím, že si ho znepřátelím, a dokonce vlastním přičiněním. Posadil jsem se proto na opačný konec stolu a sklonil se k telecímu na hříbkách s přílohou dýňových kostiček, aniž bych mrkl okem. Ve svém nitru musel být velmi napjatý, ale po celou dobu oběda až do jeho konce, včetně závěrečné kávy, zůstal příjemným hostitelem, aniž by dal najevo, že spěchá. Potom však napětí vyvřelo na povrch. Jeho návrat do kanceláře po obědě, byl obvykle ležérní a líný, ale tentokrát šel svižně, následován hosty a mnou. Přepochodoval místnost ke své židli za stolem, uložil svou tloušťku a vyštěkl na mne: „Do čeho jste nás to dostal tentokrát?“

Přenášel jsem zrovna křesla tak, aby byla Vardasova rodina tváří k němu, ale zastavil jsem se a podíval se na něho.

„Nás?“ zeptal jsem se udiveně.

„Ano.“

„Dobrá,“ řekl jsem zdvořile, „jestli to berete takhle… Nepozval jsem je, aby sem přišli, dokonce ne na oběd. Přišli z vlastní vůle a já je pustil dovnitř, což patří k mým povinnostem. Když už jsem to začal, taky to skončím. Mohl bych ještě užít přední pokoj, prosím? Budou odtamtud venku během desíti minut.“

„Ech,“ řekl pohrdavě. „Já jsem teď zodpovědný za jejich přítomnost, protože byli mými hosty u oběda. Posaďte se, pane. Posaďte se, paní Vardasová, prosím.“

Carl a Tina nevěděli, o co se jedná. Podstrčil jsem jim křesla pod kolena. Potom jsem přešel ke své vlastní židli a otočil ji, abych viděl na Wolfa.

„Chtěl bych jim položit jednu otázku,“ řekl jsem mu, „ale nejprve potřebujete pár faktů. Jsou v této zemi bez papírů. Byli v koncentračním táboře v Rusku a neřeknou, jak se tam dostali, pokud jim to nepomůže. Mohli by to být špehové, ale zapochyboval jsem o tom, když jsem je slyšel mluvit. Je přirozené, že když uslyší někoho říkat ‚kš!‘, vypálí strachem co nejdál, a když dnes ráno vešel do holičství muž, ukázal policejní průkaz a ptal se jich, kdo jsou a kde se narodili a co dělali minulou noc, udělali to jediné, co je napadlo. Ale nevěděli, kam jít, proto přišli sem, aby tady koupili za padesát dolarů radu a informaci. Měl jsem z toho velkou hlavu a odešel do holičství v přestrojení neoholeného mladíčka.“

„Vy jste tam šel?“ vydechla Tina.

Otočil jsem se k nim. „Samozřejmě. Situace se zkomplikovala, a vy jste ji ještě zhoršili tím, že jste utekli, ale už jste to jednou udělali a teď jste tady. Myslím, že se s tím vypořádám, ale vy mi musíte jít z cesty. Bylo by pro vás nebezpečné zůstat tady. Vím o jednom bezpečném místě v Bronxu. Tam se na několik dní uklidíte. Nemáte šanci jet taxíkem nebo metrem, takže se sejdeme za rohem u garáže. Tam si vezmete auto pana Wolfa a můžete odjet. Potom –“

„Promiňte,“ řekl Carl rychle. „Vy nás tam zavezete?“

„Ne, budu mít spoustu práce. Potom –“

„Ale já neumím řídit! Ani nevím, jak se to dělá!“

„Potom bude řídit vaše manželka. Můžete odejet –“

„Ona to taky neumí! Neumí to taky!“

Vyskočil jsem ze židle jako pružina a naklonil se nad ně. „Podívejte,“ řekl jsem vztekle, „tohle si schovejte pro poldy. Neumíte řídit? Samozřejmě, že umíte! Každý to umí!“

Dívali se nahoru na mě – Carl zmateně, Tina zamračeně. „V Americe ano,“ řekla. „Ale my nejsme Američani, ještě ne. Nikdy jsme nedostali příležitost se to naučit.“

„Vy jste nikdy neřídila auto?“

„Ne. Nikdy.“

„A Carl?“

„Nikdy.“

„To se mi snad jenom zdá!“ prohlásil Wolfe.

Vrátil jsem se do své židle. „To,“ řekl jsem, „byla věta, kterou jsem chtěl vyslovit já. Má velký význam, jak brzy uvidíte.“ Pozorně jsem Tinu a Carla sledoval. „Jestli lžete, že neumíte řídit auto, nepošlou vás zemřít domů, zemřete rovnou tady. Zjistíme-li, že lžete, pak nejste nic jiného než štěnice.“

„Proč bychom měli?“ vyzvídal Carl. „Je to tak důležité?“

„Ještě jednou,“ trval jsem na svém. „Umíte řídit?“

„Ne.“

„Umíte to vy, Tino?“

„Ne!“

„Dobře.“ Otočil jsem se k Wolfovi. „Ten člověk v holičství dnes ráno byl polda z okrsku, Wallen. Fickler ho zavedl do Tinina boxu a on vyslýchal nejprve Tinu. Potom s ním strávili několik minut v boxu všichni ostatní, v tomto pořadí: Philip, Carl, Jimmie, Tom, Ed a Janet. Pravděpodobně nevíte, že oba boxy manikérek jsou za dlouhou příčkou. Poté, co vyšla Janet, nastala asi deseti, patnáctiminutová pauza. V té době byl Wallen v boxu sám. Potom se tam šel Fickler podívat a to, co viděl, bylo Wallenovo tělo s nůžkami zapíchnutými v zádech. Někdo ho probodl, tedy zavraždil. Protože Carl a Tina zmizeli –“

Tina chtěla vykřiknout, ale jen vydechla, dlouze vydechla, za doprovodu hrozného zvuku. Jedním bokem upadla ze židle, svírala Carla a divoce prosila: „Carle, ne! Ne, ne! Och, Carle –“

„Ať toho nechá,“ vyštěkl Wolfe.

Pokusil jsem se ji uklidnit, protože Wolfe by byl v této místnosti raději s hladovým tygrem než se ženou vyvedenou z míry. Přešel jsem k ní a sevřel její rameno, ale při pohledu na výraz Carlova obličeje hned zase pustil. Postavil se na nohy a ovládl její napětí. Vypadalo to, jako by byl odhodlán zvládnout situaci sám. Dokázal to. Zvedl ji, stoje naproti ní, obličejem se téměř dotýkal jejího, a řekl jí: „Ne! Rozumíš? Ne!“

Opatrně ji usadil zpět do židle a obrátil se ke mně. „Ten muž byl zabit v Tinině boxu?“

„Ano.“

Carl se usmál způsobem, jakým to už jednou udělal, a já si přál, aby se o to už znovu nepokoušel. „Potom, samozřejmě,“ řekl, jako by v tom pevném argumentu viděl důležitý fakt, „to je náš konec. Ale, prosím, musím vás požádat, abyste nevinil mou ženu. Protože jsme spolu prožili mnoho špatného, byla by schopna pro mě udělat cokoliv, i to, co si ani nezasloužím. Ona si mne velmi váží a já si zase vážím jí. Ale já jsem toho muže nezabil. Ani jsem se ho nedotkl.“ Zamračil se. „Nechápu, proč jste navrhoval, že bych řídil auto a zavezl nás do Bronxu. Samozřejmě, předáte nás policii.“

„Zapomeňte na Bronx.“ Vrátil jsem mu jeho zakaboněný výraz. „Každý polda ve městě očima pídí jen po vás. Posaďte se.“

Zůstal stát. Podíval se na Tinu a znovu dolů na mě.

„Sedněte si, kruci!“

Přešel ke svému křeslu a posadil se.

„Co se týče řízení auta,“ broukl Wolfe. „Byl to nějaký nesmysl?“

„Ne, pane, o tom chci právě mluvit. Minulou noc asi kolem půlnoci řidič v ukradeném autě přejel na Broadwayi dvě ženy a ujel. Auto bylo nalezeno zaparkované na rohu Broadwaye a Devadesáté šesté ulici. Wallen z dvacátého okrsku se měl jako první podívat kolem. V autě pravděpodobně našel něco, co ho zavedlo do holičství Goldenrod – ještě stačil zatelefonovat manželce, že má stopu, která mu přinese slávu a povýšení, a potom se objevil v holičství a vyšetřoval lidi, jak jsem už popsal. S důsledkem, který jsem už taky popsal. Cramer si myslí, že řidič-vrah se ocitl v úzkých a zavraždil policajta nůžkami, a Cramer, nepřerušujte mě, není trouba. Abyste je kvalifikoval jako řidiče, kteří ujeli z místa činu, musíte mít určité specifikum, a jedním z nich je, že umí řídil auto. Takže pro Tinu a Carla bude nejlepší, když se vrátí do podniku a budou se hlásit do služby a k oficiálnímu výslechu, i když to budou mít těžké ze dvou důvodů. Za prvé, ztíží jim to fakt, že utekli, a za druhé, bude taky těžké dokázat, že toho poldu nezabili. Stejně budou zatčeni za to, že nemají dokumenty.“

Mávl jsem rukou. „Takže, vlastně, v čem je rozdíl? Jestli je pošlou zpátky tam, odkud přišli, jsou ztraceni, to je všechno, co z toho budou mít. Jeden zajímavý aspekt je ten, že poskytujete útočiště uprchlíkům a skrýváte je před zákonem. To já ne. Řekl jsem Purleyovi, že tady jsou. Takže jste –“

„Vy co?“ zahřímal Wolfe.

„To jsem řekl. No, je to výhoda, když o vás všichni ví, že si ze všeho děláte srandu. Můžete říct prakticky všechno, pokud se umíte náležitě přetvařovat. Řekl jsem mu, že jsou tady v našem předním pokoji, a on to vzal jako legraci. Takže já jsem čistej, ale vy ne. Dokonce se jim nemůžete ani ukázat. Ani nemůžete zavolat Cramera sám, a já připouštím, že by to mohlo být poněkud nepříjemné, protože vám ti dva dělali společnost u oběda, takže já bych mohl jít za Purleyem do podniku a říct mu, že jsou pořád ještě tady, a proč pro ně neposlal.“

„Možná by bylo lepší,“ řekla Tina a hlas se jí přitom třásl nadějí, „jen trošku lepší, kdybyste nás nechali odejít? Ne?“

Nedostalo se jí odpovědi. Wolfe na mě upřeně hleděl. Nebylo to proto, že by potřeboval můj popis situace, aby si uvědomil, do čeho jsem ho dostal. Nikdy jsem se nepokoušel popírat, že vnitřní vybavení jeho lebky dokáže reagovat rychleji a nečekaněji než moje. To, co ho rozzuřilo, byla má malá bravurní ukázka důkazu, že Carl ani Tina neumějí řídit auto. Ale pořád ještě existovala možnost, že je necháme na pospas zákonu, ať dostanou, co si zaslouží, a sami z toho vycouváme. Tohle by bylo nefér. Můj šéf mi má přirozeně za zlé, že jsem na něho uvalil břímě zodpovědnosti. Kdybych bral v úvahu jeho charakter šampióna humánnosti, mohl by mi vyčítat všechny nesnáze, do kterých jsem ho dostal – vím, že by to neudělal.

„Měli bychom zvážit,“ řekl a civěl na mne, „i jinou alternativu.“

„Ano, pane. Jakou?“

„Nechte nás odejít,“ řekla Tina.

„Ech.“ Natočil pohled na ni. „Zkuste vzít do zaječích, a během hodiny vás chytí.“ Zpět ke mně. „Řekl jste panu Stebbinsovi, že jsou tady. Můžeme je tady prostě držet a počkat, jak se to vyvine. Jelikož pan Cramer a pan Stebbins ještě pracují, mohou každou chvíli odhalit vraha.“

„Jistěže mohou,“ souhlasil jsem, „ale pochybuji. Právě se prokousávají začátkem. Zaměřili se opravdu na Carla a Tinu, a to, co teď hledají, je důkaz, především to, co přivedlo Wallena do holičství – i když předpokládám, že moc naděje nemají, protože Carl a Tina mohli ten důkaz vzít s sebou. Nicméně vy víte, jak to je, když namíří své domněnky jen jedním směrem.“

Wolfovy oči se přenesly na Carla. „Odešli jste vy a vaše žena z holičství společně?“

Carl zavrtěl záporně hlavou. „To by mohli zpozorovat, ona šla první. Pro ženy není v holičství místo, takže Tina a ta druhá dívka, Janet, scházely dolů do haly, kdykoliv potřebovaly. Mohla tedy odejít nezpozorována. Když byla pryč, počkal jsem, až budou ostatní moc zaměstnaní a až pan Fickler přejde za přepážku, potom jsem rychle přešel ke dveřím a vyběhl nahoru, kde jsme se setkali.“

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se. „Kdo byl v té době v Tinině boxu s Wallenem?“

„Myslím, že nikdo. Janet ještě vyšla, než jsem odešel. Potom měla v Jimmieho křesle zákazníka.“

„Dobrý Bože,“ obrátil jsem ruce dlaněmi nahoru. „Opustil jste to místo za necelou minutu, možná uběhlo jen několik vteřin, než Fickler našel Wallena zavražděného!“

„Nevím.“ Carla to nevyvedlo z míry. „Vím jenom, že jsem šel a toho člověka jsem se ani nedotkl.“

„Toto,“ řekl jsem Wolfovi, „je ještě zajímavější. Je jen malá šance, že odešli, než se to stalo. Nemůžeme to brát v úvahu.“

„Ano,“ potvrdil mi to. „To, že Wallen byl ještě živý, když Ed opouštěl box před tou mladou ženou – jaké je její jméno – muselo být sehrané.“

„Jmenuje se Janet.“

„Křestním jménem oslovuji jen několik mužů, ale žádnou ženu. Jak se jmenuje příjmením?“

„Všechno, co vím, je Janet. Nekousne vás to.“

„Stahlová,“ řekla Tina. „Janet Stahlová.“

„Děkuji. Wallen byl pravděpodobně živý, když Ed opustil box a když za ním vstoupila do boxu slečna Stahlová. Takže slečna Stahlová, která viděla Wallena jako poslední, a pan Fickler, který ohlásil, že je mrtev – měli evidentní příležitost. A co ostatní?“

„Musíte pamatovat na to,“ řekl jsem mu, „že jsem se tam šel jenom oholit. Musel jsem prokázat, že jsem intelektuálně na výši a zároveň dostatečně zvědavý, ale zároveň jsem musel být pekelně ostražitý, abych to nepřehnal. Z toho, co Ed řekl, jsem vydedukoval, že příležitost se v tomto případě naskytla zcela otevřeně. Jak víte, všichni běhali za příčku, pro tu či onu věc. Ed si nemůže vzpomenout, kdo tam během těch desíti nebo patnácti minut byl a kdo ne, a vsadím se s vámi, že ti druzí si to nepamatují také. Skutečnost, že se poldové vyptávali až moc, znamená, že Carl a Tina na tom nejsou až tak špatně. Jak Ed poznamenal, ještě nemají důkaz a stále ho hledají.“

Wolfe znechuceně zabručel.

„To také znamená,“ pokračoval jsem, „že nemají žádný důkladný špunt, kterým by ucpali tu díru ve sledu událostí, jako třeba otisky z auta nebo místo vpichu nůžek nebo cokoliv, co našli na mrtvole. Chtějí Carla a Tinu, to je jisté. Všichni víme, co se stane, až je dostanou, ale jsou stále bez důkazů. Jestli se vám líbí návrh nechat tady naše hosty, než Cramer a Stebbins dostanou do svých spárů správného pachatele, mohlo by to posloužit dobré věci, ale vám se myšlenka toho, že by tady mohly bydlet ženy, nebo dokonce jedna žena, příčí, a po několika měsících by vás to asi připravilo o nervy.“

„To není dobrý nápad,“ řekla Tina, znovu svým dýchavičným šepotem. „Jen nás nechte jít! Prosím vás, udělejte to! Najdeme svou cestu do vlasti, víme jak. Jste bezvadní detektivové, ale pro nás tohle řešení není dobré!“

Wolfe ji ignoroval. Opřel se o opěradlo, zavřel oči a vydal hluboký vzdech. Pokrčil nos, a ihned jsem věděl, že se vyrovnává s tvrdým faktem začít pracovat – buď to, nebo říct mi, abych zavolal Purleyovi, a to bylo za hranice jeho zásad, jak seberespektování, tak profesionální ješitnosti. Vardasova rodina seděla, civěla na něho, ne s nadějí, ale také ne úplně zoufale. Zauvažoval jsem, že ze zoufalství utekli už dlouho předtím, a nikdo z nich tento smutný pocit nechtěl přivolat zpátky. Díval jsem se také na Wolfa, na jeho krčící se nos, který se zastavil, a na rty, jež se nenuceně pohnuly, vyšpulily a zase vcucly, a tento pohyb udělaly ještě jednou, což znamenalo, že přijímá nějaký nevyhnutelný fakt a snaží se proniknout do rozjeté mašinérie. Už jsem ho kdysi viděl, jak to dělá, trvalo to asi hodinu, ale tentokrát to bylo jen několik minut.

Znovu si povzdechl, otevřel oči a zaskřehotal na Tinu: „Kromě pana Ficklera jako první vyslýchal vás. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„Řekněte mi, co říkal. Co se ptal. Chci každé slovo.“

Myslel jsem si, že to Tina udělala docela dobře za všech těch okolností. Přesvědčená, že její husa je upečená a že to je proto, že to, na co se jí Wallen ptal, nemohlo zvrátit cestu jejího osudu jedním či druhým směrem, pokusila se přesto zahrát si s míčem. Svraštila čelo a koncentrovala se, ale Wolfe už z ní zřejmě dostal všechno. Nemohla mu prostě dát to, co sama neměla.

Přesto pokračoval. „Jste si jistá, že nemluvil o žádném předmětu, žádný předmět vám neukázal?“

„Ano, jsem si jistá.“

„Neptal se na žádný předmět, na něco v holičství?“

„Ne.“

„Nezmínil se o žádném předmětu?“

„Ne.“

„Nevytáhl nic z kapsy?“

„Ne.“

„Měl noviny. Nevytáhl je z kapsy?“

„Ne, jak jsem řekla, měl je v ruce, když vešel do boxu.“

„V ruce nebo pod paží?“

„V ruce. Myslím – ano, jsem si jistá.“

„Byly poskládané?“

„No, noviny jsou vždycky poskládané.“

„Ano, paní Vardasová. Vzpomeňte si jenom na ty noviny, které měl v ruce. Chci tomu přijít na kloub, protože neexistuje nic jiného, čeho bych se mohl chytit, a my musíme mít něco, čeho bychom se chytili, jestli chceme najít vraha. Byly ty noviny poskládané, tak jako by je měl v kapse?“

„Ne, nebyly.“ Velmi se snažila. „Nebyly poskládané úplně: Jak jsem řekla, byly to News. Když se posadil, položil je na stůl, na konec po své pravici – ano, je to tak, po mé levici. Přenášela jsem nějaké věci, abych mu udělala místo – bylo to tam jako v novinovém stánku, takže, ano, byly složené.“

„Ale nezmínil se o nich?“

„Ne.“

„A nevšimla jste si na nich něčeho neobvyklého?“

Zavrtěla hlavou. „Byly to jenom noviny.“

Wolfe zopakoval tentýž výslech s Carlem a nedostalo se mu více, než toho samého. Žádný předmět nebyl vysloven či jen naznačen, žádná stopa. Jediný exemplář, noviny, ležely na konci stolu, když Carl, kterého poslal Fickler, vstoupil do boxu a posadil se, a Wallen k nim neudělal ani poznámku. Carl byl praktičtější než Tina. Nesnažil se vzpomínat tak úporně jako Tina na přesná Wallenova slova, a musím říci, že jsem mu to nemohl vyčítat.

Wolfe to vzdal. Nemohl z nich dostat něco, co neměli. Opřel se, stiskl rty, zavřel oči a poklepával konečky prstů po okrajích opěradel. Carl a Tina se chvíli dívali jeden na druhého, potom ona vstala, přešla k němu a začala si prsty rozčesávat vlasy. Když viděla, že se dívám, Bůh ví proč se začala červenat a vrátila se do křesla.

Konečně Wolfe otevřel oči. „Porážka,“ řekl mrzutě, „nemůžu nic dělat. I kdybych s tím chtěl pohnout, nemůžu. Jestli jen trochu pohnu prstem, pan Cramer začne štěkat a já pro něho nemám náhubek. Jakékoliv úsilí o –“

Zazvonil zvonek. Během oběda bylo Fritzovi řečeno, aby otevírání dveří nechal na mně. Vstal jsem a přešel halu ke dveřím. Ale nedošel k nim. Čtyři kroky ode dveří jsem jejich skleněnou výplní uviděl brunátný obličej a mohutná, široká ramena. Otočil jsem se na patě a vrátil se do kanceláře. Nelelkoval jsem a řekl Wolfovi: „Inspektor, jsme v bryndě.“

„Mohl bych mu říci –“

„Ne.“

Carl a Tina, varováni naším tónem a tempem, okamžitě vyskočili. Zvonek zazvonil znovu. Rychle jsem přešel ke dveřím předního pokoje, rozrazil je a řekl: „Sem, rychle. Běžte dovnitř.“ Beze slova poslechli, jako by mě znali a věřili mi už léta, ale co jiného mohli dělat? Když mě míjeli, sykl jsem: „Klid, hlavně buďte zticha,“ zavřel jsem dveře, letmo pohlédl na Wolfa, ten kývl, přeběhl jsem tiše halou ke dveřím, otevřel je a překvapeně řekl: „Nazdar. Co vy tady?“

„Trvalo vám to dost dlouho,“ zabručel inspektor Cramer a překročil práh.

4. KAPITOLA

Wolfe sebou uměl hodit, když chtěl. Viděl jsem ho, jak to zkouší, nesčetněkrát, a taky se mu to podařilo. Do té doby, než jsem se vrátil do kanceláře s Cramerem v patách, nanosil před sebe na stůl štosy papíru, tužky a tucet fasciklů o rekordním růstu rostlin, pro které musel zajít do knihovny. Jeden z fasciklů byl rozevřený a on se nad ním skláněl a civěl do něj. Broukl na pozdrav, ale ne přívětivě. Cramer zabručel odpověď, přešel k červené koženkové klubovce a usadil se v ní.

Já jsem si sedl ke svému stolu. Mým přáním bylo, abych se do toho nezapletl a náležitě si to vychutnal. Jestli se Wolfovi podaří udržet Cramerovy pracky od Vardasovy rodiny a sám se nevrhne do jámy lvové, prokážu mu svůj obdiv tím, že ho alespoň měsíc nebudu nutit, aby vstal ze židle.

Do kanceláře vstoupil Fritz s tácem, takže Wolfe musel najít chvilku i na to, kdy zmáčknout knoflík. Byla to fiktivní hranice mezi námi třemi – tři láhve piva. Wolfe ze zásuvky vytáhl otvírák a řekl Fritzovi, aby přinesl ještě jednu sklenici, ale Cramer s díky odmítnul.

Najednou se na mě Cramer podíval a řekl: „Kam jste odešel z holičství?“

Zvedl jsem údivem obočí: „Jenom to?“

„Ano.“

„No, tedy. Jestli vám dělám starosti, potom byste mě měl nechat sledovat. Jestli vám to nedělá tolik starostí, abyste mě nechali sledovat, potom jen ňucháte a to já nesnáším. Další otázka.“

„Proč neodpovědět na tuhle?“

„Protože některé z návštěv, kam jsem posílán, jsou tajné, a já se nebudu shazovat.“

Cramer se prudce otočil k Wolfovi: „Víte, že byl dnes ráno v tom holičství zavražděn policista?“

„Ano.“ Wolfe zarazil orosenou sklenici vpůli cesty ke svým ústům. „Archie mi o tom řekl.“

„Možná.“

„Ne možná. Řekl mi o tom.“

„Oukej.“ Cramer zvedl hlavu a díval se, jak Wolfe vyprazdňuje sklenici a utírá si kapesníkem rty. Potom řekl: „Podívejte. Ta vražda mě zanesla sem. Za ty roky služby jsem se naučil, že tam, kde najdu vás a Goodwina, který je vaší pravou rukou, i na míli daleko od vraždy, můžeme čekat něco velmi vtipného. Nemusím to dál rozebírat; vaše paměť je stejně tak dobrá jako má. Počkejte vteřinku, nechte mě to dokončit. Netvrdím, že neexistuje něco jako shoda okolností. Vím, že do toho podniku chodíte už dva roky, a Goodwin dokonce šest. Nebylo by to nic pozoruhodného, kdyby se sem náhodou v tom obzvláště rušném dni, dvě hodiny po vraždě, nezatoulal, což je určitě velmi zajímavé. Řekl Graboffovi, svému holiči, že potřebuje rychle oholit, protože chce jít na schůzku. Bohužel, ta naléhavost nebyla tak akutní, když čekal skoro půl hodiny, než Graboff dokončil zákazníka před ním, ale budiž, uznávám. Problém je v tom, že oba, Graboff a Fickler, říkají, že za těch šest let, co tam Goodwin chodí, se nikdy nenechal jen oholit. Ani jednou. Chodí se zde stříhat, chodí na masáž lebky, šamponování a holení. To je opravdu příliš podezřelé. Jen jednou za šest let ho sem poslala naléhavost oholit se, a to zrovna v ten inkriminovaný den. Nevěřím tomu.“

Wolfe pokrčil rameny. „Potom nevěřte. Nejsem zodpovědný za váš kvocient důvěřivosti, pane Cramere. Ani pan Goodwin. Nevidím, v čem bychom vám mohli pomoci.“

„Nikdo tomu nevěří,“ řekl Cramer paličatě a snažil se zachovat klid. „Proto jsem zde. Věřím, že Goodwin šel do toho podniku, protože věděl, že tady byl zavražděn člověk.“

„Potom věříte špatně,“ řekl jsem mu. „Váš kvocient důvěřivosti potřebuje předělat. Dokud jsem tam nepřišel, neměl jsem ani nejmenší tušení nebo předtuchu, že byl zavražděn člověk, tady nebo kdekoliv jinde.“

„Je o vás známo, že lžete, Goodwine.“

„Jen v jistých mezích, a já vím, kam až můžu zajít. Můžu na to přísahat. Klidně to dejte na papír, za rohem u lékárny je notářství. To by bylo křivopřísežnictví, na které jsem alergický.“

„To, že jste tam šel, nemá cokoliv společného s vraždou?“

„Jestli chcete, můžeme tomu tak říkat. Nemělo to nic společného.“

Wolfe naléval pivo. „Jak,“ vyzvídal, ne agresivně, „si myslíte, že by se měl pan Goodwin o vraždě dozvědět? Jak to do sebe zapadá?“

„Nevím.“ Cramer netrpělivě zagestikuloval. „Nepřišel jsem tady s diagramem. Vím jenom, co to znamená, co to vždycky znamenalo, když vyšetřuji vraždu, což je moje práce, a najednou se tady objevíte vy nebo Goodwin. A Goodwin tam byl, dvě hodiny poté, co se to stalo, a já mu položil pár otázek a mohl jsem to pokládat jen za shodu okolností. Vy pracujete jen tehdy, když z toho máte velké peníze. Ten řidič, který srazil a ujel, mohl být nějaký boháč, a pokud ano, nemohl to být někdo, kdo pracuje v tom podniku. Nikdo odtud nemá tolik prachů, aby si najal Nero Wolfa. Takže v tom nevidím peníze, které vás do toho zatáhly, a přátelsky připouštím, že nemám potuchy, co by mohlo. Myslím, že si nakonec dám trochu piva, jestli vám to nebude vadit. Jsem unaven.“

Wolfe se naklonil dopředu, aby zmáčkl knoflík.

„Měl jsem na mysli,“ řekl Cramer, „dvě věci. Za prvé, nevěřil jsem, že by se Goodwin jen tak náhodou objevil na scéně vraždy. Připouštím, že není dost drzý na to, aby křivě přísahal.“ Podíval se na mě. „Chci to prohlášení. Dneska. Formulujte to sám, ale říkejte pravdu.“

„Dostanete ho,“ ujistil jsem ho.

„Dnes.“

„Jo.“

„Nezapomeňte.“

Vstoupil Fritz s dalším tácem, položil ho na malý stolek vedle Cramerova lokte a otevřel láhev s pivem. „Mohu nalít, pane?“

„Děkuji, já sám.“ Cramer vzal sklenici do levé ruky, naklonil ji a nalil si pravačkou. Na rozdíl od Wolfa mu pěna nevadila. „Za druhé,“ řekl, „myslel jsem si, že to, proč tam Goodwin přišel, možná bude něco, co byste mi mohli říct, ale neřeknete, protože vy jste šéf a on je příliš velkej ňouma na to, aby mluvil bez vašeho svolení. Nepředstírám, že z vás nechci něco vyšťourat. Znáte zákon o zatajování důkazů stejně tak jako já, teda měli byste znát, a ne s tím dělat fóry –“

Pěna klesla až tam, kam chtěl. Odmlčel se, aby si lokl.

„Myslel jste si,“ zeptal se Wolfe, „že jsem Archieho poslal do podniku služebně?“

Cramer si jazykem olízl rty. „Ano. Z důvodů, které jsem už uvedl. A myslím si to pořád.“

„Mýlíte se. Není to tak. Než Archie udělá přísežné prohlášení, měl byste ho mít také ode mne a porovnat ho. V něm vám řeknu, že jsem ho do holičství neposlal, že jsem vůbec nevěděl, že tam jde, a že jsem neslyšel a nevěděl nic o té vraždě, dokud se nevrátil a neřekl mi to.“

„Můžete to odpřísáhnout?“

„S radostí. To, že jste sem přišel, je pro vás ztráta času, mohl jste toho možná zjistit více někde jinde.“ Wolfe sáhl po druhé láhvi. „Mimochodem, pořád vlastně nevím, proč jste přišel. Jak říkal Archie, vraha znáte a všichni děláte všechno pro to, abyste ho našli – toho muže z šatny – ech, Carla. A říkal jste, Archie, že jeho ženu taky?“

„Ano, pane. Tinu, jednu z manikérek. Purley mi řekl rovnou, že to udělali a utekli.“

Wolfe se na Cramera zamračil. „Tak co teda čekáte, že ze mě vytáhnete? Jak bych mohl pomoci?“

„To, co jste mi řekl, není všechno,“ trval na svém Cramer paličatě, nalívaje si zbytek piva. „Když vidím, jak Goodwin slídí kolem, chci vědět proč.“

„Tomu nevěřím,“ řekl Wolfe otevřeně. Otočil se ke mně. „Archie. Myslím, že jste za to zodpovědný. Unáhlil jste se a moc mluvil. Myslím, že v tom je něco, co jste řekl nebo udělal vy. Co to bylo?“

„Jasně, vždycky za to můžu já.“ Hrál jsem ublíženého. „Co jsem udělal? Nechal jsem se oholit, a Ed a zákazník a já jsme museli počkat, povídal jsem si proto s Purleyem a prohlížel si časopis – ne, začal jsem, ale pak jsem zjistil, že už jsem ho četl – a s inspektorem Cramerem a s Janet, slečnou Stahlovou, a s Edem, když jsem už seděl v křesle – to znamená, vykládal –“

„Co jste řekl panu Cramerovi?“

„Prakticky nic. Jen odpovídal na běžné otázky.“

„Co jste řekl panu Stebbinsovi?“

Teď jsem pochopil, kam vlastně míří, a doufal, že s pomocí Boží odpovím dobře. „Och, jen jsem se zeptal, co se děje, a on mi to řekl. Už jsem vám o tom říkal.“

„Ne doslova. Co jste řekl?“

„Nic, kruci! Samozřejmě, Purley chtěl vědět, proč jsem tam přišel, a já jsem mu řekl, já – řekl, počkejte chviličku! Možná, že máte pravdu! Zeptal se mě, jestli jsem dnes ráno neviděl Carla a Tinu, a já řekl, jasně, zrovna jsem složil jejich kosti u nás v předním pokoji a řekl jim, ať počkají, a kdyby do něho vstoupil –“

„Ha!“ zasupěl Wolfe. „Věděl jsem to! Ta vaše nevymáchaná pusa. Tak to je ono.“ Podíval se na Cramera. „Takže jste čekal, až na nás uhodíte?“ zeptal se a snažil se mluvit hodně opovržlivě, protože Cramer nakonec své pivo dopil. „Protože Archie tak unáhleně prozradil naše tajemství, bude pro mne zcela zbytečné v něm pokračovat. K tomu účelu přece především slouží náš přední pokoj, tam schováváme vrahy. Předpokládám, že jste ozbrojen? Běžte tam a zatkněte je. Archie, otevři mu dveře.“

Přešel jsem ke dveřím předního pokoje a rozevřel je, ale ne příliš široce. „Vrahové mi nahánějí strach,“ řekl jsem zdvořile, „rád bych pomohl.“

Cramer držel v ruce napůl vyprázdněnou sklenici a to možná pomohlo naší lsti. Byl tak pedantický, že by byl schopen zvednout se a přejít kancelář, aby nahlédl do pokoje, i když ho námi rozvíjená teorie měla přesvědčit o tom, že pokoj je prázdný, ať se mu to líbí nebo ne, nebo jak hloupě bude vypadat, když potom vyjde ven. Ale sklenice s pivem to zkomplikovala. Buď ji měl vzít s sebou, nebo se nejprve předklonit a postavit ji na stolek – nebo hodit jí po Wolfovi.

„Cvoci,“ řekl a zvedl sklenici, aby se napil.

Nedbale jsem vstrčil do dveří, abych ukázal, že nezáleží na jejich zaklapnutí, a na cestě zpět k židli si zívl.

„Nakonec,“ řekl Wolfe, rozmazávaje tu záležitost, „nemůžu být zatčen proto, že jsem poskytl přístřeší uprchlíkům – jedna z vašich oblíbených výhrůžek. Ale já opravdu nevím, za čím jdete. Jestli jsou to ti dva, samozřejmě je dostanete. Co je v tom ještě?“

„Nic, jen trochu více důkazů.“ Cramer rychle pohlédl na hodinky. „Musím do kanceláře. Tam jsem vlastně původně šel, a vy jste byli po cestě, takže jsem si řekl, že se u vás zastavím a zjistím, co mi k tomu řeknete. Dostanem‘ je, dobrá. V tomhle městě se vražda poldy nikomu nevyplatí.“ Postavil se. „Nevyplatilo by se nikomu schovávat poldova vraha v předním pokoji. Díky za pivo, budu očekávat vaše prohlášení, a v případě –“

Zazvonil telefon. Otočil jsem se a zvedl ho. „Kancelář Nero Wolfa, tady Archie Goodwin.“

„Je tam inspektor Cramer?“

Odpověděl jsem ano a podržel sluchátko. „Pro vás,“ řekl jsem mu a uhnul bokem, on přistoupil a vzal ho. Dohromady neřekl více než dvacet slov, mezi přestávkami, ve kterých poslouchal. Praštil sluchátkem na vidlici, zabručel něco o dalších potížích a namířil si to ke dveřím.

„Už jste je našli?“ zeptal jsem se jeho zad.

„Ne.“ Neotočil se. „Někdo je zraněn – to Stahlový děvče.“

Kráčel jsem za ním a myslel si, že s ním mohu ještě spolupracovat při otevírání dalších dveří, ale než jsem to stihl, on už byl venku, takže jsem udělal čelem vzad a vrátil se do kanceláře.

Wolfe se postavil a já jsem si pomyslel – proč tolik námahy, ale při pohledu na hodiny na stěně jsem zjistil, že je 15:55, tedy téměř čas na jeho odpolední návštěvu pokojů s květinami.

„Řekl, že Janet byla zraněná,“ konstatoval jsem.

Wolfe dopil poslední doušek piva. Pokračoval jsem.

„Něco Janet dlužím. Kromě toho, mohlo by to znamenat, že Carl a Tina jsou z toho venku. Měli bychom se o tom něco dozvědět a oni by se také určitě rádi něco dozvěděli. Obvykle se nechodím holit dvakrát za den, ale nic mi v tom nebrání. Můžu tam být za deset minut. Proč ne?“

„Ne.“ Postavil sklenici. „Počkáme.“

„Nemám pocit, že bychom měli čekat. Cítím potřebu něco dělat. Utratil jsem deset liber během desíti vteřin, když jsem tam tak stál, a držel tu kliku a snažil se vypadat, že je to sranda, dívat se na něho, jak se na nás přišel podívat. Jestli ne kvůli našim hostům, chtěl bych vědět, co byste dělal, kdybyste se o mně nezmínil. Teď musím něco udělat.“

„Není nic, co bychom mohli udělat.“ Podíval se na hodiny a dal se do pohybu. „Uložíte zpět ty fascikly, prosím?“ Vpůli cesty ke dveřím se otočil. „Můžete mě vyrušit jedině v nezbytném případě. A nevpouštějte do domu další utečence. Dva zatím stačí.“

„To vy jste –“ začal jsem procítěně, ale už byl pryč. Během chvilky jsem uslyšel hluk jedoucího výtahu.

Uklidil jsem fascikly a odnesl zbytky piva do kuchyně a potom odešel do předního pokoje. Když jsem vstoupil, Tina, která ležela na gauči, se posadila. Uviděl jsem lem její spodničky. Měla pěkné nohy, ale, měl jsem hlavu plnou jiných věcí. Carl, který seděl na židli u nohou gauče, se postavil a očima kladl řetěz otázek.

„Kde jste byli?“ řekl jsem jim rozmrzele. Srdečně jsem s Wolfem souhlasil, že dva opravdu stačí. „Doufám, že jste se nepřibližovali k oknům?“

„Už dávno jsme se naučili, že se máme držet daleko od oken,“ řekl Carl. „Ale chceme odejít. Rádi zaplatíme těch padesát dolarů.“

„Nemůžete jít.“ Byl jsem podrážděný a emfatický. „To byl inspektor Cramer, velmi důležitý policajt. Řekli jsme mu, že jste tady, a proto –“

„Vy jste mu řekli –“ vydechla Tina.

„Ano. To je Hitler-Stalinova technika obratu. Říkají bezostyšné lži, aby nepřítele odvedli od pravdy, a my jsme řekli bezostyšnou pravdu, abychom ji použili ke lži. Zabralo to. Chyběl jen vlásek k tomu, aby vás sebral, a já bych to samé už znovu neudělal, ale zabralo to. Takže teď jsme v rejži a vy taky. Zůstanete tady. Řekli jsme poldům, že jste v této místnosti, a vy ji určitě neopustíte, alespoň ne, dokud se nesetmí. Zamknu vás tady.“ Ukázal jsem na dveře. „Tam je koupelna a tam je sklenice, jestli se chcete napít. Do kanceláře jsou ještě jedny dveře, ale já je zamknu. Okna mají mříže.“

Přešel jsem ke dveřím do haly a zamkl svým duplikátem. Potom jsem přešel do kanceláře, vstoupil do koupelny v rohu, otočil západku na dveřích předního pokoje, na palec otevřel dveře, vrátil se do kanceláře, zamkl dveře mým klíčem a přešel zpět do předního pokoje. Carl a Tina, kteří spolu rozmlouvali hlubokými tóny, ztichli, když jsem vstoupil.

„Všechno hotovo,“ řekl jsem jim. „Udělejte si pohodlí. Jestli budete něco potřebovat, nekřičte, tenhle pokoj je zvukotěsný. Zmáčkněte tenhle knoflík.“ Položil jsem prst na knoflík pod okrajem stolu. „Jakmile se dozvíme něco nového, dám vám vědět.“ A odcházel jsem.

„Ale tady to všechno visí na vlásku,“ protestoval Carl.

„Máte proklatou pravdu, visí,“ souhlasil jsem chmurně. „Vaší jedinou nadějí je, že se pan Wolfe teď do toho pustí, a je na něm, aby vás oba uvolnil, aniž by mě uvědomil. Pravděpodobně to nemůže udělat, což je výhoda, protože to, z čeho si opravdu dělá starosti, je to, na co nemůže přijít. Následující dvě hodiny jsou pasé. Nic ho nemůže vyrušit z jeho odpolední seance od čtyř do šesti s jeho orchidejemi nahoře na střeše. Mimochodem, je tu malý záblesk naděje. Inspektor Cramer pádil zpátky do podniku, protože mu telefonovali, že Janet někdo zranil. Jestli ji zranil někdo nůžkami a vy u toho nebyli, byla by to opravdu šance.“

„Janet?“ Tina se rozrušila. „Byla moc raněná?“

Podezíravě jsem se na ni podíval. Vyznělo to hluše. Ale vypadala, jako by to tak opravdu myslela. Možná že lidé, kterým je ubližováno hodně a často, takto reagují, když se ubližuje někomu jinému, někomu, koho znají.

„Nevím,“ řekl jsem, „a nehodlám to zjišťovat. Zvědavost může být omluvou jen po určitou mez, a teď není vhodná doba na její protahování. Musíme to vydržet alespoň do šesti hodin.“ Podíval jsem se na hodinky. „Teprve uběhla hodina a dvacet minut. Potom uvidíme, jakou pan Wolfe vymyslil šarádu. Jestli ne, alespoň vás pozve na večeři. Uvidíme se později.“

Když jsem se otočil, Carl vyskočil a popadl mě za krk.

Už jsem za ty roky zažil spoustu nepříjemných překvapení, takže jsem vždycky trochu ve střehu, ale musím připustit, že jsem byl v tu chvíli úplně neopatrný, protože jsem ho podceňoval. Byl o dobré tři palce menší a třicet liber lehčí než já, ale mohl jsem předpokládat, že chlapík, kterému se podařilo utéct z koncentračního tábora a také z kontinentu, musel umět nějaké dobré triky. Uměl. Ten, který si vyzkoušel na mně, ho zvedl z podlahy, proletěl vzduchem na má záda, udeřil koleny do páteře a zaháčil se mi pod bradou. Byl jsem neopatrný, ale ne úplně neopatrný. Uslyšel jsem a ucítil jeho pohyb příliš pozdě, abych se otočil nebo uhnul, ale včas jsem ohnul záda a stáhl bradu. Přilepil se mi na záda jako pytel a jeho svaly byly překvapivě silné.

Jestli byl tak rychlý ve skoku, mohl být právě tak rychlý v tom, aby levou rukou vytáhl nůž, takže jsem se nepokoušel o žádnou zákeřnost. Pokrčil jsem kolena, napjal co nejvíce svaly na nohou, vyskočil do výšky, jak nejvýše jsem uměl – to vše s ním na svých zádech – přetočil se ve vzduchu do horizontální polohy a praštil sebou na podlahu – nebo vlastně on a já na něho. Vyrazilo mu to dech a paže uvolnily sevření. Překulil jsem se napravo, skrčil nohy pod sebe a vyškrábal se nahoru, přímo tváří v tvář Tině připravené pomoci Carlovi.

Nepomáhala. Stála jen ztuhle, krve by se jí nedořezal, v obličeji bílá jako smrt. Jemně jsem otočil hlavou zleva doprava a potom jí zakroutil. „Myslel jsem si, že mi zlomil vaz,“ řekl jsem jí, „ale neudělal to. Jen to zkusil.“

Neměla žádnou připomínku. Carl ležel na podlaze a snažil se popadnout dech. Přistoupil jsem k němu, chytil ho za paži, vytočil napravo a naklonil se nad ním. Jediná zbraň, kterou měl, byl malý kapesní nožík se dvěma malými čepelkami.

Udělal jsem krok dozadu a poznamenal: „Jednal jste impulzivně, že?“

„Nemohl jsem vám zlámat vaz,“ řekl, jako bych zranil jeho city. „Máte ho příliš silný.“

„Určitě jste to zkoušel.“

„Ne. Chtěl jsem jen odejít. Jestli tady zůstaneme, nemáme naději. Otupuje nás to, to je všechno.“

„Jo. Napoleon byl otupělý skoro jedno století. Doufám, že máte polámaná žebra. Jestli ano, poděkujte mi.“

Přešel jsem ke dveřím do kanceláře, prošel jimi, zavřel dveře a zamkl je. Tady v soukromí jsem byl v bezpečí, fyzickém i psychickém. Nebylo příliš příjemné hýbat hlavou, hlavně dozadu, ale hýbala se. Bolelo mě v zádech, na místě, kde mě nakopla jeho kolena, ale když jsem jimi zakroužil a ohnul je, klouby se pohybovaly bez loupání. Seděl jsem u stolu a dával se dohromady po psychické stránce. To, že mi, kruci, málem zlomil vaz, mi vyčistilo mozek. To, že jsem byl tak chytrý a dokázal, že Carl a Tina neumí řídit auto, bylo v pořádku, ale neřešilo to ani trochu nůžky zapíchnuté v zádech Jaka Wallena. Dokazovalo to jen, že jsou motivy a motivy. Poldové si mysleli, že Wallen byl zabit řidičem, který ujel z místa činu, ale co jsem si myslel já? A ještě zajímavější bylo, co si myslel Wolfe? Převyšoval mě opět v dedukci jako obvykle, nebo neměl zájem, protože za to nebyl žádný honorář, a možná nám za to jen rozbijou nos?

Seděl jsem a uvažoval a cítil se tak nespokojený, že jsem zatelefonoval do pokojů s květinami, řekl Wolfovi o Carlově pokusu ublížení na zdraví a pokusil se ho odtamtud dostat, ale on mě smetl s konstatováním, že to může do šesti počkat. Řekl jsem ještě něco, snažil se cvičit hlavou v různých směrech a potom vstal a cvičil se zády. Ohýbal jsem se, abych se dotkl prsty podlahy, když zazvonil telefon.

Byl to seržant Purley Stebbins: „Archie? Purley. Jsem v holičství. Potřebujeme vás tady, rychle přijďte.“

Dvě věci mi říkaly, že to není rozkaz nepřítele: jeho tón a „Archie“. Přirozené oslovení při našich setkáních bylo vždycky Goodwine, ale příležitostně jsem byl Archie.

Vlídně jsem odpověděl: „Mám práci, ale myslím, že přijdu. Jestli mě opravdu potřebujete. Nechtěl byste to upřesnit?“

„Až sem dojdete. Potřebujeme vás, to je vše. Hoďte sebou.“

Zabzučel jsem na Wolfa domácím telefonem a oznámil změnu ve vývoji. Potom jsem vytáhl ze zásuvky revolver, přešel do kuchyně a dal ho Fritzovi, popsal stav hostů a řekl mu, aby měl oči a uši otevřené. Potom jsem si odskočil.

5. KAPITOLA

Dav čumilů, který okupoval průchod před holičstvím Goldenrod, byl dvakrát tak velký než předtím ze dvou důvodů. Bylo právě po páté a lidé jdoucí z práce domů procházeli kolem na metro. Uvnitř holičství byl neuvěřitelný výběr poldů a čmuchalů. Chodbu hlídal ne jeden chlupatej, ale tři, kteří udržovali dav dál od vchodu. Jednomu z nich jsem se představil a řekl mu účel své návštěvy. Vyzval mě, abych počkal, a během minuty přišel Purley a vpašoval mě dovnitř.

Rozhlédl jsem se kolem. Všechna holičská křesla byla prázdná. Fickler a tři holiči, Jimmie, Ed a Philip, seděli v řadě židlí pro čekající zákazníky, oblečení v bílých pláštích, mezi každým z nich seděl polda. Tom tam nebyl. Další zaměstnance izolovali.

Purley mě zavedl do rohu k pokladně. „Jak dlouho jste znal Janet Stahlovou?“ vyzvídal.

Zavrtěl jsem vyčítavě hlavou. „Tak ne. Řekl jste přeci, že mě potřebujete, a já jsem rychle přišel. Jestli chcete jen můj životopis, zavolejte kdykoliv do kanceláře. Když mi budete říkat Archie, můžete volat třeba každou hodinu.“

„Dost té komedie. Jak dlouho ji znáte?“

„Ne, pane. Znám právníka. Předložte fakta.“

Purley cukl pravým ramenem. Byl to jen nepodmíněný reflex při myšlence, že mi jednu vrazí, a proto mě to nenaštvalo. „Jednou ano,“ řekl, napjal čelist a pak ji uvolnil. „Janet Stahlová byla nalezena v bezvědomí na podlaze svého boxu. Někdo ji udeřil do hlavy. Odnesli jsme ji a může už mluvit, ale nebude. Neřekne nám už nic. Říká, že nás nezná. Říká, že nechce mluvit s nikým jiným než se svým přítelem Archie Goodwinem. Jak dlouho ji znáte?“

„Cítím se dotčen,“ řekl jsem procítěně. „Do dnešního dne by mě nenapadlo na ni jen jedním očkem pohlédnout, o konverzaci či tělesném kontaktu nemluvě. Jediná řeč, kterou jsem s ní dal, byla dneska a na tu jste se díval, a podívejme se, co to s ní udělalo. Je to jen můj opravdu podivuhodný poznatek, nebo i váš?“

„Poslouchejte, Goodwine, nezapomeňte, že tady jde o vraždu.“

„Já vím. Plně s vámi cítím.“

„Nikdy jste ji mimo tenhle podnik nepotkal?“

„Ne.“

„To bychom možná mohli prověřit. Ale teď potřebujeme, abyste s ní promluvil. Krucinál, jsme z ní na mrtvici. Pojďte.“ Vykročil.

Chytil jsem ho za zápěstí. „Počkejte. Jestli trvá na tom, že bude mluvit jen se mnou, musím si promyslet otázky. Měl bych vědět, co se stalo.“

„Jo.“ Purley to sice nechtěl protahovat, ale očividně jsem měl důvod. „Byli jsme tady jenom tři, já tady vpředu a Joffe a Sullivan tam na židlích. Všichni holiči měli v křeslech zákazníky. Fickler se pohyboval po místnosti. Zrovna jsem telefonoval. Přehrabali jsme tady, co jsme mohli, a bylo to pro nás jen zklamání. Však to znáte.“

„Kde byla Janet?“

„Hned vám to řeknu. Toracco, to je Philip, dokončil zákazníka a do křesla si sedl další – pouštěli jsme stálé zákazníky dovnitř. Ten nový chtěl manikúru a Toracco zavolal Janet, ale ona nepřišla. Fickler pomáhal nově příchozímu zákazníkovi z kabátu. Toracco přešel za přepážku, aby zavolal Janet, a ona tam ležela nehybně na podlaze. Do boxu odešla asi před patnácti minutami, možná dvaceti. Myslím, že všichni odešli za přepážku alespoň jednou během té doby.“

„Myslíte?“

„Ano, myslím.“

„To vás muselo docela nadzvednout.“

„Říkal jsem, že jsem telefonoval. Joffe a Sullivan pořád seděli a nevěděli o ničem. Nebyli jsme zrovna nadšeni, když ji někdo praštil po kebuli a my tři jsme byli zrovna uvnitř.“

„Je těžce raněná?“

„Není to ani na špitál. Doktor řekl, že ji tu máme nechat. Někdo ji udeřil nad pravým uchem lahví, kterou vzal z police se zásobami u přepážky, šest stop od vchodu do jejího boxu. Láhev byla velká a těžká, plná oleje. Ležela vedle ní na podlaze.“

„Otisky?“

„Proboha, už to začíná. Zabalil ji do ručníku, nebo měl něco na ruce. Pokračujte.“

„Vteřinku. Co vám řekl doktor, když jste se ho zeptal, jestli by jí neměli zkontrolovat lebku?“

„Řekl, že je to možné, ale že pochybuje. Pojďte a zeptejte se jí.“

S pocitem, že mám ke konverzaci jakés takés podklady, jsem šel za ním. Když jsme přicházeli k přepážce, všichni holiči a poldové v řadě židlí na nás pohlédli, ani jeden příliš přívětivě. Fickler byl zcela zoufalý.

Předtím jsem nikdy za přepážkou nebyl. Ten prostor zabíral polovinu délky celého podniku. Za přepážkou stály pařáky, vany, lampy a další příslušenství a potom série skříní a poliček. Proti široké chodbičce byly čtyři boxy s manikúrou, i když jsem v podniku nikdy neviděl více než dvě manikérky. Když jsme procházeli kolem vchodu do prvního boxu v řadě, zahlédl jsem inspektora Cramera usazeného u malého stolku proti Tomovi, holiči s bílými vlasy. Cramer mě uviděl a narovnal se. Následoval jsem Purleye do třetího boxu. Najednou jsem za sebou uslyšel kroky – Cramer byl tady.

Byl to velký box, osm krát osm, ale teď byl plný. Kromě nás tří a nábytku stál v rohu příslušník městské policie a na židlích srovnaných do řady, které lemovaly protější stěnu, ležela na zádech Janet Stahlová s hlavou položenou na poskládaných ručnících. Pohnula očima, aniž by otočila hlavu, aby nás zachytila ve svém zorném úhlu. Byla krásná.

„Tady je váš přítel Goodwin,“ řekl jí Purley a snažil se mluvit sympaticky.

„Ahoj,“ řekl jsem profesionálně. „Co to má znamenat?“

Přirozeně dlouhé řasy se zachvěly. „Vy,“ řekla.

„Jo. Váš přítel Archie Goodwin.“ Stála tam židle, jediná, na které neležela. Proklouzl jsem kolem Purleye a sedl si, abych se jí mohl blíže podívat do tváře. „Jak se cítíte, hrozně?“

„Ne, je mi už dobře.“

Uchopil jsem její zápěstí, prsty jí zmáčkl tep a podíval se na hodinky. Po třiceti vteřinách jsem řekl: „Tep není špatný. Mohl bych zkontrolovat vaši hlavu?“

„Jestli budete opatrný.“

„Zařvěte, jestli to bude bolet.“ Všemi prsty jsem odstranil nádherné hnědé vlasy a jemně, ale promyšleně kontroloval lebku. Zavřela oči a jednou zamrkala, ale neřvala. „Boule. Měla byste o ní napsat domů,“ oznámil jsem. „S vlasy to bude problém. Chtěl bych, aby ten padouch dostal co proto. Kdo to byl?“

„Pošlete je pryč a já vám to řeknu.“

Otočil jsem se ke kibicům. „Vypadněte,“ řekl jsem ostře. „Co jsem tady, toto se nikdy nestalo. Nechte nás.“

Beze slova odešli. Seděl jsem, naslouchaje ztrácející se ozvěně jejich kroků za boxem, potom jsem si pomyslel, že jsem měl raději zajistit hluk, který by přehlušil náš rozhovor v případě, že by se po špičkách přikradli zpět. Místo si mohli vybrat, stačilo buď před otevřeným vchodem, nebo v sousedních boxech. Přepážky byly jen šest stop vysoké. „Bylo to podlé,“ řekl jsem. „Buď vás mohl zabít, nebo vás zmrzačit na celý život a obojí mohlo zruinovat vaši kariéru. Díky Bohu, že máte silné lebeční kosti.“

„Začala jsem křičet,“ řekla, „ale příliš pozdě.“

„Co vás přimělo k tomu, abyste křičela? To, že jste ho viděla nebo slyšela?“

„Obojí. Neseděla jsem na své židli, seděla jsem v křesle pro zákazníky otočená zády ke dveřím – právě jsem se pokoušela přemýšlet – a uslyšela jsem za sebou nějaký zvuk, něco jako kradmý krok, a vzhlédla jsem a viděla jeho odraz v zrcadle, stál za mnou se zvednutou rukou, začala jsem křičet, ale než jsem stačila uhnout, uhodil –“

„Počkejte minutku.“ Vstal jsem a přenesl židli na druhou stranu stolku a znovu si sedl. „Tyhle detaily jsou důležité. Seděla jste takhle?“

„Tak. Seděla jsem a přemýšlela.“

Cítil jsem, že mínění, které jsem si o ní udělal předtím, si plně zasloužila. Zvlněné sklo na stěně přepážky nemohlo odrážet žádný předmět, ať už bylo jakékoliv světlo. Její pohrdání psychologickými procesy bylo absolutně velkolepé. Přenesl jsem židli zpět na místo vedle ní. Z úhlu, ze kterého jsem ji viděl, jak leží na zádech, byla pěkná podívaná nejen na její obličej, ale na ni celou bylo radost se podívat.

Zeptal jsem se: „Takže vy jste viděla jeho odraz, než udeřil?“

„Ó, ano.“

„Poznala jste ho?“

„Samozřejmě, že poznala. Proto jsem s nimi nemluvila. Proto jsem musela vidět vás. Byl to ten velký s velkýma ušima a zlatým zubem, ten, kterému říkají Stebbins, nebo ho oslovují seržante.“

Nepřekvapilo mě to. Teď už jsem znal její kvality. „Chcete tím říci, že to on vás uhodil lahví do hlavy?“

„Nemohu říci, jestli to byl on, co mě uhodil. Myslím, že lidé by měli být opatrní, než někoho z něčeho obviní. Vím jen, že to byl on, koho jsem viděla stát za sebou se zvednutou rukou, a potom mě něco praštilo. Z toho si může každý vykreslit závěry, ale jsou taky jiné důvody. Byl ke mně dnes ráno hrubý, kladl mi otázky, a celý den se na mě tak hrubě díval, ne tak, jak si dívka přeje, aby se na ni muž podíval, protože to tak očekává. A potom, je to prostě jenom logické. Chtěl by mě zabít Ed, nebo Philip, Jimmie nebo Tom nebo pan Fickler? Proč by to dělali? Takže to musel být on, i když bych ho neviděla.“

„To opravdu zní logicky,“ připustil jsem. „Ale já znám Stebbinse už roky a nikdy jsem neslyšel, že by bezdůvodně ženy tloukl po hlavě. Co proti vám má?“

„Nevím.“ Trošku se zamračila. „Když se mě na to zeptají, řeknu jen, nevím. To je první, co mi musíte říct, jak odpovídat reportérům na otázky. Nemyslím, že bych měla pořád říkat ‚nevím‘, proč by to pak vytiskli? Čím vás uhodil – nevím, kdo vás uhodil – nevím, proč vás uhodil – nevím, můj Bože, kdo by to chtěl číst? Co řeknu, až se mě zeptají, proč mě uhodil?“

„Ještě se k tomu vrátíme. Nejprve –“

„Měli bychom to stanovit teď.“ Našpulila rty, jako to měla ve zvyku, když byla fit, ale byla rozhodnutá. „Tak přece dostanete svých deset procent.“

„Mých deset procent z čeho?“

„Ze všeho, co dostanu. Jako můj manažer.“ Rozevřela ruku, oči se upřeně zahleděly do mých. „Potřeste si s ní.“

Abych zabránil potřesení rukou na důkaz uzavření smlouvy, aniž bych ji urazil, popadl jsem její ruku, otočil ji dlaní nahoru a přeběhl prsty své pravé ruky od jejího zápěstí až po konečky prstů. „To je setsakra dobrej nápad,“ řekl jsem souhlasně, „ale budeme to muset odložit. Právě procházím bankrotem a bylo by pro mě nezákonné uzavírat smlouvy. O –“

„Můžu říci reportérům, aby se na věci, které nevím, zeptali vás. Říká se tomu ‚odkázat je na mého manažera‘.“

„Vím, že se tomu tak říká. Později bude –“

„Později vás nepotřebuji. Potřebuji vás právě teď.“

„Tady jsem, máte mě, ale pořád ne s podpisem na smlouvě.“ Uvolnil jsem stisk její ruky, který mi pomáhal ovládat se, a prohlásil jsem rozrušeně: „Jestli řeknete reportérům, že jsem váš manažer, dám vám takovou facku, že budete vypadat jako ruletovej stůl. Jestli se vás zeptají, proč jsem vás uhodil, neříkejte, že nevíte, řekněte, že je to záhada. Lidé milují záhady. Teď –“

„To je vono!“ Byla potěšena. „To je něco!“

„Jasně. Řekněte jim to takhle. Musíme brát v úvahu taky poldy. Stebbins je polda a oni nebudou chtít, aby to zůstalo na něm. Tady už byl dneska zabitej jeden polda. Pokusí se to s tímhle spojit dohromady. Vím, jak pracují, znám je jenom příliš dobře. Pokusí se udělat to tak, že někdo tady zabil Wallena a že zjistil, že vy jste o tom něco věděla, takže se vás pokusil zabít. Možná si budou dokonce myslet, že to je určitý druh důkazu – například něco, co jste slyšela, jak někdo řekl. Takže musíme být připraveni. Musíme si to znovu projít. Posloucháte?“

„Samozřejmě. Co řeknu, když se mě reportéři zeptají, co jsem slyšela při práci? Nemohla bych říct, že jsem nechtěla opustit Ficklera, když byl v průseru?“

Musel jsem se dobře ovládat, abych zůstal sedět na židli. A musel jsem se hodně držet, abych se nepostavil, nevyšel z místnosti a nešel za Purleyem a Cramerem do jejich naslouchávacích stanovišť, neřekl jim, že je jejich a že je s radostí očekává, a nešel domů. Ale doma byli v předním pokoji zamčeni hosté a někdy a nějak jsme to s nimi museli vyřešit. Díval jsem se na její okouzlující, půvabnou, příjemnou tvář s pěknou bradou a rovným malým nosíkem a řasami, a zjistil, že tu věc vyřešíme buď z jejího úhlu, nebo vůbec ne.

„Je to jasné,“ řekl jsem vřele. „Řekněte, že jste chtěla být loajální vůči panu Ficklerovi. Že to je hlavní, na čem byste měla pracovat, jak si podat reportéry. Už jste někdy dělala interview?“

„Ne, tohle bude poprvé, a já chci začít hned.“

„To je dobře. Ze všeho nejraději mají, když můžou přeskočit na policii. Jestli jim můžete říci něco, co poldové neví, budou vás navždycky milovat. Například fakt, že vás Stebbins obdaroval korunkou, nepotvrzuje, že on jediný je do toho zapletenej. Musí mít tady v podniku komplice, nebo proč Wallen přišel hned sem? Budeme nazývat komplice X. Teď poslouchejte. Někdy dneska, nějakou dobu nebo tak poté, co našli Wallenovo tělo, jste něco viděla nebo slyšela, a X to věděl. Věděl to, a věděl, že jestli o tom někomu řeknete – jestli o tom řeknete mně, například – prozradí to jeho i Stebbinse. Přirozeně, oba dva by vás chtěli zabít. Mohl to být X, který se o to pokusil, ale protože jste řekla, že jste v odraze skla viděla Stebbinse, necháme to teď být. Zbývá tedy dodat: kdybyste si vzpomněla, co to bylo, co jste viděla nebo slyšela, co X polekalo, a kdybyste to řekla reportérům, než se k tomu dohrabou poldové, budou navždy vašimi přáteli. Teď, proboha, nezahoďte tuhle šanci. Soustřeďte se. Vzpomeňte si na všechno, co jste tady dneska viděla a slyšela, a taky na všechno, co jste dělala a řekla. I kdyby nám to mělo trvat celou noc, dopídíme se k tomu.“

Zamračila se: „Nevzpomínám si na nic, co by kohokoliv polekalo.“

„Nepřistupujte k tomu takhle. Bylo to pravděpodobně něco malého, co pro vás nebylo důležité. Možná bychom to měli vzít od začátku a projít celý den –“

Zastavil jsem se při pohledu na její tvář. Zamračení se uvolnilo a ona se dívala přese mě, nevnímala mě, s výrazem, který mi jasně říkal, jestli jsem ji znal zpoloviny tak dobře, jak jsem si myslel, co se v ní odehrává. Vyštěkl jsem na ni: „Chcete, aby vás reportéři nenáviděli? Vykašlali se na vás?“

Poplašilo ji to: „Samozřejmě, že ne. To by bylo strašné!“

„Pak dávejte pozor na své kroky. Všechno musí být jako z bavlnky. Tak chytrá dívka jako vy, tolik fantazie, byla by to pro vás tutovka, abyste mohla tvořit. Nezapomeňte, že poldové prověřují dvakrát všechno, co řeknete, a když zjistí, že to není úplně pravdivé, zničí vás to. Nikdy vám to neodpustí. Nikdy nebudete potřebovat manažera.“

„Ale já si na nic takového nevzpomínám!“

„Ne zrovna při prvním úderu. Kdo by to uměl? Někdy věc, jako je tahle, trvá celé dny, pominu-li hodiny.“ Ruku měla blízko a já jsem ji poplácal. „Myslím, že bychom se do toho měli spolu pustit rovnýma nohama. Takhle by to udělal Nero Wolfe. V kolik hodin jste dnes ráno přišla do práce?“

„Jako vždycky, ve tři čtvrtě na devět. Jsem přesná.“

„Byli tady už ostatní?“

„Někteří ano, někteří ne.“

„Kdo byl a kdo nebyl?“

„Bože můj, nevím. Nevšimla jsem si.“ Byla naštvaná. „Jestli si myslíte, že si budu pamatovat takové věci, na které bych se mohla vykašlat, nebudete dobrej manažer. Když jsem přišla do práce, myslela jsem na úplně něco jiného. Dlouho jsem přemýšlela o něčem jiném, takže jak jsem si mohla všimnout?“

Musel jsem ji uklidnit. „Dobrá, začneme odjinud. Pamatujete si, jak vstoupil do podniku Wallen a mluvil s Ficklerem a přešel k Tinině boxu a hovořil s ní, a když Tina vyšla, Fickler za ním poslal Philipa. Pamatujete si to?“

Přikývla: „Domnívám se, že ano.“

„Domněnky nás nedovedou nikam. Připomeňte si jen situaci, kde jste vy všichni byli, když se Philip po rozhovoru s Wallenem vrátil. Kde jste byli?“

„Nevšimla jsem si.“

„Neptám se, čeho jste si všimla, ale abyste se podívala zpět. Tam je Philip, vychází zpoza přepážky po rozhovoru s Wallenem. Slyšela jste, že by něco řekl? Řekla jste mu něco vy?“

„Nemyslím, že by Philip byl ten X,“ prohlásila. „Je ženatý, má děti. Myslím si, že to byl Jimmie Kirk. Pokoušel se mě sbalit, když jsem nastoupila, a pije, můžete se zeptat Eda, a myslí si o sobě, že je hvězda. Holič a hvězda!“ Vypadala, že ji to potěšilo. „To je dobrej nápad, Jimmie by fakt moh‘ bejt X, protože jsem nemusela říkat, že se opravdu pokusil zabít. Pokusím se vzpomenout si na něco, co řekl. Mělo by to být přesně, kdy to řekl?“

Měl jsem toho dost, ale muž nemůže ublížit ženě, když je na dně, proto jsem to v klidu ukončil.

„Ani ne,“ řekl jsem jí, „ale mám nápad. Půjdu a podívám se, jestli bych něco nezjistil o Jimmiem. Zatím pošlu reportéra, aby s vámi prolomil ledy, asi z Gazette. Znám jich hodně.“ Už jsem stál na nohou. „Jen použijte zdravý rozum a držte se faktů. Uvidíme se později.“

„Ale, pane Goodwine! Chci –“

Odešel jsem. Třemi kroky jsem vypálil z boxu, zabočil rázně kolem rohu a došel na konec přepážky. Tam jsem se zastavil a netrvalo dlouho, přidal se ke mně Cramer a Purley. Jejich obličeje vyjadřovaly vše. Nemusel jsem se ani ptát, co oni na to.

„Jestli ji zastřelíte,“ navrhoval jsem, „pošlete její mozek, jestli ho vůbec najdete, Johnsi Hopkinsovi.“

„Ježíši,“ řekl Purley. To bylo všechno, co řekl.

Cramer broukl: „Udělala si to snad sama?“

„Pochybuji. Ta boule byla způsobena docela tvrdým úderem a na láhvi jste nenašli její otisky. Zmiňovat se před ní o otiscích je zbytečné. Musel jsem vyjít na vzduch, ale nechal jsem vám prostor. Bude lepší, když seženete někoho talentovanýho, kterej si zahraje na reportéra z Gazette.“

„Pošlete pro Biattiho,“ vyštěkl Cramer na Purleye.

„Jo,“ souhlasil jsem. „Ten to zvládne. Teď mohu domů?“

„Ne. Mohla by znovu chtít vidět svého manažera.“

„Nebudu kolem toho chodit jak kolem horké kaše,“ varoval jsem je. „Jak se vám líbí její pojetí role seržanta Stebbinse v tomhle případě? Chtěl bych být doma do večeře. Máme vepřové ledvinky.“

„Všichni bychom chtěli být na večeři doma.“ Cramerův tón a pohled byly ponuré. Když se otočil k Purleyovi, nezměnily se. „No tak co? Pořád ještě chcete ten Vardasův pár?“

„To je to, co chci nejvíce,“ řekl Purley umíněně, „i když to nemohli udělat, protože tady nebyli. Myslím si ale, že bychom se měli více rozptýlit. Můžete to tady skončit a jít domů na oběd, a já si stejně myslím, že jsme je měli hledat po celém městě. Nejsem si jist, jestli má to Stahlový děvče v hlavě vykradeno. My víme, že ví, na co má ruce, protože pouze před třemi měsíci vyžduchla zcela dorostlého muže z jeho vlastního auta do příkopy a ujela. Nezáleží na tom, co s ní chtěl provádět, je to docela zajímavý kousek. Chtěl bych stejně, aby mi někdo ukázal, že nemohla sama sebe praštit tou lahví, stejně tak, jako mi ještě nikdo nedokázal, že mohla Wallena zapíchnout nůžkami, když měla tu potřebu. Nebo jestli nezahrála s tou lahví něco, aby o tom mohla vyprávět reportérům. Vardasovi jsou stejně pořád to, co chci nejvíce. Ale připouštím, že tahle, to je kousek. Pokud jí tady někdo ubalil, protože zjistila, kdo šel první a proč, než jsme našli Vardasovy.“

Cramer byl stále zasmušilý. „Vždyť jste ještě ani nezačali.“

„Možná je to pro nás příliš silné, inspektore.“

„Nemyslím.“

„Zabývali jsme se zrovna Vardasovýma, ale nevzdali jsme se, pokračovali jsme. Potom jsme našli to Stahlovic děvče a odnesli ji do jejího boxu, ona chtěla zamknout a vidět Goodwina. Přesto nemohu říci, že jsme nezačali s vyšetřováním ostatních. Edd Graboff sází na koně a dluží majiteli sázkové kanceláře devět set dolarů, musel proto prodat auto. Philip Toracco vykolejil v roce 1945 a strávil rok v base. Joel Fickler byl viděn na veřejných místech s Hornym Gallagherem, a protože to nedokazuje –“

Cramer zasáhl a vykřikl na mě: „Je Fickler hajzl?“ Zavrtěl jsem hlavou: „Je mi líto, Blanku. Nikdy jsem nebyl nic jiného, jen zákazník.“

„Jestli je, zjistíme to.“ Purley byl vzteklý a bylo mu jedno, jestli to někdo vidí. „Jimmie Kirk se pravděpodobně tři roky vrací a na holiče má drahé nároky. Tom Yerkes byl v roce devatenáct set třicet devět zavřenej pro napadení, protože zbil chlapa, kterej s jeho mladistvou vnučkou strávil zhýralý víkend, a je znám svým rychlým útokem. Takže si nemyslím, že můžete říci, že jsme ještě ani nezačali. Měli jsme je hledat po celém městě, především včera v noci, jasně, že měli. Ale já chci stejně Vardasovy.“

„Prověřili jste všechna alibi na včerejší noc?“ zeptal se Cramer.

„Ano.“

„Prověřte je znovu, a dobře. Dejte se do toho. Vemte si tolik mužů, kolik potřebujete. A nejen alibi, výpovědi taky. Chci tu Vardasovu dvojici stejně tak jako vy, ale jestli se to Stahlovo děvče nepraštilo samo, chci ještě něco. Přiveďte sem Biattiho. Nechte ho, ať ji vyzkouší, než ji skřípnete.“

„Není ve službě, inspektore.“

„Řekněte jim, ať ho najdou. A přivedou sem.“

„Ano, pane.“

Purley se dal do pohybu. Přešel k telefonu u pultu s pokladnou. Já jsem přešel k jednomu u přepážky na konci šatny a vytočil číslo, které jsem uměl ze všech nejlépe. Na konci drátu se ozval Fritz a já ho požádal, aby zazvonil do pokoje s květinami, i když zbývalo ještě pár minut do šesté hodiny.

„Kde jste?“ zeptal se Wolfe. Vždycky byl podezíravý, když ho tam nahoře někdo vyrušil.

„V holičství.“ Nebyl jsem příliš geniální. „Janet seděla ve svém boxu a někdo ji lahví od oleje vzal přes hlavu. Policie udělala všechno, jako vždycky, a nemůže se hnout z místa. Její stav není kritičtější než před tím, než ji někdo praštil. Trvala na tom, že mě chce vidět, a měl jsem s ní dlouhý intimní rozhovor. Nemůžu říci, že jsem neudělal žádnej pokrok, protože mě požádala, jestli bych nemoh‘ bejt její manažer, a teď vám dávám hlášení, nezbytné na konci tohoto týdne. Stranou toho jsem se ve vyšetřování nehnul z místa. Byl jsem požádán, abych se tady potuloval. Snažím se, ale radím vám, abyste řekl Fritzovi, aby do dalšího hlášení rozšířil potravinové zásoby.“

Ticho. Potom: „Kdo je tam?“

„Všichni. Cramer, Purley, přepadovka, personál. Prověřují zákazníky, kteří tady byli po Janetině napadení. Celá společnost se dá na cestu městem asi během hodiny, včetně Janet. Každému už to leze na nervy, včetně mě.“

„Žádný pokrok v čemkoliv?“

„Pokud vím, tak ne, kromě toho, co jsem vám řekl, jsem teď Janetin manaž –“

„Ech.“ Ticho. Za chviličku: „Zůstaňte tam.“

Položil.

Vyšel jsem zpoza boxu. Ani Purley, ani Cramer nebyli v dohledu. Jen ve dveřích stál jeden polda, a zástup na chodbě už vlastně nebyl zástupem, byl to spíše jakýsi houf, docela malý. Loudal jsem se k zadnímu traktu, s řadou prázdných holičských křesel po mé levé straně a řadou židlí pro čekající u přepážky po mé pravici. Tam seděl Fickler a tři holiči – Ed teď chyběl – a mezi nimi poldové. Už jsem je vůbec nezajímal a já rovněž nijak neusiloval o změnu jejich postoje.

Židle po levé straně stolku s časopisy byla prázdná. Usadil jsem se do ní. Očividně dnes neměl nikdo náladu číst, protože na vršku hromady byl stejný New Yorker a dva týdny starý Time ležel stále na poličce pod stolem. Strašně rád bych zaměstnal svou mysl analýzou situace, pokud by tady bylo co analyzovat, ale nebylo odkud začít a po několika minutách sezení jsem se zhrozil nad tím, že se pokouším analyzovat Janet. Samozřejmě, uvažovat o ní bylo ještě beznadějnější a já si na to vzpomněl jen proto, abych vám ukázal, v jakém rozpoložení jsem se nacházel. Ale opravdu to vypadalo, jako by Janet byla klíčem, a v tom případě bylo nutné stanovit nějaký způsob, jak na ni vyzrát. Seděl jsem a probíral ten problém. Musí být nějaká praktická metoda, jak vykopat z její paměti fakt nebo fakta, která byla pro nás tak důležitá. Zhypnotizovat ji? To by třeba vyšlo. Zvažoval jsem, že to navrhnu Cramerovi, když mě vyrušil pohyb u dveří, a zvedl jsem pohled.

Polda ve dveřích zablokoval vchod, aby zabránil vstupu muži nadměrné váhy, a vysvětloval mu situaci.

Muž ho nechal dokončit větu a potom řekl: „Já vím, já vím.“ Jeho oči přeběhly přes poldovo rameno na mě a pronesl: „Archie! Kde je pan Cramer?“

6. KAPITOLA

Vstal jsem a beze spěchu či jásotu přešel ke dveřím. Bývaly chvíle, kdy Wolfův pohled nebo jen to, že jsem ho zaslechl, mě povzbudily, ale tentokrát to nebylo ono. Řekl jsem mu do telefonu, že bych rád viděl jeho, jak si bere Janet do parády, ale to bylo myšleno rétoricky. Mohl bych se vsadit, že on na ni žádný dojem neudělá.

„Chcete dovnitř?“ zeptal jsem se.

„Co si, k čertu, myslíte,“ zařval, „proč jsem sem přišel?“

„Oukej, uklidněte se. Půjdu se podívat –“

Ale nemusel jsem. Jeho předešlé zahřmění se dostalo dovnitř a za mnou se právě ozval Cramerův hlas. „Co je to za dynamit?“

„Zatraceně,“ zabručel Purley, také už na místě.

Polda úslužně poodstoupil, nechávaje vše na svém šéfstvu, a Wolfe překročil práh. „Přišel jsem se nechat ostříhat,“ prohlásil a prošel kolem seržanta a inspektora k šatně, sundal si klobouk, kabát, vestu a kravatu, pověsil je, přešel k Jimmieho křeslu, druhému v řadě, a posadil se do něj celou svou velikostí. V zrcadlové stěně před sebou se mu naskytlo panorama zástupu holičů a poldů v zadním traktu, aniž by se otočil, zavolal: „Jimmie! Můžu vás poprosit?“

Jimmieho jiskrné tmavé oči přeběhly z Cramera a Purleye na mne. Ostatní tento pohyb provedli také. Cramer stál a mračil se na Wolfa. Všichni jsme zachovali své pozice, jen Cramer pomalu zvedl pravou ruku a pečlivě a promyšleně se ukazováčkem podrbal po jedné straně nosu. Což znamenalo, že se rozhodl se posadit. Přešel beze spěchu k prvnímu křeslu v řadě, které Fickler používal jen příležitostně, když bylo plno, otočil ho tak, aby hleděl tváří v tvář Wolfovi, a usadil se. Řekl.

„Chcete se nechat ostříhat, he?“

„Ano, pane. Jak vidíte, potřebuji to.“

„Jo.“ Cramer otočil hlavu. „Dobrá. Kirku. Pojďte a ostříhejte ho.“

Jimmie se dal do pohybu. Prošel kolem křesel do kabinetu pro zástěru. Do pohybu se dal každý v místnosti, jako by už bylo překonáno jakési vyvrcholení. Purley došel ke třetímu křeslu v řadě, patřícímu Philipovi, a sedl si. Tak on a Cramer Wolfa obklíčili a mně se zdálo zcela fér, když budu po ruce, takže jsem obešel Cramera, odstrčil Jimmieho křeslo na bok a přistál do něho.

Jimmie už Wolfa přikryl zástěrou a jeho nůžky teď zpívaly nad jeho pravým uchem, protože Wolfe odmítl strojek.

„Zajímavé. Že jste sem zaskočil zrovna teď,“ zaryl si Cramer. „Jako Goodwin dneska ráno.“

„Samozřejmě.“ Wolfe byl odměřený, ale nezaútočil. Jejich oči se nesetkaly, dokud měl Cramer Wolfův profil právě před sebou a Wolfe se díval na Cramerův profil v zrcadle. „Zavolal mě pan Goodwin. Řekl mi o duchaplném rozhovoru se slečnou Stahlovou, a já jsem si pomyslel, že by bylo dobré přijít.“

Cramer broukl: „Oukej, tak jste tady. Nikdy se nevzdáte případu ve vaší profesi kvůli komukoliv nebo jakémukoliv honoráři, a teď jste tady. A nemyslete si, že odejdete. Dokud se nedozvím proč děláte takové podrazy, jako jsou vrahové ve vašem předním pokoji, nehnete se odtud.“

„Ne tak moc dozadu, jako minule,“ zavelel Wolfe.

„Ano, pane.“ Jimmie nikdy neměl tak velké a pozorné obecenstvo a předváděl opravdové šou. Hřeben a nůžky se jen míhaly a prozpěvovaly si.

„Přirozeně,“ řekl Wolfe tolerantně, „očekával jsem to. Můžete mě otravovat, jestli vám jde jen o tohle, a nikam se nedostat, ale dám vám návrh. Proč nejprve nepracovat? Proč se nepodíváme na to, jestli můžeme tenhle byznys nějak uzavřít, a potom, pokud na tom budete stále trvat, nepůjdete po mně? Nebo mě budete raději pořád znervózňovat místo toho, abyste chytili vraha?“

„Já teď pracuji. Toho vraha totiž chci. A co vy?“

„Zapomeňte na chvíli na mě. Můžete mě kdykoliv ulovit. Rád bych nabídl určité hypotézy na to, co se tady dneska stalo. Chcete je slyšet?“

„Budu poslouchat, ale zbytečně to neprotahujte.“

„Dobrá. Prosím, nemarněte čas tím, že budete mé hypotézy přerušovat. Nemám v úmyslu je obhajovat, natož je nechávat ověřovat. Jsou to jenom podklady pro vyšetřování, které je třeba prověřit. První hypotéza. Wallen našel něco v autě, v tom autě, které zabilo dvě ženy – ne, takhle se mi to nelíbí. Chci jasný pohled, ne úvahy. Jimmie, otočte mě, prosím.“

Jimmie napůl natočil židli, takže Wolfova záda se teď odrážela v zrcadlové stěně a zády byl i ke mně, zatímco obličejem k těm na židlích u přepážky, tedy Cramerem po pravici a Purleyem po levici.

„Takhle, pane?“

„Ano. Děkuji.“

Podotkl jsem: „Není tady Ed.“

„Nechal jsem ho v boxu,“ broukl Purley.

„Přiveďte ho,“ nařizoval Wolfe. „A slečna Stahlová, kde je?“

„Ve svém boxu, leží. S pohmožděnou hlavou.“

„My ji potřebujeme. Může se posadit, ne?“

„Nevím. To ví snad jen Bůh.“

„Archie. Přiveďte slečnu Stahlovou.“

Chtěl si na mně schladit žáhu. Inspektor, seržant a tři poldové nejsou žádná legrace, ale zadržel jsem se a nevyčetl mu to a šel, protože Purley už šel pro Eda. Janet ležela v boxu na zádech stále na těch židlích s očima široce otevřenýma. Při pohledu na mě okamžitě vybuchla.

„Řekl jste, že jdete, abyste sem poslal reportéra, ale já jsem si myslela –“

Zvedl jsem hlas, abych ji překřičel: „Poslouchejte mě, holčičko. Teď máte přestávku. Je tady Nero Wolfe se svými hypotézami a chce, abyste se toho účastnila. Můžete chvilku sedět?“

„Samozřejmě, že mohu, ale –“

„Žádné ale. On na vás čeká. Mám vás odnést?“

„Samozřejmě ne!“ Vymrštila se.

„No tak, uklidněte se.“ Podepřel jsem ji rukou pod rameny, zvedl ji a postavil na nohy. „Točí se vám hlava?“

„Nikdy se mi netočí hlava,“ řekla opovržlivě a dala se do pohybu. Stále jsem ji podepíral. Byla trošku vratká po cestě chodbičkou na konec přepážky, ale když jsme vyšli před obecenstvo, odstrčila mě a šla sama. Nepřijímala mužskou pomoc a já jsem, samozřejmě, ještě nebyl jejím manažerem. Odnesla si židli, kterou jsem jí přidělil, když se objevil Wolfe, ke stolku s časopisy. Purley, který opět seděl na Philipově křesle, už přivedl Eda, který seděl bokem k Wolfovi. Vrátil jsem se na svou židlí.

Jimmie dokončil stříhání kolem uší a pracoval na zadní části, takže Wolfe musel předklonit hlavu.

„Vaše hypotézy?“ zeptal se Cramer netrpělivě.

„Ano. Říkal jsem, že první je ta, že Wallen našel v autě něco, co ho dovedlo do tohoto podniku. Nemohlo to být něco, o čem někomu řekl, protože nikdo se o tom nezmínil. Byl to nějaký předmět. Žádal jsem vás, abyste mě nepřerušoval, ale nemyslel jsem tím, abyste nevyjádřil svůj názor. Jestliže existují fakta, která popírají tuto domněnku, nebo něco jiného, v každém případě je chci.“

„Tohle jsme zjistili bez jakékoliv pomoci.“

„A můžete to potvrdit?“

„Ano.“

„Dobrá. To mám štěstí, protože všechny mé hypotézy se týkají toho předmětu. Druhá je, že Wallen měl ten předmět s sebou, když přišel sem. Můžu to bezpečně potvrdit –“

„Nemusíte. Víme to také a můžeme to potvrdit.“

„Velmi dobře. To šetří čas. Vzadu ne moc nakrátko, Jimmie.“

„Ne, pane.“

„Třetí je ta, že měl ten předmět zabalený v novinách, které přinesl s sebou. To není tak jisté, ale musí se to prověřit. Nekoupil ty noviny těsně před tím, než přišel sem, protože to bylo staré vydání Newsů, vyšlých večer předtím, ne zakoupených ráno. Neměl je ani nacpané v kapse, ani přečtené. Měl je v ruce, neposkládané, sebrané z hromady v novinovém stánku. Jsou to –“

„Víte o tom hodně,“ broukl Cramer.

„To ještě nic není,“ odvětil Wolfe. „Všechno, co vím já, víte i vy. Je těžké počítat s tím, že propadlé noviny se mohly stát tímto způsobem jakýmsi přepravním prostředkem pro jakýsi předmět – nakonec, hypotéza si to může dovolit. Čtvrtá je ta, že ať to byl jakýkoliv předmět, vrah to zjistil a zlikvidoval ho. To je více než domněnka. Žádný předmět, který mohl Wallena zavést až do tohoto podniku, nebyl u něho nebo v boxu nalezen, takže jestli ho měl, vrah ho získal. Pátá hypotéza je, že vrahem nebyl ani Carl, ani Tina. Budu –“

„Proč ne, k čertu?“ vybuchl Purley.

„Ano,“ řekl Cramer. „Řekněte nám, proč.“

„Ne. Nebudu tuhle domněnku vysvětlovat. Jen jsem ji vyslovil a předložil k vyšetření. Neztrácejte čas tím, že do mě budete rejpat. Protože Carl a Tina v tom prsty nemají, a proto ten předmět s sebou nevzali, je pořád tady v podniku. To je šestá domněnka, a je správná jedině v případě, že vaše vyšetřování všech těchto lidí tady po všechny ty hodiny bylo konstantní a důkladné. Co vy na to? Mohl kdokoliv z nich vynést ten předmět z podniku?“

„Chtěl bych vědět,“ prohlásil Cramer, „proč jste z toho vyloučil Tinu a Carla.“

„To vám teď neřeknu.“ Wolfe a Cramer na sebe teď neviděli, protože Jimmie se postavil mezi ně a začínal stříhat temeno. „Nejprve dokončíme tohle testování. Musíme vědět, jestli byl ten předmět vynesen, ne Tinou nebo Carlem.“

„Ne,“ řekl Purley.

„Jak správné ‚ne?‘“

„Podle mě správné dost. Žádný člověk nevyšel z tohoto podniku sám. Něco by mohl vynést zákazník, ale to bychom viděli, měli jsme je na očích.“

„Pravděpodobně ne toho, kdo praštil slečnu Stahlovou.“

„To bylo v podniku. Má to s tím něco společného?“

„Myslím, že ne. Takže můžeme předpokládat, že předmět je stále tady. Sedmá a poslední domněnka je ta, že nebylo provedeno důkladné prohledání podniku, zda ten předmět je tady. Musím podotknout, pane Stebbinsi, že to s tím taky nemá nic společného. Vy a vaši muži jsou bezesporu schopní provést důkladnou prohlídku, ale předpokládám, že jste ji neprovedl, a vinu na tom mají Carl a Tina. Myslel jste si, že oni jsou vinní, přirozeně jste předpokládal, že by ten inkriminovaný předmět tady nenechali. Nicméně, mohu se vás jen zeptat. Provedli jste prohlídku?“

„Hledali jsme.“

„Ano. Ale uznejte všechny moje domněnky, což samozřejmě neuděláte, a řekněte – byla tady provedena důkladná prohlídka?“

„Ne.“

„Takže, je čas, pane Ficklere!“

Fickler málem vyskočil z kůže. On, stejně jako ostatní, byl zaujat Wolfovými úvahami a náhlý výstřel a prásknutí jeho vlastního jména ho vylekalo. Trhl hlavou dozadu a já nikdy neviděl jeho zavalitý obličej tak nateklý.

„Já?“ vyjekl.

„Vy znáte tohle místo a můžete nám pomoci. Nicméně, vyzývám vás všechny, kdo tady pracujete. Zamyslete se na chvíli. Vy také, Jimmie. Přestaňte na chvíli a poslouchejte.“

„Můžu pracovat a poslouchat zároveň.“

„Ne. Chci, abyste mi věnoval plnou pozornost.“

Jimmie krok couvl a stál.

„Hledání,“ řekl Wolfe, „zabere buď jen několik minut, nebo to může zabrat celou noc. To, co budeme hledat, je předmět, který bude mít na sobě něco, co ho označuje, že je z tohoto podniku. Ideální by bylo, kdyby to bylo jméno nebo adresa nebo telefonní číslo, ale když budeme muset, spokojíme se i s málem. Protože postupujeme podle mé domněnky, předpokládejme, že předmět byl založen v novinách, které Wallen nesl, takže to nebude ani navštívenka, ani skládanka nebo láhev nebo hřeben či kartáč. Mělo by to být placaté a větších rozměrů. Další poznávací znamení, mělo by to být lehce rozeznatelné. Všichni z vás chodili do boxu a Wallen vám kladl otázky, ale ten předmět vám neukázal a ani se o něm nezmínil. Správně?“

Přikývli a souhlasně zamumlali. Ed řekl „Ano!“ velmi hlasitě.

„Potom ho viděl jenom vrah, nebo mu o něm Wallen řekl. Wallen mu ho z nějakého důvodu musel ukázat nebo se ho na něho zeptat, ale ne ostatních. Nebo jeho okraj mohl vykouknout z novin a ostatní si toho nevšimli. Nebo se vrah mohl pouze domnívat, že ho Wallen má. V každém případě, když mu příležitost nabídla později zmizet v boxu a zabít Wallena, sebral ten předmět a schoval ho. Jestli má pan Stebbins pravdu co se týče pozorování, které bylo dodrženo, předmět je stále tady v podniku. Ptám se vás, a především vás, pane Ficklere, co je to a kde je to?“

Podívali se jeden na druhého a potom zpět na Wolfa. Philip pronesl svým tenkým tenorem: „Možná to byly samotné noviny.“

„Možná. Ale já pochybuji. Kde jsou, pane Cramere?“

„V laboratoři. Nic, co by mohlo Wallena zavést až sem, na nich nebo v nich není.“

„Co ještě jste odtud odnesli do laboratoře?“

„Nic, jen nůžky a láhev, kterou někdo praštil slečnu Stahlovou.“

„Takže je tady. Dobrá, Jimmie, dokonči to.“

Jimmie přistoupil k jeho levému boku a pokračoval.

„Připadáte mi,“ namítl Purley svým hřmotným basem, „jako krocan. Dokonce i se svými hypotézami. Říkáte, že najdeme něco, co chcete, ale jak podle toho poznáme, kdo to udělal? I když si budeme myslet, že to je ono, kam nás to dostane?“

„Uvidíme, až to najdeme,“ odsekl Wolfe. „Alespoň pro jednu věc – otisky prstů.“

„Blbost. Jestli to patří sem, budou na nich samozřejmě jejich otisky.“

„Ne jejich otisky, pane Stebbinsi. Wallenovy otisky. Když ten předmět v autě vzal do ruky, musel se ho dotknout. Jestli se ho dotkl, zanechal na něm otisky. Jak tomu rozumím já, určitě tady nechodil a nedotýkal se věcí. Vstoupil, promluvil s panem Ficklerem, byl zaveden do boxu a už z něj nevyšel živý. Jestli najdeme něco s jeho otisky prstů, potom je to ono. Máte tady svoje nádobíčko? Jestli ne, radím vám, abyste pro ně ihned poslali, a také pro Wallenovy otisky prstů z vašeho seznamu. Uděláte to?“

Purley broukl. Nepohnul se.

„No tak, jděte,“ řekl mu Cramer. „Telefonovat. Dejte mu to, co chce. Kašlete na to. Potom nám dá on to, co chceme my, pro co je tady, nebo něco.“

Purley sklouzl ze židle a namířil si to k telefonu na pultu u pokladny.

„Prohlídka,“ řekl Wolfe, „musí být provedena promyšleně a důkladně. Nejprve vás všechny žádám, abyste propátrali svou paměť. Jaký je to předmět, který patří sem, má všechna specifika, která jsem popsal? Určitě nám to můžete říci, pane Ficklere?“

„Přemýšlel jsem,“ Fickler potřásal hlavou. „Moc jsem přemýšlel. Nevím, jestli to není ručník, ale proč by odnesl takový ručník?“

„Neodnesl by. Nicméně ručník nám nikomu nepomůže, takže ho zamítám. Philipe?“

„Ne, pane. Nevím, co by to mohlo být.“

„Tome?“

Tom jen nešťastně zavrtěl hlavou.

„Ede?“

„Nic. Pokračujte dále.“

„Slečno Stahlová?“

„Myslím, že mohl držet papír, protože uvnitř bylo něco, co chtěl přečíst. Vím, často to tak dělám, řekněme, že to bylo ve večerních novinách, a když nemám čas –“

„Ano. Vezmeme to v úvahu. Jimmie?“

„Nevím o takové věci tady v podniku, pane Wolfe. O ničem.“

„Pche.“ Wolfe byl znechucen. „Buď máte hlavy prázdné jako žárovky, nebo máte zrovna ochrnuté mozky, nebo jste se všichni spikli. Já právě na takový předmět před sebou hledím.“

Zezadu jsem neviděl, kam zrovna civí, ale nemusel jsem. Ostatní mohli a já viděl je. Jedenáct párů očí, včetně Purleyových – dokončil telefonický rozhovor a znovu se k nám připojil – se zaměřily na stolek s časopisy vedle Janetiny židle z jedenácti různých úhlů. Do té chvíle byl můj mozek možná stejně tak zparalyzovaný jako mozky ostatních, ale dokázal stále reagovat na stimul. Vstal jsem ze židle a postavil se přímo za Wolfa, připraven zasáhnout, jestli a když to bude potřeba.

„Myslíte tím časopisy?“ vyzvídal Cramer.

„Ano. Předplatil jste je, pane Ficklere? Chodí poštou? Potom je na nich jméno a adresa.“

„Ale na tom není,“ řekl polda na opačné straně stolku s časopisy, když zvedl New Yorkera položeného hned na vršku hromady.

„Pusťte to!“ zařval Cramer. „Nedotýkejte se toho!“

„Ne,“ připustil Wolfe, „tenhle přišel v obálce. Ale ostatní ne. Například ten Time na spodní poličce – adresa je na obalu. Určitě si zasluhuje prozkoumání, a ostatní taky. Co když ho vzal odtud ten příšerný řidič a měl ho v kapse, zatímco ukradl auto a řítil se Broadwayí? A v tom vzrušení ze své škaredé příhody si nevšiml, že mu vypadl z kapsy a zůstal na sedadle auta? A Wallen ho tam našel, vzal ho a uviděl na něm jméno a adresu? Poslal jste pro nádobíčko a otisky prstů, pane Stebbinsi? Potom –“

„Och! Už si vzpomínám!“ vykřikla Janet. Ukázala prstem. „Pamatuješ si, Jimmie? Dnes ráno jsem stála tady a ty jsi přišel s horkým ručníkem a měl jsi ten časopis a odhodil ho tam, a já se tě ptala, jestli jsi ho taky napařoval, a ty jsi řekl –“

Jimmie vyskočil. Myslel jsem si, že se vrhne na Janet a přese všechny útrapy s ní jsem si přál zachránit jí život, ale Wolfe a jeho křeslo mi stály v cestě a stály mě taky patnáctinu vteřiny. A nebyla to Janet, na kterou se vrhl, byl to časopis. Šíleným způsobem se na něho vrhl, shrábl ho rukama, ale mezi tím už mu na krku a dalších částech těla viseli tři poldové, nemluvě o Cramerovi a Purleyovi. Byla to zajímavá valná hromada. Janet, kromě toho že zasunula své nohy zpět pod židli, aby je chránila před tlačenicí, se ani nepohnula, ani nevydala hlásku. Myslím, že si v duchu připravovala, co řekne reportérům.

„K čertu,“ zanadával Wolfe za mnou. „Můj holič.“

V každém případě účes byl prakticky hotov.

7. KAPITOLA

Cramer byl příšerně natvrdlý, proto nikdy nezjistil, proč se toho dne přišel Wolfe nechat ostříhat. Eventuelně se přestal pokoušet.

Dozvěděl se toho hodně o Jimmiem Kirkovi. Kirk byl hledán za to, že nesložil kauci u soudu ve Wheelingu, západní Virginii, za staré přestupky krádeží aut, s různými zajímavými komplikacemi, jako byla insultace spořádaného občana, který ho přistihl při činu. Pravděpodobně žil pár let přímo v New Yorku a potom pokračoval ve svém předcházejícím koníčku. Toho pondělního večera byl nepochybně povzbuzen alkoholem. Řídit ukradené auto a při tom pít je opravdu riskantní operace, především s ukradeným časopisem v kapse.

Co se týče Carla a Tiny, zamiloval jsem si je v úterý večer v kanceláři, poté, co jsme je uložili do postele v jižním pokoji.

„Vy jste setsakramentsky věděl, co se stane,“ řekl jsem Wolfovi. „Oni nepojedou do Ohia nebo kamkoliv jinam, zůstanou tady. Některý den, možná příští týden, možná příští rok, budou opět postaveni tváří v tvář tomu, že sem nepatří, a budou opět v průseru. A až budou v tom průseru, opět přijdou za mnou, protože Carl mě má rád a protože jsem je tentokrát zachránil –“

Wolfe zafuněl: „Vy jste je zachránil!“

„Ano, pane. Už jsem si toho časopisu všiml několikrát a náhodou jste si ho všiml i vy. Nicméně, platonicky miluji Tinu, proto se pokusím jim pomoci a nabídnu jim prst, a vy budete muset znovu trnout, protože beze mne se neobejdete. A tak to půjde rok po roce. Proč to nedat do pořádku hned a mít od toho pokoj? Ve Washingtonu jsou lidé, kteří vám něco dluží, například Carpenter. Spojte se s ním, ať s tím něco udělá. Chcete, aby viseli nad vaší hlavou jako Damoklův meč po celý zbytek života? Já ne. Bude to stát mizernej doláč za telefonickej rozhovor a já vám za něho můžu dát padesát, který nám za to nabízejí. Mám telefonní číslo ke Carpenterovi domů a můžu ho vytočit třeba hned.“

Bez komentáře.

Položil jsem ruku na telefon. „Osobně, co?“

Wolfe broukl: „Já dostal státní občanství před čtyřiadvaceti lety.“

„Žádné vytáčky. To diskutování jste snad odkoukal od Janet,“ řekl jsem studeně, zvedl sluchátko a vytočil číslo.

Prcek a opice

1. KAPITOLA

Dělal jsem dvě věci najednou. Ručně jsem vytahoval podpažní pouzdro a marleyku .32 ze zásuvky svého stolu a ústně jsem Neru Wolfovi dával lekci z ekonomiky.

„Nejvíce, kolik z něho můžete vyždímat,“ konstatoval jsem, „je pět set doláčů. Z toho srážka sto, čili dvacet procent na režijní náklady a další stovka na nezbytné výdaje, takže zbývá tři sta. Osmdesát pět procent na daň z příjmu a zbývá nám čtyřicet pět čistejch doláčů na oblečení a zničenej mozek a moje rozbitý nohy, nemluvě o riziku. To by nekoupil –“

„Riziko, jaké?“ Zabručel jen ze zdvořilosti, aby ukázal, že poslouchá, co říkám, i když ve skutečnosti neposlouchal. Seděl nabubřele za svým stolem a mračil se, ne na mě, ale na křížovku v londýnských Times.

„Komplikace,“ řekl jsem temně. „Slyšel jste ho, jak nám to vysvětloval. Zahrávat si se zbraní je hloupost.“ Zkroutil jsem se, abych si připnul řemínek pouzdra. Vykonáno, sundal jsem z věšáku kabát. „Jelikož jste na seznamu v červené knize detektivů a jelikož jsem nestanovil honorář tak, jak to ve skutečnosti je, jako váš asistent s licencí jsem celou svou bytostí tady, abych na přání dělal lidem detektiva. Ale tenhle chlápek chce pátrat na vlastní pěst a využít při tom naši střelnou zbraň jako rekvizitu.“ Cítil jsem, že se musím podívat, jestli mám kravatu rovně. Ale nepřešel jsem k velkému zrcadlu na protější stěně kanceláře, abych se podíval, protože kdykoliv jsem to udělal ve Wolfově přítomnosti, zasupěl: „To je dobrý,“ a já prohlásil: „Možná pro vás.“

„Pche,“ zamumlal Wolfe. „To je opravdu duchaplný konverzační proces. Nemůžete to prostě strávit, protože nemáte rád Okouzlujícího Dana. Kdyby to byla Pleistocénní Polly, byl byste nadšenej.“

„Blbost. Prohlížím si komiksy jen příležitostně, abych nezakrněl v kultuře. Nikomu to neublíží, ani vám ne.“

Přešel jsem do předsíně pro věci, vyšel ven, sešel ze schodiště a namířil si to k Desáté avenue pro taxi. Studený čerstvý vzduch vanoucí od Hudsonu se opřel o má záda a já se nadechl jeho svěžesti a zakroužil pažemi, abych rozproudil krev.

Měl pravdu. Neměl jsem rád Okouzlujícího Dana, hrdinu seriálu z komiksu, který byl zveřejňován ve dvou stech novinách – nebo to byly dva miliony? – po celé zemi. Taky mě nezajímal jeho tvůrce, Harry Koven, který zatelefonoval do kanceláře v sobotu večer před čtyřiceti hodinami. Stále se kousal do horního rtu svými křivými žlutými zuby a mně se zdálo, že si ve skutečnosti kouše spodní ret místo horního, protože za ním nebylo vidět zuby. A navíc mě nezajímalo jeho povolání, jak ho pořád předhazoval. Nejen že jsem začínal být nafoukaný na proslulost Nera Wolfa – tenhle chlápek, který ztratil zbraň, si mohl stejně tak koupit dobře pracujícího detektiva jako složit kauci za bohatou vévodkyni obviněnou z vraždy – ale naštval mě i způsob, jakým si to tenhle Harry Koven naplánoval, a to tak, že on sám bude pátrat, takže jediný rozdíl mezi mnou a poslíčkem byl v tom, že já jsem jezdil taxíkem místo metrem.

Nicméně Wolfe tuhle práci vzal a já na to doplatil. Vytáhl jsem z kapsy list papíru, který jsem vytrhl z bloku po rozhovoru s Harrym Kovenem, a pohlédl na něj.

~

Marcelle Kovenová, manželka

Adrian Getz, přítel nebo spolumajitel, možná obojí

Patricia Lowellová, agentka, zabývající se reklamou

Pete Jordan, umělec, kreslí Okouzlujícího Dana

Byram Hildebrand, umělec, také kreslí O.D.

~

Jeden z těchto pěti podle Harryho Kovena ukradl jeho pistoli, marleyku .32 a on chtěl vědět, kdo to byl. Tak to řekl, to bylo všechno, ale kdyby byl chybějící předmět elektrický holicí strojek nebo pár manžetových knoflíčků, na beton by to nevyvolalo takové okousávání rtů, ať už horního či spodního, nemluvě o dalších známkách nervozity. Ne jednou, ale dvakrát prohlásil, že nemá žádný důvod podezřívat nikoho z těch pěti, že by chtěli střílet. Podruhé to prohlásil tak horlivě, že Wolfe zachrochtal a já zvedl obočí.

Protože marleyka .32 je beze sporu snem všech sběratelů, nebylo větších pochybností o tom, že jeden byl mezi námi, a že proto vybavíme Kovena rekvizitou, kterou potřeboval pro své představení. Co se týče samotného představení, nejrozumnější věcí, co udělat, bylo čekat a dívat se. Já však neviděl důvod, proč se chovat rozumně, když se mi to nelíbí, a vše jsem předem odsoudil jako marný plán.

Zastavil jsem taxi na adrese na Sedmdesáté šesté ulici, východně od Lexington Avenue. Celá přední část byla postavena ve stylu tohoto století, na rozdíl od starého sídla Nero Wolfa na Západní Třicáté páté ulici, které se stále honosí původním předním schodištěm. Abyste mohli vstoupit do tohoto domu, museli jste sejít čtyři schůdky dolů, místo sedm nahoru, a já to udělal, když už ne kvůli ničemu jinému, tak kvůli růžovým okenicím na oknech všech čtyř podlaží a džberům s jehličnany u vchodu.

Byl jsem uveden dovnitř služkou v uniformě s nosíkem jako knoflík a rtěnkou asi tak hustou, jako když Wolfe namaže Camembert na černý chleba. Řekl jsem jí, že mám schůzku s panem Kovenem. Řekla, že pan Koven ještě nemá čas, a vypadalo to, jako by si myslela, že to stačí, a ani mi nenabídla, abych si sundal klobouk a kabát.

Řekl jsem: „Naše staré sídlo, o které se starají jen muži, je lepší. Když Fritz nebo já řekneme někomu, že pan Wolfe je zaměstnán, vybídneme ho, aby si odložil.“

„Jakže se to jmenujete?“ vyzvídala tónem, který naznačoval, že pochybuje o tom, zda vůbec nějaké jméno mám.

Shora se ozval hlasitý mužský hlas: „Coro, je to pro mě?“

Shora se ozval hlasitý ženský hlas: „Coro, je to pro mě?“

Zavolal jsem: „Tady Archie Goodwin, očekáván panem Kovenem v poledne! Teď jsou dvě minuty po dvanácté!“

Vše se dalo do pohybu. Ženský hlas, už ne tak hlasitě, mě pozval, abych šel nahoru. Mužský, znějící frustrovaně, ho okřikl. Sundal jsem si kabát a položil spolu s kloboukem na židli. Dveřmi v zadní části haly vstoupil muž, přibližoval se a mluvil.

„Zase hluk. Strašně hlučné místo. Tudy, nahoru.“ Začal stoupat do schodů. „Když máte schůzku se sirem Harrym, vždycky přidejte hodinu.“

Následoval jsem ho. U konce schodiště byla velká čtvercová hala se širokými obloukovitými vchody do jednotlivých pokojů vpravo i vlevo. Provedl mě jedním vlevo.

Je několik málo pokojů, na které se nemůžu ani podívat, a tenhle patřil mezi ně. Dva obrovské televizní kabinety, v rohu klec s opicí, židle všech rozměrů a barev, přečnívající koberce, krb, v němž oheň čadil ven, teplota okolo čtyřiceti – vzdal jsem to a zaměřil se na přítomnou osobu. Bylo to nejen jednodušší, ale taky příjemnější. Byla menší, než bych očekával, nicméně docela pohledná, zvláště široké jemné obočí nad vážnýma tmavýma očima, a zajímavé lícní kosti. Byla asi zčásti salamandr, aby vypadala tak chladná a něžná v tom žáru.

„Nejdražší Pete,“ řekla, „buď tak laskav a přestaň mému muži říkat sir Harry.“

Posoudil jsem to jako snahu ušetřit čas. Místo obvyklého vyslovení jmen mi dala na vědomí, že je Marcelle, paní Harryho Kovena, a že ten mladý muž byl Pete Jordan, a v té chvíli řekla taky něco jemu.

Pete Jordan k ní účelově přešel. Možná, že k ní přistoupil proto, aby ji vzal do náručí nebo ji plácl nebo něco takového. Ale malý krůček od ní se zastavil.

„Nemáte pravdu,“ řekl jí svým agresivním barytonem. „Je to podle plánu. To je jediný způsob, jak můžu dokázat, že nejsem mrcha. Protože jedině mrcha by tady uvízla a dělala to svinstvo měsíc po měsíci a čuměla tady na mě jen proto, že se rád najím. Nemám žaludek na to, abych odešel a brzy umřel hlady, proto mu říkám sire Harry, abych vás štval, aby mě těšilo, že když mu takhle říkám, štve ho to taky a eventuálně vypěním a najdu cestu, jak naštvat Getze, a potom dostanu padáka a budu moci začít s hladovkou a stát se umělcem. Je to v plánu.“

Otočil se a nasupeně na mě pohlédl: „Jsem schopen se do toho pustit. Teď mám příležitost, je tady svědek. Jmenuji se Jordan, Pete Jordan.“

Nedokázal se dívat nasupeně dlouho, nebyl na to stavěný. Nebyl o moc větší než paní Kovenová, měl úzká ramena a široké boky. Agresivní baryton a vzdorovitý výraz vycházející zpoza make-upu prostě nemohl mít takový efekt, jakého chtěl docílit. Potřeboval manažera.

„Už mě fakt štveš,“ řekla jeho zádům pěkným, hlubokým, ale ne slabým hlasem. „Jednáš jako spratek, ale na spratka jseš příliš starý. Proč nevyrosteš?“

Otočil se na patě a vyštěkl na ni: „Připomínáte mi mou matku!“

To byl faul. Oba byli mladší než já a ona nemohla být víc než o tři nebo čtyři roky starší než on.

Promluvil jsem. „Promiňte,“ řekl jsem, „ale já nejsem profesionální svědek. Přišel jsem navštívit pana Kovena na jeho žádost. Mám si ho snad najít?“

Za mnou se ozvalo tenké zapištění: „Dobrý den, paní Kovenová. Přišel jsem brzy?“

Když odpovídala, otočil jsem se, abych se podíval na majitele tak tenkého hlásku, který se přibližoval od obloukovitého vchodu. Měl by si vyměnit hlas s Petem Jordanem. Byl mohutný a k jeho postavě by se hluboký baryton dokonale hodil. Pěkně tvarovanou hlavu zdobila zdravá kštice šedivých, téměř bílých vlasů. Všechno na něm bylo působivé a mistrovské, včetně způsobu, jakým se nosil. Ale hloubka hlasu všechno kazila.

„Slyšel jsem pana Goodwina, a myslel jsem, že Pete odešel –“

Paní Kovenová a Pete mluvili jeden přes druhého a námaha rozlišit oba hlasy se nesetkala s výsledkem, hlavně ve chvíli, kdy se opice rozhodla připojit se k nim a začala vřeštět. Také já jsem cítil, jak mi po zádech a čele naskakuje pot, protože kabát a vestu jsem měl stále na sobě, zatímco Pete a nový příchozí byli v košilích s krátkými rukávy. Nemohl jsem následovat jejich příkladu, protože bych odhalil pouzdro s pistolí v podpaží. Pokračovali dál, včetně opice, a zcela mě ignorovali, ale neúmyslně mě informovali, že ten piskloun nebyl Adrian Getz, jak jsem si nejprve myslel, ale Byram Hildebrand, Petův spolupracovník v tvorbě postavy Okouzlujícího Dana.

Všechno to bylo velmi neformální a domácké, ale já začínal být vzteklý. Nervózně jsem přešel na protější stranu místnosti a otevřel co nejvíce okno. Očekával jsem okamžitou reakci, ale nebyla žádná. Zklamán, ale s úlevou z proudícího čerstvého vzduchu, jsem se nadechl, otřel jsem si kapesníkem čelo a krk, a když jsem se otočil, uviděl jsem, že máme společnost. Obloukovými dveřmi prošla postava s růžovými líčky v norkovém kožichu s tmavězelenou sponou z korku nebo něčím, co její hnědé vlasy stavělo do pozice kohoutího hřebene. Nikdo kromě mě se na ni nepodíval. Přešla ke krbu, stáhla kožich, odhodila ho na pohovku a odhalila rafinovaný kostkovaný oděv zdrženlivých barev. Pak řekla hrdelním hlasem, proneseným bez jakéhokoliv zesílení či zvednutí: „Rookaloo nepřežije hodinu.“

Všichni šokovaně ztichli, až na opici. Paní Kovenová se na ni podívala, rozhlédla se, uviděla otevřené okno a pronesla: „Kdo ho otevřel?“

„Já,“ řekl jsem mužně.

Byram Hildebrand rázně odpochodoval k oknu jako generál před svými vojáky a žduchl do něho, aby se zavřelo. Opice přestala žvanit a začala kašlat.

„Poslouchejte ji,“ řekl Pete Jordan. Když se mu něco líbilo, jeho baryton změkl. „Skoro zápal plic! To je nápad! To udělám, až budu chtít Getze naštvat!“

Tři z nich přešli ke kleci, aby se podívali na Rookalaa, aniž by se obtěžovali pozdravit nově příchozí nebo poděkovat jí, té, která přišla právě včas, aby zachránila opici život. Přikročila ke mně a zeptala se upřímně: „Vy jste Archie Goodwin? Já jsem Pat Lowellová.“ Nabídla mi ruku a já jí potřepal. Na podávání rukou měla talent a s pěkným přímým pohledem jasných hnědých očí ji vrátila zpět.

„Chtěla jsem vám dnes ráno zavolat, abych vás varovala, že pan Koven není nikdy na schůzku dochvilný, ale domlouval si to sám, takže já za to nemůžu.“

„Nikdy se mi už,“ řekl jsem jí, „neomlouvejte za to, že mi zatelefonujete.“

„Nebudu.“ Vytočila ruku a podívala se na zápěstí. „V každém případě jste tady brzo. Řekl nám, že konference začne ve dvanáct třicet.“

„Měl jsem přijít ve dvanáct.“

„Och.“ Prohlížela si mě – nijak ofenzivně, ale určitě mě v duchu hodnotila. „Abyste si s ním nejprve promluvil?“

Pokrčil jsem rameny: „Asi ano.“

Přikývla a trošku se zamračila: „To je pro mě novinka. Jsem jeho agentka a manažerka teď už tři roky, manipuluji s celým jeho obchodem, se vším, od schvalování kapek proti kašli po posazení Okouzlujícího Dana na skútr, a myslím, že toto je poprvé, co pozval někoho na konferenci bez toho, že by se poradil se mnou – a Nero Wolfem, nikým jiným! Že by se začal kreslit nový seriál o tom, jak Okouzlující Dan založil detektivní agenturu – s konzultantem Nero Wolfem?“

Tato otázka byla důležitá, i když její vyjadřování mě nechalo na pochybách, zda to myslí jako otázku, nebo to je jen konstatování. Byl jsem vyveden z míry a pravděpodobně se to projevilo i na mém obličeji – nedovedl jsem si představit, že bych měl Nero Wolfovi říci o spojitosti mezi ním a Okouzlujícím Danem se všemi detaily. Pokusil jsem se vymazat to z paměti.

„Raději počkáme,“ řekl jsem diskrétně, „a necháme to na panu Kovenovi. Já to chápu asi tak, že jsem zde jenom jako technický poradce reprezentující pana Wolfa, protože za prací on nikdy nevychází ven. Samozřejmě, vy vládnete byznysem, a jestli to znamená, že my dva si budeme mít dlouho o čem povídat –“

Zarazil jsem se, protože jsem ji ztratil. Její oči se upíraly přes mé levé rameno k oblouku a jejich výraz se najednou úplně změnil. Ve skutečnosti ani neoživly, ani nezbystřily, ale více se koncentrovaly. Otočil jsem se, a přicházel k nám Harry Koven. Jeho kštice černých vlasů nebyla učesaná a nebyl oholen. Jeho velká postava byla zabalená v červené hedvábné róbě potištěné žlutými Okouzlujícími Dany. Po jeho boku ho doprovázel malý chlápek v tmavěmodrém obleku.

„Dobré ráno, moje zlatíčka!“ zařval Koven.

„Je tady zima,“ zanaříkal varovně a zároveň jemně malý chlapík.

Nějakým záhadným způsobem se zdálo, že tenhle jemný slabý hlas dělá větší hluk než řev velikána. Jistě to byl jemný malý hlas, který odrazil zpětné pozdravy zlatíček, ale mohlo dojít ke spojení hlasů obou, velkého i malého muže, které tak neočekávaně změnilo atmosféru v místnosti. Předtím byli možná všichni praštění, ale svobodní a jednoduší. Teď v pokoji zavládlo napětí. Dokonce se zdálo, že mají svázané jazyky, proto jsem promluvil jako první.

„Otevřel jsem okno,“ řekl jsem.

„Dobrý Bože!“ Chlápek kolem mě spěšně prošel a rozklusal se k opičí kleci. Paní Kovenová a Pete Jordan mu stáli v cestě. Chvatně ustoupili, jako by se báli, že je převálcuje, i když nevypadal na to, že by měl převálcovat něco většího než kriketový míček. Nejen že byl příliš malý a příliš starý, ale byl nedefinovatelně znetvořený a pohyboval se trhaně.

Koven na mě zařval: „Tak vy jste tady! Z Prcka a tý pitomý opice si nic nedělejte. On tu opici miluje. Já tomuhle pokoji říkám opičárna.“ Zachechtal se. „Tak co, Prcku, je to Oukej?“

„Myslím, že jo, Harry. Doufám, že jo.“ Nízký jemný hlas znovu zaplnil pokoj.

„Já taky doufám, jinak Bůh ať pomůže Goodwinovi.“ Koven se obrátil k Byramu Hildebrandovi. „By, už přišlo sedm-dvacet-osm?“

„Ne,“ vyjekl Hildebrand. „Telefonoval jsem Furnarimu a on řekl, že tady bude hned.“

„Znovu pozdě. Až to dostanem, měli bychom to asi změnit. Uděláme změnu třetího obrazu. Kde Dan říká: ‚Dnes v noci ne, drahoušku,‘ dejte: ‚Dnes ne, drahoušku.‘ Máte to?“

„Ale říkali jsme si, že –“

„Já vím, ale změňte to. Změníme sedm-dvacet-devět, aby to vyšlo. Už jste dokončili sedm-třicet-tři?“

„Ne. Je to jen –“

„Tak co tady vlastně děláte?“

„Co asi, přišel Goodwin, a vy jste chtěl, ať přijdeme ve dvanáct třicet –“

„Dám vám vědět, až začneme – bude to někdy po obědě. Ukažte mi opravu sedm-dvacet-osmičky.“

Koven se pyšně rozhlédl kolem: „Tak co, všichni tady? Už jsme se vyspinkali? Uvidíme se později. Pojďte za mnou, pane Goodwine, omlouvám se, že jste musel čekat. Pojďte se mnou.“

Namířil k oblouku a já ho následoval halou nahoru k dalšímu schodišti. Tady byla výzdoba odlišná. Místo velké čtvercové haly následovala úzká chodba se čtyřmi zavřenými dveřmi. Zabočil vlevo ke dveřím na konci, otevřel je, podržel, abych mohl projít, a znovu je zavřel. Tento pokoj byl z několika důvodů pokrokem: bylo v něm o deset stupňů chladněji, nebyla v něm opice a nebyl přecpaný nábytkem, takže se v něm člověk docela volně pohyboval. Nejzajímavějším kusem byl velký starý poškrábaný stůl u okna. Když jsem se na vyzvání posadil, Koven šel, posadil se u toho stolu a sundal poklice z nádobí, které bylo nastavěno na tácu.

„Snídaně,“ řekl. „Vy jste už snídal.“

To nebyla otázka, ale abych byl společenský, řekl jsem ano. Pohled na tác byl opravdu zajímavý. Bylo tady jedno splasklé volské oko, jeden průhledně tenký krajíček toustu, tři obrovské švestky s asi čajovou lžičkou šťávy, malá láhev minerálky a sklenice. Byl na to příšerný pohled. Pustil se do švestek. Když je skonzumoval, nalil si do sklenice minerálku, usrkl a prohlásil: „Přinesl jste to?“

„Pistoli? Jasně.“

„Ukažte mi ji.“

„Je to ta, co jsme vám ukazovali v kanceláři.“ Přesedl jsem si na jinou židlí, blíže k němu. „Mám vás nejprve prověřit, než začneme. Je to ten stůl, kde jste měl svou zbraň schovanou?“

Přikývl a polkl sousto toustu. „Tady, v zásuvce vlevo, vzadu.“

„Nabitou.“

„Ano. Řekl jsem vám to.“

„Ano. Řekl jste nám taky, že jste ji koupil před dvěma lety v Montaně, když jste tam byl na dovolené na ranči, vzal jste si ji domů a nikdy jste se neobtěžoval koupit si na ni licenci, a od té doby ležela tady v zásuvce. Viděl jste ji tam ještě před týdnem nebo deseti dny, a minulý pátek jste zjistil, že zmizela. Nechtěl jste volat policii ze dvou důvodů: nemáte na ni licenci a myslíte si, že ji ukradl jeden z pěti lidí, jejichž jména jste nám dal –“

„Myslím, že to tak mohlo být.“

„Tak jste to před tím neříkal. Nicméně, nechme toho. Dal jste nám pět jmen. Mimochodem, byl to Adrian Getz, ten, kterému jste říkal Prcku?“

„Ano.“

„Potom jste tady všichni, všech pět, a my můžeme pokročit a vše konečně rozřešit. Jak já to chápu, mám svou pistoli vložit sem do té zásuvky, kde byla ta vaše, a vy sem všechny zavoláte na konferenci a já budu u toho. Měl jste ukuchtit něco, v čem bych taky měl svou roli. Udělal jste to?“

Polkl další sousto toustu a vajíčka. Wolfe bude mít jídlo dole přesně za pět vteřin – nebo spíše je bude mít v okýnku. „Myslel jsem si, že by mohlo vyjít tohle,“ řekl Koven. „Chci říct, že uvažuji o vytvoření novýho seriálu o Danovi, jak začne provozovat detektivní kancelář, a požádal jsem Nero Wolfa o konzultaci, a on poslal na konferenci vás. Můžeme to trošku prodiskutovat a já vás požádám, abyste nám ukázal, jak detektiv prohledává pokoj, abyste nám dal obraz potencionálních možností. Neměl byste začínat se stolem. Začněte třeba s policemi tady za mnou. Až dojdete ke stolu, já odsunu židli, abych vám nebyl v cestě, a budu je mít všechny přesně před sebou. Když otevřete zásuvku a vytáhnete zbraň a oni to uvidí –“

„Myslel jsem si, že to tak chcete udělat.“

„Vím, že je to tak, jak jsem už říkal, ale tohle je lepší, protože tak budou hledět na tu pistoli a na vás, a já uvidím jejich obličeje. Budu na ně hledět jako ostříž a ten, který mi vzal mou pistoli, jestli to udělal jeden z nich – když on nebo ona najednou uvidí, jak vytáhnete zbraň ze zásuvky, určitě změní výraz v obličeji, a já to uvidím. Tak to uděláme.“

Pomyslel jsem si, že tady to zní lépe než ve Wolfově kanceláři – a po úpravě že je tahle verze lepší. Takhle opravdu docílí toho, čeho chce. Vše jsem zvažoval a mlčky pozoroval, jak dopíjí minerálku. Toust a vajíčko zmizely.

„Zní to docela dobře,“ připustil jsem, „kromě jedné věci. Vy budete očekávat překvapený výraz, ale co když ten překvapený výraz uvidíte na pěti obličejích? Když uvidí, jak vytahuji zbraň z vašeho stolu – ti, kteří neví, že tam máte zbraň?“

„Ale oni to vědí.“

„Všichni?“

„Jasně. Myslel jsem, že jsem vám to řekl. V každém případě to všichni vědí. Každý ví všechno o tomto místě. Mysleli si, že se toho zbavím, a teď lituji, že jsem to neudělal. Pochopte, Goodwine, tohle všechno je kvůli jedné věci – chci jen vědět, kde ta zatracená věc je, chci vědět, kdo ji vzal, a hned se jí vlastnoručně zbavím. Řekl jsem to Wolfovi.“

„Já vím.“ Postavil jsem se, přešel na jeho stranu stolu a otevřel zásuvku po jeho levici. „V téhle?“

„Ano.“

„Vzadu?“

„Ano.“

Sáhl jsem do svého pouzdra pro marleyku, odepnul ho, vytáhl náboje a vstrčil do kapsy vesty, vložil zbraň do zásuvky, zavřel ji a vrátil se na židli.

„Oukej,“ řekl jsem, „zavolejte je sem. Můžeme to zahrát bez zkoušky.“

Podíval se na mě. Otevřel zásuvku a vykoukla hlaveň revolveru. Nedotkl se jí a zásuvku zavřel. Odstrčil tác, opřel se o opěradlo židle a opět začal křivými žlutými zuby zpracovávat svůj horní ret.

„Asi mám nervy nadranc,“ řekl, jako by mě chtěl dojmout. „Až do odpoledne nejsem k ničemu.“

Broukl jsem: „Do háje. Řekl jste mi, že tady mám být ve dvanáct a konferenci že svoláte na dvanáct třicet.“

„Já vím. Já už jsem takovej.“ Ještě znovu přežvýkal ret. „A jdu se obléct.“ Najednou se jeho hlas protestně zvedl. „Nepokoušejte se mě vyvést z míry, rozumíte?“

Měl jsem toho dost, ale už jsem do toho případu investoval spoustu času a dolar na taxi, takže jsem se držel. „Vím,“ řekl jsem mu, „umělci jsou temperamentní. Ale právě vám chci vysvětlit, jak se pan Wolfe mění. Stanoví honorář, který odpovídá dané práci, a jestli zabere více mého času, než si on myslí, že je nezbytně nutné, přidává k tomu extra sto dolarů na hodinu. Budete-li mne tady držet do pozdního odpoledne, pěkně se vám to prodraží. Mohl bych odejít a vrátit se.“

Nelíbilo se mu to a taky řekl proč. Nelíbila se mu myšlenka, že by nevěděl, kdy se vrátím. Pro něho by bylo jednodušší dát se psychicky do pořádku a to by mohlo trvat jen asi hodinu. Vstal a přešel ke dveřím. Otevřel je, potom se otočil a prohlásil: „Víte, kolik vydělávám za hodinu? Za dobu, kterou strávím v práci? Přes tisíc dolarů. Více než tisíc na hodinu. Jdu se obléci.“

Odešel a zavřel dveře.

Moje náramkové hodinky ukazovaly 13:17. Žaludek souhlasil. Seděl jsem asi deset minut, potom přešel k telefonu na stole, vytočil číslo, nechal si zavolat Wolfa a řekl mu, jak na tom jsem. Dal mi svolení, že můžu samozřejmě odejít a naobědvat se, a já řekl, že to udělám, ale když jsem zavěsil, vrátil jsem se na své místo. Kdybych vyšel, Koven by se za mé nepřítomnosti psychicky uzdravil, a až se vrátím, ztratil by svou vyrovnanost a začalo by vše znovu. Vysvětlil jsem tuhle situaci svému žaludku a ten jemně zakručel na protest – kdo je tady pánem? Znovu jsem se podíval na hodinky, bylo 13:42, když tu se otevřely dveře a společnost mi přišla dělat paní Kovenová.

Když jsem se postavil, její vážné šedé oči pod širokým, jemným čelem sahaly do úrovně uzlu mé vázanky. Řekla, že její manžel jí oznámil, že zůstávám na konferenci, která se koná za hodinu. Potvrdil jsem to. Řekla, že bych se měl něčeho najíst. Souhlasil jsem a podotkl, že to není špatný nápad.

„Co kdybyste se mnou sešel dolů,“ pozvala mne, „a vzal si s námi sendvič? Tady v domě se nevaří, i snídaně si necháváme přinést, ale jsou tam nějaké sendviče.“

„Nechci být impertinentní,“ řekl jsem jí, „ale jsou v té místnosti s opicí?“

„Ó ne.“ Zůstala vážná. „To by přeci bylo nechutné! Dole v pracovně.“ Dotkla se mé paže. „Pojďte se mnou.“

Odešel jsem s ní dolů.

2. KAPITOLA

Ve velkém pokoji v zadním traktu přízemí byli kolem velkého dřevěného stolu usazeni další čtyři čekající a pochutnávali si na sendvičích. V pokoji byl nepořádek – popsané stoly pod fluorescentními světly, otevřené police přeplněné papíry, plechovky různých velikostí a rozmanité předměty, židle bez ladu a skladu, další police s knihami a fascikly a další stoly s dalšími stohy papírů. Nepořádek pro oko, ale i pro ucho, protože v místnosti řvala na plné pecky dvě rádia.

Marcelle Kovenová a já jsme se k nim přidali ke stolu se sendviči a já jsem najednou oživl.

Byl tady košík s francouzským chlebem a pumprniklem, papírové tácy s naskládanými plátky šunky, uzeného krocana, jesetera a ostrého naloženého hovězího, velká kostka másla, hořčice a další pochutiny, láhve s mlékem, konvice horké kávy a jednolibrová nádoba s čerstvým kaviárem. Když jsem viděl Peta Jordana, jak lžičkou nabírá kaviár na krajíc chleba, vzpomněl jsem si, jak se zmiňoval o tom, že se rád nají.

„Dejte se do toho!“ zapištěla mi do ucha Pat Lowellová.

Sáhl jsem jednou rukou po chlebu a druhou po naloženém hovězím a zaječel odpověď: „Proč je někdo neztlumí nebo úplně nevypne?“

Usrkla si kávy z hrníčku z umělé hmoty a zavrtěla hlavou: „Jedno je By Hildebrandta a jedno Peta Jordana! Každý má rád jiný program, když pracují! V tomhle musí mít volnost!“

Byla to pekelná vřava, ale maso bylo vynikající a chleba určitě koupili u Rustermana, a krocanu a jeseteru také nic nechybělo. Jelikož rádiový duel přeřvával rozhovor u stolu, musel jsem odezírat. Adrian Getz, kterému dal Koven přezdívku Prcek, na mě velmi zapůsobil. Uřezal obdélník kůrky chleba, položil na něj obdélník jesetera, vršek ozdobil hrudkou kaviáru a vsunul tuto jednohubku do úst. Když sklouzla dolů, třikrát si lokl kávy a celý proces začal znovu. Takto se živil, když jsme já a paní Kovenová dorazili, a dělal to stále, když už jsem byl plný, a sahal po dalším papírovém ubrousku.

Eventuálně se zamyslel a přestal. Odstrčil dozadu židli, opustil ji, přešel k dřezu u stěny, podržel prsty pod kohoutkem a utřel je kapesníkem. Potom překlusal místnost k rádiu a vypnul ho, potom k druhému a vypnul ho. Potom přiklusal zpět k nám a řekl omluvně:

„To nebylo příliš kultivované, já vím.“

Nikdo mu to nepopřel.

„Bylo to jenom proto,“ pokračoval, „že jsem se chtěl něco zeptat pana Goodwina, než odejdu nahoru si zdřímnout.“ Jeho oči spočinuly na mně. „Věděl jste, že když otevřete to okno, že náhlé studené větry jsou nebezpečné pro tropické opice?“

Jeho tón byl víc než jemný, byl melancholický. Ale jako by – nevěděl jsem co a nepožádal jsem o chvíli, abych to zjistil – ze sebe dělal něco jiného.

„Jistě,“ řekl jsem přátelsky. „Zkoušel jsem to.“

„To nebylo rozumné,“ řekl, ale nekáral, jen vyjádřil svůj názor, otočil se a vyklusal ven z pokoje.

Najednou nastalo napjaté ticho. Pat Lowellová se naklonila pro konvici, aby si nalila kávu.

„Goodwine. Bůh vám pomáhej,“ zamumlal Pete Jordan.

„Proč? Kouše?“

„Neptejte se mě proč, ale dívejte se, kam šlapete. Myslím si, že je to šotek.“ Odhodil svůj papírový ubrousek na stůl. „Chcete vidět, jak umělec tvoří? Pojďte a dívejte se.“ Přešel k jednomu z rádií a zapnul ho, potom ke stolu na kreslení a posadil se.

„Uklidím tady,“ nabídla se Pat Lowellová.

Byram Hildebrand, který už nepištěl od té doby, co jsem ho slyšel, vstal, a než se usadil u jiného stolu na kreslení, zapnul druhé rádio.

Paní Kovenová nás opustila. Pomohl jsem Pat Lowellové uklidit ze stolu, ale to všechno byl ztracený čas. Obě rádia vyřvávala a já jsem se většinou spoléhal na navazování známostí v raném stádiu. Potom odešla a já jsem se rozhodl pozorovat umělce. Do té doby se neudálo nic, co by změnilo můj názor na Okouzlujícího Dana, ale způsob, jakým byl tvořen, se mi líbil. Propracovávali ho z hrubých skic, které všechny podle mě vypadaly stejně, a změnili ho v konečný produkt tří barev tak rychle, že jsem to málem při pochodování tam a zpět nepostřehl. Jediná přestávka, která vše protáhla, byla tehdy, když Hildebrand vyskočil, přešel k rádiu, zesílil zvuk, a o minutu později to samé provedl Pete Jordan. Posadil jsem se a soustředil se na experiment při poslechu dvou stanic najednou, ale po chvíli mi mozek začal tuhnout a já odtud vypadl.

Dveře proti přední části spodní haly zůstaly otevřené. Já do nich nakoukl a vkročil dovnitř. Uviděl jsem Pat Lowellovou, která listovala ve stohu papírů u stolu. Vzhlédla, kývla a pokračovala v práci.

„Poslouchejte chviličku,“ řekl jsem. „Jsme tady, na opuštěném ostrově, vy si mě držíte od těla a já jsem zoufalý. To není jen náklonnost. V jakých hadrech a cárech se tady nacházíte! Na mou čest, přišel jsem, abych vás zachránil –“

„Mám práci,“ řekla energicky. „Běžte si zaflirtovat s někým jiným.“

„To jste celá vy,“ řekl jsem naštvaně, odešel do haly a podíval se sklem předních dveří na svět venku. Pohled nestál za nic a v uších mi brnělo z hlučných rádií. Šel jsem raději nahoru. Podíval jsem se obloukem do pokoje vlevo, ale neviděl jsem nic, jen opici v kleci. Přešel jsem k dalšímu pokoji a vstoupil. Byl přeplněný nábytkem, ale známka života nikde. Když jsem stoupal po schodišti do druhého poschodí, zdálo se, že zvuk rádií sílí, místo aby slábl, a nahoře jsem pochopil, proč. Rádia se ozývala z druhé strany zavřených dveří jednoho pokoje. Šel jsem a otevřel dveře do pokoje, ve kterém jsem předtím mluvil s Kovenem. Ne, tady ne. Zkusil jsem jiné dveře, a ocitl se mezi policemi a prádelními šňůrami. Zaklepal jsem na další, nikdo se neozval, otevřel jsem je a vstoupil. Byla to velká ložnice, velmi pěkná, s velikánskou postelí. Nábytek a doplňky prozrazovaly, že byla pro muže a ženu. Rádio vyhrávalo táhlou operu a paní Kovenová ležela na pohovce a spala. Vypadala měkčeji a ne tak vážně, se rty trošku rozevřenými, a uvolněnými prsty točila rohem polštářku místo knoflíkem kvílícího rádia na nočním stolku. Měl jsem pekelně velkej zájem na tom, abych našel pana Kovena, a udělal jsem několik neurčitých, váhavých kroků, abych se po něm podíval pod postel, když pohled do otevřených dveří napravo do dalšího pokoje ho objevil. Stál v okně zády ke mně. Myslel jsem si, že by bylo pro mě trošku familiární po tak krátké známosti vstoupit k němu z ložnice, kde spí jeho manželka. Vrátil jsem se tedy do haly, zavřel za sebou dveře, přešel k dalším dveřím a zaklepal. Žádná reakce. Otočil jsem knoflíkem a vstoupil jsem.

Rádio smetlo můj hlas. Zůstal stát u okna. Třískl jsem dveřmi, aby se zavřely. Trhl sebou a otočil se. Řekl něco, ale neslyšel jsem ho přes rádio. Vstoupil jsem a zavřel dveře do ložnice, a to trošku pomohlo.

„Nuže?“ zeptal se, jako by si nemohl vzpomenout, kdo jsem nebo co chci.

Oholil se, učesal a oblékl si perfektně ušitý hnědý oblek z režného plátna, hnědou košili a červenou kravatu.

„Budou čtyři hodiny,“ řekl jsem, „a brzy odejdu a svou zbraň odnesu s sebou.“

Vytáhl ruce z kapes a sedl si na židli. Podle nábytku jsem usoudil, že to je určitě jeho osobní pokoj. Vypadal velmi útulně.

Řekl: „Stál jsem u okna a uvažoval.“

„Jo. O něčem šťastném?“

Povzdechl si a natáhl nohy před sebe. „Sláva a štěstí,“ řekl, „nejsou vše, co muž potřebuje k osobní pohodě.“

Posadil jsem se. Měl jsem dvě alternativy, buď se s ním pohádat, nebo vše odvolat.

„Co si myslíte, že ještě potřebujete?“ zeptal jsem se chytře.

Začal být velice sdílný. Mluvil a mluvil, ale já o tom nemíním referovat, protože pochybuji, že jeho řeč obsahovala jakékoliv rady, které by vám byly k něčemu dobré – tak, jak mně ne. Čas od času jsem ze slušnosti souhlasně broukl. Chvilku jsem ho poslouchal, potom si trochu odpočinul poslechem té odrhovačky v rádiu, která za zavřenými dveřmi sice jen mumlala, nicméně v každém případě ji bylo slyšet. Eventuelně, samozřejmě, se jeho řeč točila kolem jeho ženy. Nejprve mi stručně vysvětlil, že je jeho třetí a že se brali teprve před dvěma lety. K mému překvapení ji nepomluvil. Řekl, že je bezvadná. Jeho problém byl v tom, že i když má ke slávě a štěstí ještě společnost milované a milující manželky o čtrnáct let mladší, než je on, není to ještě všechno, co ke štěstí potřebuje.

V celém proslovu nastala jen jedna přestávka – někdo zaklepal na dveře a objevil se Byram Hildebrand. Přišel, aby ukázal změnu obrazu číslo 728. Prodiskutovali jeho zpracování, Koven změnu schválil a Hildebrand odkráčel. Doufal jsem, že tento vstup odpoutá Kovenovu úvahu, ale ne. Pokračoval znovu tam, kde přestal.

Při práci na případu se dozvím hodně, dokonce i o problému manželství a dětí, jako byl tento, ale nakonec, po dvaceti tajných pohledech na zápěstí, jsem si řekl – dost.

„Podívejte se,“ řekl jsem, „tohle by se dalo poslouchat donekonečna, a mě to prostě nezajímá. Je čtvrt na pět a začíná se stmívat. Řekl bych, že je pozdě odpoledne. Co byste zase vy řekl na to, kdybychom se konečně pustili do našeho představení?“

Zmlkl a zamračil se na mě. Začal si žvýkat ret. Když si ho náležitě požvýkal, zvedl se, přešel do kabinetu a vytáhl láhev.

„Dáte si taky?“ Nalil dvě skleničky. „Obvykle nepiju před pátou, ale dnes udělám výjimku.“ Přešel ke mně. „Bourbon, ano? Řekněte, až budete mít chuť.“

Nejraději bych ho praštil. Věděl od začátku, že se na to bude muset napít, ale schůzku se mnou si sjednal na poledne. Cokoliv jsem cítil a chtěl říci, bylo určitě nepěkné, ale udržel jsem se. Uchopil jsem podávanou sklenici a přiťukl si s ním, abych ho povzbudil, a usrkl si. Zhluboka si lokl, zvedl oči ke stropu a potom vyprázdnil sklenici do dna. Znovu uchopil láhev a nalil si.

„Proč si nedopřát tohoto občerstvení,“ navrhl jsem, „a potom se trošku věnovat práci?“

„Nehoňte mě,“ řekl stísněně. Zhluboka nabral dech, nadmul hrudník, a najednou se na mě zašklebil, ukazuje zuby. Zvedl sklenici a vyprázdnil ji, sáhl po láhvi, naklonil ji, aby si nalil, a změnil názor.

„Jdem na to,“ řekl a namířil si to ke dveřím. Obešel jsem ho, abych otevřel dveře, protože měl obě ruce plné, zavřel jsem je za námi a následoval ho dolů do haly. Na protějším konci jsme vstoupili do místnosti, kde jsme měli hrát. Přešel ke stolu a posadil se, nalil si znovu drink a postavil láhev na stůl. Přešel jsem také ke stolu, ale nesedl jsem si. Předvídavě jsem vytáhl z mé zbraně náboje, a tak pohled na ni nikoho nezraní. Vytáhl jsem zásuvku a s ulehčením zjistil, že zbraň je stále uvnitř. Zavřel jsem ji.

„Jdu je zavolat,“ navrhl jsem.

„Řekl jsem, ať mě nehoníte,“ zaprotestoval Koven, ale už ne stísněně.

Pomyslel jsem si, že ještě dva drinky a snad konečně začneme, a přešel jsem k židli. Ale neposadil se. Něco nebylo v pořádku a mě napadlo, co to je: umístil jsem zbraň hlavní otočenou vpravo, a teď takhle nebyla. Otočil jsem se ke stolu, vytáhl pistoli a podíval se na ni.

Byla to marleyka .32, ale ne moje.

3. KAPITOLA

Pohlédl jsem na Kovena. Zbraň jsem držel v levé ruce a pravou ruku jsem sevřel v pěst. Kdybych ho tu první vteřinu praštil, což jsem málem udělal, protože jsem se rozzuřil, mohl bych si zlomit články prstů.

„Co se děje?“ zeptal se.

Moje oči ho upřeně sledovaly, téměř propichovaly. Pět úderů pulsu jsem je na něm nechal. To není možné, uvažoval jsem, že by toho byl schopen. Nikdo nemohl být.

Couvl jsem o krok: „Našli jsme vaši zbraň.“

Vyjekl na mě: „Cože?“

Zlomil jsem revolver, abych se podíval, jestli je zásobník prázdný, a podržel ji tak: „Podívejte se.“

Uchopil ji. „Vypadá stejně – ne, to není.“

„Samozřejmě, že není. Moje byla čistá a naleštěná. Je to vaše?“

„Já nevím. Vypadá tak. Ale jak, proboha –“

Natáhl jsem ruku a odebral mu ji: „Jak asi?“ Byl jsem proklatě naštvanej, skoro vzteklej. „Někdo vlastnoručně vytáhl moji pistoli a vrátil tam vaši. Mohl byste to být vy. Že?“

„Ne. Já?“ Najednou se rozhořčil. „Jak jsem to mohl být, kruci, já, když jsem nevěděl, kde je ta moje?“

„Vy jste řekl, že nevíte. Měl jsem vás pěkně skřípnout. Celý den mě tady držet a teď tohle! Jestli jste někdy mluvil přímo k věci, teď máte příležitost. Dotkl jste se mé zbraně?“

„Ne. Ale vy jste –“

„Víte, kdo jiný se jí mohl dotknout?“

„Ne. Ale vy jste –“

„Držte hubu!“ Obešel jsem stůl k telefonu, zvedl ho a vytočil číslo. V tu dobu bude Wolfe nahoře na své dopolední prohlídce orchidejových pokojů, kde směl být rušen jen v nejnaléhavějších případech, ale tohle byl přece jeden z nich. Když Fritz zvedl sluchátko, požádal jsem ho, aby přepnul telefonní klapku, a měl jsem vmžiku na drátě Wolfa.

„Ano, Archie?“ Přirozeně byl podrážděný.

„Omlouvám se, že vás ruším, ale jsem u Kovena. Vložil jsem do jeho stolu svou zbraň a všichni jsme byli připraveni na jeho nápad, ale až do této chvíle všechno odkládal. Posiluje se cigaretama a alkoholem. Potloukal jsem se po domě. Právě jsme vstoupili do jeho pokoje, kde je taky ten jeho stůl, a já otevřel šuplík, abych se podíval dovnitř. Někdo vyměnil mou zbraň za jeho – jeho, kterou někdo ukradl, chápete? Je tam, kde měla být, ale moje zmizela.“

„Neměl jste ji tam nechávat.“

„Oukej, můžete mít pravdu, a vy ji jistě máte, ale já teď potřebuji instrukce. Tři možnosti: můžu zavolat policajty, nebo můžu celou tu bandu přivést k vám, nemyslete si, že bych to neudělal, protože se cítím příšerně, nebo se s tím vypořádám sám. Tak co, kterou?“

„Vyřešte to bez policie. To by se jim moc líbilo. A proč je brát sem? Zbraň je tam, ne tady.“

„Takže to necháváte na mně. Mám se do toho pustit?“

„Samozřejmě – s patřičnou diskrétností. Je to lumpárna.“ Zachechtal se. „Chtěl bych vidět váš obličej. Zkuste se na večeři dostat domů.“ Zavěsil.

„Proboha, jen nevolejte policajty!“ protestoval Koven.

„Nemám to v úmyslu,“ řekl jsem s úšklebkem. Spustil jsem jeho revolver do svého pouzdra v podpaží. „Ne, pokud si budu vědět rady. Částečně to záleží i na vás. Zůstaňte teď tady. Půjdu dolů a přivedu je sem. Vaše žena spí v ložnici. Jestli zjistím, když se vrátím, že jste odešel a začal se s ní bavit, buď vás odprásknu vaší vlastní zbraní, nebo zatelefonuji na policii, nevím, co si vyberu, pravděpodobně obojí. Zůstaňte na místě.“

„Toto je můj dům, Goodwine, a –“

„Do háje s tím, nikdy jste neviděl zuřivého maniaka? Vždyť se na jednoho díváte!“ Píchl jsem se ukazováčkem do hrudi. „Já. Když jsem tak naštvanej, jako teďka, nejbezpečnější pro vás by bylo zavolat policii. Chci svůj revolver.“

Když jsem docházel ke dveřím, sahal po své láhvi. Potom jsem sešel do přízemí a uklidnil se natolik, že jsem s nimi mohl mluvit otevřeně a beze spěchu. Řekl jsem jim, že Koven na ně čeká nahoře a svolává je na konferenci. Pat Lowellovou jsem našel stále u jejího stolu v předním pokoji a Hildebranda a Jordana stále u svých kreslících stolů v pracovně. Dokonce jsem patřičně odpověděl, když se Pat Lowellová zeptala, koho jsem si vybral pro flirtování. Když Hildebrand a Jordan opustili své stoly a vypnuli rádia, podíval jsem se na ně pozorněji. Někdo tady sbalil můj revolver. Vyšli jsme první schodiště. Já jsem šel jako poslední. Zeptal jsem se jejich zad, kde bych našel Adriana Getze.

Pat Lowellová odpověděla: „Měl by být ve svém pokoji v posledním poschodí.“ Zastavili se na odpočívadle – na kraji velkého čtvercového prostoru, a já je došel. Uslyšeli jsme, jak nahoře vyhrává rádio. Ukázala na pokoj vlevo.

„Každé odpoledne si dává šlofíka u Rookaloa, ale teď už je dost pozdě.“

Pomyslel jsem si, že bych se mohl podívat dovnitř, a rozešel se k oblouku. Zasáhl mě proud studeného vzduchu a já jsem do něho vstoupil. Okno bylo úplně dokořán! Rychle jsem k němu přešel a zavřel ho, potom se šel podívat na opici. Byla schoulená na podlaze v rohu klece, vydávala rozzlobené tiché zvuky, svírala něco v rukou a tlačila to k hrudi. Světlo bylo tlumené, ale mám dobré oči. Nejen že to byl bezpochyby revolver, ale dokonce to byla moje marleyka. Protože jsem potřeboval světlo, hledal jsem vypínač. Prošel jsem kolem velké pohovky, která stála naproti krbu, a najednou jsem se zastavil a ztuhl. Adrian Getz, Prcek, ležel na pohovce, ale šlofíka si nedával.

Naklonil jsem se co nejblíže k němu a nad jeho pravým uchem uviděl díru v lebce a něco červeného. Vstrčil jsem mu ruku pod vestu, přitiskl ji na hruď a osm vteřin zadržel dech. Nedýchal.

Narovnal jsem se a zavolal: „Pojďte dovnitř, všichni tři, a po cestě rozsviťte!“

Objevili se v oblouku a jeden z nich zašmátral rukou po stěně. Rozsvítilo se. Když se přibližovali, pelest pohovky jim zabránila v pohledu na Getze.

„Je tady zima,“ řekla Pat Lowellová. „Otevřel jste snad další –“

Uviděla Getze. Zastavila se a ostatní také. Vyvalili oči.

„Nedotýkejte se ho,“ varoval jsem je. „Je mrtev. Teď už mu nemůžete pomoct. Nedotýkejte se ničeho. Vy tři, zůstaňte tady, tady v tom pokoji, a já –“

„Kristovy rány,“ vybuchl Pete Jordan. Hildebrand něco vypískl. Pat Lowellová natáhla ruku, nahmatala opěradlo pohovky a sevřela ho. Zeptala se na něco, ale já ji neposlouchal. Stál jsem u klece zády k nim a civěl na opici. Revolver, který opice svírala, byla moje marleyka. Abych mohl otevřít dvířka klece a popadnout pistoli, musel jsem skrčit prsty a vstrčit je za zástrčku. Polámal jsem si při tom nehty.

Prudce jsem se otočil. „Nehnete se odtud. Rozumíte?“ po cestě jsem dodal: „Jdu nahoru telefonovat.“

Ignoroval jsem jejich výkřiky a odešel. Spěšně jsem vyběhl po schodech nahoru, protože jestliže jsem byl předtím šílený maniak, teď jsem byl ztuhlý hrůzou a potřeboval jsem několik vteřin, abych se vzpamatoval. Harry Koven byl stále v pokoji nahoře, seděl u stolu a hleděl na otevřenou zásuvku. Vzhlédl a vypálil na mě otázku, ale nedostal odpověď. Přešel jsem k telefonu, zvedl ho a vytočit číslo. Když byl Wolfe na drátě, začal jsem drmolit, ale znovu jsem byl přerušen.

„Promiňte,“ řekl jsem mu, „ale potřeboval jsem podat zprávu. Našel jsem svůj revolver. Je v opičí kleci, která –“

„Jaké kleci?“

„Opičí. Opice se jmenuje Rookaloo, ale, prosím, nepřerušujte mě. Tiskne si můj revolver k hrudi, předpokládám, že proto, že jí je zima a že pistole je horká, protože z ní bylo před chvílí vystřeleno. Na pohovce v pokoji leží tělo muže, Adriana Getze, s dírou po kulce v hlavě. Neptám se už, jestli mám volat policii, chci vám jen podat zprávu o situaci, než to udělám. Tisíc ku jedné, že Getze někdo zastřelil, zavraždil mou zbraní. Nebudu držet –“

Praštil jsem sluchátkem a vyskočil. Koven se chtěl ztratit ve dveřích. Chytil jsem ho, než se k nim dostal, popadl jsem ho za paži a pod bradou a odhodil. Dal jsem do toho pohybu hodně, a i když byl velký, přistál na stěně, odrazil se a spadl na podlahu.

„Rád bych to udělal ještě jednou,“ řekl jsem a mínil to docela vážně. Potom jsem se vrátil k telefonu a řekl Wolfovi: „Promiňte, Koven se snažil mě přerušit. Chtěl jsem vám jen říci, že do večeře nebudu doma.“

„Ten muž je mrtev.“

„Ano, pane.“

„Máte pro policii něco, co je uspokojí?“

„Jasně. Mé omluvy, že jsem svou pistoli vzal s sebou, abych zavinil vraždu. To je vše.“

„Ještě jsme neprobrali dnešní poštu.“

„Já vím. To je ksakru blbý. Vypadnu odtud, co nejdříve budu moci.“

„Dobrá.“

Spojení bylo přerušeno. Chvilku jsem držel knoflík stisknutý s pohledem na Kovena, který se zrovna zvedal, ale nepožádal mě, abych svůj hmat zopakoval. Potom jsem knoflík uvolnil a vytočil RE 7-5260.

4. KAPITOLA

Nic jiného jsem nedodržoval, než přesná pravidla, ale řekl bych, že po dlouhá léta jsem poldům neřekl více než pár tuctů bezostyšných lží, a možná, že ani tolik ne. Jsou málokdy k něčemu. Na druhé straně nemůžu pokazit žádnej Wolfův případ, obzvláště vraždu a já byl naštvanej a řekl jim všechno v celý šířce. Prostě jsem otevřel tašku a dal jim všechno, co jsem měl, bez vytáček a skrupulí. Co se týče vraždy Adriana Getze, neměl jsem v hlavě jedinou věc, kterou jsem si nepřál dychtivě vyklopit, tak jsem to udělal.

Zabralo to bezvadně. Řekli, že jsem lhář.

Ne ihned, samozřejmě. Nejprve mi inspektor Cramer nabídl spolupráci, jelikož věděl, že v jeho sboru není ani jeden muž, který by se mi mohl rovnat, a to v pozorování, poslouchání, pamatování a podávání zpráv. Opravdu musím přiznat, že když jsem našel mrtvého, jednal jsem dobře a pohotově. Nacpal jsem trio do pokoje a zadržoval Kovenovy, aby nesvolávali rodinné koncilium, než dorazí zákon. Od té chvíle byl samozřejmě každý pod stálým dohledem, včetně mě.

V šest třicet, když vědátoři stále okupovali pokoj, kde to Getz dostal, a městská policie šňupala po celém domě a různé zjevy se nacházely v různých pokojích a osobně konverzovaly s domácími a já jsem napsal na stroji a nadepsal obálku a plné prohlášení, bláhově jsem očekával, že se brzy ztratím z pozornosti ven na chodník a zamávám na taxi. Chyba lávky. Nacházel jsem se v předním pokoji v přízemí, usazen u stolu Pat Lowellové, a psal na jejím psacím stroji. Seržant Purley Stebbins seděl naproti a díval se přes mé prohlášení.

Zvedl hlavu a pozoroval mě, opravdu přátelsky. Opravdu přátelský pohled Stebbinse by téměř na kohokoliv jiného působil tak, že by se sice cítil bezpečný, ale nejraději by vzal do zaječích nebo naopak zaútočil. Chudák Purley nemohl za vzhled svého velkého kostnatého obličeje a oči obarvené prasečími štětinami.

„Myslím, že jste v pěkný rejži,“ podotkl. „Nakonec, sám jste to tak řek‘.“

„Až se tenhle případ skončí,“ řekl jsem skromně, „navrhl bych, abyste ho na policejní škole používali jako modelový příklad.“

„Jo.“ Postavil se. „Dobře píšete na stroji.“ Otočil se, aby odešel.

Postavil jsem se také a řekl jen tak mimochodem: „Můžu se teď proběhnout?“

Otevřely se dveře a vstoupil inspektor Cramer. Nelíbil se mi jeho výraz, když prudce přistoupil a podíval se na mě. Protože jsem ho znal dobře se všemi jeho náladami, nelíbil se mi způsob, jakým byla jeho široká ramena nahrbená, nebo jeho sevřené čelisti, nebo záblesk v jeho očích.

„Tady je Goodwinovo prohlášení,“ řekl Purley. „Oukej.“

„Tak, jak to říkal?“

„Ano.“

„Pošlete ho za mříže do vazby.“

Úplně mě to vyvedlo z rovnováhy. „Do vazby?“ zeptal jsem se ohromeně a vypískl jsem při tom skoro jako Hildebrand.

„Ano, pane.“ Purleye nemohlo nic vyvést z rovnováhy. „Na váš rozkaz?“

„Ne, obžalujte ho. Na tu zbraň, kterou jsme u něj našli, nemá licenci.“

„Ha, ha,“ řekl jsem. „Ha, ha a ha, ha. Vy jste mě teda rozesmál. Dobrej vtip. Ha.“

„Jde to s vámi z kopce, Goodwine. Mně bude taky nanic, až se s vámi potkám příště.“

Jak jsem řekl, znal jsem ho dobře. Myslel to vážně. Viděl jsem to v jeho očích. „Tohle,“ řekl jsem, „je něco mimo mě. Řekl jsem vám, kde a jak a proč jsem vzal tu zbraň.“ Ukázal jsem na papír v Purleyově ruce. „Přečtěte si to. Je to tam všechno. Přesně.“

„Měl jste revolver ve svém pouzdře a nemáte na něho licenci.“

„Blbost. Ale přinesu ji. Už dlouhá léta jsem doufal, že nějakou zodpovědnost přenechám Nero Wolfovi, a pro vás jsem jen jeho součástí, a teď si myslíte, že máte šanci. Samozřejmě, kvůli tomu mě nezavřete. Neměli byste raději něco, kvůli čemu mě zavřete? Například kladení odporu při zatýkání nebo insultace strážníka? S radostí vyhovím. Hele –“

Naklonil jsem se dopředu na špičky a začal se chystat na levý hák do jeho čelisti, rychlý a útočný, potom škubl rukou dolů a znovu se postavil na chodidla. Nezapůsobilo to tak, jak jsem čekal, ale uspokojil mě pohled na to, jak Cramer udělal rychlý krok dozadu a Stebbins jeden dopředu. Srazili se.

„Tedy,“ řekl jsem. „Oba dva se budete modlit, aby to bylo alespoň na dva roky dobré. Hodím na vás psací stroj, jestli mi slíbíte, že ho chytnete.“

„Přestaňte se chovat jako šašek,“ zabručel Purley.

„Vy jste lhal o té zbrani,“ vyštěkl Cramer. „Jestli to nechcete vzít všechno zpět a promyslet si to, uvažujte dobře. Řekněte mi, pro co jste tady přišel a co se stalo.“

„Už jsem vám to řekl.“

„Řetězec lží.“

„Ne, pane.“

„Můžete je vzít zpět. Nepokouším se uvalit nějakou zodpovědnost na Wolfa nebo na vás. Chci vědět, proč jste tady přišel a co se stalo.“

„Och, pro vůli Boží,“ zakoulel jsem očima. „Oukej, Purleyi, kde je můj doprovod?“

Cramer udělal čtyři kroky ke dveřím, otevřel je a zavolal: „Přiveďte sem pana Kovena!“

Harry Koven vstoupil do místnosti s poldou pověšeným na lokti. Vypadal, jako by byl ještě dále od svého vytouženého štěstí.

„Sedneme si,“ řekl Cramer.

Nechal mě za stolem. Purley a polda si přinesli židle zezadu a Cramer se usadil naproti mně u stolu, kde seděl Purley, s Kovenem na židli po své levici. Začal.

„Řekl jsem vám, pane Kovene, že bych vás rád požádal, abyste opakoval svou výpověď v Goodwinově přítomnosti a vy jste řekl, že to uděláte.“

Koven přikývl: „To je pravda.“ Byl zachraptělý.

„Nepotřebujeme všechny detaily. Jen mi stručně odpovídejte. Když jste zavolal Nero Wolfovi minulou sobotu večer, o co jste ho požádal?“

„Řekl jsem mu, že hodlám začít s Okouzlujícím Danem sérii příběhů o tom, jak si zřizuje detektivní kancelář.“ Kovena zachvátila zachraptělost a on si prudce odkašlal. „Řekl jsem mu, že potřebuji technického asistenta, a pravděpodobně spolupráci, jestli bychom mohli –“

Na stole byl list stočeného papíru. Nahnul jsem se pro něj a také pro tužku a začal si dělat poznámky. Cramer se naklonil, natáhl ruku, popadl roh papíru a odhodil ho. Cítil jsem, jak mi krev stoupá do hlavy nemocné z celého inspektora, seržanta a všech přítomných v pokoji.

„Potřebujeme, abyste se plně soustředil,“ zahřímal Cramer. Přešel ke Kovenovi. „Řekl jste něco Wolfovi o vaší zbrani, kterou vám někdo vytáhl ze stolu?“

„Samozřejmě, že ne. Nikdo mi ji nevzal. Zmínil jsem se, že mám ve stole revolver, na který nemám licenci, ale který nikdy nenosím, a zeptal jsem se, jestli to je riskantní. Řekl jsem jim, jaká je to značka, marleyka třicet dva. Zeptal jsem se, jestli by s tím bylo moc starostí, kdybych si chtěl koupit licenci, a jestli –“

„Řekli jsme si stručně. Jen k věci. Na čem jste se s Wolfem domluvili?“

„Souhlasil s tím, že ke mně pošle Goodwina v pondělí na konferenci s mým personálem.“

„O čem?“

„O technických problémech s tím, že by Okouzlující Dan dostal detektivní práci, a pravděpodobně o spolupráci.“

„A Goodwin přišel?“

„Ano, dnes okolo poledne.“ Kovenovi zachraptělost začala překážet a znovu si odkašlal. Moje oči spočívaly na jeho obličeji, ale on se na mě nepodíval. Samozřejmě, mluvil s Cramerem, a musel být příjemný. Pokračoval: „Konference měla začít ve dvanáct třicet, ale měl jsem s Goodwinem krátký rozhovor a požádal jsem ho, aby počkal. Musel jsem být opatrný, co udělám s Danem, a chtěl jsem si to ještě trochu promyslet. V každém případě je to tak, jak to říkám. Bylo po čtvrté hodině, když –“

„Hovořil jste s Goodwinem o tom, že se vám ztratila zbraň?“

„Samozřejmě, že ne. Možná, že jsem se o tom zmínil, o tom, že na ni nemám licenci, nevzpomínám si – ne, počkejte chvilku, museli jsme o tom mluvit, protože jsem otevřel zásuvku a podíval se do ní. Kromě toho jsme mluvili jen –“

„Vytáhl jste vy nebo Goodwin tu zbraň ze zásuvky?“

„Ne, v žádném případě.“

„Vložil on svou zbraň do zásuvky?“

„V žádném případě.“

Skočil jsem do řeči: „Když jsem vytáhl můj revolver z pouzdra, abych vám ho ukázal, vy –“

„Nic nemluvit,“ vyštěkl na mě Cramer. „Vy posloucháte. Tentokrát jste v příšerné situaci.“ Vrátil se ke Kovenovi: „Ještě jste s Goodwinem později mluvil?“

Koven přikývl: „Ano, okolo půl čtvrté vešel do mého pokoje – obývacího pokoje. Mluvili jsme až do čtyř, možná i déle, tam a v mé kanceláři, a potom –“

„Ve vaší kanceláři otevřel Goodwin zásuvku stolu a vytáhl zbraň a řekl, že ji někdo vyměnil?“

„Samozřejmě ne!“

„Co udělal?“

„Nic, jen jsme hovořili a potom odešel a sešel dolů, aby řekl ostatním, že začneme s konferencí. Po chvíli přišel zpátky sám a beze slova přešel ke stolu, vytáhl mou zbraň ze zásuvky a dal si ji do kabátu. Potom přešel k telefonu a zavolal Nero Wolfa. Když jsem slyšel, že říká, že Adrian Getz byl zastřelen, že leží na pohovce dole mrtev, chtěl jsem sejít dolů a Goodwin se na mě vrhl zezadu a praštil se mnou. Když jsem se probral, pořád ještě mluvil s Wolfem, nevím, co mu říkal, a potom zavolal policii. Nenechal by mě –“

„Zadržte,“ řekl Cramer odměřeně. „To stačí. Ještě jeden dotaz. Víte o jakémkoliv motivu, který by Goodwin měl, aby zavraždil Adriana Getze?“

„Ne, nevím. Řekl jsem –“

„Potom jestli byl Getz zastřelen Goodwinovou zbraní, jak byste to vysvětlil? Nejste povinen to vysvětlovat, ale pokud by vám to nevadilo, opakujte jen, co jste řekl mně.“

„Nuže –“ Koven váhal. Podvacáté si odkašlal. „Vykládal jsem vám o opici. Goodwin otevřel okno a to takový druh opice prostě zabije, a Getz měl tu opici moc rád. Neprojevil příliš mnoho zlosti, ale Getz byl tichý člověk a nikdy se příliš neprojevoval. Chápu, že Goodwin rád lidi vodí za nos. Samozřejmě nevím, co se stalo, ale jestli Goodwin vešel do pokoje později, když tam byl zrovna Getz, a začal otevírat okno, to nikdo neví. Nemohl Goodwinovi ublížit, ale Goodwin mohl vytáhnout revolver jen z legrace, a Getz se mohl snažit ho odžduchnout a všechno se mohlo stát nešťastnou náhodou. To by nebyla vražda, že?“

„Ne,“ řekl Cramer, „byla by to jen nešťastná náhoda. To je zatím všechno, pane Kovene. Odveďte ho, Sole, a přiveďte Hildebranda.“

Když se Koven zvedal a polda se dal k němu do pohybu, chňapl jsem po telefonu na stole Pat Lowellové. Už jsem měl ruku na sluchátku, ale měl ji tam i Cramer, dokonce na té mé.

„Linky tady jsou obsazené,“ prohlásil. „To není telefonní budka. Chcete si poslechnout Hildebrandovu výpověď, než to budete komentovat?“

„Šílím po Hildebrandově výpovědi,“ ujistil jsem ho. „Nepochybuji, že bude mluvit o tom, jak jsem vhodil revolver do klece k opici, aby to bylo na ní. Ano, počkám si na Hildebranda.“

Nemusel jsem čekat dlouho. Domácí hoši jsou rychlí. Byram Hildebrand, uveden dovnitř Solem, stál a dlouze a přímo se na mě podíval, než si sedl na židli, kterou mu Koven přenechal. Stále byl fešák, s tou kšticí téměř bílých vlasů, ale jeho projevy byly nervózní. Když se posadil, nemohl najít vhodné místo pro obě své ruce i nohy.

„Bude to jen chvilička,“ řekl mu Cramer. „Chci prověřit nedělní ráno. Včerejšek. Vy tady pracujete?“

Hildebrand přikývl a vypískl: „Jen jsem ještě něco dodělával. Často pracuji o nedělích.“

„Byl jste tam v pracovně?“

„Ano. Byl tam pan Getz a vyráběl nějaké návrhy. O jednom návrhu jsem měl pochybnosti. Šel jsem nahoru, abych ho prokonzultoval s pane Kovenem, ale paní Kovenová byla v hale a –“

„Myslíte v té velké hale v prvním poschodí?“

„Ano. Řekla, že pan Koven ještě není nahoře a slečna Lowellová ho čekala v jeho kanceláři, protože se s ním chtěla vidět. Slečna Lowellová má extrémně dobrý úsudek, a já šel nahoru, abych to s ní prokonzultoval. Neschválila návrh pana Getze a my jsme diskutovali o mnoha záležitostech a řeč se dostala i na to, že pan Koven má v zásuvce stolu revolver. Otevřel jsem zásuvku, abych se do ní podíval, bez jakéhokoliv jiného úmyslu, téměř se do ní nepodíval, a znovu jsem zásuvku zavřel. Krátce potom jsem se vrátil dolů.“

„Byla zbraň v zásuvce?“

„Ano.“

„Vytáhl jste ji?“

„Ne. Ani já ani slečna Lowellová. Nedotkli jsme se jí.“

„Ale poznal jste ji jako tu samou zbraň?“

„To nemohu říci, ne. Nikdy jsem si nepřehlížel revolver, nikdy jsem ho neměl v ruce. Můžu jenom říci, že vypadala stejně jako před tím. Můj názor byl, že zabývat se tím, jestli ta zbraň v zásuvce byla stejná nebo ne, je poněkud dětinské, ale teď vidím, že jsem neměl pravdu. Poté, co se dnes stalo –“

„Jo.“ Cramer ho přerušil. „Zabývat se nabitou zbraní není nikdy dětinské. To je všechno, co vám k tomu můžu říct. V neděli ráno v přítomnosti slečny Lowellové jste otevřel zásuvku Kovenova stolu a uviděl revolver, který jste považoval za zbraň, která tam byla odjakživa. Je to tak správně?“

„Tak je to správně,“ vypískl Hildebrand.

„Dobrá, to je všechno.“ Cramer kývl na Sola. „Zaveďte ho zpět k Rowcliffovi.“

Musel jsem se zhluboka nadechnout. Purley na mě mhouřil oči, ne škodolibě, jen se soustředil. Cramer se otočil, aby se ujistil, že jsou za poldou a umělcem zavřené dveře, a potom se otočil zpět na mě.

„Teď vy,“ zahřímal.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ztratil jsem hlas,“ zašeptal jsem, sípaje.

„To není legrace, Goodwine. Nejste nikdy tak vtipný, jak si myslíte. A tentokrát nejste vtipný vůbec. Máte pět minut na to, abyste si to promyslel a uvědomil si, jak je to komplikované. Když jste telefonoval Wolfovi, ještě než jste telefonoval nám, pravděpodobně jste si nemohli domluvit všechny detaily. Dostal jsem vás. Odejdu odtud za dlouho a doprovodím vás na okrsek, a po cestě se zastavím u Wolfa na kus řeči. Nebude kvůli tomu naštvaný. A já vás úplně nakonec dostanu za to, že nemáte licenci. Chcete pět minut?“

„Ne, pane.“ Byl jsem klidný, ale rozhodný. „Chci pět dní a vám bych doporučil celý týden. Komplikace nejsou k tomu, abychom je popisovali. Než mě vsadíte za mříže, jestli se do toho opravdu chcete pustit, chtěl bych vám něco připomenout, a nezapomeňte to. Když jsem dobrovolně vytáhl Kovenův revolver ze svého pouzdra a otočil ho – nebyl ‚nalezen u mě‘, jak jste řekl – ukradl jsem taky asi šest pěkných čistých nábojů, které jsem měl v kapse své vesty, protože před tím jsem je vytáhl ze své zbraně. Doufám, že žádný z vašich hrdinů není nedbalý a nesmíchá je s náboji, které byly nalezeny v mé zbrani, kterou jste odebrali té opici. To by byla chyba. Otázka je – pokud jsem vysypal náboje z revolveru proto, abych do něho vložil jeden nebo více z Kovenovy zbraně – kdy a proč jsem to udělal? To je pro vás úkol na jeden den. A jestli jsem to udělal, potom Kovenovo přátelské úsilí dostat mě do šlamastiky se zákonem pro zabití je k ničemu, což mě velmi těší, protože já musím něco promyslet, a vy víte, co. Proč předstírat, že mě chcete zavřít za to, že nemám licenci? Udělejte z toho něco většího, a mě nebudou moci propustit na kauci. Teď už mlčím.“

Sevřel jsem čelisti.

Cramer se na mě podíval. „Jen holé tlachy,“ řekl, „licenci stejně nemáte.“

Zašklebil jsem se na něho.

„Vy proklatej mezku,“ zahřměl Purley.

Věnoval jsem mu další úšklebek.

„Odveďte ho,“ procedil Cramer, vstal a odešel.

5. KAPITOLA

Když člověk dostane tvrdý úder uprostřed zločinu, tak jako já, existuje tkanice, na jejíž délce spočívá možnost, která by ho mohla vytáhnout zpoza mříží, a v mém případě nejen tkanice, ale i další možnosti odsunuly můj cíl spočívající v soukromí. Nejprve jsem měl dlouhý rozhovor s asistentem okresního obhájce, příjemným a chytrým člověkem, který si se mnou dal dokonce i sendviče. Když jsme je snědli, chvilku po deváté hodině jsme byli oba dva ještě více popletení, než když jsme začali. Nechal mě v pokoji s individuem v uniformě, které mělo mastné hnědé vlasy a bradavice na obličeji. Poradil jsem mu, jak se může bradavic zbavit, a doporučil mu doktora Vollmera.

Očekával jsem slíbenou návštěvu inspektora Cramera každou minutu. Přirozeně se mnou bylo zacházeno s prvotřídní dávkou odporu, ale to jediné, co bylo vyvrcholením všeho, což byl rozhovor mezi Cramerem a Wolfem, jsem neviděl ani neslyšel a velmi mě to mrzelo. Stálo za to poslechnout si jakoukoliv výměnu názorů těch dvou, a tahle musela být unikátní, když Wolfe zjistil, nejen že jeho klient po celých pět dní od neděle lhal, ale také že mě vehnal do léčky a ranní pošta musí zůstat neotevřená.

Když se konečně otevřely dveře, nebyl v nich inspektor Cramer. Byl to důstojník Rowcliff, jehož vraždu nebudu, když to tak vezmu kolem, muset promýšlet, protože jsem vše už předem promyslel. Není mnoho tak krutých a nelidských vražd, které bych rád vykonal na Rowcliffovi. Odstrčil židli tak, aby si sedl tváří proti mně, a řekl s úlisným uspokojením: „Konečně jsme vás, dobrej Bože, dostali.“

To stanovilo tón celé konverzace.

S velkou radostí bych nahrál na magnetofon celou tu dvouhodinovou seanci s Rowcliffem, ale vyznělo by to jako chvástání, a nemyslím si, že by se vám to tak líbilo. Jeho největším handicapem je, že když je vyprovokován do určité míry, nedokáže překonat koktání, a já přesně vím, kdy se tento kritický bod přibližuje, a já potom začnu koktat dříve než on. I se zavřenýma očima a pozorným sledováním to jde udělat dobře, a ten večer jsem měl štěstí. Přiblížil se ke mně, aby mě praštil, ale neudělal to, protože se chce moc stát kapitánem a není si úplně jist, jestli náhodou není Wolfe jedna ruka s komisařem nebo majorem nebo třeba samotným Groverem Whalenem.

Cramer se neukázal a ve mně se probudil zdravý vztek. Věděl jsem, že se měl setkat s Wolfem, protože když mi nakonec dovolili zatelefonovat si asi kolem osmé hodiny a Wolfe zvedl sluchátko, začal jsem mu o tom vyprávět, ale on mě přerušil hlasem studeným jako nos Eskymáka.

„Vím, kde jste a jak jste se tam dostal. Pan Cramer je tady. Telefonoval jsem panu Parkerovi, ale je příliš pozdě na to dělat něco teď, v noci. Dostal jste najíst?“

„Ne, pane. Bojím se, že mě otráví, a stávkuji. Držím hladovku.“

„Měl byste něco sníst. Pan Cramer je horší než osel, je dementní. Chci ho přesvědčit, pokud to bude možné, o potřebě ihned vás propustit.“

Zavěsil.

Když, krátce po jedenácté, Rowcliffa odvolali a já byl zaveden do své cely, po Cramerovi nebylo ani vidu, ani slechu. V místnosti byl pořádek, nebylo tam nic, co by nasvědčovalo nějakému opotřebování, naopak byla velmi čistá, silně v ní byla cítit desinfekce, a byla na velmi výhodném místě, protože nejbližší světlo na chodbě bylo na šest kroků daleko, a proto nepronikalo mřížemi na mých dveřích. Byla také pro jednoho, což jsem ocenil. Konečně sám, daleko od telefonů a dalších rušidel, jsem se odstrojil a uložil si svůj šedý proužkovaný oblek na židli, přehodil košili přes přikrývku v nohou, vlezl pod ni, natáhl se a pohroužil do úplného přemýšlení o komplikacích. Ale můj mozek a nervy měly jiné plány a během dvaceti vteřin jsem usnul.

Ráno mě čekaly určité procedury, od prohledání po výlet na záchod a na snídani, ale potom jsem měl více soukromí, než jsem opravdu chtěl. Hodiny pomalu ubíhaly. Pozoroval jsem vteřinovou ručičku a počítal, ale bez očekávaného výsledku. Do oběda bych téměř s nadšením přivítal Rowcliffovu návštěvu a začal uvažovat, zda někdo neztratil papíry a o mně nebyla nikde zpráva a každý měl strašně moc práce, aby se zastavil a vzpomněl si na mě. Oběd, který nebudu popisovat, trošku narušil monotónnost, ale potom – znovu v cele a znovu sám jen s hodinkami. Desetkrát jsem skládal všechny kousky dohromady, třídil je a díval se na obrázek tak, jak byl po dnech kreslen, a desetkrát se všechno tak příšerně zamíchalo, že jsem nemohl poskládat první základnu, a zůstal opět sám.

Ve 13:09 se rozletěly dveře a dozorce, podsaditý malý chlapík jen s polovinou ušního boltce na pravé straně mi řekl, abych šel s ním. Vyšel jsem s nadějí ven z bloku k výtahu a po chodbě v přízemí do kanceláře. Tam jsem s potěšením uviděl vysokou hubenou postavu a dlouhý bledý obličej Henryho Georga Parkera, jediného právníka, kterého by Wolfe nechal u soudu mluvit. Přistoupil, aby mi potřásl rukou a řekl, že mě během minuty dostane odtamtud ven.

„Žádný spěch,“ řekl jsem. „Ať do toho nezapletete něco důležitého.“

Zasmál se, ha-ha, a odvedl mě za bránu. Všechny formality, u kterých jsem musel být, už byly připraveny, a on opravdu dodržel minutu. Po cestě k taxíku mi vysvětlil, proč mě tam nechali hnít až do poledne. Složit kauci za licenci bylo jednoduché, ale byla na mě uvalena žaloba za zadržování svědeckých materiálů, a DA požádal soudce, aby na mě uvalil záruku padesát tisíc dolarů! Byl velmi paličatý a nejlepší, co mohl Parker udělat, bylo snížit ji na dvacet a musel podat Wolfovi zprávu, než celou věc ukončil. Ještě jsem neměl jurisdikci opustit. Když taxi projelo Třicátou čtvrtou ulicí, podíval jsem se na západ přes řeku. Nikdy jsem se o New Jersey příliš nezajímal, ale teď mi myšlenka jízdy v tunelu a mezi vývěsními tabulemi připadala velmi atraktivní.

Po schodech nahoru ke starému sídlu na Západní Třicáté páté jsem Parkera předešel, odemkl, ale zjistil jsem, že jsou dveře zajištěny řetězem, což bylo normální, ale ne vždycky, když jsem byl z domu pryč, a musel jsem zmáčknout zvonek. Fritz Brenner, šéf a domovní manažer, nás pustil dovnitř a stál, zatímco my jsme se soukali z kabátů a klobouků.

„Jste v pořádku, Archie?“ vyzvídal.

„Ne.“ řekl jsem přátelsky. „Necítíte to?“

Když jsme procházeli chodbou, objevil se Wolfe, který vycházel ze dveří do jídelny. Zastavil se a prohlížel si mě. Vrátil jsem mu pohled a kývl hlavou směrem nahoru.

„Jdu se nahoru opláchnout,“ řekl jsem, „než se naobědváte.“

„Už jsem dojedl,“ řekl s úšklebkem. „Vy jste jedl?“

„Stačilo.“

„Potom můžeme začít.“

Vpochodoval do kanceláře přes chodbu z jídelny, přešel ke své židli nadměrné velikosti za svým stolem a pohodlně se usadil. Když jsem přecházel ke svému stolu, začal jsem hovořit – vyjel jsem na něho.

„Pomohlo by,“ řekl jsem, ne agresivně, ale důrazně, „kdybychom se nejprve domluvili na tom, že já nechám revolver v zásuvce a odejdu odtamtud. Ne –“

„Držte hubu!“ vyštěkl Wolfe.

„V tom případě,“ prohlásil jsem, „proč jste mě nenechal v tý věznici? Vrátím se a –“

„Sedněte si!“

Sedl jsem si.

„Neříkám,“ řekl, „že jste byl i v tom nejmenším neopatrný. I kdybyste byl, nevedlo by to k ničemu.“ Zvedl ze stolu list papíru. „Toto je dopis, který včera přišel od paní E. R. Baumgartenové. Chce, abych vyšetřil jednání synovce, který je zaměstnán v byznyse, jejímž je ona majitelem. Chci odpovědět. Váš poznámkový blok.“

Mluvil, jak já to nazývám, svým přesvědčivým tónem, neponechávaje prostor na dotazy nebo něčí argumenty. Uchopil jsem svůj poznámkový blok a pero.

„Drahá paní Baumgartenová.“ Pustil se do toho, jako by měl už dopis poskládaný v hlavě. „Mockrát Vám děkujeme za dopis z třináctého, ve kterém mě žádáte, abych se ujal vyšetřování Vašeho případu. Odstavec. Lituji, že vám nemohu vyhovět. Jsem nucen odmítnout, protože jsem byl informován představiteli oddělení newyorské policejní agentury, že mi hodlají odejmout licenci soukromé detektivní kanceláře. Váš oddaný.“

Parker něco vyhrkl, ale byl ignorován. Já zůstal s kamennou tváří, ale mezi emocemi se ve mně znovu probudil smutek, že jsem neslyšel Wolfův a Cramerův rozhovor.

Wolfe říkal: „Okamžitě to napište na stroji a pošlete Fritze, aby dopis odnesl na poštu. Jestliže bude někdo telefonovat se žádostí o schůzku, odmítněte ho, řekněte mu proč a poznamenejte si ho.“

„Ten samý důvod, jako v dopise?“

„Ano.“

Přisunul jsem k sobě psací stroj, uchopil papír, nachystal ho do stroje a ťukal do klapek. Musel jsem se soustředit. To byl Cramerův nejvzdálenější sever. Parker kladl otázky a Wolfe na něho bručel. Dopsal jsem, nechal ho Wolfem podepsat a vstrčil dopis do obálky. Potom jsem odešel do kuchyně a řekl Fritzovi, aby ho okamžitě zanesl na Osmou avenue, a vrátil se do kanceláře.

„Teď,“ řekl Wolfe. „Chci o tom vědět všechno.“

Obvykle, když začnu Wolfovi podávat zprávu o nějaké události, je jedno, jak rozsáhlou a důležitou, díky mé dlouhé zkušenosti a fenomenální paměti se do toho pustím a pak už mi to jde bez většího úsilí. Tentokrát do mě museli několikrát šťouchnout. Na začátku jsem se jaksi nemohl rozjet, protože se ode mne očekávalo každé slovo a pohyb, ale když jsem se dostal k situaci, v níž jsem otevíral okno, šlo mi to hladce a lehce. Jako obvykle to všechno Wolfe nasával bez přerušení.

Mé vyprávění trvalo celou hodinu a půl a potom přišly otázky, ale ne tak mnoho. Ohodnocuji zprávu podle množství otázek, které má, když už dokončím její podání, a teď byla zkouška u konce. Wolfe se opřel a zavřel oči.

Promluvil Parker: „Mohl to být kterýkoliv z nich, ale musel to být Koven. Proč tedy jeho řetěz lží, když věděl, že vy a Goodwin mu budete odporovat?“ Právník pokračoval: „To jest, jestli jejich lži braly v úvahu vaši taktiku, která spočívá v tom, že svému právnímu zástupci řeknete jen to, co si myslíte, že by měl vědět.“

„Pche.“ Wolf otevřel oči. „To je pekelně složité, Archie. Vyzkoušel jste to?“

„Začal jsem. Když jsem to zkusil, místo, aby to bylo lepší, bylo to horší.“

„Ano. Obávám se, že to budete muset napsat. Do zítřejšího rána do jedenácti?“

„Snad ano, ale nejprve potřebuji koupel. V každém případě, proč? Co s tím bez licence můžeme dělat? Předpokládám, že už ji nemáme?“

Ignoroval to. „Jaký, k čertu, je to zápach?“ zeptal se.

„Desinfekce. Je to pro honící psy v případě, že se vám podaří utéct.“ Zvedl jsem se. „Jdu se vydrhnout.“

„Ne.“ Podíval se na hodiny na stěně, které ukazovaly 15:45 – patnáct minut do chvíle, kdy se připojí k Theodorovi a orchidejím na půdě. „Nejprve naše práce. Myslím, že ten seriál Okouzlujícího Dana vychází v Gazette?“

„Ano, pane.“

„Deník a nedělník?“

„Ano, pane.“

„Chci je všechny za poslední tři roky. Můžete je sehnat?“

„Můžu se pokusit.“

„Udělejte to.“

„Teď?“

„Ano. Počkejte chvíli – rozvažte si to, nebuďte zbrklý! Měl byste si poslechnout i instrukce pro pana Parkera, ale nejprve pro vás. Pošlete panu Kovenovi účet za poškození revolveru, pět set dolarů. Měl by jít dneska.“

„Nějaký mimořádný, podle okolností?“

„Ne, pět set babek.“ Wolfe se otočil k právníkovi. „Pane Parkere, jak dlouho trvá, než se otevře žaloba za ztráty a pošle předvolání obžalovanému?“

„To záleží.“ Parkerova slova zněla konečně právnicky. „Jestli se s tím co možná nejvíce pohne a nejsou nepředvídané okolnosti a obžalovaný se může dostavit na předvolání, mohlo by to trvat jen několik hodin.“

„Do zítřejšího poledne?“

„To je docela možné.“

„Potom to proveďte, prosím. Pan Koven zničil urážkou mé prostředky k živobytí. Chci se do toho vložit tak, že od něho budu vymáhat zaplacení sumy jednoho milionu dolarů.“

„M-m-m-m,“ řekl Parker. Mračil se.

Oslovil jsem Wolfa. „Chci se omluvit,“ řekl jsem mu, „že skáču do konečného rozhodnutí. Cramer předpokládal, že projednou všechno ztratíte a hluboko vás pohřbí ve své mysli. Jelikož tohle provádíte úmyslně, já budu proklet.“

Wolfe zabručel.

„V téhle věci,“ řekl Parker, „je to neobvyklé, bylo by vhodnější poslat napsanou žádost o odškodnění vaším právním zástupcem, dáte-li mu přednost. Vypadá to lépe.“

„Je mi jedno, jak to vypadá.“ To byl jeden z důvodů, proč Wolfe povolal Parkera. Wolfe nemaří čas. „Ale musím se zeptat – ta suma, není přehnaná? Celý milion?“

„Není přehnaná. Po statisíce let je mou nejkrásnější představou, že můj příjem představuje milion. Licence detektiva, když už ji jednou ztratíte, se nedostává zpět jednoduše.“

„Dobře. Milion. Budu potřebovat všechna fakta pro načrtnutí žaloby.“

„Máte je. Právě jste vyslechl Archieho, který vám je připomněl. Potřebujete ještě něco víc?“

„Ne. Zkusím to.“ Parker se zvedl. „Ještě jedna věc. Co se týče procesu, to by mohl být problém. Policie tam může pořád ještě šmejdit, a i když tam nebudou, pochybuji, že vpustí cizí lidi do domu.“

„Archie s vámi pošle Saula Panzera. Saul se umí dostat kamkoliv a dělat cokoliv.“ Wolfe zavrtěl prstem. „Já chci, aby to pan Koven dostal. Chci ho vidět v tom pokoji. Dnes ráno jsem se pětkrát pokoušel dostat ho k telefonu, bezúspěšně. Jestli ho tím nedostaneme, potom vymyslím něco, co ho dostane.“

„Dá to svému právníkovi.“

„Potom právník přijde, a jestli není imbecil, třicet minut si dávám na to, aby poslal pro svého klienta, nebo půjdu a přivedu ho sám. Nuže?“

Parker zbytečně neokouněl, otočil se a zabočil vlevo. Znovu jsem si sedl za psací stroj, abych dal dohromady účet za ztrátu revolveru. Po tom, co jsem vyslechl, mi to připadalo jako zbytečné plýtvání papírem.

6. KAPITOLA

To úterý po půlnoci byl na kancelář příšerný pohled. Byl v ní často nepořádek, tak či onak, včetně chvíle, kdy udušená Cynthia Brownová ležela na podlaze s vyplazeným jazykem, ale teď to bylo něco nového. Okouzlující Dan, jak v černobílém, tak barevném provedení, byl všude. Se ztrátou jedné pracovní síly, to jest mne, připoutaného k psacímu stroji, Fritz a Theodore dávali dohromady soubor vytržených stránek a chronologicky je seřazovali, aby byly připraveny ke zkoumání pro Wolfa. S Wolfovým svolením jsem podplatil Lona Cohena z Gazette, aby pro nás vyhledal a zaslal nám výtisky s Okouzlujícím Danem tři roky zpět, a to tak, že jsem mu nabídl výhradní zprávu. Samozřejmě vyžadoval konkrétní údaje.

„Nic moc,“ řekl jsem mu do telefonu. „Jen to, že Nero Wolfe už nemá detektivní kancelář, protože mu inspektor Cramer bere licenci.“

„Dobrej vtip,“ prohlásil Lon.

„Žádnej vtip, je to pravda.“

„Myslíte to vážně?“

„Nabízíme vám to ke zveřejnění. Výhradní zpráva, pokud to nevyžvaní inspektor Cramer, a já si nemyslím, že by to udělal.“

„Kvůli Getzově vraždě?“

„Ano. Jen pár odstavců, protože podrobnosti ještě není možno poskytnout ani vám. Vytáhli mě z vězení na kauci.“

„O tom jsem slyšel. Je to blbost. Prošťouráme časopisy a dodáme je, co nejdříve budeme moci.“

Zavěsil a ani nenaléhal, abych mu podal další podrobnosti. Samozřejmě to znamenalo, že pošle časopisy s Okouzlujícím Danem a reportérem. Když reportér o pár hodin později dorazil krátce poté, co Wolfe opustil v šest hodin pokoj s květinami, nebyl to jen muž s poznámkovým blokem, byl to sám Lon Cohen. Vešel do kanceláře, kde jsem byl já zhroucený u velkého těžkého kartónu na podlaze u mého stolu, sundal si kabát a odhodil ho na kartón, aby ukázal, že Okouzlující Dan je jeho majetek, dokud nebude zaplacen, a prohlásil: „Chci zprávy. Co řekl Wolfe a co Cramer. Fotku Wolfa studujícího Okouzlujícího Dana –“

Natlačil jsem ho zdvořile do židle a dal mu všechno, co jsme byli připraveni mu poskytnout. Přirozeně to nestačilo. To nestačí nikdy. Nechal jsem ho vypálit tucet nebo tak dotazů, dokonce na jeden nebo dva odpověděl, a potom v tom udělal jasno, že to je pro tentokrát všechno a že mám práci. Namítl, že to je podvod, zastrčil poznámkový blok do kapsy a uchopil kabát.

„Snad příliš nespěcháte, pane Cohene,“ zamumlal Wolfe, který nechal rozhovor s ním na mně.

Lon znovu odhodil kabát a posadil se. „Mám devatenáct let, pane Wolfe, než odejdu do penze.“

„Nebudu vás tak dlouho zdržovat,“ povzdechl si Wolfe. „Já už přece nejsem detektiv, jsem primát a proto zvědavý. Funkcí novináře je uspokojit zvědavost. Kdo zabil pana Getze?“

Lon zvedl obočí: „Archie Goodwin? Byla to jeho zbraň.“

„Nesmysl. Mluvím zcela vážně. Taky jsem diskrétní. Vyloučil jsem zdroje informací od svých zákazníků díky oslovi panu Cramerovi. Já –“

„Můžu to zveřejnit?“

„Ne. Nic z toho. Ani nic necitujte. Toto je soukromý rozhovor. Chtěl bych vědět, co na to říkají vaši kolegové, ale netisknout. Kdo zabil pana Getze? Slečna Lowellová? Jestli ano, proč?“

Lon ohrnul svůj spodní ret a znovu ho zvedl: „To znamená, že si jen povídáme.“

„Ano.“

„To pravděpodobně povede k dalšímu rozhovoru, který bychom mohli zveřejnit.“

„Mohli. Nepřebírám za to zodpovědnost.“ Wolfe nebyl příliš horlivý.

„Neměl byste. Co se týče slečny Lowellové, nelenila. Říká se, že Getz zjistil, že čachrovala s procenty tvůrců seriálu Okouzlujícího Dana a měla v úmyslu se toho držet zuby nehty. To mohly být velké peníze.“

„Nějaká jména nebo údaje?“

„Žádná, která bych mohl opakovat.“

„Nějaké svědecké výpovědi?“

„Neslyšel jsem žádné.“

Wolfe broukl: „Pan Hildebrand. Jestli to byl on, proč?“

„To je kratší a smutnější. Řekl o tom přátelům. Už byl s Kovenem osm let a minulý týden mu bylo řečeno, že má na konci měsíce padáka, a vinil z toho Getze. Mohl by nebo nemusel ve svém věku dostat jinou práci.“

Wolfe přikývl: „Pan Jordan?“

Lon váhal: „Toho já nemám rád, ale ostatní mluví, proč ne my? Říkají, že Jordan nakreslil nějaké obrázky, moderní, a dvakrát se pokoušel uspořádat výstavu, aby je ukázal, nabídl je do dvou různých galerií, a pokaždé to Getz nějak zvoral. Tohle má jména a údaje, ale jestli se Getz proto narodil jako mrcha nebo jestli chtěl Jordana –“

„Sám si to vydedukuji, děkuji vám. Pan Getz třeba neměl rád obrázky. Pan Koven?“

Lon obrátil ruce dlaněmi vzhůru: „Nuže? Na co lepšího jste se mohl zeptat? Getz ho zastrašoval a není pochyb čím. Getz vládl v domě, je o tom spousta důkazů, a nikdo nevěděl proč, takže jediná otázka zůstává, co měl s Kovenem. Muselo to být dobré, ale co to bylo? Říkáte, že to je soukromý rozhovor?“

„Ano.“

„Potom je tu něco, o čem jsme už dnes odpoledne začali. Musí se to prověřit, než to vytisknem. Ten dům na Sedmdesáté šesté ulici je na Getzovo jméno.“

„Stačí.“ Wolfe zavřel oči a znovu je otevřel. „A paní Kovenová?“

Lon znovu obrátil ruce: „Muž a žena jsou jako jeden, není to pravda?“

„Ano. Muž a žena tvoří jednoho hlupáka.“

Lonova brada se roztřásla: „Chci to otisknout, proč ne?“

„To už bylo vytisknuto více než před třemi sty lety. Napsal to Ben Jonson.“ Wolfe si vzdychl. „Vyvraťte to, co můžu dělat jen s několika málo útržky?“ Ukázal na kartón. „Chcete to zpět?“

Lon řekl, že ano. Také řekl, že by rád pokračoval v tomto soukromém rozhovoru v zájmu spravedlnosti a veřejného blaha, ale Wolfe měl částečně všechny útržky, které mohl v té chvíli použít. Poté, co jsem doprovodil Lona ke dveřím, vyšel jsem do svého pokoje, abych strávil hodinu nad ubohými osobními záležitostmi, detailem, který jsem už tak dlouho odkládal. Vylezl jsem ze sprchy a vybíral košili, když jsem obdržel zprávu od Saula Panzera, odpovídajícího na výzvu, kterou jsem mu nechal. Dal jsem mu všechny údaje, které mu měly pomoci, a řekl mu, aby podal ráno zprávu v Parkerově právnické kanceláři.

Toho večera po večeři jsme všichni v kanceláři těžce pracovali. Fritz a Theodore uvolňovali Gazette z vazby, hledali správnou stránku a vytrhávali ji, a zbytky ukládali na novou hromadu. Já jsem tloukl do stroje, tři stránky za hodinu. Wolfe seděl za svým stolem, koncentroval se na metodickou a vyčerpávající studii tří ročníků Okouzlujícího Dana. Bylo dobře po půlnoci, když odstrčil židli, zvedl se, protáhl se, protřel si oči a řekl nám: „Je čas jít do postele. Tenhle marast nesmyslů mě znechucuje. Dobrou noc.“

Středeční ráno bylo poněkud jiné než obvyklé ráno. Obvykle snídal ve svém pokoji s ranními novinami v osm. Potom se oholil a oblékl. Potom, od devíti do jedenácti, následovala jeho ranní směna v květinových pokojích. Nikdy nepřišel do kanceláře před jedenáctou a detektivní činnost nesměšoval s prací na orchidejích. Ale tuhle středu to udělal. Zatímco já s Fritzem jsme byli v kuchyni a pochutnávali si na vypečených koláčcích, párečcích, medu a spoustě kávy a pročítali si ranní noviny se dvěma výtisky Gazette, které měly uspokojit Wolfovy renovované síly, Wolfe se proplížil dolů do kanceláře a probral se hromadou Okouzlujícího Dana. Cestu, kterou jsem vždy před snídaní procházel, jsem absolvoval a trošku se protáhl. Vraceje se od snídaně a rozhlížeje se kolem, než si sednu k psacímu stroji, má vycvičená pozornost zaregistrovala, že polovina hromady Okouzlujícího Dana je probrána. Nemyslel jsem si, že ho to tak vezme. Připouštím, že jsem s ním plně sympatizoval. Nejen že jsem se neomluvil za to, že jsem šel za ním nahoru do pokojů s květinami, ale dokonce jsem byl v maléru, že jsem nebyl v kanceláři, abych mu dal šanci tajně vrátit časopisy na místo, když on sešel v jedenáct hodin dolů.

Mým prvním zaměstnáním po snídani bylo předat nějaké instrukce, které mi Wolfe dal večer před tím. Úřední hodiny manhattanských kanceláří začínají jako obvykle a na čísle Levay Recorders, s. r. o. se do 9:35 nikdo neozýval. Potom následoval rozhovor, který znamenal slib okamžité akce, ale kdyby nebylo jména Nero Wolfa, nedokázal bych to. A měl jsem obojí – slib i akci. Chvilku po desáté přijeli dva muži s krabicemi a brašnami s nářadím a během necelé hodiny byli hotovi a odešli. Byla to přesná a fajnová práce. Ani speciální prohlídka by v kanceláři neobjevila nic podezřelého, a drát do kuchyně, natažený kolem podlahové lišty a dál, není podezřelý proto, že není vidět.

Bylo těžké pokračovat v práci na psacím stroji, protože ustavičně zvonil telefon, zvědaví reportéři chtěli mluvit s Wolfem, nebo aspoň se mnou, a nakonec jsem musel požádat Fritze, aby odpovídal a každého posílal do horoucích pekel. Hovor, který mi přepojil, byl z kanceláře OA. Nervózně mě žádají, abych k nim přišel, aby se mě mohli na něco zeptat. Řekl jsem jim, že mám příliš mnoho práce na to, abych odpovídal na ‚Hledají pomoc‘ inzeráty a nemůžu zbytečně mařit čas. O půl hodiny později Fritz přepojil další. Byl to seržant Purley Stebbins. Byl hodný a uctivý, remcal, že Wolfe není oprávněn k tomu, aby zveřejňoval zprávy o ztrátě licence, a že to ještě není oficiální, a jak jsem si mohl myslet, že mně projde odmítnutí spolupracovat s OA na vraždě, když jsem našel tělo, a že mám na výběr – buď rychle dorazím do kanceláře, nebo pro mě pošlou auto a odvezou mě. Nechal jsem ho, až se nadechne.

„Poslouchej, brácho,“ řekl jsem mu, „neslyšel jsem nic o tom, že by se toto město přejmenovalo na Moskvu. Jestli chce pan Wolfe zveřejnit, že zavírá, protože doufá, že mu někdo podá pomocnou ruku nebo mu nabídne práci vrátného, je to jeho věc. Co se týče mé spolupráce, pitomost. Už jste na mě ušili dvě boudy a na radu soudu a mého lékaře zůstanu doma, budu brát aspirin a budu kloktat s kloktadlem a ginem. Jestli přijdete sem, je jedno kdo, nedostanete se dovnitř bez povolení k domovní prohlídce. Jestli pro mě přijdete s jiným zatykačem, řekněme za týrání zvířat, protože jsem otevřel to okno, můžete buď počkat na schodišti, dokud nevyjdu, nebo vyrazit dveře, čemu dáte přednost. Končím.“

„Poslouchejte chvilku, kruci.“

„Nashledanou, vy dvojnásobný blbečku.“

Praštil jsem sluchátkem, třicet vteřin seděl, abych se uklidnil, a rozmýšlel u psacího stroje. Další přerušení nepřišlo po telefonu, ale od Wolfa chvilku před polednem. Seděl znovu za stolem a analyzoval Okouzlujícího Dana. Najednou vyslovil mé jméno a já se otočil.

„Ano, pane.“

„Podívejte se na to.“

Upustil stránku Gazette přes stůl a já ji zachytil. Byla to nedělní půlstránka, barevná, vydaná před čtyřmi měsíci. V prvním rámečku si to Okouzlující Dan pádí po polní cestě na motorce kolem nápisu podél cesty:

~

BROSKVE ROVNOU ZE STROMU! AGGIE GHOOLOVÁ A HAGGIE KROOLOVÁ

~

Druhý rámeček, O.D. zastavil motorku u stromů s broskvemi plnými červeného a žlutého ovoce. Tam stály dvě ženy, pravděpodobně Aggie Ghoolová a Haggie Kroolová. Jedna byla stará a ohnutá, oblečená v režném plátně tak těsném, jak jen lze popsat. Další byla mladá a růžovolící v norkovém kožichu. Jistě si říkáte – to nemohl být norkový kožich. O.D. říkal ve své bublině: „Dejte sem tucet.“

Obrázek tři, mladá žena podává O.D. broskve a stará natahuje ruku, aby jí zaplatil. Obrázek čtyři, stará předává mladé minci a říká: „Tady je tvých deset procent, Haggie,“ a mladá říká: „Mockrát děkuji, Aggie.“ Obrázek šest, O.D. se ptá Aggie: „Proč se nerozdělíte na půl?“ a Aggie mu říká: „Protože to je můj strom.“ Obrázek sedm, O.D. je opět na motorce, ale cítil jsem, že to stačí, a zkoumavě pohlédl na Wolfa.

„Chcete, abych to komentoval?“

„Jestli to pomůže, ano.“

„Zkusím. Jestli to je žrádlo Ligy národního průmyslu, je to špatnej úhel. Jestli myslíte norkový kožich, Pat Lowellová by možná neplatila.“

Broukl: „Jsou tady dvě podobné epizody, jedna každý rok, se stejnými charaktery.“

„Potom to mohlo být zaplaceno.“

„To je všechno?“

„To je teď všechno. Nejsem mozek, jsem písař. Musím dokončit tuhle pitomou zprávu.“

Podal jsem mu papír zpět a vrátil se k práci.

Ve 12:28 jsem mu předal dokončenou zprávu, on odhodil O.D. a začal ji číst. Odešel jsem do kuchyně, abych řekl Fritzovi, že už zase beru telefony, a když jsem znovu vstoupil do kanceláře, zrovna jeden zazvonil. Přešel jsem ke stolu a zvedl ho. Moje každodenní formule byla: „Kancelář Nero Wolfa. Mluví Archie Goodwin,“ ale teď bez licence to bylo zcela jistě nelegální, proto jsem řekl: „Rezidence Nero Wolfa, mluví Archie Goodwin,“ a uslyšel zachraptělý hlas Saula Panzera.

„Podávám zprávu, Archie. Žádné problémy. Koven je zajištěn. Před pěti minutami ji měl v ruce.“

„V domě?“

„Ano. Zatelefonuji Parkerovi –“

„Jak ses dostal dovnitř?“

„Och, jednoduše. Muž, který donesl jídlo od Furnariho, jak jste mi říkal, byl sice hrozně nervózní a stálo mě to deset doláčů, ale jsem tu. Samozřejmě, když už jsem byl uvnitř, musel jsem zapojit jak mozek, tak nohy, ale s vaším plánkem domu, který jste mi nakreslil, to byla tutovka.“

„Pro vás ano. Pan Wolfe s uspokojením říká, že to, co vy umíte, je asi tak hodně, jako vzdálenost, kterou on v životě ušel. Já říkám, že se slibně vyvíjíte. Zatelefonujete Parkerovi?“

„Ano. Musím tam jít podepsat papír.“

„Dobrá. Zatím nashle.“

Zavěsil jsem a řekl všechno Wolfovi. Zvedl zrak, řekl: „Ach!“ a vrátil se ke zprávě.

Po obědě jsme se pustili do zajímavé práce. Wolfe a já jsme vzpomínali na rozhovor s Kovenem v sobotu večer a přemýšleli jsme o zařízení, které bylo instalováno Levay Recorders, s. r. o. Strávili jsme nad tím skoro hodinu, se třemi samostatnými zkouškami, než jsme vše vypracovali k Wolfově spokojenosti.

Potom se to začalo táhnout, hlavně mně. Telefonní hovory ustaly. Wolfe u svého stolu dokončil čtení zprávy, vložil ji do zásuvky, opřel se a zavřel oči. Mohl bych začít konverzaci stejně tak já, ale velmi brzy začaly pracovat jeho rty – vyšpulovat se dopředu, stahovat se zpět a znovu se vyšpulovat – a já věděl, že zaměstnává svůj mozek, proto jsem přešel do kabinetu pro hromadu zpráv z počátku vyšetřování a usadil se, abych si udělal poznámky. Na to, aby pokračoval v pěstování orchidejí, nepotřeboval licenci, i když brzy zřejmě vyvstane otázka, z čeho platit účty. Ve čtyři hodiny odešel do svých pokojů s květinami a já se dál probíral ve zprávách. Během následujících dvou hodin bylo několik telefonátů, ale žádný od Kovena nebo jeho advokáta nebo Parkera. V šest hodin dvě minuty jsem si řekl, že Koven se pravděpodobně dokonale opil kvůli něčemu a nikomu neřekl, kvůli čemu, když se najednou přihodily dvě věci: z haly s Wolfovým výtahem se ozval hluk, jako by se výtah zastavil, a v tu chvíli zazvonil zvonek.

Vešel jsem do haly, rozsvítil světlo na schodišti a podíval se skleněnou tabulí v hlavních dveřích. Byl to norkový kožich, ano, ale klobouk byl jiný. Přistoupil jsem blíže, procházeje kolem Wolfa na cestě do kanceláře, zachytil obličej a spatřil, že je sama. Připochodoval jsem ke dveřím kanceláře a oznámil: „Je tady Patricia Lowellová. Má vstoupit?“

Protáhl obličej. Málokdy přivítá muže, který překročí práh jeho domu. Nikdy nevítá ženy. „Pusťte ji dovnitř,“ zamumlal.

Přistoupil jsem ke dveřím, uvolnil západku a otevřel. „To je ale překvapení, takové mám rád,“ řekl jsem srdečně. Vešla, já zavřel dveře a zastrčil západku. „Mohu flirtovat?“

„Chci mluvit s Nero Wolfem,“ řekla tak tvrdě, že když se člověk podíval na její růžové tváře, bylo to až nepřirozené.

„Jistěže. Tudy.“ Zavedl jsem ji chodbou ke kanceláři. Jednou za čas se Wolfe zvedne, když vstoupí žena, ale tentokrát nejen že zůstal sedět, dokonce mlčel jako hrob. Zvedl hlavu asi tak čtvrt palce, když jsem vyslovil její jméno, ale neřekl nic. Nabídl jsem jí červenou koženkovou klubovku, pomohl z kabátu a přešel ke svému stolu.

„Tak vy jste Nero Wolfe,“ řekla.

Nevyvolalo to žádnou odezvu, nic.

„Jsem k smrti vyděšená,“ řekla.

„Nevypadáte na to,“ zavrčel Wolfe.

„Doufám, že ne. Pokouším se nevypadat na to.“ Začala pokládat svou kabelku na malý stolek u svého lokte, potom si to rozmyslela a položila si ji na klín. „Poslal mě sem pan Koven.“

Bez komentáře. Jen jsme na ni hleděli. Podívala se na mě, potom zpět na Wolfa a zaprotestovala: „Bože můj, vy nikdy nemluvíte?“

„Jen příležitostně,“ opřel se Wolfe. „Dejte mi příležitost. Řekněte něco vy.“

Stiskla rty. Seděla napjatě ve velké, prostorné klubovce v mírném předklonu a polstrovaného opěradla se nedotýkala. „Poslal mě pan Koven,“ řekla a sekala slova, „abych projednala tu absurdní žalobu za ztráty, které jste utržil. Má záměr žalovat vás za ztráty, které utržila jeho pověst díky činům vašeho agenta, Archieho Goodwina. Samozřejmě popírá, že by k vaší žalobě existovaly jakékoliv podklady.“

Zarazila se. Wolfe se setkal s jejím pohledem a stále pokračoval ve svém zlověstném mlčení.

„Taková je situace,“ řekla agresivně.

„Děkuji, že jste přišla, abyste mi to řekla,“ zamumlal Wolfe. „Ukázal byste, Archie, kudy má slečna Lowellová opustit náš dům?“

Postavil jsem se. Podívala se na mě, jako bych jí nabídl smrtelnou urážku, a podívala se znovu na Wolfa. „Nemyslím,“ řekla, „že váš postoj je smysluplný. Myslím, že vy a pan Koven byste se měli v této věci nějak dohodnout. Proč by to nemohlo být – řekněme stornováním obou žalob – vy stáhnete svou žalobu a on svou?“

„Protože,“ řekl Wolfe suše, „má žaloba je oprávněná a jeho není. Jestli jste členem advokacie, slečno Lowellová, měla byste vědět, že tohle je trošku nevhodné, nebo jinak nezvyklé. Měla byste mluvit s mým právním zástupcem, ne se mnou.“

„Já nejsem právník, pane Wolfe. Jsem agentem pana Kovena a obchodní manažer. On si myslí, že právníci nadělají ještě více zmatků, než je přípustno, a já s ním souhlasím. Myslí si, že byste se měli dohodnout vy dva. Není to možné?“

„Nevím. Můžeme to zkusit. Máme tady telefon. Zavolejte ho sem.“

Zavrtěla hlavou. „Není – je nervově vyčerpán. Jsem si jistá, že zjistíte, že je mnohem praktičtější jednat se mnou, a jestli dojdeme k dohodě, schválí to. Garantuji vám to. Proč to tak neudělat – stornovat žaloby?“

„Pochybuji, že by nám to nějak pomohlo.“ Wolfův hlas zněl přesně tak, jako by už byl napůl někde pryč. „Například jedna věc, nebo jeden faktor těchto žalob je otázka, kdo zabil Adriana Getze a proč? Pokud to byl pan Goodwin, žaloba pana Kovena je oprávněná a já to otevřeně přiznávám. Jestli to byl někdo jiný, nepřiznávám nic. Kdybych s vámi o tom diskutoval, začal bych se zvažováním tohoto aspektu. Zeptal bych se vás na některé velmi choulostivé otázky. A pochybuji, že byste riskovala a odpověděla na ně.“

„Vždycky můžu zmlknout. Jaké otázky?“

„Nuže –“ Wolfe sešpulil rty. „Například, jak se má opice?“

„Můžu riskovat a odpovím. Je nemocná. Je v Speyerově nemocnici. Nepočítají s tím, že přežije.“

„Z toho, že na ni někdo otevřel okno?“

„Ano. Jsou na to velmi citlivé, tento druh.“

Wolfe přikývl. „Ten stůl, tamhle u glóbu – ta hromada seriálu o Okouzlujícím Danovi za poslední tři roky. Díval jsem se do nich. V posledním srpnu a září měla opice hlavní roli. Kreslily ji dvě rozdílné osoby, nebo spíše se dvěmi rozdílnými koncepcemi. V prvních sedmnácti obrázcích byla popsána jako zlomyslná – to si člověk domyslí, někým, kdo nesnáší opice. Potom ji někdo popisoval velmi sympaticky a s humorem. Ta změna byla náhlá a každý si jí musel všimnout. Proč? Podle instrukcí pana Kovena?“

Paní Lowellová se mračila. Její rty se rozevřely a znovu sevřely.

„Máte na výběr čtyři možnosti,“ řekl Wolfe útočně. „Pravdu, lež, utéct, nebo odmítnout odpovědět. Kterákoliv z těch posledních dvou ve mě vyvolá zvědavost a já svou zvědavost budu muset nějakým způsobem uspokojit. Kdybyste zkusila lhát, možná, že byste měla šanci, ale na lži a lháře jsem já specialista.“

„Nemám proč lhát. Vzpomínám si na to, že pan Getz protestoval proti způsobu, jakým je opice nakreslena, a pan Koven navrhl, že místo pana Hildebranda ji bude kreslit pan Jordan.“

„Pan Jordan má rád opice?“

„Má rád zvířata. Řekl, že ta opice vypadá jako Napoleon.“

„Pan Hildebrand nemá rád opice?“

„Neměl rád tady tu. Rookaloo to samozřejmě vytušil a jednou ho udeřil. Není to pěkná blbost, pane Wolfe? Chcete v tom pokračovat?“

„Pokud neodejdete, ano. Vyšetřuji protižalobu pana Kovena a dělám to, jak to dělám. Při jakékoliv otázce máte čtyři možnosti – a pátou taky, samozřejmě. Vstát a jít. Jaký jste měla vy pocit z té opice?“

„Myslela jsem si, že je to strašnej protiva, ale pro rozptýlení byl docela dobrej. Byla to moje chyba, že se dostal do toho domu. Já ho dala panu Getzovi.“

„Aha. Kdy?“

„Asi před rokem. Přítel, který se vrátil z Jižní Afriky, mi ho daroval, ale já jsem se o něho nemohla starat, tak jsem mu ho dala.“

„Pan Getz bydlel v Kovenově domě?“

„Ano.“

„Takže jste se té opice vlastně zbavila a umístila ji u paní Kovenové. Jak se jí to líbilo?“

„To nikdy neřekla. Já jsem ne – vím, že jsem se jí měla zeptat. Omluvila jsem se jí a ona to přijala pěkně.“

„Pan Koven měl rád tu opici?“

„Rád se s ní škádlil. Ale škádlil se s ní jen proto, aby naštval pana Getze.“

Wolfe se opřel a sepjal ruce za hlavou. „Víte, slečno Lowellová, zjistil jsem, že ta sága Okouzlujícího Dana není tak beznadějně k ničemu. Je v ní plynulý zatrpklý tón, jakýsi symbol invence, a dokonce příležitostný dotek obrazotvornosti. Ten pondělní večer, kdy byl pan Goodwin ve vězení, jsem zatelefonoval několika lidem, o kterých jsem předpokládal, že budou něco vědět a byli mi doporučeni dalšími lidmi. Bylo mi řečeno, že se obecně říká, i když ne veřejně, že koncepci Okouzlujícího Dana původně dodal panu Kovenovi pan Getz, že pan Getz byl pokračujícím zdrojem inspirace pro příběh i obrázky a že bez něho by si pan Koven ani neškrt. Co vy na to?“

Pat Lowellová úplně ztuhla. „Kecy,“ řekla opovržlivě. „Laciný žvásty.“

„Měla byste to vědět.“ Wolfův hlas zněl uvolněně. „Jestli by ty řeči mohly být pravdivé, připouštím, že já sám si taky ani neškrtnu. Abych podpořil svou žalobu proti panu Kovenovi a zdiskreditoval ho, potřebuji dokázat, že pan Goodwin nezabil pana Getze, ať už nešťastnou náhodou nebo jinak. Jestli to neudělal, kdo potom? Jeden z vás pěti. A každý z vás měl přímý osobní zájem na tom, aby Okouzlující Dan měl dále úspěch a vy podíl na zisku, tak fantastickém zisku. A jestli díky panu Getzovi byl seriál tak úspěšný, proč ho zabíjet?“ Wolfe pokrčil rameny. „Takže, vidíte, já nejsem vůbec hloupý. Probíráme to teprve dvacet minut a vy jste mi už hrozně moc pomohla. Dejte nám další čtyři nebo pět hodin a uvidíme. Jen tak mimochodem.“.

Naklonil se, aby zmáčkl tlačítko na kraji stolu, a vmžiku se objevil Fritz.

„Budeme mít u oběda hosta, Fritzi.“

„Ano, pane,“ řekl Fritz a odešel.

„Čtyři nebo pět hodin?“ překvapeně se dotazovala Pat Lowellová.

„Alespoň tolik. S přestávkou na oběd. Nesnáším obchodní věci u stolu. Půl pro mne a půl pro vás. Tenhle případ je opravdu komplikovaný, a jestli jste sem přišla pro nějakou dohodu, musíme to probrat všechno. No, kde jsme skončili?“

Upřeně ho pozorovala: „Mluvili jsme o Getzovi, neřekla jsem, že neměl nic společného s úspěchem Okouzlujícího Dana. Konečně, já mám taky. Neřekla jsem, že nemohl být poražen. Každý ví, že byl nejstarším a nejbližším přítelem pana Kovena. Měli jsme docela strach z toho, že pan Koven na něj tak spoléhá –“

Wolfe ji zarazil dlaní: „Prosím, slečno Lowellová, nezkazte mi to. Dáváte mi nějaký bod a potom se pokoušíte ho překroutit. Příště řeknete, že Koven říkal Getzovi ‚Prcku‘, aby ukázal svou lásku, jako když muž říká svému nejlepšímu příteli ‚ty starej bastarde‘, kdežto já bych se na to díval jako na komplex méněcennosti, který dovede člověka hluboce ranit, ukazuje své bicepsy. Nebo říkat mi, že vy všichni bez výjimky jste měli hrozně rádi pana Getze a byli jste mu nesmírně vděční. Nezapomeňte, že pan Goodwin strávil mezi vámi několik hodin a o všem mě plně informoval. Také byste měla vědět, že jsem hovořil v pondělí večer s panem Cramerem a dozvěděl jsem se něco o zajímavých faktech, jako o polštáři ležícím na podlaze, propáleném a děravém, svědčícím o tom, že byl použit k utlumení rány střely, a to nemluvím o tom, že vy všichni jste měli k vraždě příležitost.“

Wolfe pokračoval: „Ale jestli trváte na minimalizování Kovenovy závislosti jako na faktu, podívejme se na ni jako na hypotézu a položme si otázku. Řekněme, jen co se týče mé otázky, že Koven cítil silnou zadluženost vůči Getzovi a závislost na něm. Rozhodl se proto něco s tím udělat a přišel na to, že je nezbytné svěřit se jednomu z jeho lidí, aby mu pomohl nebo poradil. Kterého z vás by přišel požádat o radu? Samozřejmě, na první místo musíme dát jeho manželku, ex officio a pro podporu konvencí – a nicméně, to už bez zdvořilosti, musím předpokládat, že vy nebudete ochotná vyzradit cokoli z manželského soukromí svého zaměstnavatele. Za kterým z vás tří by šel – panem Hildebrandem, panem Jordanem nebo vámi?“

Slečna Lowellová byla opatrná: „Myslíte, podle vaší hypotézy.“

„Ano.“

„Za žádným z nás.“

„Ale kdyby cítil, že musí?“

„Ne s něčím tak intimním, jako je tohle. Neodhodlal by se k tomu. Žádný z nás s ním na míle neměl nic opravdu osobního.“

„Jistě se svěřuje vám, vašemu agentu a manažeru?“

„Co se týče pracovních záležitostí, ano. Ne osobních věcí, kromě povrchností.“

„Proč jste se všichni tak soustřeďovali na revolver v jeho zásuvce?“

„Nezajímal nás, ne opravdu – konečně, mne ne. Mně se jen nelíbilo, že tam je, nabitý, tak lehce ho mohl někdo získat, a věděl, že na něj není licence.“

Wolfe pokračoval o revolveru dobrých deset minut – jak často ho viděla, jestli ho někdy vzala do ruky a tak dále, se speciálním zaměřením na nedělní ráno, když ona a Hildebrand otevřeli zásuvku a podívali se do ní. V podrobnostech potvrdila Hildebranda tak, jak jsem ho slyšel říkat to Cramerovi. Nakonec se šprajcla. Řekla, že nebyli všude a ona určitě nehodlá zůstat na oběd, protože, nakonec, se omílá pořád všechno dokola.

Wolfe souhlasně přikývl. „Máte docela pravdu,“ řekl jí. „Došli jsme tak daleko, jak jsme jen mohli, vy a já. Vy je všechny potřebujete. Teď byste měla zavolat panu Kovenovi a říct mu to. Řekněte mu, aby tady byl v osm třicet s paní Kovenovou, panem Jordanem a panem Hildebrandem.“

Seděla a civěla na něho. „Děláte si ze mě legraci?“ zeptala se.

Ignoroval otázku. „Nevím,“ řekl, „jestli to řádně vyřídíte. Jestli ne, promluvím s ním já. Platnost mé a jeho žaloby závisí především na tom, kdo zabil pana Getze. Já teď vím, kdo ho zabil. Musím to říci policii, ale nejprve musím dojednat záležitost s žalobou pana Kovena. Řekněte mu to. Řekněte mu, že jestli musím informovat policii, nejprve musím hovořit s ním a ostatními a v mé žalobě nebude žádný kompromis, a já ji stáhnu.“

„Kecáte.“

„Potom zavolejte.“

„To teda jo.“ Opustila židli a přehodila si kabát. Její oči na něm zkoumavě spočinuly. „Nejsem praštěná!“ Vydala se ke dveřím.

„Spojte mě s inspektorem Cramerem, Archie!“ suše požádal Wolfe. Zavolal: „Dorazí sem, ještě než odejdete!“

Zvedl jsem sluchátko a vytočil číslo. Byla na chodbě, ale neslyšel jsem ani kroky, ani že by se otevřely dveře.

„Haló,“ řekl jsem do sluchátka, dostatečně hlasitě. „Manhattanské oddělení vražd? Inspektora Cramera, prosím. Tady je –“

Přes rameno mi prudce vyletěla ruka a prst zmáčkl vidlici telefonu. Norkový kožich sklouzl na podlahu.

„Proklatě!“ řekla, tvrdě a studeně, ale ruka se jí třásla tak, že prst sklouzl z vidlice. Položil jsem sluchátko.

„Vytočte jí číslo pana Kovena, Archie,“ spokojeně zavrněl Wolfe.

7. KAPITOLA

Za pět minut tři čtvrtě na devět se Wolfův zrak pomalu přenesl zleva doprava a prohlédl si obličeje našich shromážděných návštěvníků. Byl nechutně humorný. Nenáviděl, když musel pracovat hned po obědě, a ze způsobu, jakým svou bradu svěšoval dolů a jemného škubání lícního svalu jsem věděl, že to bude opravdová práce. Jestli je sem dostal lstí, nebo nějak jinak, a já bych se vsadil, že to tak bylo, teď bylo vedlejší.

Pat Lowellová s námi nakonec neobědvala. Nejen že odmítla jít s námi do jídelny. Nechala dokonce tác, který jí Fritz přinesl do kanceláře, zcela nedotčen. Samozřejmě, že to zasáhlo Wolfův žaludek, a pravděpodobně na její vrub padlo, několik nemístných poznámek, ale já jsem je neslyšel, protože jsem tam nebyl. Odešel jsem totiž s Fritzem zkontrolovat instalované zařízení, které udělala Levay Recorders, s. r. o. Bylo to součástí plánu, který jsem zcela chápal. Ještě jsem to v kuchyni zkoušel s Fritzem, když zazvonil zvonek a já přešel ke dveřím. Před nimi jako jeden stáli všichni Kovenovi spolupracovníci. Při stolování se jim dostalo lepších služeb než mně na jejich místě a také lepších služeb v kanceláři.

Když byli usazeni, Wolfe je znovu přejel pohledem zleva doprava – Harry Koven v červené koženkové klubovce, potom jeho žena, potom Pat Lowellová a za mezerou Pete Jordan a Byram Hildebrand proti mně. Nevím, jaký dojem na Wolfa udělal jeho průzkum, ale z místa, kde jsem seděl, to vypadalo, jako by stál proti frontě spojených národů.

„Tentokrát,“ vyhrkl Koven, „nemůžete s Goodwinem uvařit nějakou srandovnější lež. Jsou tady svědci.“

Byl opilý. Řekl bych, že měl šest skleniček, ale možná to bylo ještě více.

„Takhle se nikam nedostaneme, pane Kovene,“ namítl Wolfe. „Je to všechno zamotané a bude nás stát víc než nějaké žvanění, abychom to rozpletli. Vy mi nechcete zaplatit milion dolarů. Já nechci ztratit licenci. Policie nechce připsat další nevyřešenou vraždu na dlouhý seznam. Centrální a dominantní faktor je nevyřešená smrt pana Getze a já navrhuji zabývat se jí se vším všudy. Jestli se dostaneme tam, kde –“

„Říkal jste slečně Lowellové, že víte, kdo ho zabil. Jestli je tomu tak, proč to neřeknete policii? Ona by měla všechno vyřešit.“

Wolfe přimhouřil oči: „Vy to nemyslíte vážně, že, pane Kovene –“

„Kruci, naopak, myslím to vážně!“

„Potom došlo k nedorozumění. Já jsem slyšel slečnu Lowellovou, jak s vámi mluví v telefonu. Nabyl jsem dojmu, že můj záměr informovat policii o smrti pana Getze byl důvod, proč jste sem přišli. Teď se zdá –“

„Nebyl to žádný záměr, který mě sem dostal! To ta vyděračská žaloba, se kterou jste začal! Chtěl bych, abyste ji snědl, a půjdu!“

„Stačí. Potom soudím, že je vám jedno, kdo dostane mé informace jako první, jestli vy, nebo policie. Ale dobrá. Pro jednou. Když mluvím o policii, líbí se mi být –“

Zazvonil zvonek. Když je v kanceláři návštěva, obvykle otevírá dveře Fritz, ale měl rozkaz sedět jako přilepený na svém postu v kuchyni, proto jsem vstal já a přešel do haly, obcházeje oblouk křesel zezadu. Rozsvítil jsem světla na schodišti, abych se podíval kukátkem. Jeden letmý pohled stačil. Rychle jsem se vrátil do kanceláře a zůstal stát, když Wolfe zachytil můj pohled.

„Je tady jeden muž,“ naznačil jsem mu.

Zamračil se. „Řekněte mu –“ Zarazil se a obličej se rozjasnil. „Ne, chci ho vidět. Omluvíte mě na chviličku?“ Odstrčil křeslo, vyhoupl se na nohy a vyrazil, obcházeje Kovena obloukem. Nechal jsem ho projít kolem sedících do haly, a než jsem se k němu připojil, zavřel jsem dveře. Přikročil ke dveřím, podíval se do kukátka a otevřel dveře. Řetěz na dveřích je za rachotu zastavil a Wolfe škvírou dvou palců nakoukl a promluvil: „Nuže, pane?“

Hlas inspektora Cramera byl jakýkoliv, jen ne přátelský: „Chci dovnitř.“

„Pochybuji. Proč?“

„Patricie Lowellová sem vešla v šest hodin a je stále zde. Ostatní čtyři vstoupili před patnácti minutami. Řekl jsem vám v pondělí večer, abyste toho nechal. Vaše licence visí ve vzduchu a vy pořád naplno ouřadujete. Jdu dovnitř.“

„Stále o tom pochybuji. Nemám klienty. Má práce pro pana Kovena, o které víte, už byla skončena a já mu poslal účet. Tihle lidé tady jsou proto, aby diskutovali o žalobě, kterou jsem vznesl proti panu Kovenovi. Na to nepotřebuji licenci. Zavírám dveře.“

Pokusil se, ale neuspěl. Spatřil jsem ve škvíře špičku Cramerovy boty.

„Dobrej Bože, to je něco,“ řekl Cramer zuřivě. „Vy jste dobrej.“

„Myslel jsem si vždycky, že jsem dobrej. Ale tohle –“

„Neslyším vás! Vítr.“

„To je pod naši úroveň, mluvit škvírou mezi dveřmi. Sestupte ze schodů na chodník a já vyjdu ven. Slyšel jste to?“

„Ano.“

„Dobře. Na chodník.“

Wolfe odkráčel k velkému starému věšáku ořechové barvy a sáhl po kabátu. Když jsem mu ho podržel a podal mu i klobouk, vzal jsem svůj kabát, vklouzl do něj a potom se podíval do kukátka. Schodiště bylo prázdné. Mohutná postava stála dole. Odsunul jsem západku na dveřích a otevřel je, nechal Wolfa přejít práh, zabouchl dveře a ujistil se, že jsou zamčené. Prudký vítr se do nás opřel a déšť nás začal bičovat. Chtěl jsem vzít Wolfa pod paží, když jsme scházeli ze schodů. Zauvažoval jsem, co by se stalo, kdyby spadl a rozbil si lebku, ale věděl jsem, že bych ho v tom nenechal.

Udělal to perfektně. Svými zády chránil ten prudký vítr a déšť, což znamenalo, že Cramer k nim musel stát čelem, a zvedl hlas: „Nerad chodím kolem horké kaše, takže pojďme k věci. Vy nechcete, aby ti lidé se mnou hovořili, ale vy s tím nemůžete nic dělat. Tápáte a víte to. Uvěznili jste pana Goodwina za pitomost. Přišel jste a zuříte na mě a zacházíte příliš daleko. Teď se bojíte, že hodlám vyhodit do vzduchu všechny lži pana Kovena. A co více, bojíte se, že chci chytit vraha a nechat ho zavřít městskou policií. Takže vy –“

„Nebojím se těchhle pitomostí.“ Cramer přimhouřil oči, aby je chránil před bičujícím deštěm. „Řekl jsem vám, abyste přestal se svou detektivní činností, a, Bože můj, vy pokračujete. Vaše žaloba proti Kovenovi je šaškárna.“

„To teda není, ale držme se tématu. Je mi zima. Nejsem žádný vrátný. Vy chcete vstoupit do mého domu. Můžete, pod jednou podmínkou. V mé kanceláři je pět lidí, které jsem sem zavolal. Ve stěně je díra, skrytý pohled do kanceláře, který odhalí celý obrázek. Ve stoje, nebo na malé židli, v koutě na konci haly, můžete vidět i slyšet, co se děje v kanceláři. Pod podmínkou, že vstoupíte co nejtišeji a neprozradíte svou přítomnost – můžete vejít.“

Vítr mu odnesl klobouk. Rychle jsem se předklonil a chňapl, ale chybil jsem, a vítr klobouk unášel dále. Byl to zánovní klobouk, Wolfe ho nosil teprve čtrnáct let.

„Podmínkou,“ opakoval, „je, že vstoupíte tiše a zaujmete místo u průhledu, budete se odtud na nás dívat a dáte mi půl hodiny. Potom se k nám můžete připojit, jestli si budete myslet, že byste měl. Varuji vás – nebuďte zbrklý. Do určitého stupně vyšetřování by vaše přítomnost pro mě byla zátěží, neřku-li nemožná, a já pochybuji, že vystihnete, kdy už toho stupně bylo dosaženo. Hledám vraha, a je jen jedna šance z pěti, kdy můžu říct, že ho dostanu. Chci –“

„Myslel jsem si a vy jste to říkal, že jste diskutovali o náhradách škod.“

„Ano. Dostanu buď vraha, nebo náhradu škody. Chcete o tom pořád mluvit?“

„Ne.“

„Promrzl jste, a není divu, v tomhle hurikánu. Mám husí kůži. Jdu dovnitř. Jestli jdete taky, musí to být za podmínky, na které jsme se dohodli. Jdete?“

„Ano.“

„Přijímáte tu podmínku?“

„Ano.“

Wolfe zamířil ke schodišti. Předešel jsem ho a odemkl. Když byli uvnitř, zavřel jsem dveře a zajistil je znovu řetězem. Pověsili si kabáty a Wolfe odvedl Cramera halou k rohu s průhledem. Já přinesl z kuchyně židli, ale Cramer zavrtěl hlavou. Wolfe odsunul tiše panel, podíval se průhledem a přikývl na Cramera. Cramer se do ní podíval a také přikývl. Potom jsme ho opustili. U dveří do kanceláře Wolfe zamumlal něco o svých vlasech a já jsem mu podal kapesní hřeben.

Když jsme vstupovali, hleděli na nás, jako by nás podezírali, že jsme ve sklepě umístili bombu, ale další podezření už nás nemohlo vyvést z míry. Obešel jsem svůj stůl a posadil se. Wolfe se usadil na svém místě, zhluboka se nadechl a změřil je pohledem.

„Omluvte mě,“ řekl mírně, „ale bylo to nečekané. Myslím, že můžeme začít –“ podíval se na Kovena – „řekněme s vaší domněnkou, kterou jste řekl policii, že Getze nešťastnou náhodou zastřelil pan Goodwin při rvačce. To je absurdní. Getz byl zastřelen nábojem, který byl vytažen z vaší zbraně a vložen do Goodwinova revolveru. Goodwin to evidentně nemohl udělat, protože když on jako první uviděl vaši zbraň, Getz už byl mrtev. Proto –“

„To není pravda!“ Koven mu vskočil do řeči. „Už ji viděl před tím, když přišel do mé kanceláře. Mohl se tam dostat později a vzít si náboje.“

Wolfe na něho nevěřícně civěl: „Opravdu mi budete, pane, lhát do očí a trvat na té fantastické pohádce, kterou jste řekl policii? Na těch žvástech?“

„To máte teda proklatou pravdu, budu!“

„Pche.“ Wolfe byl znechucen. „Doufal jsem, že všichni, co tady jsme, jsme připraveni odhalit, co se skutečně stalo. Bylo by opravdu lepší akceptovat vaši domněnku a říci mé informace policii. Možná –“

„Takovou domněnku jsem nevyslovil!“

„V této místnosti, pane Kovene, asi před patnácti minutami?“

„Ne!“

Wolfe protáhl obličej. „Aha,“ řekl rychle. „Je asi nemožné dostat se na tvrdou zemi s mužem, jako jste vy, ale ještě se o to pokusím. Archie, přinesl byste z kuchyně tu nahrávku?“

A já šel. Nelíbilo se mi to. Myslel jsem si, že příliš spěchá. Připouštěje, že ho zřejmě žene kupředu Cramerův příchod, cítil jsem, že tohle představení je daleko od všech nejlepších, a tohle, že vypadá jako situace, kde nemůže být nic horšího, než to nejlepší. Takže jsem šel do kuchyně, bez mrknutí minul Cramera u jeho díry v koutě, řekl Fritzovi, aby vypnul magnetofon, a stál jsem, kabonil se a čekal, až se přetočí páska. Když se přístroj zastavil, vytáhl jsem cívku a vložil ji do kartónového pouzdra a s kartónem v ruce se vrátil do kanceláře.

„Čekáme,“ řekl Wolfe odměřeně.

To mě popohnalo. Na mém stole byl narovnaný stoh podobných kartónových krabic, a když jsem pokládal tu, kterou jsem přinesl, ve chvatu jsem ho shodil. Všichni se na mě podívali a mě to uvedlo do rozpaků. Když jsem přecházel do kabinetu, abych přinesl magnetofon, věnoval jsem jim ledový pohled. Zabral celý roh mého stolu a já musel odsunout zřícená pouzdra na bok, abych udělal místo. Konečně jsem měl magnetofon na správném místě a správně zapojený a také cívku z magnetofonu v kuchyni, vytaženou z pouzdra a na správném místě.

„Můžu?“ zeptal jsem se Wolfa.

„Ano.“

Zmáčkl jsem, knoflík. Nejdřív se ozvalo praskání a tiché prskání, potom Wolfův hlas:

„To není ono, pane Kovene, vůbec ne. Já jen pochybuji, jestli vám to stojí za to, vezmeme-li v úvahu velikost mého minimálního honoráře, najmout si mě pro něco tak triviálního, jako je najít ztracenou zbraň, nebo dokonce odhalení zloděje. Myslel bych si –“

Vypnul jsem. Byl jsem zneklidněn. „Promiňte,“ řekl jsem, „To není on.“

„Mám to snad udělat sám?“ zeptal se Wolfe sarkasticky.

Něco jsem zamumlal a přetočil pásek. Vytáhl jsem cívku, uložil mezi kartóny, vybral další, vytáhl cívku, nasadil a zapnul. Hlas, který se ozval, tentokrát nebyl Wolfův, ale Kovenův – silný a čistý.

„Tentokrát nemůžete s Goodwinem uvařit nějakou srandovní lež. Jsou tady svědci.“

Potom Wolfův: „Takhle se nikam nedostaneme, pane Kovane. Všichni jsme do toho zamotaní a žvaněním to nerozmotáme. Vy mi nechcete zaplatit milion dolarů. Já nechci ztratit licenci. Policie nechce připsat k dlouhému seznamu další nevyřešenou vraždu. Centrální a dominantní faktor je násilná smrt pana Getze a já navrhuji v celé šíři se jí zabývat. Kdybychom toho dosáhli –“

Kovenův: „Řekl jste slečně Lowellové, že víte, kdo ho zabil. Jestli je tomu tak, proč to neřeknete policii? Ta by se tím měla zabývat.“

Wolfe: „To nemyslíte vážně, pane Kovene –“

Koven: „Máte proklatou pravdu, myslím!“

Wolfe: „Potom došlo k nedorozumění. Slyšel jsem, jak jste mluvil se slečnou Lowellovou po telefonu, oba konce. Nabyl jsem dojmu, že můj záměr informovat policii –“

„To stačí!“ zvolal Wolfe. Vypnul jsem to. Wolfe pohlédl na Kovena. „Nazval bych to,“ řekl suše, „domněnkou, že jsem své informace předal policii. Ne?“

Koven neříkal nic. Wolfovy oči se přenesly jinam: „Ne, slečno Lowellová?“

Zavrtěla hlavou. „Nejsem expert na domněnky.“

Wolfe ji opustil. „Nebudeme se přít, pane Kovene. Slyšel jste to. Mimochodem, co se týče té druhé pásky, jejíž začátek jste slyšel díky nemotornosti pana Goodwina, možná jste zauvažoval, proč jsem ji nepředal policii, abych vám dokázal omyl. V pondělí večer, když mě přišel navštívit inspektor Cramer, jsem vás stále považoval za svého klienta a nechtěl vám dělat nepříjemnosti, dokud jsem nezaslechl, co jste řekl. Než pan Cramer odešel, byl tak protivný, že jsem se rozhodl říct mu cokoliv. Teď už nejste můj klient. Prodiskutujeme-li tuhle záležitost realisticky, či nikoliv? Nemíním vás otravovat takovým jednoznačným prohlášením, že jste policii lhal. Nechám to na vás a na nich. Trvám jen na tom, že budeme pokračovat na základech, o kterých oba víme, že jsou pravdivé. S tímto vědomím –“

„Počkejte, minutku,“ ozvala se Pat Lowellová. „V neděli ráno byl revolver v zásuvce. Viděla jsem ho.“

„Já vím. To je jeden z uzlů na provaze a my k němu dojdeme.“ Jeho oči opsaly oblouk. „Chceme vědět, kdo zabil Adriana Getze. Dejme se do toho. Co o ní nebo o něm víme? Víme mnoho.

Za prvé, vzal Kovenovu zbraň ze zásuvky některý den před pátkem a někam ji odnesl. Ta zbraň se dostala zpět do zásuvky, když ji Goodwin těsně před Getzovou smrtí vyměnil a náboje z ní byly umístěny do Goodwinovy zbraně.

Za druhé, myšlenka, že by měl Getz žít dále, byla pro něho z nějakého důvodu tak odporná, že to bylo až nepřípustné.

Za třetí, věděl o účelu Kovenovy návštěvy tady v sobotu večer a o Goodwinově funkci v Kovenově domě v pondělí a znal i podrobnosti procedury naplánované Kovenem a Goodwinem. Jen s –“

„Já je ještě neznám,“ vypískl Hildebrand.

„Ani já ne,“ prohlásil Pete Jordan.

„Nevinný si může dopřát ignorance,“ řekl jim Wolfe. „Těšte se z ní, když ji máte. Jen ten, kdo znal podrobnosti, mohl vymyslit svůj intrikující plán a vykonat ho. Za čtvrté, jeho myšlenkové procesy jsou nevyzpytatelné a defektní. Jeho efektní plán, tak dobře vymyšlený, aby to vypadalo, že Getze zabil Goodwin, zatímco v jedněch ohledech velmi vynalézavý, byl v jiných ohledech omezený. Jít do Kovenovy kanceláře, vytáhnout Goodwinův revolver ze zásuvky a vyměnit místo něho Kovenův, přestěhovat náboje z Kovenovy zbraně do Goodwinovy, dostat se do spodního pokoje, kde Getz spal, střelit ho do hlavy za použití polštáře pro utlumení rány – to všechno bylo dostatečně šikovně koncipováno a odvážně provedeno, ale potom co? Chce si být jistý, že revolver bude nalezen jako stopa, a z docela nepotřebného důvodu ho vhodí do klece s opicí. To byla pravděpodobně improvizace a bezhlavá reakce. Pan Goodwin by určitě tak hloupý nebyl.

Za páté, hluboce a hořce nenáviděl opici, buď si to zavinila sama, nebo ve spojitosti s Getzem. Jen tak zabít člověka a zanechat potřebnou stopu a s potřebnou rychlostí otevřít okno, to znamenalo pouze jeden možný motiv. To znamenalo zvláštní, skutečně jedinečnou zlovůli. Podotýkám, že byla efektivní. Slečna Lowellová mi řekla, že opice umírá.

Za šesté, vložil Kovenův revolver do zásuvky v neděli ráno a poté, co zde byl spatřen, ho znovu vytáhl. To byla ze všeho nejpozoruhodnější strategie. Protože nebylo proč vložit jej do zásuvky, pokud ho nikdo neuvidí, zesnoval to tak, aby musel být viděn. Proč? Mohlo to být jedině proto, že věděl, co se má stát v pondělí, když měl přijít pan Goodwin. Tehdy už vše naplánoval tak, aby byl Goodwin falešně obviněn ze zločinu, a myslel, že to naplánuje s předstihem, aby Goodwina zdiskreditoval. Takže nejen vložil revolver do zásuvky v neděli ráno, také se ujistil, že si někdo všiml toho, že tam je – a ten někdo samozřejmě nebyl pan Koven.“

Wolfe zaměřil zrak na jednoho z nich: „Vy jste viděl tu zbraň v zásuvce toho nedělního rána, pane Hildebrande?“

„Ano.“ Vypísknutí dosáhlo vrcholu. „Ale já jsem ji tam nedal!“

„Neřekl jsem, že jste ji tam dal. Vaše domáhání se neviny ještě nebylo zpochybněno. Vy jste byl v pracovně a vyšel jste nahoru konzultovat s panem Kovenem, náhodně se setkal s paní Kovenovou o poschodí výš, řekla vám, že pan Koven je ještě v posteli, sešel jste do kanceláře, zde našel slečnu Lowellovou a otevřel jste zásuvku a oba jste tam spatřili revolver. Je to tak?“

„Nešel jsem nahoru proto, abych se podíval do zásuvky. Jen jsme –“

„Přestaňte se obhajovat za obvinění, které nikdo nevyslovil. To je hloupé chování. Byl jste to ráno nahoře ještě dříve?“

„Ne!“

„Byl, slečno Lowellová?“

„Nic o tom nevím.“ Mluvila pomalu, vlekle, jako by slova ve větách musela počítat. „To, že jsme se dívali do zásuvky, byla jen náhoda.“

„Byl, paní Kovenová?“

Vypadala zmateně. „Byl co?“ zeptala se.

„Byl pan Hildebrand nahoře to ráno ještě dříve? Potkala jste ho v druhém poschodí a řekla mu, že je váš manžel ještě v posteli a že slečna Lowellová je v kanceláři. Byl už před tím nahoře? To ráno?“

„Nemám nejmenší potuchy.“

„Takže tvrdíte, že nebyl?“

„Nic o tom nevím.“

„Není nic bezpečnějšího než nevědomost – nebo než riskovat.“ Wolfe se znovu rozhlédl. „Abychom dokončili seznam toho, co víme o vrahovi. Za sedmé a za poslední, jeho nepřekonatelný odpor ke Getzovi byl tak velký, že dokonce pohrdl rizikem, že tím, že zabije Getze, může zabít také Okouzlujícího Dana. Jak nepostradatelný byl Getz pro Okouzlujícího Dana –“

„Já jsem Dana vytvořil!“ zařval Harry Koven. „Okouzlující Dan je můj!“ Na každého vrhl pohled. „Já jsem Okouzlující Dan!“

„Pro vůli Boží, drž hubu, Harry!“ řekla Pat Lowellová ostře.

Kovenovi se třásla brada. Potřeboval tři drinky.

„Říkal jsem,“ pokračoval Wolfe, „že nevím, jak nepostradatelný byl Getz pro Okouzlujícího Dana. Svědectví vše zkomplikovalo. V každém případě vrah chtěl, aby zemřel. Už jsem vám vraha vlastně odhalil, víte?“

„To teda ne,“ řekla Pat Lowellová agresivně.

„Potom budu specifikovat.“ Wolfe se k nim naklonil. „Ale nejprve bych řekl něco o policii, především o panu Cramerovi. Je docela schopný rozplést jednoduchý uzel, ale ne tento. To, co mu zkomplikovalo vyšetřování, byla pečlivě připravená lež pana Kovena, jasně potvrzená slečnou Lowellovou a panem Hildebrandem. Kdyby byl k čemu a věřil, že pan Goodwin a já říkáme pravdu se vším všudy, měl by to jednoduché. Bude to pro něj dobré ponaučení.“

Wolfe vystihl chvilku. „Bude možná lepší specifikovat vylučovací metodou. Když si zopakujeme sedm bodů o vrahovi, pak je to hračka. Například pan Jordan je vyloučen číslem šest: to nedělní ráno tady nebyl. Pan Hildebrand je vyloučen číslem tři nebo čtyři, a pak také především číslem šest: před svým pozdějším příchodem nahoře nebyl. Slečna Lowellová je vyloučena pro mě číslem čtyři a pět. A já jsem přesvědčen, že žádný z těch tří, které jsem jmenoval, nesplňují podmínky čísla tři. Nevěřím, že by se pan Koven svěřil kterémukoliv z nich tak důvěrně. Také ne –“

„Zadržte!“ Ode dveří zazněl chraptivý hlas.

Hlavy sebou trhly. Cramer udělal pár kroků dopředu a zastavil se po Kovenově levici, mezi ním a jeho manželkou. Nastalo mrtvolné ticho. Koven s vytočeným krkem civěl nahoru na Cramera, potom se najednou zhroutil a obličej schoval v dlaních.

Cramer, brunátný hněvem, zamračeně pohlédl na Wolfa a řekl: „Krucinál, kdybyste nám to dal! Vy a vaše čísla hry!“

„Nemůžu vám dát to, co si nevezmete,“ řekl Wolfe kousavě. „Teď můžete mít ji. Potřebujete ještě pomoc? Pan Koven byl to ráno ještě v posteli, když ti dva viděli v zásuvce revolver. Ještě? Strávil noc s panem Hildebrandem. Vsadím svou licenci proti vašemu policejnímu odznaku, že ten si vzpomene, že když mluvil s paní Kovenovou v hale, řekla něco, co zapříčinilo, že otevřel zásuvku a podíval se, jestli tam je zbraň. Ještě? Vezměte celý obsah jejího pokoje do vaší laboratoře. Musela schovat revolver mezi své intimní věci a vy byste měl ten důkaz najít. Kovena nemůžete postavit do pozoru a zeptat se ho, jestli a kdy jí řekl, co dělal. Nemůže svědčit proti své manželce. Ale jistě –“

Paní Kovenová se postavila. Byla bledá, ale ovládala se, perfektně klidná. Podívala se dolů na temeno holé manželovy hlavy.

„Vem mě domů, Harry,“ řekla.

Cramer byl jedním krátkým krokem u jejího lokte.

„Harry!“ řekla měkce a paličatě. „Vem mě domů.“

Zvedl hlavu a otočil ji, aby se na ni podíval. Já jsem jeho obličej neviděl. „Posad se, Marcy,“ řekl. „Já to zařídím.“ Podíval se na Wolfa: „Vy máte nahrávku toho, co jsem tady říkal v sobotu, dobrá. Lhal jsem poldům. Tak co? Nechtěl jsem –“

„Buď zticha, Harry,“ vyhrkla na něj Pat Lowellová. „Zavolej si advokáta a nech mluvit jeho. Ty neříkej nic.“

Wolfe přikývl: „To je dobrá rada. Především, pane Kovene, když jsem ještě úplně neskončil. Je tady ta věc s nahrávkou, že pan Getz nejenže vlastnil dům, ve kterém jste bydlel, ale také vlastnil Okouzlujícího Dana a donutil vás brát jen deset procent zisku.“

Paní Kovenová dopadla zpět na svou židli a ztuhla, civějíc na něho. Wolfe se otočil na ni: „Předpokládám, madam, že poté, co jste ho zabila, šla jste do jeho pokoje, abyste hledala dokumenty, pravděpodobně nějaké našla a zničila je. Musela to být součást vašeho plánu z minulého týdne, když jste poprvé tu zbraň vytáhla ze zásuvky – zničit veškeré důkazy o jeho vlastnictví Okouzlujícího Dana, až ho zabijete. To byla hloupost, protože muž jako pan Getz by určitě nenechal tak cenné papíry na tak přístupném místě, a budou jistě nalezeny. To už můžeme nechat na panu Cramerovi. Když jsem řekl, že je tady záležitost té nahrávky, myslel jsem tím nahrávky, kterou jsem prozkoumal a která je moje.“

Wolfe ukázal prstem: „Ta hromada papíru na stole je Okouzlující Dan za poslední tři roky. V jedné epizodě, opakované každoročně s různými obměnami, kupuje broskve od dvou postav, které se v seriálu jmenují Aggie Ghoolová a Haggie Kroolová, která říká, že ona je majitelkou stromu a dává Aggie Ghoolové deset procent částky, kterou dostala, a zbytek si nechává. A.G. jsou iniciály Adriana Getze. H.K. jsou iniciály Harryho Kovena. Je neuvěřitelné, že to je shoda nebo jen žert, především, když se tato epizoda každoročně opakovala. Pan Getz musel mít jedinečně zvrácený charakter, když mu dělalo potěšení takto tajit skutečnost o svém vlastnictví a moci tohoto monstra, a dokonce nutit původního majitele publikovat to každým rokem v této dětské alegorii. Pro mě by deset procent –“

„Ne čistého zisku,“ namítl Koven. „Deset procent z hrubého. Čistého asi čtyři sta, a já –“

Zarazil se. Jeho žena řekla: „Ty chudáčku.“ Vstala ze židle, stála a dívala se na něho, ztuhlá a nepřístupná, zdrcená a malá.

„Ty ubožáku!“ řekla s trpkým opovržením. „Nejen ubožáku. Ubožáci mají odvahu, že?“

Otočila se tváří k Wolfovi. „Dobrá, dostal jste ho. Jedinkrát, kdy jednal jako muž, a teď nemá odvahu podívat se pravdě do očí. Getz vlastnil Okouzlujícího Dana, to je pravda. Když dostal ten nápad a zaplatil za něj, dávno tomu, a přijal Harryho, aby kreslil a vedl to, Harry měl trvat alespoň na polovině zisku, ale to neudělal. Nikdy netrval na ničem a nikdy by to neudělal, a Getz to věděl. Když se Okouzlující Dan chytil a probíhal roky a stával se větším a větším, Getzovi nevadilo, že je na něm Harryho jméno a sláva, protože on byl majitelem a měl z toho peníze. Říkal jste, že měl pokroucený charakter, možná to bylo ono, jen já bych to tak nenazvala. Getz byl upír.“

„Souhlasím,“ zamumlal Wolfe.

„Tak to bylo, když jsem potkala Harryho, ale dozvěděla jsem se to, až jsme se vzali. Před dvěma lety. Připouštím, že Getz by nebyl zabit, nebýt mě. Když jsem zjistila, jak to je, snažila jsem se s Harrym rozumně promluvit. Řekla jsem mu, že bude jeho jméno spojeno s Okouzlujícím Danem tak dlouho, dokud mu Getz nedá větší podíl, alespoň polovinu, a ať to po něm žádá. Prohlásil, že se pokusí, ale prostě nebyl dost mužem. Řekla jsem mu, že jeho jméno je tak známé, že to s ním může skoncovat a začít jiný seriál, svůj vlastní, ale pro to nebyl taky dost mužem. Není muž, je to ubožák. Nemůžu si pomoct. Provokovala jsem ho, připouštím. Prohlásím to jako svědek, jestli budu muset. A vím, že jsem ho neznala tak dobře, jak jsem si myslela. Nevěděla jsem, že hrozí nebezpečí, že díky mě bude tak zoufalý, že spáchá vraždu. Nevěděla jsem, že to udělá. Samozřejmě se zhroutil, ale jestli řekne, že jsem věděla, že se rozhodl zabít Getze, budu to muset popřít, protože to není pravda.“

Její manžel civěl na týl její hlavy s otevřenými ústy.

„Aha.“ Wolfův hlas byl tvrdý a studený. „Nejprve jste si naplánovala svést to na cizince, pana Goodwina – co víc, dva cizince, protože já jsem v tom taky. A když to selhalo, hážete vinu na svého manžela.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, madam. Vaší nejhloupější chybou bylo to otevřené okno, abyste zabila opici, ale byly ještě další. Pane Cramere?“

Cramer musel udělat jen jeden krok, aby ji chytil za paži.

„Dobrý Bože!“ zasténal Koven.

Pat Lowellová řekla Wolfovi tenkým, ostrým hlasem: „Tak proto jste pro mě pracoval.“

Bylo to houževnaté dítě, tohle děvče.

Kdo je můj otec

1. KAPITOLA

Stává se to jednou či dvakrát týdně. Když se Lily Rowanová a já vracíme z divadla nebo z večírku či z hokejového zápasu, vystoupíme z výtahu a přijdeme ke dveřím jejího bytu v nejvyšším poschodí velkého činžovního domu na 63. třídě mezi Madisonem a Parkem, a tu se vynoří ta podstatná otázka. Pro mne: mám ustoupit stranou a počkat, až to udělá ona? A pro ni: má ona počkat a nechat to udělat mne? Nikdy jsme se o tom nebavili, a vždycky to dopadne stejně. Když vytáhne klíče a vylezeme z výtahu, usměje se na mě, což znamená „ano, máš svůj klíč, ale jsou to moje dveře“, a já odpovím úsměvem a jdu ke dveřím za ní. Rozumí se, že můj klíč je pro případy, které nastávají málokdy.

To čtvrteční srpnové odpoledne jsme byli na stadionu Shea podívat se, jak to Meti naloží Obrům (a taky jim to natřeli, 8:3), a bylo teprve čtvrt na šest, když strkala klíč do zámku.

Když jsme byli uvnitř, zavolala na služebnou Mimi, že je doma, a šla do koupelny. Já zamířil k barovému stolku v rohu až příliš velkého obývacího pokoje, s peršanem šest krát deset metrů na podlaze, pro gin, led, tonik a skleničky. Než jsem došel s podnosem na terasu, už tam seděla u stolku pod plátěnou roletou a prohlížela si mou ligovou tabulku, do níž vždycky vyplňuji výsledky.

„Paráda!“ řekla, když jsem položil tác na stolek. „Harrelson trefil třikrát a vybodoval batmana po dvou přebězích. Kdyby teď stál přede mnou, tak ho obejmu! Je to dobré.“

„Tak to jsem tedy rád, že tu není.“ Podal jsem jí skleničku a posadil jsem se. „Kdybys toho kluka pořádně stiskla, polámala by sis žebra.“

Ozval se něčí hlas: „Já odcházím, slečno Rowanová.“

Otočili jsme se. Mladá žena ve dveřích pokoje byla v bytě nová. Viděl jsem ji teprve dvakrát, ale byla radost na ni pohledět: měla ty správné křivky, zrovna správně zaoblené na vhodných místech její středně vysoké postavy, a její teple snědá pleť se přesně hodila k živým černým očím. Temně hnědé vlasy měla vzadu svázané do drdolu. Jmenovala se Amy Denovová a promovala v červnu u Smithe. Lily ji před deseti dny najala za stovku týdně, aby jí pomohla najít a uspořádat materiály pro knihu, kterou nějaký člověk chtěl napsat o jejím otci, jenž nahrabal hromadu peněz stavbou odpadových stok a jiných věcí a zanechal jí tolik prachů, že by si mohla držet deset takových bytů, jaký má.

Když odpověděla na pár Lilyiných otázek, ta dívka odešla a my se dali do diskuse o baseballu; zaměřili jsme se na otázku, mají-li vůbec Meti někoho kromě Tommyho Davise a Buda Harrelsona a Toma Seavera a jestli se dožijeme toho, že budou mít třeba i někoho lepšího. Popíjeli jsme a klábosili, a bylo šest, když jsem vstal, abych dal Lily dost času na převlečení k slavnostní večeři, na níž přislíbila účast nějaké organizaci, která se snaží odstranit rasovou diskriminaci řečněním. Já měl o trochu později také nějaké řízení, ve kterém jsem hodlal odstraňovat přebytek finančních prostředků několika svých přátel tím, že mi bude bohdá padat karta lépe než jim.

Jenže dole ve vestibulu mě někdo zdržel. Vrátný Albert mi šel právě otevřít domovní dveře, když jsem uslyšel své jméno. Otočil jsem se a viděl jsem, že Amy Denovová vstává ze židle a jde ke mně. Hezky se na mne usmála a řekla:

„Mohla bych vás na minutku obtěžovat a na něco se vás zeptat?“

„Jasně, ven s tím,“ povídám a ona pohlédla na Alberta a tomu to hned došlo a odešel. Řekl jsem, že se na to můžeme raději posadit, a tak jsme se vydali k lavici při stěně, ale dveře se znovu otevřely, vešel nějaký pán a paní, přešli k výtahu a zůstali tam stát.

Amy Denovová řekla: „Že je tady příliš rušno? Řekla jsem sice ‚minutku‘, ale mám dojem… může to trvat o chviličku déle. Mohl byste? A já… je to něco čistě osobního… Chci říct týká se to mě osobně.“

Těch dolíčků v tváři jsem si předtím nevšiml. Vždycky víc působí na snědé pleti než na bledé. „Vám je dvaadvacet,“ pravil jsem.

Přikývla.

„Tak to bude minutka stačit. Teď si ho neberte, jste moc mladá na to, abyste to posoudila. Počkejte aspoň rok, a –“

„Ach, to není to! Tohle je čistě osobní záležitost.“

„Nemyslete si, že manželství není. To je sakramentsky osobní záležitost, v tom je ta potíž. Jestli teda myslíte hodinku spíš než minutku, tak to lituji; mám něco domluveno na osm hodin, ale tady kousek odtud je malý podnik, kde se dá dostat něco k pití a dobrý sendvič s vajíčkem a sardinkami. Jestli máte ráda sardinky.“

„Mám.“

Dveře se zas otevřely, vešly dvě dámy a namířily si to k výtahu. Opravdu, tohle není místo k rozhovoru o čistě osobních záležitostech.

Dobře se s ní šlo, ani vás nepředbíhala, ani nezůstávala krok pozadu, ba ani směšně neposkakovala. V tuto denní dobu v srpnu bylo v zadní části baru „V chládku“ plno místa, tak jsme si sedli k rohovému stolku, kde jsme si s Lily už kolikrát dali něco k zakousnutí. Když číšnice vyslechla naše přání a odešla, zeptal jsem se, jestli by mohla počkat s osobními záležitostmi, až budeme mít něco v žaludku.

Potřásla hlavou. „Raději bych snad…“ Pár vteřin se odmlčela a pak vyhrkla: „Chci, abyste našel mého otce.“

Povytáhl jsem obočí. „Ztratil se vám?“

„Ne. Neztratil se mi… protože já ho nikdy neměla.“ Řekla to rychle, jako kdyby jí v tom chtěl někdo zabránit. „Rozhodla jsem se, že o tom musím někomu říct – to bylo asi před měsícem – a pak jsem dostala to místo u slečny Rowanové a zjistila jsem, že vás zná, a setkala jsem se s vámi, a samozřejmě vím o vás a o Nero Wolfovi. Nechci ale, aby to dělal Nero Wolfe, chci, abyste to dělal vy.“

Teď to bylo bez dolíčků a ty živé černé oči upírala na mne.

„To nepůjde,“ řekl jsem jí. „Pracuji na plný úvazek u pana Wolfa, čtyřiadvacet hodin denně a sedm dní v týdnu, když je třeba, a žádnou práci jen pro sebe neberu. Ale teď mám hodinu čas,“ – pohlédl jsem na hodinky – „hodinu a dvacet minut, a jestli potřebujete nějaký nápad, tak vám možná nějaký dodám bezplatně.“

„Já ale potřebuji víc než nápad.“

„To vy nemůžete posoudit. Příliš blízce se vás to týká.“

„To se mě tedy týká.“ Ty oči se ze mne nehnuly. „Nikomu jinému než vám bych to neřekla. Vůbec nikomu. Když jsem se s vámi minulý týden poprvé setkala, hned jsem cítila, že vy jste ten jediný muž na světě, kterému bych mohla ten úkol svěřit. Takový pocit jsem nikdy předtím neměla, ani z žádného muže, ani z žádné ženy.“

„To je tedy paráda,“ řekl jsem, „ale tu omáčku si nechte od cesty. Říkáte, že jste otce nikdy neměla?“

Odvrátila zrak, neboť přišla číšnice s nápoji a sendviči. Když jsme byli obslouženi a zůstali zas o samotě, pokusila se o úsměv. „To nebylo v přeneseném slova smyslu.“ Mluvila tichounce a musel jsem napínat sluch. „Myslela jsem to doslovně. Nikdy jsem neměla otce. Nevím, kdo to byl. Nebo je. Nevím, jak se vlastně jmenuji nebo jak bych se měla jmenovat. Nikdo tohle neví – vůbec nikdo! Až teď vy. Myslím, že Denovová nebylo skutečné jméno mé matky. Myslím, že nebyla vůbec vdaná. Víte, co znamená Denovo? Dvě latinská slova, de novo?“

„Něco nového. Nova je nová hvězda.“

„Znamená to ‚znovu‘. ‚Zase od začátku.‘ Začala znovu, zase úplně od začátku, a tak přijala jméno Denovo. Kdybych si tím mohla být jistá!“

„Nezeptala jste se jí?“

„Ne. Chtěla jsem, měla jsem to v úmyslu, a teď už nemohu. Je už mrtvá.“

„Kdy zemřela?“

„V květnu. Jen dva týdny před mou promocí. Přejelo ji auto. Řidič ujel.“

„Chytili ho?“

„Ne. Vůbec ho nevypátrali. Ještě ho hledají; aspoň to říkají.“

„A co příbuzní? Sestra nebo bratr…“

„Žádné nemám.“

„Musíte mít někoho. Každý má nějaké příbuzné.“

„Ne, nikoho. Může být ovšem někdo s jejím pravým jménem.“

„Určitě nikoho nemáte? Bratrance, sestřenice, strýce, tety…“

„Nemám.“

Zamotávalo se to. Nebo spíš to bylo až příliš prosté a jednoduché. Znal jsem lidi, kteří se pokládali za opuštěné, ale Amy Denovová byla na tom tak doopravdy; u ní to nebyla jen představa. Navrhl jsem, abychom ochutnali sendviče, a ona souhlasila, vzala si jeden a kousla do něho. Když s někým poprvé stoluji, ať je to muž, nebo žena, všimnu si obvykle jeho chování při jídle, protože to prozrazuje leccos o tom člověku; tentokrát však jsem to nevnímal, protože způsob, jakým si ukousla, žvýkala, polykala či utírala si rty, měl pramálo co dělat s její patálií. Přesto jsem si všiml, že neztratila chuť k jídlu a že dokazuje, že jí kombinace sardinek s vejcem vyhovuje, neboť snědla svůj díl beze zbytku. Zeptala se mě, jestli je to jedno z oblíbených jídel Nero Wolfa, a já jí odpověděl, že není a že by se asi nad ním ošklíbal. Když byl talíř prázdný, řekla, že by si byla nemyslela, že dostane hlad z toho, že někomu prozradí tajemství, které v sobě už tak dlouho nosí, ale že se to právě stalo. Trošku se přitom usmála a dolíčky byly zase na světě. Pak pravila: „Člověk vlastně nezná sám sebe, že?“

„Přijde na to,“ řekl jsem. „Někteří z nás se znají až moc dobře, a někteří zase ne dost. Já třeba ani nechci vědět, proč ráno lezu z postele jako ve snu, třeba bych pak už nikdy neusnul. Čert to vem, vždycky se nějak ven dostanu. Ale vy, vy nejste jako ve snu, vy jste pod ostrým reflektorem, který jste sama na sebe obrátila. Proč ho prostě nezhasnete?“

„Já jsem ho na sebe neobrátila. To udělali jiní, hlavně moje matka. Já ho nemohu zhasnout.“

„No, tak dobře. Co je tedy vaše hlavní otázka? Skutečné jméno vaší matky, nebo váš otec?“

„Otec, samozřejmě. S matkou jsem přece žila celý život, a myslím, že to, že chci znát její pravé jméno a něco dalšího o ní, je jen… no, asi zvědavost. Ale o otci prostě musím něco vědět! Je naživu? Čím je? Jeho geny mě přece stvořily!“

Přikývl jsem. „Jo, chodila jste k Smithovi. Až moc jste se toho dozvěděla o genech. Pan Wolfe jednou řekl, že vědci by si měli nechávat své poznatky pro sebe; jejich šířením zbytečně komplikují ostatním lidem život. Dáte si kávu?“

„Ne, děkuji.“

„Mají tady dobré zákusky.“

Zavrtěla hlavou. „Přiznám se, že bych něco dokázala sníst, divím se, že mám takový hlad, ale raději ne. Co si vy tedy…? Řekl jste, že vás třeba něco napadne.“

„To jsem tedy řekl.“ Obrátil jsem ruku na stole. „Je to tvrdý oříšek. Potřebujete bohužel víc než jenom nápad, i když by byl od člověka, kterému věříte. To mi tedy neuniklo. To, co vy chcete – tam je naděje tak jedné k milionu, že – řekněme – týdenní šťourání to vyřeší, ale pravděpodobnější je, že to bude dlouhá a velice nákladná operace. Kolik máte peněz?“

„Moc ne. Samozřejmě bych vám chtěla zaplatit.“

„Mně ne. To už jsem vám přece vysvětlil. Jenže Nero Wolfe má přehnané představy o honorářích; proto bych potřeboval vědět přesně, jak na tom jste. Jestli mi to chcete povědět.“

„Ovšem, že vám to povím. Já jsem nikdy nic nevydělala, nic, co by stálo za řeč, a i to jsem utratila. Mám jen to, co mi zůstalo po matce po zaplacení za… za kremaci. K tomu dala přesné instrukce. Zůstalo trochu přes dva tisíce dolarů v bance, to je všechno. Žádné dluhy nejsou a já taky nikomu nic nedlužím.“

Zdvihl jsem obočí. „Co vaše matka dělala pro – ne, to není podstatné. Vydělala dost, aby vás mohla poslat na drahou vysokou školu. Nebo s tím někdo pomohl?“

„Ne. Všechno dělala sama. Chtěl jste se zeptat, co dělala pro živobytí. Pracovala pro televizního producenta, byla ve stejném místě celou dobu, co pamatuji. Myslím, že musela mít patnáct tisíc ročně, možná i víc. Nikdy mi to neřekla.“ Ty živé černé oči hleděly přímo na mne. „Kdybych Nero Wolfovi zaplatila ty dva tisíce dolarů, tak by vám tu práci přidělil, že?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ani by se o tom nebavil. Věděl by, že to může trvat rok, a on se nezdráhá účtovat zákazníkovi pět papírů za týdenní práci. Říkala jste, že o něm něco víte, ale zřejmě nevíte. Je umíněný a nafoukaný a namyšlený a myslí si, že je nejlepší detektiv na světě, a já si to myslím také, jinak bych byl od něj už dávno odešel. Myslím si, že zasloužíte pomoc se svým problémem, a vy jistě tu pomoc potřebujete, a líbí se mi dolíčky na vašich tvářích, ale kdybych mu o vás pověděl a navrhl mu, aby se s vámi setkal, jen by na mne zíral. Myslel by, že mi přeskočilo. Mám jeden nápad, o kterém byste mohla uvažovat. Slečna Rowanová ráda něco dělá pro druhé lidi a má hromadu peněz, a kdybyste –“

„Neopovažte se jí něco o mně říct!“

„Tak hned nevyskakujte! Ani by mě nenapadlo jí to říkat, ani nikomu jinému. Myslel jsem si jen, že byste jí to mohla říct sama, a –“

„Neřekla bych to vůbec nikomu!“

„Oukej, já taky ne. Umíte pěkně blýskat očima.“ Díval jsem se na ni. „Podívejte, slečno Denovová. Jdu od toho pryč jenom proto, že musím. Co se mne týče, rád bych se do toho pustil už proto, že by to pravděpodobně mělo zajímavé háčky a zvraty a že by bylo hezké mít klientku, na kterou je radost pohledět. Kromě toho je tu možnost, že bychom měli co dělat s vraždou. Když slyšíte, že –“

„Vraždou?“

„Jistě. Je to pouhá možnost, ale existuje, protože když slyšíte o tom, že někoho přejeli a řidič ujel a že toho řidiče nechytli, tak vás to musí napadnout. Zmiňuji se o tom jen proto, že je to jeden z důvodů, proč bych se do toho rád pustil. Jenže s panem Wolfem není ani ta nejmenší šance, a tím to hasne. Moc mě to mrzí, opravdu moc.“

Potřásla hlavou, nespouštějíc ze mne oči. „Ale, pane Goodwine, takhle jsem úplně bezmocná.“ Možnost, že jde o vraždu, ji zřejmě neodradila. „Co si počnu? Nikomu jinému to nemohu říct.“

Tím to skončilo. Necítil jsem se moc na koni, když jsem o dvacet minut později zastavil na Park Avenue taxík jedoucí směrem do města a udal taxikáři adresu Saula Panzera. Být zaměstnancem a spolupracovníkem nejlepšího detektiva na světě – tohle nemusíte spolknout – je prima, ale když vám hezké děvče řekne, že jste jediný muž na světě, kterému důvěřuje, ať je to třeba úplný kec, a vy se k ní otočíte zády, tak se nemůžete cítit na vrcholu blaha.

Seděl jsem schlíple v taxíku a snažil se upnout mysl na baseball a mužstvo Metů.

Bylo za šest minut osm, když jsem vystoupil na rohu 38. třídy a Park Avenue. A co se pak stalo s finančními prostředky mých přátel, nemluvě o mých vlastních, o tom raději pomlčím. Někdy karty prostě nechtějí padat.

2. KAPITOLA

Můj páteční program se odvíjel přesně podle dohodnutého scénáře. Ve tři čtvrti na deset jsem vyšel ze starého hnědokamenného domu na Západní 35. třídě, zašel do garáží za rohem na Desáté avenue pro zavřený Heron, který patří Wolfovi a se kterým já jezdím, a vyjel jsem směrem na Long Island, kde Wolfe trávil tři dny jako host Lewise Hewitta, jenž má deset tisíc orchidejí ve dvě stě stop dlouhých sklenících. Když jsme jeli zpátky do Manhattanu s ním na zadním sedadle, kde se jako vždy držel zvlášť na objednávku instalovaného popruhu, protože podle něj nelze žádnému automobilu ani na vteřinu důvěřovat, musil jsem dávat dobrý pozor na nerovnosti a prudké brzdění. Ne kvůli Wolfovi, neboť já věřím, že protřesení mu svědčí, nýbrž kvůli květináčům s orchidejemi v kufru, které nebyly v bedničkách a z nichž dva obsahovaly nové křížence Laelie druhů schroederi a ashwortiana. Měly cenu tak každý dva papíry, ale podstatné bylo, že nikdo jiný na světě než Hewitt, a teď tedy i Wolfe, žádné nevlastnil. Když jsem zastavil u chodníku před starým hnědokamenným domem, zahoukal jsem a Theodore Horstmann vyšel ze dveří a sešel po schůdkách, aby mi pomohl odnést květináče dovnitř a vyvézt je výtahem do skleníků pod střechou, jak jsme měli dohodnuto. Wolfe si nesl svůj kufr sám.

K tomu nemám žádnou teorii, ale pravidlo. Potřebuje tělesné cvičení. Než jsem sjel dolů do kanceláře, byl už za svým psacím stolem, sedě na jediné židli, kterou pokládá za uspokojující vzhledem k své váze a rozloze, a prohlížel poštu. Fritz vstoupil v patách za mnou a ohlásil oběd.

U stolu v jídelně na druhé straně předsíně se o práci nikdy nemluvilo. Stejně, co se práce týče, nebylo co řešit, a já neměl v úmyslu se zmiňovat o problému Amy Denovové – ani teď, ani kdykoli jindy. Hovor se vedl o čemkoli a o všem, obyčejně podle Wolfova výběru, ale tentokrát jsem ho zahájil já poznámkou, že jeden člověk mi řekl, že šiš kebab je stejně dobrý, ba lepší, s kozlečím masem místo jehněčího. Wolfe pravil, že kterékoli jídlo je lepší s kozlečím než s jehněčím, že však čerstvé kůzle, správně poražené a rozkrájené, se nedá sehnat v celém newyorském okolí. Pak přešel od masa k slovům a řekl, že šiš kebab je chybný název. Má to být sík kebab, es, dlouhé í, ká. Tak se to nazývá v Indii, odkud to pochází. V hindštině a urdštině „sík“ je tenká železná tyčka s okem na jednom konci, na druhém konci zaostřená, a kebab je kulatý karbenátek. Řekl, že nějaký evropský osel z toho udělal „šiš“ místo „sík“, a ten by zasloužil, aby nikdy nedostal sík kebab z jehněčího, ale jen z tuhého starého osla. Ještě rozebíral lidi, kteří komolí cizí slova, když jsme dojedli maliny, rozšlehané Fritzem nad horkou párou a smíchané se smetanou, cukrem, žloutky, sherry a mandlovým výtažkem; pak přešel ke svému psacímu stolu s došlou poštou a já usedl k svému, abych zanesl přírůstky, které vymámil na Lewisi Hewittovi, do záznamů pěstovaných rostlin.

Ve čtyři hodiny, když Wolfe odjel výtahem pod střechu ke své pravidelné dvouhodinové odpolední seanci s Theodorem a orchidejemi, vyšel jsem po schodech o dvě poschodí výš do svého pokoje udělat pár nutných věcí, jako prohlédnout ponožky a vyměnit pásku v mém osobním psacím stroji. Tahle zařizování vždycky trvají déle, než člověk očekává, a tak když jsem uslyšel domovní zvonek, který je propojen do mého pokoje, a pohlédl na hodinky, překvapilo mě, že je už skoro tři čtvrti na šest. Nechal jsem otevření dveří na Fritzovi, je to jeho starost, když nejsem dole, ale za pár minut zabzučel domácí telefon, a když jsem ho zdvihl, Fritz mi hlásil, že chce se mnou mluvit mladá dáma, jež udala své jméno jako Denovová, a tak jsem ho požádal, aby ji uvedl do předního pokoje.

Když vystoupíte po schůdkách starého hnědokamenného domu a vejdete dovnitř, druhé dveře vlevo z předsíně jsou kancelář. První dveře vedou do místnosti, které říkáme přední pokoj a která se příliš nepoužívá – obyčejně jen pro odložení lidí, které nechceme mít v kanceláři. Její zařízení není valné, vůbec ne jako kancelář nebo kuchyně, protože Wolfe tam zřídka vstoupí, a je mu to tedy úplně fuk. Když jsem vešel, Amy Denovová seděla na židli u okna. Vstala a řekla: „No, tak jsem tady.“

„To vidím.“ Pokročil jsem k ní. „Je hezké vás vidět, a nechci být nezdvořilý, ale myslím, že jsem se včera vyjádřil jasně.“

„Ach, velice jasně.“ Pokusila se o úsměv, ale nějak to nevyšlo. „Ale já se rozhodla, že za vámi musím znovu přijít, a zřejmě i za Nero Wolfem, a tak jsem… něco jsem udělala.“ Měla pod levou paží kabelku z hnědé kůže s velkou přezkou. Sedla si, otevřela ji a vyndala balíček v novinovém papíru, sevřený několika gumičkami. Podala mi ho a já ho vzal do ruky, abych ji neurazil. „Je to dvacet tisíc dolarů,“ řekla, „v stodolarových bankovkách.“ Teď se již usmála. „Vy byste řekl dvacet papírů. Samozřejmě je musíte přepočítat.“

Nic vhodného mi slina nepřinesla na jazyk, tak jsem získával čas stahováním gumiček a rozbalováním novin, abych se podíval dovnitř. Byly tam stovky, některé nové a některé opotřebované, svazečky sepnuté kancelářskými sponkami, a vypadaly pravé, když jsem jimi zalistoval. Bylo jich deset ve svazku, jenž jsem přepočítal, a svazků bylo dvacet. Znovu jsem je zabalil a zajistil gumičkami.

„Za pět papírů týdně,“ pravila, „je tu tedy dost na čtyři týdny.“

Z předsíně bylo slyšet zahrkání zastavujícího výtahu. Wolfe se vracel dolů ze skleníků.

„Těch pět papírů, to byl jen honorář,“ řekl jsem. „To nezahrnovalo výlohy. Ale to byl trochu zvláštní případ, vždycky to není pět papírů týdně. Chcete mi říct, že hodláte najmout Nero Wolfa a že skládáte tohle jako zálohu?“

„Ano. Jistěže. Za předpokladu, že vy to povedete.“

„Vede to vždycky on. Já pouze provádím práci.“

„Tak dobře, když vy budete dělat tu práci.“

„To budu. On se zabývá jen přemýšlením. Jdu mu to vysvětlit a pak vás zavolám. Počkáte tady?“

Zamračila se a zavrtěla hlavou. „Nechci o tom mluvit s nikým jiným než s vámi.“

„Tak z toho nebude nic. On by nevzal klienta, se kterým se nesetkal. To nikdy neudělal a nikdy neudělá.“

Sevřela pevně rty a dvakrát se zhluboka nadechla. „Myslím, že to zvládnu. Tak dobrá.“

„Dobře. Nebudete jím nadšená, ale můžete mu důvěřovat tak jako mně.“ Poklepal jsem na balíček. „Chcete, abych mu o tomhle něco pověděl?“

„Nechci. O tom není co povídat kromě toho, že je to tady.“

„Předpokládám, že jste to získala zákonně?“

„Samozřejmě.“ Dosud se mračila. „Nevyloupila jsem banku.“

„Teď je to ještě váš majetek, dokud on tu práci nevezme.“ Podal jsem jí balíček. „Může mi to trvat pět minut nebo taky půl hodiny. Kdyby vám bylo to čekání moc dlouhé, na stolku jsou časopisy.“ Zamířil jsem k spojovacím dveřím do kanceláře, ale pak jsem se rozhodl to obejít a vyšel jsem dveřmi do předsíně.

Wolfe seděl za svým psacím stolem s rozečtenou knihou, Neuvěřitelné vítězství od Waltera Lorda. U Hewitta toho asi moc nepřečetl a tak to teď musí dohánět. Šel jsem ke svému stolu, sedl jsem si tak, abych byl obrácen k němu, a čekal jsem, až dočte odstavec. Musel být hodně dlouhý. Konečně zdvihl hlavu a zavrčel: „Máte něco?“

„Někoho,“ řekl jsem. „V předním pokoji je děvče jménem Amy Denovová. Myslím, že jsem se před časem zmínil, že slečna Rowanová sbírá materiál na knihu o svém otci a že tuhle dívku najala, aby jí s tím pomáhala, a já se tam s ní minulý týden setkal. Když jsem odtud včera odpoledne odcházel, to děvče mě zastavilo ve vestibulu a zašli jsme do podniku, kde dělají sendviče s vejcem a sardinkami, o kterých jsem říkal Fritzovi, aniž projevil nějaký zájem. Chtěla, abych pro ni udělal nějakou práci, protože jsem jediný muž na světě, jemuž důvěřuje, a já jí pravil, že to nejde, protože už práci mám, a ona řekla, že by si tedy najala vás, budu-li já tu práci dělat, a já jí vysvětlil, že práci vždycky dělám já. Samozřejmě, že další otázka, má otázka, se týkala peněz, a tak jsem se jí na ně zeptal. Pravila, že má v bance dva tisíce dolarů, které jí odkázala matka, a nic víc. Žádné další zdroje ani možnosti. Protože ten případ by byl komplikovaný a mohl by znamenat měsíce práce a bůhvíjaké výdaje, řekl jsem jí, že z toho nic nebude, že bych se vám o tom ani nemohl zmínit. Mrzelo mě to, protože –“

„Pfui,“ zachrochtal. „Proč se o tom tedy zmiňujete teď?“

„Nechte mě dokončit větu. Mrzelo mě to, protože ten případ by zřejmě byl zajímavý a obtížný a nemá žádné rysy, kterým se zásadně vyhýbáte. Zmiňuji se o tom teď, protože ona sedí v předním pokoji s balíčkem v novinovém papíru obsahujícím dvě stě stodolarových bankovek, dvacet tisíc dolarů, které vám chce nabídnout jako zálohu.“

„Odkud je má?“

„Nevím. Říká, že k nim přišla legálně.“

Položil záložku, tenký proužek zlata, jenž dostal darem od jednoho zákazníka, na rozečtenou stránku a odložil knihu. „Co se řeklo včera? V plném znění.“

To jsem očekával. Nerad bere zakázku; závazek se snaží oddálit jakýmkoli způsobem. Taky tu byla možnost, že se vyskytne nějaká podrobnost, pro kterou prohlásí zakázku za nepřijatelnou. Podal jsem mu hlášení. Byl to výsledek dlouhé praxe v referování, že jsem dovedl reprodukovat dlouhý rozhovor slovo od slova, ale teď už je to pro mě hříčka, i když jde o tři nebo čtyři mluvčí. Jako obvykle se opřel v křesle a zavřel oči a nepřerušoval mě. Nereagoval ani na slova „umíněný a nafoukaný a namyšlený“. Nevynechal jsem nic, kromě bezvýznamného klábosení během jídla. Když jsem skončil, zůstal ještě chvíli bez pohnutí a potom otevřel oči a narovnal se.

Pozoroval mě. „To vám není podobné, Archie. Tohle není ani nárys. Sotva tak na začátek.“

„Jistěže. Nemělo cenu jít s tou chuděrkou do toho hlouběji.“

Podíval se na nástěnné hodiny a pak zpět na mne. „Mohl jste – ale to je jedno. Dobře tedy. Přiveďte ji.“

Šel jsem ke spojovacím dveřím a otevřel je. Seděla dosud na židli u okna a balíček nedala ještě zpátky do kabelky; ležel jí na klíně. Řekl jsem jí, aby šla dovnitř.

Wolfe zřídka povstane, když někdo vstoupí do kanceláře, a nevstane nikdy, je-li to žena. Má v obličeji vždy tentýž výraz, když je to žena, ať je to kdokoli a v jakémkoli postavení; soustřeďuje se na to, aby se nezašklebil. Nedá se říci, čeho si všímá či nevšímá; třeba všiml-li si, že sukně hnědě pruhovaných letních šatů Amy Denovové nebyla vlastně mini; sahala jí jen pět centimetrů nad kolena. Určitě si nevšiml, že ta kolena stála za povšimnutí – a to tedy stála – protože to nemělo nic společného s tím, byla-li přijatelná jako zákaznice. Sedadlo rudého koženého křesla při jedné straně jeho psacího stolu bylo příliš hluboké, aby se mohla opřít, sedla si tedy na jeho přední půlku, vzpřímená, položila si kabelku na stoleček vedle sebe a balíček si nechala na klíně.

Wolfe otočil židli směrem k ní, a svíraje prsty konce ramenních oper, promluvil. „Tak pan Goodwin na vás udělal dojem na první pohled.“

Její oči se setkaly s jeho zrakem a trochu se rozšířily. „Ano. Udělal.“

„To vám může být ku prospěchu, a taky nemusí. Není to nic nového, že dělá dojem na mladé dámy. Poreferoval mi o svém včerejším rozhovoru s vámi, včetně jeho závěru. Říká, že teď máte u sebe, podle vás zákonně, dvacet tisíc dolarů v hotovosti a že mi je nabízíte jako zálohu na práci, kterou mám pro vás udělat. Je to tak?“

„Ano, jestli bude tu práci dělat pan Goodwin.“

„Udělá svůj díl pod mým vedením, pokud to neznemožní naléhavé záležitosti. Peníze jsou v tom balíčku? Mohu je vidět?“

Vstala, podala mu je a vrátila se do křesla. Sejmul gumičky a obal a podíval se na každý svazeček, všech dvacet, skládaje je pečlivě na stůl. Obrátil se ke mně. „Nevidím tu žádné označení jejich původu. Vy ano?“

Řekl jsem, že ne.

Obrátil se k ní. „Pocházejí od slečny Lily Rowanové?“

„Ovšemže ne!“

„Ale od někoho přece jsou. Vzhledem k tomu, co jste včera řekla panu Goodwinovi, potřebuji znát zdroj těchto peněz. Kde a jak jste je dostala.“

Měla pevně sevřené rty. Otevřela je, aby řekla: „Nechápu, proč byste to musil vědět. Na tom, jak jsem je dostala, není nic špatného. Jsou moje. Kdybych si šla do obchodu něco koupit a dala jim jednu z těch bankovek, neptali by se mě, kde jsem ji dostala.“

Zavrtěl hlavou. „To není totéž, slečno Denovová. Včera jste řekla panu Goodwinovi, že vše, co máte, jsou dva tisíce dolarů v bance, a odmítla jste jeho návrh, abyste požádala slečnu Rowanovou o pomoc.“ Poklepal na stůl. „Toto jsou desetkrát dva tisíce. Je-li to půjčka nebo dar, musím vědět, od koho. Jestli jste něco prodala, musím vědět, co jste prodala a komu. Snad ve vašem věku nevíte, že je to prostě nutná opatrnost. Přijmout podstatnou zálohu na obtížný a složitý podnik bez ujištění se, že jde o zákonné peníze, by bylo oslovství, a jestli mi nepovíte, odkud ty peníze máte, tak je nepřijmu. A jestli mi to povíte, musí se to ověřit, zcela diskrétně, ale k mé spokojenosti.“

Zase se mračila, ne na něho, na mne – ale nebylo to opravdu na mne; bylo to na ten problém, který dostala k vyřešení. Když však promluvila, mluvila ke mně a obracela se na mne s otázkou: „Má pravdu, pane Goodwine? Nebo chce přede mnou prostě zavřít dveře jako vy včera?“

„Ne,“ řekl jsem, „má bohužel pravdu. Jak už řekl, je to jen nutná opatrnost. A nakonec, jste-li jejich zákonným vlastníkem, jak jste mi řekla, a není-li nic špatného na tom, jak jste je dostala, jak jste řekla jemu, proč se s tím nevytasit? Nemůže to být hlubší tajemství než to, které už známe.“

Podívala se na Wolfa a pak zase na mne. „Mohla bych to říct vám,“ řekla.

„Oukej, povězte to mně a budeme dělat, jako kdyby tady on nebyl.“

„Myslím, že dělám hlouposti.“ Její oči se setkaly s mými. „Po tom, co už víte, se můžete dovědět i tohle. Ty peníze přišly od mého otce. Tyhle a ještě spousta dalších.“

Velice jsem nakrčil čelo. „To znamená, že jste včera lhala. Včera jste řekla, že jste otce nikdy neměla, že nevíte, kdo to je a čím je, a ty dva tisíce –“

„Já vím. To byla pravda, nikdy jsem neměla otce. Stalo se to takhle. Když matka zemřela, přijela jsem samozřejmě do New Yorku, ale musela jsem se vrátit na promoci, a pan Thorne měl stejně od ní instrukce týkající se kremace, a neměl být žádný pohřeb, a on se postaral o všechny… záležitosti. Potom, když jsem po promoci přijela do New Yorku, tak přišel za mnou –“

„Pan Thorne?“

„Ano. Přišel –“

„Kdo je to?“

„Je to televizní producent, u kterého má matka pracovala. Přišel za mnou do bytu a přinesl všelijaké věci – papíry a účty a dopisy a další věci z matčina psacího stolu v její kanceláři. A taky skřínku, zamčenou kovovou schránku s přilepeným štítkem, na němž stálo ‚Majetek Amy Denovové‘. A klíček s visačkou s nápisem ‚Klíč ke skřínce Amy Denovové‘. Ten byl –“

„Jmenovala se vaše matka Amy?“

„Ne, jmenovala se Elinor. Ten klíček byl v zamčené zásuvce jejího stolu. Schránka byla v nedobytné pokladně. Byla tam už léta – aspoň patnáct let, říkal pan Thorne. Je asi takhle veliká.“ Držela otevřené dlaně asi čtyřicet centimetrů od sebe. „Počkala jsem, až odešel, než jsem ji otevřela, a byla jsem ráda, že jsem počkala. Byly v ní jen dvě věci: peníze, stodolarové bankovky – skřínka byla víc než z poloviny plná – a zalepená obálka s mým jménem. Obálku jsem otevřela a našla v ní dopis od matky, ne moc dlouhý, jen jednu stránku. Chcete vědět, co v něm bylo?“

„Jasně, že chci. Máte ho u sebe?“

„Tady ne, je doma, ale znám ho zpaměti. Je na jejím osobním dopisním papíře s hlavičkou. Datum tam není. Stojí v něm: ‚Milá Amy, tyto peníze jsou od tvého otce. Neviděla jsem ho, ani od něho nemám zprávy od doby asi čtyři měsíce před tvým narozením, ale dva týdny po tom, co ses narodila, jsem dostala poštou šek na tisíc dolarů a dostávala jsem potom další šek každý měsíc. Teď to dělá přesně sto tisíc dolarů. Nevím, kolik to bude, až budeš tohle číst. Já jsem o to nežádala, a ani to nechci. Od tvého otce nechci nic. Tys moje dcera a já tě uživím a ošatím a dám ti střechu nad hlavou, to já dokážu. A postarám se o to, abys dostala náležité vzdělání. Ale tyto peníze pocházejí od tvého otce a jsou tedy tvoje, tady je máš. Mohla bych je dát do banky, aby nesly úroky, ale pak by se z nich musely platit daně a vedly by se o nich záznamy, tak to raději dělám takhle. Tvá matka.‘ A pod tím ‚Tvá matka‘ podepsala své jméno, Elinor Denovová – jenže já si myslím, že to její jméno není. A musilo to chodit až do doby, kdy zemřela, protože jsou tam dvě stě šedesát čtyři tisíce dolarů. Nemohu je samozřejmě dát do banky nebo udělat něco podobného, protože bych jim pak musela říct, jak jsem k nim přišla. Že ano? A to já neudělám.“

Pohlédl jsem na Wolfa. Díval se nikoli na ni nebo na mne, ale na stoh prachů na svém stole. Jiný člověk by mohl myslet na to, jak si život s lidmi divně zahrává, ale on nejspíš uvažoval o tom, že tohle je jen třináctina toho, co jeden otec zaplatil za výsadu otcovství nebo za něco takového.

Promluvil jsem na něho: „Tak to nebyla půjčka nebo dar, ani nic neprodala, ale musíme uznat, že je to v jejím zákonném vlastnictví. Ovšemže Berní správa a Úřad pro daň z příjmu státu New York by po tom rády skočily, ale to není naše věc a o čem oni nevědí, to jí neuškodí. Co se jí mám ještě zeptat?“

Zamručel a otočil se k ní. „Jsou ty peníze ještě v té schránce?“

„Ano, všechny kromě těchto.“ Ukázala na stůl. „Schránka je v mém bytě – na 82. třídě. I ten dopis. Ale nechci… Pan Goodwin se zmínil o Berní správě.“

„Nejsme státní úředníci, slečno Denovová, a nejsme povinni prozradit informace, které nám byly důvěrně sděleny.“ Otočil hlavu, aby pohlédl na hodiny. „Zbývá nám deset minut do večeře. Může za vámi pan Goodwin přijít do bytu zítra dopoledne v deset hodin?“

„Může. V sobotu nechodím ke slečně Rowanové.“

„Tedy ho čekejte kolem desáté. Bude chtít vidět tu schránku a její obsah a ten dopis a bude chtít všechny informace, které mu můžete poskytnout. To, co jste mu pověděla včera, je pouhý úvod.“ Obrátil se. „Archie. Dejte jí stvrzenku na ty peníze. Ne jako zálohu; to může počkat, až uvidíte schránku a dopis a ověříte si rukopis dopisu. Jen potvrzení na obnos v jejím vlastnictví, svěřený mi do úschovy.“

Otočil jsem svou židli, přitáhl si psací stroj a otevřel zásuvku, abych vyndal papír a kopírák.

3. KAPITOLA

Byt Elinory Denovové mě samozřejmě zajímal. Budeme pravděpodobně o ní potřebovat zjistit všechno, co se dá, a domov každé ženy vám může naznačit hodně jejích rysů. Dvou či tří z těch náznaků si jistě povšimnete, máte-li všech pět pohromadě a aspoň trošku štěstí. Tak než jsem se usadil s Amy a svým poznámkovým blokem v obývacím pokoji, prošel jsem celý byt za jejího doprovodu. Byla tam malá předsíň, středně velký obývák, dvě ložnice, koupelna a kuchyňka. Jestli mi mohla něco povědět předsíň, kuchyně či koupelna, pak jsem si toho nevšiml; například v koupelně nebyly žádné známky toho, že by ji někdy používal muž, ovšem Elinor už tady skoro tři měsíce nebyla.

Do Amyiny ložnice jsem jen nakoukl; co se jí týkalo, měl jsem lepší zdroj informací, ji samotnou. V ložnici její matky, řekla mi, nic nezměnila. Ta místnost mohla povědět ženě, zvlášť takové Lily Rowanové, hodně; já jsem si ale všiml jen toho, že měla ráda bledě zelenou barvu na záclonách a přehozu na postel, že používala tři různé voňavky – všechny drahé, a že jí nevadilo, že koberec má velký flek u dveří do koupelny. Zato v obýváku bylo pár zajímavostí, které mohly i nemusely mít nějaký význam. Na stěnách bylo pět obrazů a všechny byly barevné reprodukce děl Georgie O’Keeffové – to mi řekla Amy. Na tu O’Keeffovou se musím podívat. Jediný čalouněný kus nábytku tam byl gauč a byly na něm jen dva polštáře. Viděl jsem už gauče s tuctem polštářů. Čtyři židle byly každá jiná a žádná nešla dohromady s gaučem. Knihy, kterých bylo sedm plných polic, byly taková míchanice, všechno možné, beletrie i odborné, že po přečtení dvaceti či třiceti titulů jsem to vzdal. Jediný opravdu podstatný rys, pokud by mi ho někdo mohl objasnit, bylo to, že tam nebyly žádné fotografie. Vyjma těch v Amyině pokoji, jež patřily jí, nebyla v celém bytě jediná fotka, ani jedna – ani osoby, ani místa. Tomu se dalo těžko věřit, ale Amy povídala, že pokud si pamatuje, nikdy tam žádné nebyly a že nemá žádný obrázek své matky, ani momentku, což bylo hloupé, protože bychom určitě chtěli vědět, jak Elinor vypadala. Myslím, že bych asi musel hodně dlouho hledat po světě druhou ženu středního věku, která zemřela, aniž po sobě zanechala jedinou fotografii!

Byly tam papíry, dopisy a zaplacené účty a podobné věci, včetně krámů z její kanceláře, ale nebyl tam žádný deník nebo něco podobného a nebylo tam nic, co by se zdálo být pro nás užitečné. Dostaneme-li se do úzkých, budu se na to muset možná znovu podívat nebo na to poslat Saula Panzera. Použil jsem ale několik dokladů s Elinořiným rukopisem k ověření písma v dopisu, co byl ve schránce s penězi. To sedělo.

Když jsem si konečně sedl na gauč se svým notesem, na jedné straně Amy a na druhé tu skřínku, blížilo se poledne. Amy vypadala o dva roky mladší; nestáhla si vlasy do drdolu, takže jí tančily kolem hlavy, kdykoli jí pohnula. Vytáhl jsem složený papír z náprsní kapsy. „Tady máte potvrzení,“ pravil jsem, „podepsané panem Wolfem, které jsem vám měl dát, až shledám skřínku a její obsah v pořádku, a to jsem skutečně shledal. Teď jste už plnoprávná klientka.“ Podal jsem jí to. „A teď návrh. Debatovali jsme o vás včera po večeři. Měla jste pěknou kliku; police v kamrlíku není správné místo pro papírky v ceně čtvrt milionu dolarů! Jestli se vám zdá, že nám dělá starost to, že nějaké z nich budeme potřebovat k práci, jestli se to protáhne, tak máte pravdu, ale je taky pravda, že zájmy našich klientů nám leží na srdci po všech stránkách, ne jenom po té naší pracovní. Proto vám chceme něco navrhnout. Dnes a zítra jsou banky zavřené. Až budu odcházet, vezmu skřínku s sebou a dám ji v kanceláři do sejfu. V pondělí ráno ji vezmu do vaší banky, a setkám se tam s vámi. Která je to banka?“

„Kontinentální. Pobočka na 86. třídě.“

„To je fajn. Pan Wolfe používá pobočku na 34. třídě a já taky. Dáme vystavit dvanáct šeků po dvaceti papírech, splatných vám, a já budu mít u sebe dopisy dvanácti různým newyorským spořitelnám, které podepíšete a s kterými si otevřete spořící konta. Šeky parafujete a přiložíme je k dopisům. Úroky dosáhnou tisíce dolarů měsíčně, což je příjemně kulaté číslo. Zbylé čtyři papíry uložíte na svůj účet u Kontinentální.“ Mračila se. „Ale… co se stane? Jak vysvětlím…?“

„Nic nebudete muset vysvětlovat. Jestli do toho někdy v budoucnu začne Berní správa strkat nos a budou vás chtít pumpnout, tak jim nejste nic dlužná, protože to byl dar od vašeho otce, rozložený na dobu přes dvacet let, a pan Wolfe si je jistý, že to budou muset zabalit, a já taky. Nebudou moct tvrdit, že se to používalo na vaše živobytí, protože se z toho nepoužil ani cent. Když to schováte do bezpečnostní schránky a uloupnete z toho každý rok dvanáct papírů, vydrží to dvacet let. Když uděláte to, co radíme, dostanete dvanáct papírů ročně, a nic se nebude ulupovat. A samozřejmě si to můžete vždycky vyzvednout a koupit si dostihové koně nebo něco takového.“

Obdařila mě úsměvem. „Ráda bych si to trochu rozmyslela. Věděla jsem, že vám mohu důvěřovat. Rozhodnu se, než odejdete.“

„Dobře. Teď dotaz. Byly v došlé poště nějaké šeky od té doby, co matka zemřela? Buď tady nebo v její kanceláři?“

„Ne, tady ne. Kdyby byly nějaké v kanceláři, pan Thorne by mi o tom ovšem řekl.“

„Oukej. Chci vám říct, že už si nemyslím, že to může trvat rok. Může stačit týden nebo i méně. Vaše matka udělala v tom dopise chybu. Jestli nechtěla, abyste zjistila, kdo je váš otec, a to zřejmě nechtěla, pak se neměla zmínit o šecích. Existovala a určitě i teď existuje vazba mezi těmi šeky a jejich odesílatelem, a ona si je dala vyplácet asi v bance, protože jsou to samé stovky. Deset stovek každý měsíc. Muselo to být v bance, a nejspíš v její bance. To zjistíme v pondělí.“ Otevřel jsem notes. „A teď ještě otázky, a některé budou hodně osobní.“

To zabralo plnou hodinu, a tak jsem taktak došel domů k obědu. Wolfe stál ve dveřích do jídelny, když jsem přicházel. Tím, že tam stál, se mě ptal – aniž to vyjádřil slovy – proč jsem nezavolal, že přijdu pozdě, ale protože mé zpoždění bylo jen tříminutové, nevšímal jsem si toho a pouze se ho zeptal, chce-li nahlédnout do skřínky před obědem. Pravil, že ne, a tak jsem ji vzal do kanceláře a položil mu ji na stůl, a pak jsem se vrátil a usedl s ním k jídelnímu stolu. Jak jsem si sedal, řekl jsem, že jeho apetit neutrpí sdělením, že přijala naši radu a setká se se mnou v pondělí ráno v bance, a že tedy budou další peníze k dispozici, bude-li třeba víc, než je záloha.

Po obědě zůstáváme zpravidla na kávu v jídelně, zatímco po večeři ne, avšak někdy, když mám – nebo mám dojem, že mám – co referovat ohledně úkolu, který on na sebe vzal, řekne Fritzovi, aby kávu přinesl do kanceláře; a tím, že jsem přinesl tu skřínku, bylo dáno, že na sebe úkol skutečně vzal. Tak když jsme sprovodili ze světa na kostičky nakrájený meloun, posypaný krystalovým cukrem a hodinu chlazený v poháru sherry, přešli jsme halu a Fritz přinesl kávu. Otevřel jsem schránku, ale on do ní jen zběžně nahlédl a sedl si. Já šel k svému psacímu stolu, otočil židli a vytáhl svůj poznámkový blok z kapsy.

„Byl jsem tam skoro tři hodiny,“ řekl jsem. „Chcete celou sklizeň?“

„Ne.“ Naléval si kávu. „Jen co se může hodit.“

„Pak byste měl být za deset minut zpět u své knihy. Pro zjednodušení je budu nazývat Elinor a Amy. Nejzajímavější bod je fakt, že Elinor neměla nikde žádné fotografie, ani na dně některé zásuvky. Ani jedinou. To je nesmírně významné, tak mi laskavě řekněte, co to značí.“

Udělal jakýsi zvuk, ne dost silný na to, abych ho nazval zamručením. „Nezískal jste vůbec nic?“ Usrkl kávy.

„Bezmála. Potíž je, že Amy nic neví. Pochybuji, že kdekoli žije druhé děvče, které mělo dvaadvacet let maminku, a ví o ní tak málo. Jednu věc ví, nebo si myslí, že ví, a to je to, že ji matka nenáviděla a moc se to snažila zakrývat. Povídala, že Amy znamená ‚milovaná‘ a že Elinor si asi nebyla vědomá, jak je sarkastická, když jí dávala to jméno.“

Přešel jsem ke konvici s kávou na Wolfově stole, nalil jsem si plný šálek, vrátil se k svému stolu a pomalu usrkával. „Měla Elinor nějaké blízké přátele nebo přítelkyně? Amy neví. Byla ovšem pryč na studiích skoro čtyři roky. Jaké měla Elinor podstatné povahové rysy? Opatrná, korektní a chladná, to ji tak asi podle Amy vystihuje. Jeden přídomek, který užila, byl ‚rozjímavá‘, což se mi zdálo pěkně zvětralé slovo, na děvče, které právě dokončilo Smitha.“

Obrátil jsem stránku v notesu. „Elinor musela nevědomky utrousit sem tam nějakou poznámku, snad aspoň jednu během těch dvaceti let, ale Amy říká, že ne. Neví, čím si Elinor vydělávala na živobytí, než začala pracovat u Raymond Thorne Productions, té firmy, kde byla zaměstnána, když zemřela. Ona ani neví, co vlastně přesně Elinor dělala u Thorna; ví jen, že to muselo být důležité postavení.“

Obrátil jsem další stránku a upil kávy. „Věřte či nevěřte, Amy neví, kde se narodila. Myslí si, že to mohla být nemocnice Mount Sinai, protože tam šla asi před deseti lety Elinor na operaci slepého střeva, ale to je jen domněnka. Stejně by to asi moc nepomohlo, protože Elinor určitě neuvedla do záznamů nic, o čem se nemělo vědět. Jednu věc Amy ví, a to je ovšem podstatné – datum. Narodila se dvanáctého dubna tisíc devět set čtyřicet pět. Asi před pěti lety se rozhodla vyhledat lékaře, jenž podepsal rodný list, ale zjistila, že už je mrtvý. Byla tedy počata někdy v polovině července 1944, takže je třeba zjistit, co v té době dělala Elinor, ale Amy neví, kde tehdy žila. První domov, co si Amy pamatuje, byl byt v druhém poschodí na Západní 92. třídě, když jí byly tři roky. Když jí bylo sedm, přestěhovali se do lepšího bytu na Západní 78. třídě a jako třináctiletá se stěhovala na druhou stranu parku do East Side, do domu, kde jsem byl dnes dopoledne.“

Vyprázdnil jsem šálek a usoudil, že to stačí. „Podrobnosti obhlídky bytu vynechám, pokud na nich netrváte. Jak už jsem řekl, žádné fotografie, což je ohromující. Dopisy a další papíry, úplně na nic. Kdybychom je strčili do počítače, očekával bych, že z něj vyleze něco jako NO, A CO MÁ BÝT? nebo ŘEKNI TO KOŇOVI, TEN MÁ VĚTŠÍ HLAVU. Byla by radost najít třeba něco jako výstřižek z novin o nějakém pánovi, ale kdepak! Zmínil jsem se, že Amy nemá žádný snímek své matky? Budeme muset nějak nějaký vykouzlit.“ Zavřel jsem notes a hodil ho na stůl. „Nějaké otázky?“

Řekl: „Ehm, ehm.“

„Taky si to myslím. Jo, ptal jste se mě včera večer, jestli Amy nejde spíš o zlato než o geny. Jestli si nemyslí, že otec, který může tak rozhazovat šeky, ho musí mít plný sud a že by si mohla z něho nabrat. Nezaujal jsem stanovisko, a jsem na tom pořád stejně. Po třech hodinách s ní o tom pochybuji, ale záleží vlastně na tom? Záleží na tom nám?“

„Ne.“ Postavil šálek a odstrčil jej. „V pondělí bychom se měli dovědět víc. Vy už jistě chcete vypadnout.“

Přikývl jsem. „Čekali mě už včera večer, jak víte.“ Vstal jsem. „Mám to uložit do pokladny?“

Pravil, že ne, že to udělá sám, a tak jsem mu dal klíček od skřínky, strčil svůj notes do zásuvky, otočil židli, zasunul ji pod stůl a šel jsem – nejdřív nahoru do svého pokoje převléci se a sbalit si kufřík. Lily jsem už zatelefonoval, že to stihnu na večeři.

Byly tři čtvrti na tři, když jsem vyšel z domu, šel za roh do garáží, vyzvedl si Herona a vyjel směrem na Desátou avenue. Na rohu 36. třídy jsem zahnul doprava. Nejkratší cesta by byla doleva po 45. třídě na West Side Highway, ale já nemám rád, když mi něco vrtá v hlavě, když se natáhnu na okraji Lilyina bazénu a kytičky voní, ptáčci zpívají a tak podobně. Na Východní 43. třídě nebylo v sobotu odpoledne těžké zaparkovat.

Vešel jsem do budovy „Gazette“ a vyjel výtahem do dvacátého poschodí. Mohl jsem sice jít rovnou do archivu, jenže Lon Cohen třeba bude vědět o tom případu něco nového, něco, na co v „Gazette“ už nebylo místo k otisknutí. Když jsem vstoupil do jeho kanceláře v blízkém sousedství rohové místnosti vydavatele, právě volal jedním ze tří telefonů, co má na psacím stole, a tak jsem si sedl do volné židle na druhém konci jeho stolu a čekal. Když zavěsil, otočil židli ke mně a pravil: „Po tom, co se stalo ve čtvrtek večer, jak ses sem dostal? Přišels pěšky? Určitě jsi neměl na taxík!“

Dal jsem mu na to vhodnou odpověď, a když se mi zdálo, že jsem mu osobní narážky dostatečně oplatil, řekl jsem, že vím, že bych neměl vydavatelova náměstka obtěžovat něčím tak bezvýznamným; chci jen zjistit podrobnosti pouliční nehody, při níž zahynula žena jménem Elinor Denovová, poslední týden v květnu, a tak bych byl rád, kdyby zavolal do archivu a řekl jim, aby mi vyšli vstříc. Zdvihl telefon a udělal to, co jsem od něj čekal, totiž řekl někomu, aby přinesl tu složku nahoru k němu. Když ji poslíček přinesl – netrvalo to víc než šest minut – mluvil už druhým telefonem a já si trochu odsunul židli, abych byl diskrétní. Poslíček položil slohu na jeho psací stůl, tak jsem se pro ni natáhl a vzal si ji. Bylo v ní jen sedm lístků: čtyři výstřižky a tři na stroji psaná hlášení. Na titulní stránku se to nedostalo, ale v sobotu 27. května to bylo na 3. straně, a první věc, které jsem si všiml, bylo, že tam nebyl její snímek, takže ani „Gazette“ se nepodařilo nějaký sehnat. Pročetl jsem si všechno. Paní Elinor Denovová (takže vystupovala jako ‚paní‘) přivezla auto do garáží na Druhé avenue poblíž 83. třídy, kde ho mívala, v pátek v noci po půlnoci a řekla správci, že ho bude potřebovat následujícího dne kolem poledne. Tři minuty nato, když přecházela 83. třídu v polovině toho bloku zřejmě cestou do svého bytu na 82. třídě, ji srazilo auto, odhodilo ji přímo před sebe a dvěma koly ji přejelo. Jen čtyři lidé viděli, jak se to stalo: jeden muž kráčející po chodníku východním směrem aspoň třicet metrů odtud, muž a žena, kteří šli po chodníku na západ, tj. stejným směrem jako to auto, a byli taky asi tak daleko, a řidič taxíku, jenž právě zatáčel do 83. třídy z Druhé avenue. Všichni řekli, že auto, co ji přejelo, vůbec nezpomalilo, ale na ničem víc se neshodli. Taxikář si myslil, že v autě byla jen řidička, žena. Muž kráčející východním směrem řekl, že v něm byl muž, taky sám. Muž a žena mysleli, že to byli dva muži, oba na předním sedadle. Taxikář usoudil, že ten vůz byl Dodge Coronet, ale jistý si nebyl; na východ jdoucí muž řekl, že to byla chevroletka; muž a žena typ nevěděli. Dva z nich řekli, že to auto bylo temně zelené, jeden, že tmavomodré, a jeden pravil, že bylo černé. Tolik očití svědci. Ve skutečnosti to byla tmavošedá fordka. To bylo zaručené. Pan David A. Ernst ze Scarsdale, jenž byl jejím majitelem, si pro ni šel v pátek v deset večer na Západní 11. třídu, kde ji zaparkoval a nenašel ji tam. Jeden policajt ji uviděl v sobotu odpoledne stát na Východní 123. třídě a do pondělka experti zjistili, že je to ten vůz, co zabil Elinoru Denovovou.

Do doby, kdy „Gazette“ šla do tisku ve čtvrtek 1. června, ze kdy pocházel poslední výstřižek, se policie nedostala nikam. Netvrdili ani, že už někoho předvolali k výslechu, natož aby snad někoho obvinili; řekli jen, že se v pátrání usilovně pokračuje, což asi byla pravda, neboť nemají rádi nehody, při kterých řidič ujel, a nejdou od toho, dokud to není úplně beznadějné; a ani potom to nepustí z hlavy.

Nebylo tam nic o Elinoře Denovové, co bych už nevěděl, kromě toho, že byla viceprezidentkou Raymond Thorne Productions, a. s. Se slečnou Amy Denovovou udělali rozhovor, ale moc toho neřekla. Raymond Thorne pravil, že paní Denovová neocenitelně přispěla k rozvoji televizního umění a že její smrt je velkou ztrátou nejen pro jeho společnost, nýbrž pro celý televizní průmysl, a tudíž pro celou zemi. Napadlo mě, že by se měl rozhodnout, je-li televize umění, nebo průmysl.

Položil jsem složku na Lonův stůl, počkal jsem, až dotelefonoval, a řekl mu: „Díky. Zajímala mě jedna podrobnost. Poslední zpráva je z prvního června. Nevíš, jestli se to od té doby nepohnulo?“

Zdvihl telefon, tentokrát zelený, stiskl knoflík a ve vteřině mluvil. Pak čekal. Zatímco čekal, jiný telefon zabzučel, ale přestal, když na něm Lon stiskl knoflík. Za pár minut řekl do zeleného telefonu: „Jo, jasně.“ Za dalších pár minut zavěsil, obrátil se ke mně a pravil:

„Zřejmě je to u ledu. Poslední pokyn pro nás, víc než před měsícem, byl, že to můžeme klidně škrtnout. Měli už na tom jen jednoho člověka. Teď ovšem, když na to najíždí Nero Wolfe, to už vůbec u ledu není. Tak to byla vražda! Neočekávám, že mi řekneš jeho jméno, ani neúředně, ale chtěl bych něco aspoň na rámeček na první stránce.“

Já už byl na nohou. „Novináři,“ řekl jsem, „jsou sůl a pepř země. Rád bych to s tebou prodiskutoval, ale jsem na cestě k tichému venkovskému bazénu uprostřed na zakázku vymýcené paseky ve Westchesterských lesích a mám už dvacetihodinové zpoždění. Řekl jsem ti, že jde o věc bezvýznamnou, ale ať je po tvém. Ano, byla to vražda a řidič toho auta byl ten skunk, co ve čtvrtek večer přebil moje tři esa čtyřmi dvojkami. Doufám, že ho dostanou.“

Otočil jsem se a vyšel ze dveří.

Ale dole v hale jsem šel do telefonní budky, vytočil číslo, jež nemusím hledat v notesu, udal své jméno, zeptal se, je-li přítomen seržant Stebbins, a po dlouhém čekání uslyšel jeho hlas:

„Stebbins. Něco máte, Archie?“

Musel právě vyhrát sázku nebo dostat přidáno. Říkal mi Archie tak jednou za dva roky a někdy ani neřekne Goodwine, ale jenom vy. Odplatil jsem mu tu zdvořilost: „Nic světoborného, Purley, jen běžný dotaz, ale možná, že budete musit nahlédnout do záznamů, než mi odpovíte. Už jste na to možná zapomněl, stalo se to skoro před třemi měsíci – auto srazilo ženu na Východní 83. třídě a ujelo – jmenovala se Elinor Denovová –“

„Na to jsme nezapomněli. Nezapomínáme na nehody, od nichž řidič ujel.“

„Já vím, že ne, byl jsem jen ze zvyku nezdvořilý. Někdo se mě zeptal, jestli už jste v tom něco vyhrabali, a já ovšem nevěděl. Vyhrabali jste?“

„Kdo se vás ptal?“

„Ale, pan Wolfe a já jsme debatovali o zločinech a jestli policajti jsou tak dobří, jak by měli být, a on si vzpomněl na tuhle Elinoru Denovovou. Víte, že mu nic v novinách neujde. Já řekl, že ho nejspíš dostanete, a vzbudilo to mou zvědavost. Samozřejmě po vás nechci nějaký důvěrný tip z podsvětí…“

„Žádný tip neexistuje, z podsvětí ani odjinud. Je to ve slepé uličce. Ale nezapomínáme na to.“

„Dobře. Doufám, že ho dostanete. Nikdo nemá rád řidiče, co ujedou od nehody.“

Když jsem se vracel k autu na 43. třídu, musil jsem si přiznat, že jsem svému vrtání v hlavě vůbec neulehčil.

4. KAPITOLA

Asi byste čekali, že v pondělí ráno za deset minut deset, když jsem seděl v taxíku jedoucím do města s pokladničkou na vedlejším sedadle a s náprsní kapsou naditou obálkami s dvanácti dopisy spořitelnám, neboť já nikdy netahám s sebou aktovku, když nemusím, budu mít na mysli svůj dopolední program, ale nebylo tomu tak. Myslel jsem na hodinu právě uplynulou, nebo spíš na její část, a ne na tu, kterou jsem měl před sebou. Nemám rád, když na mne lidé řvou, a zvlášť ne, když je to Wolfe.

Taky jsem spal jen šest hodin, o celé dvě hodiny méně, než potřebuji a než skoro vždycky spím. Když jsem dojel v neděli po půlnoci domů, rozhodl jsem se už nepsat těch dvanáct dopisů před spaním, a tak jsem si musil nařídit budík na sedm hodin. Když zazvonil, otevřel jsem jedno oko, abych se na něj podíval, ale věděl jsem, že sebou budu musit hodit, ať je mi sebevíc protivné honit se před snídaní, a tak jsem byl během šesti nebo možná sedmi minut na nohou. V 7.45 jsem seděl u stolečku v kuchyni, kde snídám, dopíjeje sklenici pomerančové šťávy, a Fritz mi právě nesl opečenou šunku a kukuřičné placičky. V 8.10 jsem už seděl v kanceláři u psacího stroje. V 9.15 jsem měl dopisy dopsané a začal jsem je skládat a dávat do obálek, když někdo zazvonil, a tak jsem šel do předsíně podívat se kukátkem a uviděl jsem velkého hřmotného chlapa s velkým červeným obličejem a velkým utahaným plstěným kloboukem s širokou střechou. Ten klobouk sám by mi byl stačil. Inspektor Cramer z Oddělení vražd a zabití – Jižní obvod musí být jediný muž v New Yorku, kdo nosí takový klobouk v horkém a slunečném srpnovém dni.

Šašek, řekl jsem si, jen ať zvoní. Ale musí to být jen pro mne, protože on ví, že Wolfe není nikdy k dispozici před jedenáctou hodinou, a tak jsem šel, otevřel dveře a řekl: „Dobré ráno a buďte pozdraven, ale já mám práci a strašně spěchám. Myslím to doopravdy.“

„Já taky.“ Řekl to nevrle, ale takový je on vždycky. „Jen jsem sem zaskočil cestou do úřadu. Proč jste volal Stebbinsovi ohledně té přejeté ženské?“

„Co má, k ďasu, být? Přece jsem mu řekl, proč.“

„To vím. A taky vás znám a znám Wolfa. Prd jste debatovali o zločinech. No tak, mluvte o tom teď se mnou. Chci vědět, proč na tom přejetí pracujete.“

„Já ne. A pan Wolfe také ne.“ Pohlédl jsem na zápěstí, „Rád bych vás pozval dovnitř na výměnu informací, víte, že si na to potrpím, ale mám schůzku. Mimo to, co bylo v novinách, nevím o té nehodě vůbec nic a pan Wolfe neví taky nic. Nikdo se se mnou o tom neradil. Jediný zákazník, kterého teď máme, je děvče, které nemůže najít otce a chce, abychom jí ho našli.“ Pohlédl jsem na hodinky. „K ďasu, přijdu pozdě.“ Začal jsem zavírat dveře. On otevřel ústa, zas je sklapl, udělal čelem vzad a vydal se dolů po sedmi schůdcích před vchodem. Jeho policejní vůz stál vedle zaparkovaných aut v polovině vozovky. Než k němu došel, byl jsem už zpátky v kanceláři.

Času nebylo nazbyt, ale bylo docela možné, že Cramer zavolá v době, kdy budu pryč, a Wolfe nevěděl o mém telefonickém rozhovoru s Purley Stebbinsem. Když je ve sklenících, nemá být vyrušován vyjma výjimečných situací, ale toto mu bylo třeba říci, tak jsem vzal domácí telefon a zmáčkl knoflík. Po chvíli čekání se ozval jeho hlas.

„No?“

„Moc spěchám. Právě tu byl Cramer cestou do města. Nestačil jsem vám říct, že v sobotu odpoledne jsem zavolal Stebbinsovi a –“

„Mám práci!“ zařval a zavěsil.

Usoudil jsem, že zrovna objevil mšici na své oblíbené rostlině nebo hnilobu na cibulové hlíze, ale jak už jsem pravil, nemám rád, když se na mne křičí. Jestli mu Cramer zavolá, tak ať debatují o zločinech. Když byly dopisy v obálkách a ty v mé kapse, zbýval mi ještě jeden úkol, zavolat Mortimerovi M. Hotchkissovi, vicepresidentu nadřízenému pobočce Continental Bank & Trust Company na 34. třídě. To moc času nezabralo; rád vždy posloužil zákazníkovi – ne mně, ale Nero Wolfovi – na jehož účtu není nikdy částka menší než pěticiferná a někdy dosahuje i šesti číslic. Když jsem to zařídil, vzal jsem skřínku z nedobytné pokladny a vypadl. Ve schránce byly už jen peníze; dopis byl na polici u dalších důvěrných papírů.

V pobočce na 86. třídě jsem zjistil, že Hotchkiss jednal promptně. Ušel jsem sotva šest kroků, když od jednoho stolu vstal člověk a kynul mi, abych šel k němu, a zeptal se mě, jsem-li pan Goodwin; pak mě pustil dovnitř ohrazeného prostoru a odvedl mě uličkou k jedněm dveřím na přední straně. Otevřel je a úklonou mi naznačil, abych vešel, a tam seděla Amy Denovová na židli před velkým psacím stolem se skleněnou deskou. Za stolem byl bankéř středních let s lesklou pleší a okuláry bez obrouček. Jak jsem se přiblížil, povstal a podal mi ruku, řka, že je mu potěšením, pane Goodwine, opravdovým potěšením, což myslel vážně, neboť Hotchkiss byl viceprezident a on ne. Řekl jsem: „Pan Atwood?“ on přisvědčil a řekl mi, abych se posadil, ale já, když jsem popřál Amy dobrého jitra, jsem položil schránku na stůl, vylovil klíček z kapsy, otočil jím v zámku a plně odklopil víko. Potom jsem si sedl. Atwood si též začal sedat, ale hned byl zase na nohou, zíraje na obsah skřínky. Však to stálo za překvapený pohled, i od bankéře.

„To patří slečně Denovové,“ řekl jsem. „Předpokládám, že pan Hotchkiss vám pověděl, že pracuji pro Nero Wolfa. Slečna Denovová si pana Wolfa najala a já ji zde zastupuji. Tohle jsou dvě stě čtyřicet čtyři tisíce dolarů, všechno ve stovkách. Slečna Denovová by chtěla dvanáct šeků po dvaceti papírech, splatných jí samé, a zbylé čtyři tisíce by chtěla uložit na své konto.“

„Zajisté,“ řekl. Pohlédl na ni a z ní zpátky na mne. „To je trochu… trošku… zajisté. Přejete si… bude to dost dlouho trvat, trošku déle – spočítat to a vystavit šeky.“

Přikývl jsem. „Jasně. Jistě. Stejně bychom rádi s vámi něco prohovořili, jestli nemáte příliš napilno.“

„Zaj – bude mi potěšením, pane Goodwine.“ Vztáhl ruku po telefonu na stole, ale pak si to rozmyslel. Zavřel víko schránky, zastrčil si ji pod paži, řekl, že se hned vrátí, a odešel.

Když se za ním zavřely dveře, Amy se zeptala: „Co bude dělat?“

„Svou povinnost,“ řekl jsem. „Heslem téhle banky je: BANKA, KTERÉ MŮŽETE VĚŘIT. Už třikrát jste si přehodila nohu přes nohu. Uklidněte se!“

Co znamená „hned“, to záleží na okolnostech. V tomto případě jsem očekával asi pět minut, ale uplynulo jich dvanáct, než se dveře otevřely a Atwood vstoupil, zavřel za sebou, šel k svému stolu a posadil se. Podíval se na mne, pak na ni a pak zas na mne, snaže se určit, po kterém z nás má banka chtít, abychom jí důvěřovali. „Bude to chvilku trvat,“ řekl. „Chtěli jste něco se mnou prohovořit?“

„Správně,“ řekl jsem. „Každá banka se samozřejmě upejpá, když má podat nějaké informace o některém svém zákazníkovi, ale hovořím za slečnu Denovovou. Její matka tu měla devět let konto. Samozřejmě, když jste viděl, co je v té pokladničce, ptal jste se, odkud to asi je. Myslíme si, že hodně z toho je asi z vaší banky.“

Civěl na mne. Bankéř by neměl civět, ale on přece civěl. Otevřel ústa, zas je zavřel, znovu je otevřel a pravil: „Chtěl bych vás požádat o objasnění toho výroku, pane Goodwine.“

„To hned udělám. Každý měsíc po dvaadvacet roků si paní Elinor Denovová dávala proplatit šek na tisíc dolarů. Vždycky si vyžádala výplatu ve stodolarových bankovkách. To je původ obsahu té schránky. Neutratila z toho nikdy ani dolar. Z vašeho výrazu soudím, že si myslíte, že z toho může vyplývat něco nečistého, třeba vydírání, ale tak to není. Je to naprosto poctivé. Jde o to, že jsme usoudili, že paní Denovová si dala šeky proplácet tady, asi tak sto z nich během devíti let, a její dcera chce znát jméno banky, která je vystavovala. Ráda by též věděla, zněly-li na Elinoru Denovovou, na ‚hotovost‘, nebo na doručitele.“

Jeho zrak sklouzl na Amy a uvažoval o tom, má-li se jí něco zeptat, ale pak se vrátil ke mně. Jeho tvář se poněkud vyjasnila, ale byl to pořád bankéř a vždycky jím zůstane. Promluvil:

„Jak jste, pane Goodwine, řekl, banky se upejpají, když mají prozradit něco o svých zákaznících. A taky se musí upejpat.“

„Jasně. Nedělal jsem si psinu.“

„Ale protože je to slečna Denovová a jde o její matku, nebudu s tím, hm, dělat velké ciráty. Nemusím se ptát svých podřízených, abych zodpověděl vaši otázku. Jako muž bohatých zkušeností budete asi vědět, že se považuje za vhodné, aby bankovní úředník byl stále informován o – nu, řekněme návycích svých zákazníků. Vím o těch šecích, proplácených paní Denovové, již několik let. Jeden šek. Jeden každý měsíc. Byly vystaveny finanční společností Seaboard Bank & Trust Company, v její centrále na Broad Street, a byly splatné doručiteli.“ Podíval se na Amy a pak zase na mne. „Po pravdě řečeno, jsem vám upřímně vděčný. Když se někdo objeví se čtvrt milionem dolarů v hotovosti, každý bankéř musí být… nu, zvědavý. Rozhodně by měl být. Tomu jistě rozumíte. Proto jsem rád, že jste mi to řekl… nuže, jsem vám vděčný. I vám, slečno Denovová.“ Dokonce se usmál – skutečně upřímným úsměvem. „Banka, které můžete věřit. To je však vše, co vám o těch šecích mohu říci, neboť to je všechno, co vím.“

„Je to všechno, co jsme chtěli vědět.“

„Dobrá.“ Vstal. „Půjdu se podívat, jak jsou s tím daleko.“

Odešel. Když se dveře zavřely, Amy začala něco říkat, ale zavrtěl jsem hlavou. V celém městě mohlo být snad deset tisíc místností s odposlouchávacím zařízením. Kancelář vedoucího chlapíka bankovní pobočky mohla být jednou z nich a v tom případě to nebylo místo k hovoru o kterémkoli aspektu tajemství, které klientka držela pod pokličkou po celý život, ba ani k té nejmenší poznámce. Tak abych nějak strávil čas, protože by bylo nespolečenské jen sedět a koukat na Amy, vstal jsem a šel se podívat na knihy na poličkách na zdi; a když mi padl do oka ‚Mezinárodní bankovní adresář‘, vytáhl jsem ho, otevřel u New Yorku a našel stránku, kterou jsem potřeboval.

Řekl bych, že pravděpodobnost, že mezi úředníky a řediteli Seaboard Bank & Trust Company najdu někoho, s nímž jsme v úzkém styku, byla tak jedna k milionu; když jsem tedy spatřil to jméno, Avery Ballou, jako druhé v abecedním seznamu členů správní rady, řekl jsem: „No to se na to vykašlu!“ tak hlasitě, že Amy sebou trhla.

„Co je?“ zeptala se.

Řekl jsem jí, že nic zlého, právě naopak; zrovna nám vyšlo něco, co jí později objasním. Zbytek naší záležitosti v bance probíhal dle pravidel. V jedenáct hodin jsme s Amy seděli u stolku v bufetu na Madison Avenue, ona u kávy a já u sklenice mléka. Těch dvanáct dopisů jsme už hodili do poštovní schránky na rohu a prázdná pokladnička ležela vedle mne na židli. Řekl jsem jí, proč jsem ji zarazil, když chtěla v bance něco povídat, a taky o té šťastné náhodě, aniž jsem ovšem uvedl Ballouovo jméno, a nabídl jí sázku, že jejího otce najdeme během tří dnů. Ona však pravila, že se nebude sázet proti něčemu, co si přeje. V 11.10 jsem řekl, že si musím zatelefonovat, šel jsem do budky, vytočil číslo, které znám nejlépe, a po osmi zazvoněních uslyšel známý hlas.

„No?“

On ví až moc dobře, že takhle se člověk nehlásí do telefonu, ale pokoušejte se ho změnit!

„Já,“ řekl jsem. „V bufetu s klientkou, občerstvujeme se. Dopisy jsou odeslány včetně příloh a skřínku si odnese domů jako suvenýr na matku nebo otce, nevím, na kterého. Tři body. Za prvé, co jsem vám začal povídat dnes ráno, když jste na mne zařval. Cramer bude možná volat, tak byste měl vědět, že jsem v sobotu odpoledne volal Stebbinsovi. Řekl jsem mu, že jsme se my dva spolu bavili nedávno o zločinech a vzpomněli si na nehodu, při níž zahynula Elinor Denovová a řidič ujel, a že by mne zajímalo, jestli už mají nějakou stopu. Řekl o tom Cramerovi a Cramer si samozřejmě myslí, že ta nejprostší otázka od vás nebo ode mne znamená, že máme něco pod palcem. Řekl jsem mu, že víme jen to, co jsme si přečetli v novinách. Jestli vám zavolá –“

„Pfui. Co dál?“

„Za druhé, v pátek večer jste řekl, že moje druhá zastávka po bance má být Raymond Thorne. Nějaká změna?“

„Ne.“

„Za třetí, banka byla žúžo. Šeky vystavila Seaboard Bank & Trust Company, třetí největší banka ve městě, splatné doručiteli, a já si ji našel v ‚Mezinárodním bankovním adresáři‘. Nevyslovím jeho jméno do telefonu, ale budete si pamatovat, že jednoho zimního večera asi před půldruhým rokem seděl v naší kanceláři člověk a řekl vám, cituji: ‚Nikdy jsem nestrávil ani hodinu v růžové ložnici,‘ konec citátu. Tedy ten je ve správní radě Seaboard Bank & Trust Company.“

„Opravdu.“ Pětivteřinová přestávka. „Uspokojivé.“

„Přesně tak. Taková klika, co o ní člověk čítává. Mám ho vzít napřed místo Thorna?“

„Nemyslím.“ Další přestávka. „Potřebuju to uvážit.“

„Oukej. Nepostávejte v předsíni, až bude čas k obědu. Může se stát, že to nestihnu.“

Když jsem se vrátil ke stolu, Amy začínala pít třetí šálek kávy. Když jsem si sedl, pravila:

„Tak jsem přemýšlela. Vy jste báječný, pane Goodwine. Prostě úžasný. Chtěla bych… chtěla bych vám říkat Archie.“

„Zkuste to a uvidíte. Třeba se mi to bude líbit. Protože říkáte, že vaše matka byla sarkastická, když vás pojmenovala Amy, asi byste si přála, abyste nosila jméno Araminta nebo Hephzibah nebo tak něco.“

„To bych si dokázala vybrat lepší.“

„Vsadil bych se, že ano. Teď máme před sebou jeden problém. Musím položit lidem spoustu otázek ohledně vaší matky, některým z těch, co jste mi včera řekla jejich jména, a chci začít s Raymondem Thornem. Zavoláte mu a řeknete mu, že mě tam posíláte a že doufáte, že mi bude nápomocný, ale já nemohu prostě říct, že sháním muže, se kterými se vaše matka znala v létě ve čtyřiačtyřicátém roce – to je, když se geny setkaly – protože vy nechcete, aby někdo věděl, či jen měl podezření, že se hledá otec. A tak mám návrh schválený panem Wolfem, se kterým, jak doufáme, vyjádříte souhlas.“

„Ach, já schválím cokoli, co vy –“ Zarazila se a sevřela rty. Pak se usmála. „Poslechněte mě. Možná, že si myslíte, že jsem úplně hloupá. Povězte mi o tom a uvidíme.“

Pověděl jsem jí o tom.

5. KAPITOLA

Úřadovny firmy Raymond Thorne Productions byly v šestém poschodí jednoho z novějších kurníků ze skla a oceli na Madison Avenue ve čtvrti Forties. Soudě z jejich velikosti, z nábytku a zařízení a ze srdečného úsměvu recepčního, televiznímu umění, nebo snad průmyslu, se dařilo pěkně. Také jsem musil dvacet minut čekat, než jsem se dostal k Thornovi, přestože řekl po telefonu Amy, že jeho dveře budou vždycky otevřené každému, koho ona pošle.

Já jsem si samozřejmě nemyslil, že by on sám mohl být cíl našeho hledání. Elinor pravila ve svém dopise pro Amy, že jejího otce neviděla ani o není neslyšela od doby čtyř měsíců před jejím narozením, a nebyl důvod předpokládat, že to byl podvod a že ho viděla každý pracovní den celých dvacet let. Pravidlo, že detektiv má brát s podezřením cokoli, co kdo řekne, má sice zásadní platnost, ale i tady jsou jisté meze.

Thorne se pěkně hodil ke své kanceláři. Místnost byla velká a moderní, a on také. Když mi chlapsky potřásl rukou a řekl mi, jak rád by pomohl Amy ve všem, co je v jeho silách, a vyzval mě, abych si sedl, vrátil se za svůj stůl a pravil, že neví, co vlastně chci, neboť Amy se do telefonu jasně nevyjádřila.

Přikývl jsem. „Myslela si, že to povím lépe, ale je to opravdu velice, prosté. Chce, aby Nero Wolfe – snad jste slyšel jeho jméno –“

„Ach, jistě.“

„Chce, aby vypátral, kdo zabil její matku. Myslím, že je v tom trochu střelená, ale na to má konečně právo. Myslí si, že policajti mu měli dávno šlápnout na krk, a myslí si taky, že na to jdou úplně špatně. Ona soudí, že to byla promyšlená vražda. Vlastně je si tím jistá. Neptejte se mě, proč si je jistá; ptal jsem se jí na to a řekla, že to je takové tušení. Jak jste byl starý, když jste zjistil, že tušení se nedá vymluvit?“

„To je tak dávno, že už jsem to zapomněl.“

„Já taky. Ale tušení jí neřeklo, kdo to byl. Sestavila seznam jmen, celkem osmadvacet lidí, kteří byli přáteli její matky, každého, s kým byla v osobním styku, jejž lze nazvat s trochou nadsázky blízkým, a u všech řekla ne. Říká, že žádný z nich nemohl mít nejmenší důvod, a že to tedy musil být někdo, o kom neví – někdo ve vztahu k jejímu zaměstnání tady, nebo někdo z hluboké minulosti, z let, kdy byla ještě moc maličká, aby si to pamatovala. A proto jdu samozřejmě nejdřív k vám. Tady přece pracovala a znal jste ji – jak dlouho?“

„Přes dvacet let.“ Zdvihl hlavu. „Myslíte si vy, že to byla promyšlená vražda?“

„Pan Wolfe říká, že je to ‚uvažitelné‘. Má rád taková slova. Mohla to být; žádný z faktů tomu neodporuje. Jestli najdeme někoho s nadějným motivem, tak to bude zajímavé. První věc, kterou bych po vás chtěl, je snímek paní Denovové. Musíte nějaké mít.“

Jeho zrak rychle sjel dolů a doprava a zase se zvedl. „Nemyslím…“ Nedokončil to.

„Nezískal jste nějaký od Amy?“

„Ona žádné nemá. V bytě žádné nejsou. Určitě nějaké máte. Aspoň jeden.“

„No…“ Pohlédl zase dolů. „Nepřekvapuje mě, že v bytě žádné nejsou. Paní Denovová byla na fotografie alergická – myslím fotografie jí samé. Když jsme potřebovali obrázek zaměstnanců pro propagační účely, musili jsme ji vynechat. Nedala se přesvědčit. Jednou jsme sestavili brožurku s jednotlivými obrázky sedmi z nás, ale ne s jejím, přesto, že měla být vpředu, hned po mně. Vůbec žádný její snímek z poslední doby.“ Poškrábal se na bradě, dívaje se na mne. „Ale já nějaký mám.“

„Jo.“ Ukázal jsem rukou. „Tamhle ve spodní zásuvce.“

Prudce zdvihl hlavu. „Jak to k čertu víte?“

„I každý začínající detektiv by to poznal a já už to dělám léta. Když jsem řekl ‚snímek‘, mrkl jste tam dolů; udělal jste to dvakrát.“

Hlava mu klesla do původní polohy. „No, tak se pletete. Jsou v té zásuvce nad tou spodní. Jsou dva. Pořídil je před mnoha lety kameraman, který zkoušel pohledy z různých úhlů, a ona nevěděla o jejich existenci. Asi týden po její smrti jsem si na ně vzpomněl, podíval se po nich v archivu a našel jsem je. Ale mám dojem, že bych neměl… Totiž, kdyby byla věděla, že tam jsou, byla by je už dávno zničila. Že mám pravdu?“

„Asi ano. Ale ona už je mrtvá. A jestli je třeba Amyina představa správná a byla to vražda a jestli nám ho ty fotky pomohou chytit, chcete je vy zničit?“

„Ne. Ovšem, že ne.“

„To bych taky doufal. Mohu je, prosím, vidět?“

Sehnul se a sáhl do zásuvky, vyndal hnědou obálku, vytáhl z ní dva snímky a pohlédl na ně. Byly rozměrů asi dvanáct krát dvacet centimetrů. „Než jsem tyhle viděl,“ poznamenal, „zapomněl jsem, jak byla hezká. Muselo to být tak v šestačtyřicátém či sedmačtyřicátém roce, tak rok po tom, co k nám přišla. Můj Bože, jak se lidé změní!“

Vstal jsem, obešel jsem konec stolu a on mi je podal. Jeden byl skoro zepředu a druhý z profilu. Z její postavy moc vidět nebylo, neukazovaly ji až dolů k pasu, ale byly to dobré záběry pěkného obličeje. Nějaká podoba s Amy tady byla, ale měla trochu širší čelo a malounko špičatější bradu. Podíval jsem se na zadní stranu, ale nebylo tam datum ani jiné poznámky.

„Nemohu vám je dát s sebou,“ řekl Thorne, „ale mohu z nich dát udělat kopie. Tolik, kolik chcete.“

Znovu jsem si je prohlédl. „Mohly by být velmi užitečné. Kopie mohu dát udělat já a tyhle vám pak vrátit.“

Pravil, že ne, že tohle jsou jediné obrázky ženy, která mu výborně pomáhala po mnoho let, a tak si je nechá, a já jsem mu je podal. Řekl jsem mu, že potřebuji aspoň šest kopií, raději deset, vrátil jsem se ke své židli a vytáhl svůj notes.

„Teď hlavní otázku,“ řekl jsem. „Vy na ni přímo neodpovíte, samozřejmě, ale já ji přece položím. Amy si myslí, že to mohl být někdo ve vztahu k jejímu zdejšímu zaměstnání. Napadá vás nějaký kandidát?“

Zavrtěl hlavou. „Již jste se o tom zmínil předtím. Nemusím se vytáčet. To nepřipadá v úvahu. V této organizaci je čtyřicet šest lidí, to počítám úplně každého. Za ta léta jich tu celkem bylo – no, řekl bych, že tak sto padesát. Každý z nich si nemyslel, že paní Denovová je bez chyby, měli jsme tu nějaké ty spory a nevraživosti, jak by člověk čekal, ale vražda? To nepřipadá v úvahu. To rovnou odepište.“

Udělal jsem to rád, neboť Amyin otec nemohl být žádný z těch sto padesáti, pokud Elinor v tom dopise nelhala, a tak jsem se rozhodl, že ho s tím nebudu otravovat jen proto, aby se neřeklo. Otevřel jsem poznámkový blok. „Oukej, tak tu věc necháme zatím být. Teď nějaké údaje. Kdy u vás začala paní Denovová pracovat?“

„Vyhledal jsem si to ten den, kdy jsem našel ty obrázky. Bylo to druhého července devatenáct set čtyřicet pět.“

„Předtím jste ji neznal?“

„Ne. To ráno prostě přišla a řekla, že slyšela, že potřebuji písařku se znalostí těsnopisu. Tehdy jsem dělal do rádia – k televizi jsme se dostali až později – a měl jsem jen čtyři lidi ve třech místnůstkách na 39. třídě. Byla to právě doba dovolených a moje sekretářka byla zrovna pryč, tak jsem podal paní Denovové poznámkový blok a nadiktoval jí pár dopisů. No, a byla tak dobrá, že jsem si ji nechal.“

„Poslala ji nějaká agentura?“

„Ne. Ptal jsem se jí, kdo ji k nám poslal, a řekla mi, že nikdo, že slyšela někoho říct, že potřebuji písařku.“

„Ale vyžádal jste si na ni reference?“

„O žádná osvědčení jsem ji nežádal. Tři dny stačily na to, aby se ukázalo, jak je schopná, a nejen jako písařka, tak jsem si s tím nedělal starosti. Za týden mi bylo úplně fuk, kde předtím pracovala nebo jak se stalo, že k nám to ráno zašla. Nezáleželo na tom.“ Zavřel jsem notes a strčil ho do kapsy. „To teda vyjdu úplně naprázdno. Nejdřív mi řeknete, abych odepsal každého, kdo s ní měl styky tady v jejím zaměstnání, že neexistuje možnost, že by to byl některý z nich, a teď mi povídáte, že o ní nevíte nic před druhým červencem devatenáct set čtyřicet pět? Co předtím dělala nebo kde byla?“

„To vám povídám.“

„Po tom, co jste těsně spolupracovali dvaadvacet let? Tomu nevěřím.“

Přikývl. „Nejste první detektiv, který tomu nechce věřit. Dva od policie, při různých příležitostech, tomu taky nemohli uvěřit. Je to ale –“

„Byli tu v posledních dnech?“

„Ne, to bylo už v květnu, hned po její smrti. Ale je to pravda. Ona nikdy nemluvila o své rodině či o své minulosti –– o ničem, co by se dalo nazvat osobním, a nebyla to žena, kterou byste… No, prostě udržovala si odstup. Dám vám příklad. Jedna paní – důležitá ženská, alespoň pro nás, protože zastupovala jednoho z našich zákazníků – řekla něco o své sestře a zeptala se paní Denovové, jestli má taky sestru, a ta to prostě ignorovala. Neřekla ani ano, ani ne. Já si hodně rychle lidi omrknu, a tak během měsíce, co jsem ji poznal, nebo ještě dřív, jsem věděl, že u ní je odtud až potud. A tu hranici jsem nikdy nepřekračoval. Jestli se chcete zeptat některých jiných lidí, tak prosím, ale jen promarníte čas. Chcete to zkusit?“ Obvykle bych řekl ano, a asi jsem to měl říci, ale byl jsem tam jen tak napůl. Zašel jsem tam jen proto, že to řekl Wolfe. Já sám jsem chtěl být u Averyho Balloua. Tak jsem tedy pravil, že je nechci rušit v době oběda, ale snad se ještě vrátím – ne-li dnes, tak zítra, a poděkoval jsem mu jménem slečny Denovové. Řekl mi, že pokud přijdu zítra, budu mít kopie fotografií připravené do čtyř odpoledne a já mu znovu poděkoval.

Jak jsem šel vestibulem k výtahu, rozhodl jsem se, že zajdu do Alfovy hospůdky a pochutnám si na slanině s vejci a domácích smažených bramborách. Ve Wolfově a Fritzově kuchyni se vajíčka nikdy nesmaží a totéž platí o bramborách, ale o to ani tak nešlo. Představa, že budu u oběda sedět s Wolfem a bavit se o něčem jako budoucnost počítačů nebo vliv organizovaného sportu na americkou kulturu, když bychom měli mluvit o tom, jakým způsobem jednat s Averym Ballouem, mě vůbec nelákala.

Jelikož jsem však věděl, že Wolfe už to promyslil a že má stejnou chuť jako já se do Balloua zakousnout, rozvažoval jsem to při kávě a usoudil, že mu prospěje, když ho budu chvíli napínat – řekněme tak půlhodinku, abych se mu odplatil za své vlastní napínání v důsledku jeho nanicovatých pravidel konverzace při jídle. Tak jsem si dal načas. Odešel jsem z hospody přesně ve dvě, prošel těch pár set metrů ke starému hnědokamenáči, vešel do kanceláře pět minut po druhé hodině, vyndal zálohu ze sejfu, přešel předsíň, nakoukl do jídelny a řekl: „Řekl jste, abych tohle při nejbližší příležitosti uložil, tak to je teď. Vrátím se za půl hodiny.“

„Ne.“ Postavil šálek s kávou na stůl. „To může počkat. Musíme něco rozhodnout.“

„Lituji,“ řekl jsem, „rád poslouchám příkazy,“ a šel jsem.

Přiznám se, že jsem se cestou na Lexington Avenue a zpět nijak neloudal, ale i tak jsem byl pryč třicet šest minut. Televize byla puštěná a on stál uprostřed pokoje a zíral na ni. Zřejmě byl tak naštvaný, že si vybral právě to, co ho naštve ještě víc. Jak jsem dával bankovní knížku do pokladny, vypnul televizi a přešel ke svému stolu, a jak jsem já mířil ke svému, tázal se: „Co se k čertu dělalo?“

Nikoli „co jste k čertu dělal?“.

Přehodil jsem nohu přes nohu. „Měl jsem mastný oběd a jedl jsem příliš rychle. Chtěl jsem dostat těch dvacet papírů do banky, než zavřou. Přihnal jsem se zpátky, protože jsem věděl, že mi chcete říct, jak na Balloua. Ale napřed, samozřejmě, budete chtít podrobné hlášení o Raymondu Thornovi.“

„Nebudu. Pokud jste nezískal něco, co dělá rozhovor s panem Ballouem zbytečným.“

„Nezískal. Až na dvě fotografie Elinor Denovové jsem pohořel. Úplně pohořel. Zavolal jste tam už, abyste zjistil, jestli tam je?“

„Ne. To uděláte vy.“

„Jasně. Ředitelé společností mohou být v srpnu kdekoliv. Jestli ho seženu, mám ho požádat o schůzku dnes? Počítám, že jste se rozhodl, jak to mám sehrát.“

„Ne vy.“ Odkašlal si. „Archie. Máte mnoho schopností, některé i výjimečné, ale tohle bude delikátní a může to být i prekérní. Mimo to, byl jsem to já, kdo s ním předtím jednal. Vy jste byl při tom, ale já to dělal. Potřebuji si být jist fakty. Řekl jste do telefonu, že šeky, proplácené paní Denovové, byly vystaveny bankou Seaboard Bank & Trust Company a splatné doručiteli. Jak je toto jisté?“

„Jediný způsob, jak to udělat ještě zaručenějším, by bylo se na ně podívat. Přišlo to přímo od vrchního ředitele pobočky Kontinentální banky na 86. třídě, kde si dala proplatit sto z nich. On se jmenuje Atwood.“

„A pan Ballou je teď členem správní rady Seaboard Bank & Trust Company?“

„Je, pokud neodešel nebo ho nevyrazili během poslední doby. Bylo to letošní vydání Rand McNallyho ‚Mezinárodního bankovního adresáře‘.“

„Jak obtížné by bylo dovědět se něco o těch šecích bez pomoci pana Balloua?“

„Skoro nemožné. Seaboard má dvoumiliardový obrat. Jejich ústřední úřadovna vystavuje pravděpodobně tisíce šeků ročně, možná desetitisíce, a bůhví kolik úředníků je vystavuje. A mají ovšem automatizaci. Nedovedu si představit, jak bychom s tím mohli vůbec začít. Řekněme, že bychom mohli nechat Sue Corbettovou, nebo samu slečnu Denovovou, seznámit se s nějakým náměstkem viceprezidenta a svést ho, a když by to nevyšlo, zkusit to s jiným, a tak po roce –“

„Sežeňte pana Balloua.“

„Budete s ním mluvit vy?“

„Ne, od vás to bude naléhavější. Řekněte mu, že, bude-li se mu to hodit, rád bych se s ním setkal tady v šest hodin.“

Popojel jsem se židlí, sáhl pro seznam, našel číslo telefonu a vytočil. Jednou předtím, když jsem chtěl mluvit s Ballouem, dostával jsem se k němu přes tři jiné lidi, a tentokrát to bylo zase tak – nejdřív telefonistka, pak druhá ženská, které jsem musel dvakrát hláskovat své jméno, a pak nějaký muž. Všichni byli tak nesdílní, že jsem ani nevěděl, jestli tam je, dokud se jeho hlas neozval.

„Goodwin? Archie Goodwin?“

„Správně.“ Poznal jsem hlas, tak jsem pokračoval. „Jsem rád, že jsem vás zastihl. Volám jménem pana Wolfa. Jestli se vám to bude hodit, rád by s vámi mluvil tady ve své kanceláři, v šest hodin, nebo tak brzy potom, jak to zvládnete.“

Odmlčení; pak: „Dnes?“

„Ano. Je to trošku naléhavé.“

Delší odmlčení, a já ovšem věděl, proč. Nemohl se zeptat, oč jde. Nemohl se zeptat na nic telefonem, na kterém může být někdo další. Ale zeptal se přece. Zeptal se: „Bude to trvat dlouho?“

„Pravděpodobně ne. Půlhodinka by to měla vyřídit.“

Kratší odmlčení; pak; „Budu tam v šest“. A zavěsil.

Položil jsem sluchátko, obrátil se k Wolfovi, který všechno poslouchal, a pravil jsem: „Bude čekat děsný průšvih,“ a Wolfe řekl, že by se mu mělo ulevit, až zjistí, že žádný průšvih není. Podíval se na hodiny, viděl, že má ještě hodinu před odchodem do skleníků, a řekl mi, abych si vzal poznámkový blok. Bylo třeba ještě odpovídat na nějakou korespondenci z minulého týdne.

V půl šesté, když jsem dopsal asi tucet dopisů, co mi dal, jsem šel nahoru do svého pokoje, abych si převlékl košili, protože cestou do banky a zpátky za teploty o deset stupňů vyšší, než v té klimatizované budově, jsem se zapotil; za dvacet minut jsem však byl zpátky, takže už jsem tam byl, když přišel dolů Wolfe. Sotva usedl ke svému stolu, ozval se zvonek u venkovních dveří.

Mám dojem, že někde ve své reportáži o smrti vydržované ženy jsem se zmínil, že tvář Averyho Balloua byla zvrásněná, ale ne skleslá. Teď, když jsem mu otevřel a pustil ho dovnitř, skleslá byla. Ale snažil se vypadat tvrdě a na všechno připravený, a to s tou skleslostí nešlo moc dobře dohromady. On nekráčel, on rázoval přes předsíň přímo dovnitř. Když si sedl do křesla z rudé kůže, aniž se opřel dozadu, a odpověděl na Wolfův pozdrav kývnutím, jež nebylo ani trochu srdečné, přejel si dlaní čelo. To už jsem ho viděl dělat dřív, a nejen jednou, když byl doopravdy v pěkné kaši.

Jeho ruka sevřela ramenní operu křesla. „Nejsem zvyk –“ začal, ale zaznělo to chraptivě a on se zarazil. Spustil jinak. „Není obvyklé, abych dostal strohé předvolání od něja –, od kohokoliv.“

Wolfe přikývl. „Asi ne. Ale potřeboval jsem s vámi mluvit. Snad si pamatujete, že nikdy neopouštím svůj dům v pracovních záležitostech, ale byla tu i úvaha, že asi budete raději, když za vámi pan Goodwin nebo já nepřijdeme do kanceláře. Nejprve bych –“

„Proč se mnou potřebujete mluvit?“

„Řeknu vám to za okamžik. Nejprve vás chci uklidnit. Má potřeba naprosto nesouvisí s tím, co se stalo před půldruhým rokem. Nemá žádnou spojitost s vámi nebo s vašimi záležitostmi. Mám –“

„Tak k ďasu, proč jste –“

„Když dovolíte! Zažívám neobvyklý pocit, skoro neznámou zkušenost. Jsem totiž v rozpacích. Potřebuji něco povědět, a nejsem si jist, jak to říci. Musím vás požádat o pomoc při řešení jednoho problému, a jak to mám udělat, aby nedošlo k nedorozumění?“

„To já nevím. Nikdy jsem vás neviděl zápasit se slovy. Je to poctivá věc? Se mnou to nemá co dělat?“

„Ne. Je to jen můj problém. A pana Goodwina.“

Ballou zhluboka vydechl, opřel se v křesle, obrátil se ke mně a řekl: „Neřekl bych ne na skleničku něčeho.“

„Gin s ledem a s citrónovou kůrou?“ zeptal jsem se. „Máme čerstvou mátu, chcete-li.“

„Vy si to pamatujete? To mě teda podržte. Bez máty.“

Nehýbal jsem se; neměl jsem v úmyslu zmeškat příštích pět minut. Když Wolfe viděl, že nepůjdu, stiskl knoflík, a když Fritz přišel, dal mu tři objednávky: pro hosta gin, pro sebe pivo a pro mne mléko.

Zašilhal na Balloua. „Je to těžké. Nemohu předstírat, že jste mi nějak zavázán. Zaplatil jste mi pěkně kulatý obnos za tu lechtivou a zamotanou záležitost, kterou jsem vám vyřešil. Pravil jste, že vás musíme z té bryndy vytáhnout, ať to stojí, co to stojí, ale to bylo jen zoufalé kvičení člověka, jenž byl pod nesnesitelným tlakem. Účet je vyrovnán. Nedlužíte mi nic. Zůstává však faktem, že pan Goodwin a já jsme i nadále účastni tajemství, které vy i nadále hodláte za každou cenu střežit, a že bychom svou znalost mohli podložit důkazy. A proto ať řeknu cokoliv a jakkoliv, jak vás mohu požádat o pomoc s jistým problémem, aniž se vystavím nebezpečí nařčení z nátlaku? Z vydírání? Ne od poroty; od vás.“

Stiskl rty a potřásl hlavou. „Vem to ďas! Slovy se to nedá vyjádřit! Žádná slova neodstraní a nepotlačí vaše vědomí, že bych mohl to tajemství vyjevit. Nelze si představit žádné okolnosti, za kterých bychom je pan Goodwin nebo já vyjevili, jenže vy víte, že bychom mohli, a já vám nemohu otevřít lebku, najít ty buňky a vyndat je.“

Potřásl hlavou ještě jednou. „Zkusím to jinak. Potřebuji vaši pomoc. Dovoluji si o ni žádat pouze za předpokladu, že jste ji ochoten poskytnout ne z povinnosti, ale abyste ukázal, že si dosud ceníte služby, kterou jsem vám poskytl. Jestli již vaše ocenění uvadlo či vyprchalo, pak vás nežádám o nic.“

„Nevyprchalo.“ Pokleslost zmizela a Ballou se dokonce párkrát usmál. „To je hloupé, že jste nevěděl, jak to říct. Jsem rád, že mi nebudete otvírat lebku, to taky oceňuji. Co to máte za problém?“

To musilo počkat, protože přišel Fritz s pitím. Nejdřív podal Wolfovi jeho láhev piva, podle předpisu neotevřenou, a Wolfe si vzal ze zásuvky svůj otvírák, ten zlatý od Marka Vukčiče, co moc dobře nefungoval. Než mi Fritz naservíroval mléko a než odešel, Ballou už do sebe obrátil přes polovinu sklenice ginu, ale láhev i led měl na stolku.

Wolfe si slízl pěnu ze rtů a pozoroval Balloua. „Nu,“ řekl, „dělal jsem, co jsem mohl. Přednést mou žádost je už mnohem snazší. Podle pana Goodwina jste ředitelem Seaboard Bank & Trust Company.“

Kývl. „Jsem ve správní radě. Jsem v několika správních radách. Myslím, že v osmi.“

„Aha. O správních radách toho mnoho nevím, ale předpokládám, že její člen je obeznámen s lidmi, kteří tam pracují. Teď ten problém. Před dvaadvaceti lety, v červnu devatenáct set čtyřicet pět, někdo dostal od Seaboard Bank & Trust Company šek na jeden tisíc dolarů, splatný doručiteli. Nazvěme jej X. Příští měsíc, v červenci, dostal další šek na stejný obnos, a v příštím opět, a tak dál. To pokračovalo měsíc po měsíci a rok po roce – dvě stě šedesát čtyři šeky za dvacet dva roky. Poslední byl letos v květnu; od té doby už žádný nebyl a nebude. Potřebuji vědět, kdo je X. Musím se ho na něco zeptat. To je můj problém.“

Ballou usrkl ginu. „A co dál?“

„Žádné dál není. To je vše.“

„Panebože! Celé tohle představení, že jste mě sem dotáhli, a všechno vaše žvanění, kvůli něčemu tak jednoduchému, jako je tohle?“

„Nevěděl jsem, že to bude jednoduché.“

„No, tak to tedy je. Bylo by to ještě jednodušší, kdyby byly šeky vystaveny na určitého příjemce místo na doručitele, ale je to pořád jednoduché, protože to byla stejná částka každý měsíc po dvaadvacet let. Všechno, co je potřeba, je, aby se v tom nějaký úředník trochu pohrabal. Goodwin se mě mohl zeptat telefonem. Zavolám mu zítra, nebo někdo ze Seabordu mu zavolá.“ Usrkl. „Pěkně jste mě vyděsili, a to jsem tedy vůbec neocenil, ale když už jsem tady, tak můžu říct, že si pořád moc cením toho, co jste pro mne udělali, když jsem mnohem víc potřeboval pomoct, než to vy potřebujete teď.“ Vyprázdnil sklenici a postavil ji. „Jak jdou detektivní kšefty?“ Otočil se ke mně, „Vám se divím, Goodwine. On nemusel vědět, jak je to jednoduché, protože se moc nedostane ven, ale vy jste to měl vědět. Zařídím, aby vám někdo zítra zavolal.“

Vstal, podal Wolfovi ruku a šel ke mně, aby mi ji také podal. Doprovodil jsem ho ke dveřím a ven, a když jsem se vrátil, řekl jsem Wolfovi: „To není ten, co měl vloni, tohle je nový. Není to pravda, že každý si nechává svůj Rolls-Royce do smrti.“

Snad souhlasíte s Ballouem, že celé to představení, jak jsme ho poděsili, aby přišel, a Wolfův dlouhý a květnatý projev, který bych já nenazval žvaněním, byly zbytečné, ale neměli byste souhlasit. On nevěděl, že X je skoro určitě otec, který nechce být odhalen a který může být i vrahem, ale vy to víte. Snad jste také vděční za to, že už Balloua neuvidíte ani o něm neuslyšíte až na krátký telefonní hovor, jenž proběhne podle očekávání, ale jestli je to tak, pak vás čeká nepříjemné překvapení. I já jsem byl překvapen, když následujícího dne, v úterý, zazněl večer ve čtvrt na sedm zvonek a spatřil jsem Balloua na schůdcích před domem.

Již dříve jsem usoudil, že to asi není tak úplně jednoduché, když nikdo nezatelefonoval. Protože to mělo přijít, seděl jsem doma celý den kromě zaběhnutí k poštovní schránce na rohu, ale ve čtyři hodiny, když jsem zavolal Raymondu Thornovi a dozvěděl se, že kopie snímků jsou hotové, řekl jsem Wolfovi, že přepínám příjem hovorů do skleníků, a šel jsem se projít. Venku bylo ještě větší horko než předešlého dne, a tak jsem byl rád, když jsem byl zpátky v klimatizovaném hnědokamenáči. Kopie byly pěkné, stejně dobré jako originály. Ve čtvrt na sedm si je právě Wolfe u svého stolu prohlížel, když se ozval zvonek a já šel otevřít. Když jsem mu řekl, že je to Ballou, tak zachrochtal, a když jsem ho uvedl, fotografie nebylo nikde vidět.

Ballou nepodal nikomu ruku. Usadil se v křesle z rudé kůže, zřejmě očekávaje, že se tu zdrží. Jeho tvář nebyla skleslá. Zadíval se na Wolfa a pravil:

„Dal bych hodně za to, kdybych věděl, kolik vy už jste toho věděl včera.“

Wolfe si poposedl. Vypadalo to, že se připravuje k dalšímu představení. „To nemyslíte vážně,“ řekl. „To je příliš široké. Věděl jsem nesčetné věci, jež by vás nezajímaly. Zúžíte-li to na to, co jsem věděl o totožnosti pana X, pak odpověď zní, že nic. Nejen, že jsem nic nevěděl, neměl jsem ani podklad pro domněnku. Byl jsem zcela –“

„Moc toho napovídáte. Věděl jste, proč to chcete vědět. Věděl jste, proč je to tak důležité, abyste mě sem dostal. To mi teď můžete říct, a taky mi to řeknete.“

Wolfe si opřel hlavu o vysoké opěradlo své židle a zavřel oči. Často, když na něj některý návštěvník zhurta udeří, podívá se na mne, ale to by mu s tímhle moc nepomohlo. Bylo to jasné. Váhání by nevedlo nikam. Vytáčky by snad možná mohly uspět, ale s tímhle frajerem asi ne. A konec konců, řekne-li se mu to, neuškodí to ani případu, ani klientce. K tomu jsem došel během asi deseti vteřin a on taky. Otevřel oči, pohnul hlavou a pravil:

„Byl bych vám to řekl včera, kdybyste se byl zeptal. Jedna mladá dáma si mě najala, aby zjistila, kdo byl její otec. Nebo kdo to je. Mám důvod předpokládat, že by bylo podstatné vědět, kdo si dával vystavovat ty šeky. Kdybych vám řekl jméno své klientky, porušil bych svěřené tajemství, a já –“

Odmlčel se, protože ztratil posluchače. Ballou zvrátil hlavu a srdečně a hlučně se řehtal.

Wolfe pohlédl na mne a já pozvedl ruce i obočí. Ballou se přestal chechtat, po řadě se na nás zeširoka usmál a řekl: „Skvělé. Božínku, tohle je dobré. On to tutlal dvaadvacet let? To mě teda podržte!“

„Zřejmě jej znáte.“

„To tedy znám. Pomůže vám, když vám povím, že šeky na rubu podpisovala Elinor Denovová?“

„Nikomu to neuškodí. To není jméno mé klientky, ale má to význam. Jelikož ho znáte… Pane Balloue. Nesmí dojít k nedorozumění. Jestli ho jmenujete, a já doufám, že ano, nemohu se zavázat, že to budu považovat za důvěrné. Použiji to, jak bude třeba, v zájmu své klientky.“

„To bych taky čekal.“ Ballou se bavil. Oči se mu ještě pořád smály. „Před pár hodinami jsem si nemyslel, že vám povím jeho jméno; chtěl jsem vám zavolat, že informace, o které žádáte, nejsou k mání, ale rozhodl jsem se k vám zajít a zjistit, k čemu to potřebujete. Teď, když jste mi to řekli, vám to jméno rád povím. Za předpokladu – nevodíte mě za nos? Je to jenom to, že nějaká ženská chce vědět, kdo byl její otec? Vlastně, kdo to je?“

„Ano. Je to jen to. Jméno příjemce, Elinor Denovová, ukazuje s jistotou, že to jméno, jež jste zjistil, je to, které potřebuji.“

„To se na to vykašlu. Skvělé. Jak je ta ženská stará?“

„Dvaadvacet. První šek došel dva týdny po tom, co se narodila.“

„To máme… dvacet dva odečteno od sedmdesáti šesti; bylo mu padesát čtyři. Tehdy jsem ho neznal tak dobře jako dnes. Jmenuje se Jarrett, Cyrus M. Jarrett. Nic z toho není důvěrné, co vám teď povím, ví to každý v bankovních kruzích. Před dvaadvaceti roky byl prezidentem Seaboardu. V třiapadesátém roce – tehdy mu bylo šedesát dva – se stal předsedou správní rady. Někteří z nás ho chtěli dostat úplně pryč z vedení, ale on měl velký balík akcií, a nejenom to. Je to velice bohatý člověk. V pětašedesáti měl jít do penze, to je obvyklé, ale on ne. V té době už chtěla většina z nás – tedy správní rady – aby odešel, a nakonec jsme to prosadili. To bylo v devětapadesátém roce, před osmi lety. Je pořád ještě ve správní radě, ale zřídka chodí na schůze.“

Odmlčel se, aby si vychutnal úsměv, ne pro nás, ale sám pro sebe. Pak pokračoval:

„To všechno je všeobecně známo, samozřejmě. Já vám to říkám, protože se třeba divíte, že jsem byl ochotný ho jmenovat. Nikdy jsem ho neměl rád, a nemám ho rád ani dnes. Spousta lidí ho nemá rádo. Co se týče důvěrnosti, je mi úplně fuk, jestli se rozkřikne, že jsem vám pomohl ho vypátrat. Pochybuji, že docílíte, aby měl nějaké starosti, nikomu se to nikdy nepodařilo, ale přeji vám v tom štěstí. Jestli máte nějaké otázky, rád je –“ pohlédl na hodinky. „Ne, nemohu.“ Vstal. „Opozdil jsem se včera a teď přijdu opět pozdě, jestli je velký provoz.“ Vydal se ke dveřím, otočil se, aby řekl: „Přijďte ke mně do kanceláře, Goodwine, budete-li mít nějaké dotazy,“ a odcházel tak rychle, že bych byl musel klusat, abych mu otevřel dveře, tak jsem nikam nešel.

Když bylo slyšet zabouchnutí domovních dveří, Wolfe pohlédl na hodiny. Za pětatřicet minut je večeře. Podíval se na mne.

„Líbí se vám to?“

„No…“ Poškrábal jsem se na nose. „Nebudu zrovna skákat radostí a provolávat nám třikrát slávu. Tak on je starý a neústupný. Jestli mu bylo čtyřiapadesát v roce čtyřicátém pátém, je mu teď šestasedmdesát. Pár věcí jsem o něm četl, jednou byl o něm článek ve ‚Fortuně‘, který jsem si přečetl, ale to mi nedává k němu přístup.“

„Máte telefonní číslo slečny Denovové?“

„Jistěže.“

„Zavolejte jí. Já s ní promluvím.“

Podíval jsem se do svého notesu, abych si ověřil číslo, otočil jsem telefon k sobě, vytočil číslo, a zatímco jsem čekal, rozhodl jsem se ohlásit jako Archie Goodwin, ne pouze Archie. Netoužil jsem dát Wolfovi záminku k další z jeho ošoupaných poznámek o tom, co nazýval mým talentem k navazování osobních vztahů s mladými dámami. Když se ozval její hlas, řekl jsem: „Amy Denovová?“

„Ano. Archie?“

To změnilo scénář. „Správně. Volám z kanceláře. Pan Wolfe chce s vámi mluvit.“ On měl svůj telefon. Já jsem si nechal svůj. „Tady je Nero Wolfe, slečno Denovová. Musím vám položit otázku. Máte v bytě víc telefonů?“

„Nemám.“

„Přesto budu nedůvěřivý. Nemám rád telefony a nevěřím jim. Nedávejte mi indiskrétní otázky. Objevili jsme zdroj šeků. Informa –“

„Opravdu? Už?“

„Není třeba mě přerušovat. Řeknu vám všechno, co se dá říci tímto přístrojem. Informace o jejich původu je spolehlivá – vlastně, naprosto jistá. Víme, kdo si dával šeky vystavovat. Žije, má sedmdesát šest let, je bohatý, v penzi, z tak zvané horní třídy. Žije v New Yorku – ne, to nevím, ale vím, že je k dosažení. Proto mám k vám otázku. Víte, na co jste mě najala. Zdroj šeků je určen, ale ne to, že on je ta osoba, kterou chcete najít. To je pouze odůvodněný předpoklad. Chcete, abych –“

„Chci znát jeho jméno!“

„Dozvíte se ho. Přijdete-li dnes večer v devět hodin nebo později, řekneme vám ho. Teď se vás chci zeptat toto: chcete, abych pokračoval v pátrání, nebo s ním chcete jednat sama? To bych chtěl vědět před večeří.“

„Chci, abyste to udělal vy, samozřejmě. Přijdu k vám hned. Já – mohu přijít teď?“

„Nikoli. Uprostřed jídla? Budeme vás očekávat později.“

Zavěsil, vyňal fotografie ze zásuvky, zamračil se na ně a hodil je na stůl. Otočil jsem zase k sobě telefon a zeptal jsem se: „Mám zavolat Cyruse M. Jarretta a říct mu, že chcete, aby sem přišel zítra v jedenáct hodin, pokud mu to vyhovuje?“

„Ano,“ zahučel. Tak nikdy nehučívá. Vstal a odešel do kuchyně.

6. KAPITOLA

Ve středu odpoledne o půl čtvrté jsem seděl v křesle se stříškou pod javorem nad skalním srázem v hrabství Dutchess. Po pravici jsem měl krásnou vyhlídku na tři nebo čtyři míle dlouhý úsek řeky Hudsonu. Asi sto metrů vlevo ode mne byla břečťanem obrostlá boční stěna paláce či zámku, jenž musel mít mezi třiceti až padesáti pokoji – podle toho, jak byly velké. Všude kolem byly keře, stromy, květiny, předměty, jako třeba socha srnky žeroucí z ruky dívce, a tráva. Mýtina Lily Rowanové takovou trávu nikdy neviděla. Dva metry ode mne seděl na stejném křesle, jako bylo moje, ale se stupátkem pro nohy, hubený vytáhlý muž s dlouhým kostnatým obličejem, bohatou kšticí bílých vlasů a párem šedě modrých očí tak chladných, že když jste do nich zpříma pohleděli, neřeklo vám to vůbec nic. V půl čtvrté jsem mu právě říkal: „To byla jen finta. Nemám žádné stříbrné počítadlo. Po pravdě jsem nikdy žádné neviděl.“

Po dopoledni stráveném ve veřejné knihovně a v archivu ‚Gazette‘ jsem o Cyrusovi M. Jarrettovi věděl dost, aby to zaplnilo tucet stránek, ale nejde vám o to, abyste věděli, jestli to byla levá noha, co si zlomil, když roku 1958 spadl z koně. Tady je pár informací: Jeho dědeček zaplatil ten palác; Cyrus M. se v něm narodil. Měl jednu manželku, která zemřela roku 1943, jednu dceru, žijící teď v Římě se svým manželem hrabětem, a jednoho syna jménem Eugene E., starého čtyřicet tři roky, jenž byl jedním z devíti viceprezidentů Seaboard Bank & Trust Company, jejichž seznam jsem viděl v ‚Mezinárodním bankovním adresáři‘. Cyrus M. byl členem devíti správních rad, čímž o jednu přetrumfl Balloua. Za druhé světové války byl členem Komise pro plánování výroby. A tak dále a tak podobně.

Jedna zpráva, jež byla pro mne podstatná, byla, že má šest pokojů svého paláce naplněných jednou ze tří nejlepších sbírek rukodělných předmětů koloniálního období; to byla ta informace, jíž jsem využil k tomu, abych se k němu dostal. Když jsem tohle uviděl v knihovně v příručce ‚Fortune‘, vyhledal jsem si v kartotéce o tom knihu a po půl hodině čtení jsem si uvědomil, že bych potřeboval měsíc, abych se naučil dost na to, abych mohl něco pět minut hrát; tak jsem na místě vytvořil jen tak ve svých představách jeden rukodělný předmět, vlezl do telefonní budky a vytočil předčíslí 914 a příslušné číslo.

Mužský hlas, který se ohlásil, chtěl vědět přesně, za jakým účelem chci pana Jarretta navštívit, a já mu řekl: kvůli stříbrnému počítadlu vyrobenému Paulem Reverem, které vlastním. Řekl mi, abych počkal u telefonu, a za pět minut byl zpátky a řekl, že pan Jarrett pravil, že Paul Revere nikdy žádné stříbrné počítadlo nevytvořil. Řekl jsem, čerta nevytvořil, řekněte mu, že ho mám tuhle v ruce. To zabralo. Po další chvíli čekání se zase ozval a pravil, že pan Jarrett se setká se mnou a s počítadlem ve tři hodiny.

Když jsem tam přesně na minutu dorazil, zavedli mě ke křeslům pod javorem a řekli mi, že pan Jarrett za mnou za chvíli přijde. Ta „chvíle“ se protáhla na dvacet dvě minuty, jednu za každý rok Amyina života, což bych byl pokládal za dobré znamení, kdybych na znamení věřil. Jak přicházel, všiml jsem si, že na svých šestasedmdesát vypadá, ale kráčel spíš jako šestapadesátník. Pak přišel blíž, posadil se a já uviděl ty oči, a ty vypadaly tisíc sedmdesát šest let staré. Dal si nohy nahoru a teprve potom řekl: „Kde to máte?“

„To byla jen finta,“ pravil jsem. „Nemám žádné stříbrné počítadlo. Po pravdě jsem nikdy žádné neviděl.“

Otočil hlavu a křikl: „Oskare!“

„Něco ale pro vás mám,“ řekl jsem. „Vzkaz od vaší dcery.“

„Od mé dcery? Jste lhář.“

„Ne od Catherine. Od Amy. Amy Denovové.“ Sledoval jsem zrakem muže, jenž vyšel z domu a přicházel k nám. „Je to velmi – osobní.“

„Nejste jen lhář, jste pitomec.“

„O tom si s vámi rád promluvím, ale raději v soukromí.“

Ten muž už byl tady. Zastavil dva kroky od Jarrettova křesla a stál. „Volal jste mě, pane?“ Jarrett, nedívaje se na něho, pravil: „Myslil jsem, že něco chci, ale nechci. Odejděte.“ Ten člověk se obrátil a odešel. Řekl jsem; „Nevěděl jsem, že se tohle ještě dělá. Co na něj víte?“

On povídal: „Kdo jste?“

„Udal jsem své jméno do telefonu, Archie Goodwin. Pracuji pro soukromého detektiva jménem Nero Wolfe. Vzkaz od Amy zní, že teď, když její matka je mrtvá, chtěla by něco vědět o svém otci.“

„Mohl jsem vás dát vyrazit,“ řekl, „ale raději vás nechám se projevit, abych na vás mohl zavolat policii. Nazval jsem vás pitomcem, protože kdokoli s troškou rozumu musí vědět, jak naložím s vyděračem, a to vy zřejmě jste. Tak ven s tím, projevte se.“

„Už jsem se přece projevil.“ Pohodlně jsem se opřel v křesle. „Jistě by tu byla příležitost pro trošku elegantního vydírání, ale Amy zaplatila panu Wolfovi pořádnou zálohu a my pracujeme pro ni. Jsou to ovšem vaše peníze, nebo aspoň bývaly. Pochází to z toho, co jste posílal její matce pro ni.“

„Ven s tím.“

„Podívejte se, pane Jarrette.“ Hleděl jsem do těch ledových očí, a nebylo snadné k nim mluvit. „My jsme na to nemuseli jít takhle. Mohli jsme vás nechat čekat a začít vyhrabávat podrobnosti. Ale to by bylo polykalo čas a peníze, a vše, co Amy chtěla, bylo vás najít. Nemohu vám to dát písemně, ale já silně pochybuji, že chce vyvolat nějaký poprask, snažit se o to, abyste se k ní přihlásil, nebo něco takového. Možná může chtít nějaké peníze, ale to vem čert, vždyť máte desetkrát víc, než potřebujete. A ne, abyste si myslel, že střílím jen tak naslepo. Víme o těch šecích všechno. Víme, že přicházely od vás, všech dvě stě šedesát čtyři; to je v záznamech. Víme, že proplácení podepisovala Elinor Denovová.“ Mávnul jsem rukou. „Teď zas chvíli mluvte vy.“

„Ven s tím, ven s tím! Co chcete vy? Co chce ten Nero Wolfe?“

„Pan Wolfe nechce nic. Co se týče mne, nejvíc by mě potěšilo něco takovéhoto; necháte Oskara zavolat policajty, aby mě přišli sebrat. Až přijdou, vy jim řeknete, že jsem vás chtěl vydírat, a já budu držet jazyk za zuby a oni mě odvezou někam k výslechu, k šerifovi nebo do státních kasáren. Bude z toho poprask, tak mě dají do vazby a budou čekat, co to udělá. Pro začátek se do toho zapojí náš právník a noviny, které znám – ‚Gazette‘. Dnes je středa. V pátek už s vámi bude sympatizovat deset milionů lidí – takhle ho otravovat po dvaadvaceti letech! Nedáme jim samozřejmě Amyino jméno, ale to nebude vadit, je to vaše jméno, které má pro noviny cenu. Chcete, abych zavolal Oskara já, nebo to radši uděláte vy?“

Ty zatracené oči ani nemrkly, na mou duši ne, ale kostnatá čelist sebou jednou či dvakrát cukla. Začínal jsem chápat, proč ho hodně lidí nemá rádo. Lidé chtějí, aby ten druhý nějak reagoval. Konečně něco řekl. Pravil: „Ty šeky jsou uloženy v Seaboard Bank & Trust Company. Kdo vám o nich pověděl?“

Potřásl jsem hlavou. Ballou řekl, že je mu fuk, jestli se rozkřikne, že nám je pomohl najít, ale tomuhle panákovi jsem nehodlal nic věnovat. „To je vedlejší,“ řekl jsem. „Podstatná věc jsou ty šeky, přijaté Elinorou Denovovou. Mám návrh. Vy a já se moc dobře neshodneme. Přivedu zítra Amy, třeba to bude fungovat lépe. Ona je oukej. Je to velmi milé děvče. Jak asi víte, promovala u Smitha, je hezká a dobře vychovaná, nebude –“

Zmlkl jsem, protože vstával. Dal si na čas, než dostal nohy ze stupátka na trávu, než se otočil na zadku a postavil se. Jeho zrak spočinul na mně. „Nevím nic o žádné Amy,“ řekl, „ani o Elinoře Denovové. Jestli je nějaká Elinor Denovová a jestli přijímala šeky, které čerpaly z mého účtu, pak nevím, jak se jí dostaly do rukou, a je mi to jedno. Jestli uveřejníte cokoli z téhle špíny, tak z vás stáhnu kůži.“ Obrátil se a namířil si to k domu.

Pěkně se tam sedělo s pohledem na řeku a všechny ty kytičky a lístečky, a tak jsem seděl.

Brzy po tom, co Jarrett zmizel v domě, vyšel Oskar a postavil se do stínu stromu s úzkými dlouhými listy. Zavolal jsem na něj: „Co je to za strom?“, ale nedostal jsem odpověď. Bylo by bývalo zajímavé zůstat sedět nějakou tu hodinku a pozorovat, jak dlouho by tam zůstal tak nečinně stát, měl jsem však žízeň a pochyboval jsem, že by opustil své stanoviště a přinesl mi něco k pití, tak jsem se zdvihl. Přímá cesta k místu, kde stál Heron, vedla těsně kolem něho, ale dělal jsem, jako že tam není.

Kroutící se příjezdová cesta s černým povrchem byla dobře čtvrt míle dlouhá. Na jejím konci, označeném šestimetrovými kamennými sloupy, jsem zahnul doleva, asi po další míli doprava a za dvacet minut i se zastávkou na zázvorové pivo jsem dojel k vjezdu na takonickou státní silnici, směřující na jih. Na směrovce bylo napsáno: NEW YORK 88 MIL.

Nikdy nezkouším nic důležitého promýšlet, když řídím; s tím myšlením to nikam nepřivedete, zatímco řízení vás může přivést někam, kde nechcete být; a stejně nebylo celkem o čem přemýšlet, protože jsem věděl, co teď bude následovat. Wolfe a já jsme se na tom bez dlouhých sporů shodli pro případ, že by mě Jarrett odmrštil, hned po Amyině odchodu v úterý večer.

Slíbil jsem jí, že jí dám vědět, jak jsem dopadl, tak jsem odbočil z Henry Hudson Parkway na rohu 96. třídy a jel po 85. třídě úhlopříčně přes Central Park. Snažit se najít volné místo u chodníku bylo jako hledat na klasu obilí místo pro další zrno, a tak jsem zajel do garáží na Druhé avenue, kde Elinor Denovová mívala své auto. Neptejte se mě jak a proč, ale já měl vždycky pocit, že pomůže zajít na místa, která mají nějaký vztah k sledovanému případu, i když vám nic neřeknou. Cestou do Amyina bytu jsem sledoval trasu, kterou kráčela naposled Elinor, a viděl jsem, že by nebyl nejmenší problém pro někoho, kdo by věděl, že ona je s autem venku, zaparkovat v té noční hodině poblíž rohu Druhé avenue, počkat si, až přijede, a pozorovat ji, jak vychází z garáží a zahýbá na 83. třídu. To už by ovšem měl nastartovaný motor a byl by připravený vyrazit.

Nevylíčil jsem Amy všechno slovo od slova. To se zákazníky děláme zřídka; vždycky se ptají, proč jste neudělal to či ono, nebo k čemu jste tohle řekl, nebo měl jste si uvědomit, že lže. Taky jsem jí nepověděl, co je příští bod programu. To je ještě horší; z nějakého pošahaného důvodu s tím nesouhlasí nebo mají nějaký lepší návrh. Když jsem ji seznámily těmi fakty, které měly význam, její základní otázka byla, myslím-li, že Jarrett je její otec, a já se samozřejmě zdržel hlasování. Řekl jsem jí, že ač to pořád vypadá, že nejspíš je, já osobně bych nevsadil niklák ani pro, ani proti. Snažil jsem se z ní dostat, co má v úmyslu podniknout, až budeme konečně na někoho moci ukázat prstem, ale když jsem odešel, pořád jsem to ještě nevěděl a pochybuji, že to věděla ona. Zřejmě to zůstávalo otevřené a ona sama na to nebude znát odpověď, dokud si nebude jistá, kdo její otec je.

Zbývalo jen deset minut do večeře, když jsem se dostal domů, takže doslovná reportáž musila počkat, až jsme snědli hovězí závitek na kari, celerovo-melounový salát, borůvkový drolíř a přešli do kanceláře na kávu. Když jsem dopovídal i o svém zastavení u Amy, jeho první otázka byla typická. Vyprázdnil kávovou konvici do svého šálku, usrkl a pronesl: „Myslím, že je docela možné, že Paul Revere přece udělal stříbrné počítadlo. Co vás na to přivedlo?“

Poklepal jsem si kotníky prstů na čelo. „Jednou jste řekl, že čím víc se toho nacpe do hlavy, tím víc toho pojme. A co ty věci, které z ní vylezou, aniž se tam kdy vložily? Proto na vaši otázku nemohu odpovědět.“

„Vložily se tam. ‚Paul Revere‘ tam bylo a ‚stříbro‘ tam bylo a ‚počítadlo‘ tam bylo. Otázka, na kterou neznáte odpověď, zní, co je spojilo, když jste poprvé a naposled v životě mohl jejich soubor zužitkovat, a já uznávám, že na to se odpovědět nedá. Vzdávám se té otázky.“ Napil se kávy. „Zavoláte ráno panu Ballouovi, nebo za ním zajdete?“

„Zajdu za ním. Nemohu mu ukázat fotografii telefonem.“

„Podnikne pan Jarrett něco, a jestli ano, tak co?“

„K první otázce, pochybuji. K té druhé, nemám ponětí. Uvědomujete si ovšem, že byla-li ta pouliční nehoda vražda, nejen zabití, je možné, že je teď na mušce naše klientka. Když se mě zeptáte, jestli si myslím, že je myslitelné, že ten bohatý ctihodný občan z horních vrstev na odpočinku ukradl auto a přejel jím pracovitou váženou ženu ze středních vrstev, má odpověď zní ano. Ten tvrdý starý sup s rybíma očima? Ano.“

Přikývl. „Nepatrná šance, ale… upozornil jste ji?“

„Ne. Je to méně než nepatrná šance, je to šance na Měsíci, kam se pořád ještě nedostali. Z toho, co jsem řekl i neřekl, ví, že vše, co máme, jsou ty šeky. Takže jestli Elinor něco věděla nebo něčím vyhrožovala, co učinilo nezbytným ji odstranit, on nemá důvod k podezření, že to pověděla Amy. Mohu jí zavolat a říct jí, aby byla připravená poskočit při přecházení ulice, ale mohla by to špatně pochopit. Mohla by si myslet, že myslím víc na ni než na úkol.“

„No dobře.“ Jeho ramena se nepatrně nazdvihla a zase klesla. Již jsem se zmínil o jeho pokroucených představách, co se týče mladých dam a mne. Sundal těžítko, kus ledvince, jímž jedna již ne mladá žena praštila před lety svého muže do frňáku, z nějakých papírů na svém stole. „Jestli máte volný večer, mám tu tři či čtyři dopisy.“

Pravil jsem, že půl večera už je stejně pryč, a vytáhl jsem notes.

Ve čtvrtek ráno jsem udělal chybu, kterou dělám často, spoléhal jsem na štěstí. To je prima, když to vyjde, ale příliš často to nevychází. Místo, abych zavolal Averymu Ballouovi a domluvil si s ním schůzku, prostě jsem tam zašel, a v důsledku toho jsem strávil dvě hodiny v recepci ve třicátém čtvrtém poschodí čtyřicetipatrového finančního hradu na Wall Streetu. Pan Ballou měl poradu. To znamená cokoliv od shánění pilulek pro zažívání po předsedání shromáždění, které má rozhodnout cosi, co ovlivní budoucnost tisíců lidí, ale ať to bylo cokoliv, ovlivňovalo to mou přítomnost. V mramorem vyložené místnosti se bylo nač dívat, lidé přicházeli a odcházeli a seděli kolem, čekajíce a dělajíce si starosti, ale já měl vztek na svou smůlu, a tak mě ten pohled nebavil. Bylo pět minut po poledni, když přišel švarný mladý finančník, pozval mě dovnitř a odvedl přes halu a za roh do Ballouovy místnosti. Ta měla šest oken, pět křesel čalouněných kůží, dvoje další dveře a zřejmě ještě jiné k tomu se hodící zařízení, ale to bylo všechno, co můj zrak zachytil, jak jsem přecházel místnost k Ballouovi. Na druhé straně stál ohromný psací stůl, ale on stál u okna. Litoval-li toho, že jsem musel tak dlouho čekat, pak se o tom nezmínil.

„To bylo teda dopoledne!“ řekl. „Mohu vám věnovat pět minut, Goodwine.“

„To by mohlo stačit,“ řekl jsem. Vytáhl jsem něco z kapsy. „Řekl jste nám, že šeky na rubu podepsala Elinor Denovová. Tady jsou dvě její fotografie, pořízené před dvaceti lety.“ Podal jsem mu je. „Je vám povědomá?“

Dobře si je prohlédl, spotřeboval na to polovinu jedné z těch pěti minut, a pak zavrtěl hlavou. „Ne, není. Říkáte, že je to Elinor Denovová?“

„Správně. To je jisté.“

„A ta podepsala ty šeky. A vy očekáváte, že má něco společného s Jarrettem. Před dvaceti lety, to bylo roku devatenáct set čtyřicet sedm. Tehdy jsem ho ještě neznal dlouho a nikdy jsem ho neznal jaksi – společensky. Prakticky všechny mé styky s ním byly pracovní.“ Podal mi snímky zpět. „Myslíte si samozřejmě, že je důležité najít mezi nimi spojení.“

„Je to nutné.“

Popošel k obřímu psacímu stolu, posadil se, stiskl knoflík a řekl: „Spojte mě s panem McCrayem ze Seaboardu.“ Jsem rád, že nemáme interkom ve starém hnědokamenáči. Otrávilo by mě, kdybych se ve svém pokoji chystal do sprchy a zrovna, když bych natáhl ruku, abych ji pustil, by se ozval Wolfův hlas: „Kde je ten dopis od pana Hewitta?“ Ballou nemusil dlouho čekat. Ozval se bzučák a on zdvihl telefon. „Ballou… Dobrý den, Berte. Mám tu člověka jménem Archie Goodwin… Ano, správně, říkal jsem ti to včera, od Nero Wolfa… Zeptal se mě na něco, na co já neznám odpověď, ale ty asi ano. Mohu ti ho poslat? Nebude to trvat dlouho… Ano, samozřejmě… Ne, vypadá slušně, sako, vázanka – sakra, vypadá lépe než já… Dobře. Věděl jsem, že ty ano.“

Zavěsil a obrátil se ke mně. „Poobědváte v Klubu bankéřů s Bertramem McCrayem.“ Hláskoval mi jeho jméno. „Broadway číslo dvacet jedna. Bude tam za deset minut. Ohlaste se jako McCrayův host. Je viceprezidentem Seaboardu. Před dvaceti lety byl Jarrettův tajemník a chráněnec; často býval u něho doma. Má na něj pifku, protože Jarrett neodešel někdy kolem padesátého roku do vyšší funkce a neudělal ho prezidentem – to bylo ovšem absurdní – a tak přešel asi v třiapadesátém roce na naši stranu. To on mi včera opatřil tu informaci o těch šecích. Říkal, že by rád, poznal Nero Wolfa, tak se ho zeptejte na cokoliv chcete. Je vám to jasné?“

Řekl jsem, že je, a on stiskl knoflík a pravil: „Teď mi sem pošlete toho člověka z Bostonu.“

V jednu hodinu jsem tedy seděl u jednoho stolu u zdi v sále, kde bylo ještě asi sto dalších stolů. Při průměrném obsazení tří lidí na jeden stůl tu muselo být zastoupeno nějakých dvacet miliard dolarů, ať už osobně, nebo přes finanční svazky. Rozhodně jsem byl rád, že mám na krku vázanku. Můj hostitel, sedící naproti mně, měl trochu příliš veliké uši a trochu moc malý nos a trošku mu to škubalo v koutku pravého oka. Byl buď velice zdvořilý, nebo postrádal iniciativu; když jsem si vybral platýze a la Véronique se salátem a citrónovou zmrzlinu, dal si totéž. Byli jsme však zdvořilí oba; hovořili jsme o velkých vedrech, o znečištění ovzduší a o letní vlně nepokojů, dokud jsme nedojedli platýze se salátem, ale když jsme čekali na zmrzlinu a na kávu, pravil, že má na oběd jen hodinu a že Ballou mu řekl, že se ho chci na něco zeptat. Řekl jsem, že Ballou mi řekl, že on zná Cyruse M. Jarretta již mnoho let a asi by mohl poznat ženu, o které se chce Nero Wolfe něco dozvědět. Vytáhl jsem její fotky a podal mu je. Podíval se na první z nich, ten záběr skoro enface, překvapeně na mne pohlédl, pak se podíval na snímek braný z profilu, pak znovu na ten první a znovu na mne.

„Vždyť to je přece Lottie Vaughnová!“

Snažil jsem se ani nemrknout. „Dobře,“ řekl jsem. „Aspoň tedy máme její jméno. Kdo je Lottie Vaughnová?“ Ale uvědomil jsem si, že se chovám hloupě; už jsem o tom pověděl Ballouovi. Dodal jsem tedy: „Jméno, které my známe, je Elinor Denovová. To jsou její snímky před dvaceti lety.“

„Nevím jak…“ Mračil se. „To nechápu.“ Pohlédl na fotografie. „Tohle je Carlotta Vaughnová, jsem si naprosto jistý. Jak to, že říkáte, že to je Elinor Denovová?“

„Toto jsou jediné její obrázky, které máme,“ řekl jsem, „a potřebujeme je.“ Natáhl jsem po nich ruku. Jak zaváhal, přišel číšník se zmrzlinou a kávou a já ho nechal váhat, dokud jsme nebyli obslouženi a číšník neodešel; pak jsem znovu nastavil ruku a on mi je vrátil. „Je to dlouhá historie,“ řekl jsem, „a většinou jsou to důvěrné informace od klienta. Podle toho, co vím od pana Balloua, nemyslím, že byste něco z toho pověděl Jarrettovi. Vím, že jistě ne, ale jste bankéř a víte, že je vždycky lepší být příliš opatrný než ne dost opatrný. Víte také, že pan Wolfe doufá a očekává, že dostane Jarretta do průšvihu. Byl bych vám proto vděčný, kdybyste mi něco pověděl o Carlottě Vaughnové. Znal ji Jarrett?“

Přikývl. „Právě u něj jsem se s ní setkal. U něj doma.“

„Byla tam jako host?“

„Ne. Když jsem se s ní setkal, byla sekretářkou paní Jarrettové. Když paní Jarrettová zemřela, on si ji nechal. Byl jsem tehdy jeho tajemníkem a svůj čas jsem trávil zčásti v jeho domě – v jeho domech – a zčásti v kanceláři, a dá se říct, že ona byla mou asistentkou. Byla velmi inteligentní a schopná.“

Zmrzlina zůstala nesnězená, hodně kávy nedopité a hodina, kterou měl McCray na oběd, se protáhla. Byla to jedna z těch chvil, kdy se uplatnila moje dobrá paměť, kterou hned tak někdo nepřekoná, protože jsem nechtěl vytahovat svůj notes. Pochybuji, že by se to bylo mému hostiteli líbilo, v přítomnosti všech těch miliard kolem. Předkládám vám tedy následující fakta o Carlottě Vaughnové, všechna ovšem v podání Bertrama McCraye. Poprvé se s ní setkal u Jarrettů v městském domě v New Yorku poté, co začala v květnu roku 1942 pracovat jako sekretářka paní Jarrettové. V této funkci působila až do listopadu 1943, kdy paní Jarrettová zemřela na rakovinu, a potom zůstala, aby pracovala pro Jarretta. V té době trávil McCray asi dvě třetiny pracovní doby v bance a třetinu v domě, buď ve městě, nebo na venkově, a ona mu velmi účinně pomáhala. Skoro nikdy nic nedělala v bance, jen dvakrát nebo třikrát během čtyř či pěti měsíců.

Co se týče jejího původu, věděl, že pocházela z Wisconsinu, z nějakého městečka poblíž Milwaukee, a to bylo všechno. Nevěděl, jak dlouho už byla v New Yorku, nebo kde chodila do školy, nebo jak našla místo u paní Jarrettové.

Tolik tedy k jejímu objevení na scéně. Horší to bylo s jejím odchodem z jeviště, tam McCray jako informátor propadl. Od té doby, co přišla k paní Jarrettové, u nich také bydlela, ve městě i na venkově; a začátkem jara 1944, on soudil, že asi koncem března, tam najednou nebyla, ale snad pořád ještě něco dělala pro Jarretta, protože k nim třikrát nebo čtyřikrát přišla během příštích šesti či sedmi měsíců. Naposledy ji viděl koncem září nebo začátkem října 1944, kdy strávila část večera s Jarrettem v knihovně.

Konec výstupu. Opona padá.

Co se týče osobních vztahů, nepověděl mi o moc víc. Jemu se líbila a vážil si jí. Myslel si, že ona ho taky měla ráda, ale on se zrovna rok předtím jako třicetiletý oženil, a právě se mu narodil první syn, takže jeho soukromé zájmy byly jinde. Vzpomínal si matně, že se mu zdálo, že je něco mezi ní a Jarrettovým synem Eugenem, kterému bylo ve čtyřiačtyřicátém roce dvacet let, ale nepamatoval si žádné konkrétní příhody. Ve věci jejího vztahu k samotnému Jarrettovi prodělával tak zjevný vnitřní zápas, že i já jsem vnitřně zápasil – s tím, abych se tomu nezasmál. On samozřejmě od Balloua věděl, co jsme se na Jarretta doufali dovědět, a byl by nám velice rád pomohl nějakým pikantním důkazem, ale byl od přirozenosti příliš poctivý, či příliš zdrženlivý, aby si něco vymýšlel. Omílal to, co bylo zřejmé, že Jarrett a Carlotta byli hodně spolu sami, ale když se snažil si vzpomenout, jestli kdy viděl něco, co by ho vedlo k podezření, že Carlottiny služby nejsou čistě sekretářské, neuspěl.

Tohle jsem si tedy odnesl v paměti s sebou domů. Doprovodil jsem ho ten kousek k jeho kanceláři, abych se podíval na centrálu Seaboard Bank & Trust Company zvenku, poděkoval jsem mu za oběd a strávil deset minut nejtěžší prací v New Yorku, snahou sehnat volný taxík. Nakonec jsem předehnal nějakého kulhavého chlápka a jeden zastavil. Než se mnou přirazil k chodníku před starým hnědokamenáčem dvacet minut před třetí hodinou odpolední, měl jsem už v hlavě sestavený koncept záznamu pro svůj psací stroj. Vypadal následovně:

~

CARLOTTA VAUGHNOVÁ, RÉSUMÉ podle Bertrama McCraye, 25. srpna 1967

Do května 1942

Nevíme, ale podle ní přes McCraye někde ve Wisconsinu po větší část té doby.

Květen 1942 až listopad 1943

Sekretářka paní Jarrettové. Bydlela u nich.

Listopad 1943 až březen 1944

Jarrettova domácí sekretářka. Bydlela u nich.

Březen 1944 až říjen 1944, což zahrnuje měsíc, kdy byla Amy počata

Žila někde jinde, zřejmě v New Yorku nebo okolí, protože McCray ji třikrát nebo čtyřikrát viděl u Jarrettů

Říjen 1944 až 2. červenec 1945, což zahrnuje 12. duben 1945,

Amyino narození

Nevíme nic

2. července 1945

Elinor Denovová přišla k Raymondu Thornovi.

7. KAPITOLA

Když jsem za pět minut šest toho odpoledne zabrzdil a zastavil Herona na okraji štěrkem vysypaného prostranství před hlavním vchodem do Jarrettova paláce, byla tma jako o půlnoci. Mračna se mi honila přes cestu již daleko na jihu u Hawthorne Circle. Ve Shrub Oaku se stmelila a v Millbrooku to vypuklo na třech frontách: pro sluch, hřmot k vyděšení; pro zrak, blesky k oslepení; a pro kůži, liják k promočení. Provázelo mě to celý zbytek cesty, a když jsem navzdory velké snaze živlů dojel k cíli, vypnul jsem motor a strčil klíček do kapsy, zhasl jsem světla, sáhl na zadní sedadlo pro pršiplášť, ten záložní, který tam vždycky je, přetáhl si ho přes hlavu, otevřel dvířka a pádil po štěrku pod střechu.

Mé přijetí bylo přesně dle očekávání. Dveře otevřel Oskar po mém trojím stisknutí zvonku. V té situaci nebylo jen přirozené, byla to přímo povinnost pro každého říci: „To je ale bouřka!“ nebo „Promokl jste?“ nebo „To je den tak pro vodníky!“ On pro mne udělal taktak místo, abych se dostal dovnitř, aniž bych ho musel odstrčit.

Byl jsem očekáván. Často, když podám Wolfovi hlášení, následuje dlouhá diskuse (a někdy hádka končící málem tím, že já dám výpověď nebo on mě propustí) o tom, co má následovat, ale tentokrát to bylo jasné. Diskuse trvala možná tři minuty, pak jsem si přitáhl telefon, vytočil předčíslí 914 a příslušné číslo a uslyšel stejný mužský hlas jako předešlého dne. Nevěděl jsem, je-li to Oskar, protože Oskar v mé přítomnosti toho osobně řekl pramálo.

„Tady je Archie Goodwin,“ řekl jsem. „Byl jsem u vás včera. Řekněte, prosím, panu Jarrettovi, že zase přijedu. Budu tam asi za dvě hodiny.“

„To nemohu, pane Goodwine. Pan Jarrett dal příkaz, že nemáte být vpuštěn. U vchodu je člověk a ten –“

„Jo. Promiňte, že vás přerušuji, ale to jsem právě očekával, a proto telefonuji. Řekněte, prosím, panu Jarrettovi, že ho chci požádat o nějaké informace o Carlottě Vaughnové.“

Opakoval jsem zřetelně to jméno. „Carlotta Vaughnová. Bude to jméno znát. Počkám na odpověď.“

„Ale já vás ujišťuji, pane Goodwine –“

„Já ujišťuji vás, pane: nepoděkuje vám za ten vzkaz, ale přijme mě.“

Krátké odmlčení, potom: „Počkejte u telefonu.“

Čekání trvalo déle než předešlého dne. Wolfe se sluchátkem v jedné ruce upravoval druhou rukou kytici Miltonie hellemense ve váze na svém psacím stole. Konečně se hlas ozval.

„Pane Goodwine?“

„Prosím.“

„Říkal jste za dvě hodiny?“

„Více méně. Možná o trochu později.“

„Dobře. Budete vpuštěn.“

Jak jsem zavěsil, Wolfe zavrčel: „To stvoření je tak navyklé na podřízenost, že bylo uctivé dokonce i k vám. Rád bych s panem Jarrettem jednal. Mám skoro chuť jet s vámi.“

Jenom řeči. Než jsem odjel, naklepal jsem na stroji résumé života Carlotty Vaughnové, jak jsme ho znali, které jsem si sestavil v hlavě cestou domů. Již jste ho viděli.

Nyní, když jsem odložil pršiplášť na lavici a šel za Oskarem přes vstupní halu, dlouhou chodbou a za roh do užší haly, na jejímž konci byly otevřené dveře, zapomněl jsem si prohlížet okolí, protože má mysl se plně upínala k jednání s panem Jarrettem. Tentokrát bych se byl vsadil, že zareaguje. Pokoje, do kterého jsem vstupoval, jsem si však všiml.

Strop byl čtyři a půl metru vysoký, byl tam koberec dvakrát tak veliký jako ten ohromný kašan Lily Rowanové, velký sekretář patrně koloniální řemeslné práce a víc knih, než vlastnil Wolfe, na policích, sahajících málem ke stropu. V žádné z židlí nikdo neseděl. Oskar rozsvítil několik lamp a řekl, že pan Jarrett přijde za chvíli, a tentokrát ta „chvíle“ byla blíž k pravdě, jen pár minut. Jak vstupoval druhými užšími dveřmi mezi policemi knih, okny zaplálo oslnivé světlo blesku, a jak se po pěti či šesti krocích zastavil, tabulky zadrnčely zaburácením hromu. Dobře narežírováno. Upřel na mne svůj mrazivý zrak a pravil: „Copak chcete vědět o Carlottě Vaughnové?“

„Bude asi lepší,“ řekl jsem, „když vám napřed povím já, co už o ní vím, nebo něco z toho. Byla sekretářkou vaší paní od května tisíc devět set čtyřicet dva až do její smrti. Bydlela tady – a ve vašem domě ve městě. Nechal jste si ji i potom. Přestala u vás bydlet v březnu tisíc devět set čtyřicet čtyři, a nemohu dokázat, že jste si ji držel i nadále, v odlišném smyslu slova „držel“, ale proti dohadům není žádný zákon a tímto případem se zabýváme teprve pět dní.“ Vyndal jsem něco z kapsy. „Tady jsou dvě její fotografie z roku tisíc devět set čtyřicet šest, jenže tehdy už nebyla Carlotta Vaughnová, byla Elinor Denovová a její dcera Amy byla rok stará. Podívejte se na ně.“

Podal jsem mu je, ale on si je nevzal. Řekl: „Kdo vás platí, Goodwine? Jenom McCray? Ten je asi jen poslíčkem pro ty druhé – to je mu tak podobné – ale vy musíte znát jejich jména. Kdybych mohl prokázat spolčení za účelem pomluvy… Nechtěl byste strčit do kapsy deset tisíc dolarů?“

„Ani ne. To je pakatel. Zrovna minulý týden jsem vezl domů skřínku, která obsahovala dvě stě čtyřicet čtyři papírů v hotovosti – a mimochodem, pocházelo to od vás. Šeky, které jste posílal Elinoře Denovové, bývalé Carlottě Vaughnové –“

„Tak dost!“ Reagoval. Oči ne, ale hlas ano. Vypálil na mne ta slova, jako kdyby to byly kulky. „Tohle je směšné. Pitomí blbci! Očekáváte, že dokážete, že jsem otcem dívky jménem Amy a že její matka je Carlotta Vaughnová, která kdysi pracovala pro mou ženu a pro mne a je teď známá jako Elinor Denovová. Je to tak?“

„To je přece zřejmé.“

„Kdy se to děvče Amy narodilo?“

„Dva týdny před tím, než jste poslal první šek Elinoře Denovové. Dvanáctého dubna tisíc devět set čtyřicet pět.“

„Pak byla tedy počata v létě roku tisíc devět set čtyřicet čtyři. V červenci, pokud nebyl porod abnormálně předčasný nebo pozdní. Předpokládám, že máte poznámkový blok. Vytáhněte jej.“

Nebyl jsem dosud dost úslužný. Poklepal jsem si na hlavu. „Zapisuji si věci sem.“

„Zapište si toto. Koncem května devatenáct set čtyřicet čtyři jsem odjel do Anglie jako zástupce Komise pro plánování výroby na konzultace s Eisenhowerovým štábem a s Brity. Sedm dní po vylodění v Normandii jsem odletěl do Káhiry k dalším konzultacím a potom do Itálie. Prvního července jsem ulehl se zápalem plic na lůžko vojenské nemocnice v Neapoli. Čtyřiadvacátého července jsem byl ještě zesláblý a odeslali mě letadlem do Marrakeše na zotavení. Měl jsem pokoj ve vile, ve které kdysi bydlel Churchill. Dvacátého srpna jsem odletěl do Londýna a byl tam do šestého září, kdy jsem se vrátil do Washingtonu. Kdybyste byl vyndal svůj notes, když jsem vám řekl, měl byste teď všechna ta data.“ Otočil hlavu a zavolal: „Oskare!“

Dveře, ty velké, se otevřely a stál tam Oskar s rukou na klice.

„Pitomí blbci,“ řekl Jarrett. „Hlavně McCray; ten se blbcem narodil. Jestli nevěděli, jak a kde jsem strávil to léto, mohli si to zjistit. Kdokoli jen s kousíčkem mozečku by to byl udělal. Oskare, tento člověk odchází a již se nevrátí.“ Obrátil se a odešel stejnými dveřmi, kterými přišel. Neměl jsem náladu na další hru na čekanou s Oskarem. Vyšel jsem velkými dveřmi, prošel halou a chodbou a pokračoval rovnou ven. O chlup jsem unikl zapomnění pršipláště, ale koutkem oka jsem ho zahlédl, jak jsem ho míjel, a ještě jsem ho sebral. Nenamáhal jsem se s jeho oblékáním, když jsem přecházel štěrkované prostranství, protože liják už zeslábl v mrholení.

Byla to jen šťastná náhoda, že jsem nedostal pokutu za rychlou jízdu. Obyčejně na takonické silnici a na Saw Millu nepřekročím šedesátimílovou rychlost, ale teď jsem musel asi desetkrát dosáhnout sedmdesátky a vytvořil jsem pravděpodobně svůj osobní rekord na té trase. Myslím, že jsem si patrně chtěl odbýt co nejrychleji řízení, abych mohl začít přemýšlet, jenže jedna věc mi zřejmě pořád ležela v hlavě, protože na Saw Millu jsem najednou přibrzdil, zajel na travnatý okraj silnice, vytáhl notes a poznamenal si místa a data, která na mne Jarrett vychrlil. Jak jsem drncal přes obrubník zpátky na silnici, vzdychl jsem nahlas: „No tě bůh, jestli teda už nemůžu věřit své paměti, tak bych měl raděj jít od toho.“

Bylo přesně osm hodin, když jsem vylezl po schůdkách u dveří starého hnědokamenáče a strčil klíč do zámku. Wolfe byl v jídelně. Vstrčil jsem hlavu do dveří a řekl, že si vezmu něco na zub v kuchyni, a šel jsem dozadu. Fritz, který večeřívá kolem deváté, seděl na své stoličce u velkého stolu ve středu kuchyně a dělal něco s artyčoky. Když jsem vstoupil, mrkl na mne a řekl: „Á, ty jsi zase na nohou. Jedls?“

„Ne.“

„Měl o tebe starost.“ Slezl ze stoličky. „Jak víš, já o tebe strach nikdy nemám. Je tam trochu polévky z mušlí –“

„Ne, děkuji, polévku nechci. Potřebuji se do něčeho zakousnout. Neříkej mi, že snědl celou kachnu.“

„Ale ne. Znal jsem jednoho člověka, Švýcara, co snědl dvě kachny.“ Byl u plotny a dával nahřát talíř. „Měls dobrou cestu?“

„Měl jsem všivou cestu.“ Byl jsem u skříně a vytahoval z ní láhev. „Nechci mléko či kávu. Vypiju si litr whisky.“

„Tady ne, Archie. Od toho máš svůj pokoj. Dáš si mrkev po vlámsku?“

Řekl jsem „ano, prosím tě“, nalil jsem si mírku whisky, posadil se ke stolku na snídání, spolkl hlt a zamračil se. Když Fritz viděl to mračení, nemluvil.

Když jsem zdvihl sklenku k ústům potřetí, rozlétly se dveře a stál v nich Wolfe. Pravil k Fritzovi: „Vezmu si kávu tady,“ a šel si sednout na stoličku na druhé straně kuchyňského stolu. Jednou před časem si koupil židli dost velkou na to, aby pojala jeho pozadí, a dal ji postavit do kuchyně, ale druhého dne tam již nebyla. Fritz ji odnesl do suterénu. Pokud vím, žádný z obou se už o ní nezmínil – ani tehdy, ani později.

Další věc, o které se nikdy nikdo nezmínil, ale prostě se to tak rozumělo, bylo to, že pravidlo o hovoru při jídle neplatilo, když jsem jedl sám v kuchyni nebo v kanceláři, protože to bylo jen občerstvení, a ne řádné jídlo. Tak když jsem měl snack na talíři a rozžvýkal a spolkl obrovské sousto kachny na mondorský způsob a plnou vidličku mrkve, řekl jsem Wolfovi:

„Toho si vážím. Věděl jste, že mi něco leží na srdci, s čím se potřebuji svěřit, a tak jste si přišel vypít kávu sem, sedě na tom bidýlku místo ve své židli. Toho si vážím.“

Ušklíbl se. „Pijete whisky k jídlu.“

„Měl by to být bolehlav. Kdo to pil bolehlav?“

„Jen to hrajete. O tom už jsme mnohokrát zevrubně hovořili. Tak co máte na srdci?“

Krájel jsem si kachnu kuchyňským nožem – nožem s dřevěnou rukojetí, jenž měl čepel nepohlednou, ale dost ostrou i k nařezání ryby na plátky. Ve sklenících je spousta nerez oceli – rámy stolů – avšak v kuchyni a v jídelně je to tabu. „Tenhle nůž by byl prima na harakiri,“ řekl jsem, „jenže vy musíte vědět, jak si věci stojí, abyste v tom mohl pokračovat. Řeknu vám to po kouskách mezi sousty. A mezi hlty vizoura.“

A to jsem udělal, slovo od slova, vždycky pár vět najednou. Než jsem se dostal k Jarrettovým závěrečným slovům, mrkev byla snězená, z mého podílu kachny nezbývalo o moc víc než kosti a většinu omáčky jsem vytřel kousky rohlíku. Wolfe už dopil první šálek kávy a naléval si druhý.

Spolkl jsem poslední sousto kachny a řekl jsem: „Myšlenka na harakiri na plný žaludek se mi nezamlouvá a stejně mám ještě malou hrst připomínek. Chcete mluvit napřed?“

„Ne. Vy jste měl dvě hodiny na uvažování.“

„Já řídil auto, neuvažoval jsem. Oukej. Nejdřív, samozřejmě, jeho alibi. Skoro určitě je vodotěsné, protože on ví, že si to ověříme, ale myslím, že bychom na to měli nasadit Saula nebo Orrieho, nejen kvůli podrobnostem, ale taky zjistit, jestli s ním po část té doby nebyla – i když připustíme, že strávil červenec v nemocnici se zápalem plic. Můj názor: bude to ztráta času a peněz. Můžete se vsadit, že není otcem Amy. Je si tak sakramentsky jistý, že jsme namydlení. Myslím však, že se to ověřit musí.“

Kývl. „Orrieho. Saula bude třeba na obtížnější práce.“

„Jasně že bude. Teď ke mně. Je to úplně moje vina. Fritzi, rozmyslel jsem si to. Mohu mít trochu kávy? Nalij mi ji, prosím tě, mě by se mohla třást ruka.“ Přitáhl jsem si židli naproti Wolfovi. „McCraye z toho nemohu vinit. I jestli věděl přesně, kde Jarrett strávil to léto, tak nevěděl, kdy se Amy narodila. Neřekli jsme to Ballouovi, takže Ballou to neřekl jemu. Ale já? I mozek slabomyslného by mi byl stačil na to, abych se zeptal McCraye, kde byl Jarrett během července devatenáct set čtyřicet čtyři. Je čistě mojí vinou, že jsem tam odjel za průtrže mračen jen proto, aby mi ten lidoop mohl strčit nos do prachu. Vyrazte mě. Nezaplaťte mi za tenhle týden. Seženu si místo přišívačky knoflíků.“

Fritz, který tam byl, aby naléval kávu, řekl: „Ne, jestli spácháš harakiri, Archie.“ Neudělal by to v přítomnosti Wolfa, kdybychom byli v jídelně nebo v kanceláři, jenže my jsme byli v jeho kuchyni.

„Nebylo to úplně zbytečné,“ pravil Wolfe. „Potvrdil vám to, co byl dosud jen logický předpoklad, totiž že zná datum jejího narození. To je nyní jisté. Ta místa a data si srovnal v hlavě, než jste tam dojel.“

„Hm.“ Napil jsem se kávy a spálil si při tom ústa. „Díky za hozenou kost. To asi tak vyčerpává připomínky. Ještě otázka – mám říct klientce o Carlottě Vaughanové?“

„Myslím že ne. Ne teď. Bude stačit jí říci po telefonu, že považujeme za vysoce nepravděpodobné, že ji pan Jarrett zplodil. Kolik je hodin?“ Byl by musil hodně překroutit hlavu, aby viděl na kuchyňské hodiny.

„Půl deváté a pět minut.“

„Přijdete pozdě na poker. Je to u Saula?“

„Ano. Je to vždycky u něj.“

„Jestli je Saul zítra ráno volný, řekněte mu, ať v deset přijde, a zavolejte Freda a Orrieho. Také na desátou. Až přijdou, povězte jim všechno; budou to všechno potřebovat a není nic, co bychom si měli nechat pro sebe. Vy jste mluvil s panem Jarrettem a já ne. Potřebuji váš názor. Dopis Elinory Denovové říkal ‚Tyto peníze jsou od tvého otce‘. Víme, že to poslal pan Jarrett, první šek dva týdny po porodu, ale zdá se, že on otcem není. Nuže? Vy jste byl u něho. Co ho k tomu pohnulo?“

„Jo, byl jsem u něho.“ Napil jsem se kávy. „A slyšel jsem ho. To jen pánbůh ví. Jakýkoli z tisíců možných důvodů, včetně vydírání, může způsobit, že muž bude posílat ženě tisícovku každý měsíc po dvaadvacet let, ale my jsme se rozhodli přijmout Elinořin dopis bez zrnka soli a tam to stojí, ‚tyto peníze jsou od tvého otce‘. Nemohla tím myslet, že přišly přímo od jejího otce, protože od něj nepřišly, pokud nerozdrtíme Jarrettovo alibi, a to nerozdrtíme. Ona ale věděla, že to přišlo od Jarretta. I jestli to nebylo dohodnuto nebo zařízeno, byly to šeky Seaboard Bank & Trust Company a ona věděla, že jsou od Jarretta. Takže ‚tyto peníze jsou od tvého otce‘ znamená vlastně ‚tyto peníze mi poslal Cyrus M. Jarrett, protože jistý muž je tvým otcem‘. A tak vše, co zbývá udělat, je říct Saulovi a Fredovi, aby – zatímco Orrie ověřuje to alibi – se podívali na Jarretta před dvaadvaceti lety a vypátrali, ke kterému určitému muži by mohl cítit tak silné povinnosti po tak dlouhou dobu.“

„Ke svému synu.“

„To jistě. Syn připadá především v úvahu. Předešel jste mě. Právě jsem chtěl povstat a prohlásit: ‚I pavián by choval takové city k synovi, a Jarrett syna má,‘ a odejít ze scény.“

Vstal jsem. „Máte Saulovo číslo, pro případ, že by se dnes večer něco přihodilo. Eugene Jarrett sem třeba zaskočí na pokec.“

A vyšel jsem ze dveří.

8. KAPITOLA

Když Wolfe sjel dolů do kanceláře ze skleníků v pátek v jedenáct hodin dopoledne, Saul Panzer (deset dolarů za hodinu, a stál za dvakrát tolik), Fred Durkin (osm dolarů za hodinu, a stál za to) a Orrie Cather (osm dolarů, a obyčejně za to stál) seděli naproti mně na třech žlutých židlích s notesy v rukou. Byli tam už hodinu. Saul, živý a dost drobný až na uši a nos, mohl zastávat kterékoliv místo v životě, které by měl chuť zastávat, ale rozhodl se už před léty pro příležitostné služby, protože mohl pracovat, jen když se mu chtělo, vydělat si tolik, kolik potřeboval, být hodně na čerstvém vzduchu a nosit svou starou vlněnou čepičku od 1. listopadu do 15. dubna. Taková dvoustranná čepička, světlehnědá na jedné straně a černobíle kostkovaná na druhé a snadno schovaná v kapse, když na hlavě nemělo být nic, se může výborně hodit, když někoho sledujete. Fred, menší než já, ale širší v ramenou, vás mohl snadno obelstít. Právě, když jste si říkali, jak je hloupé, že něco ze síly jeho svalů se nedá vyměnit za bystrost, přišel s řešením něčeho, co se nedalo rozlousknout. Bylo ale skutečně hloupé, že Orrie o sobě věděl, jaký je fešák. Zrcátko může být šikovný nástroj, ať už vaše vlastní, nebo visící na stěně, ale ne když vás zkoumání vašeho účesu zajímá víc než sledovaná osoba.

Vstali, když Wolfe vešel a když jim potřásl rukama, protože je už týdny neviděl, a šel si sednout ke svému stolu. Posunuli si židle, aby byli obrácení k němu.

Řekl jsem mu, že dostali instrukce a peníze na nutné výdaje a že už jsme prohovořili Orrieho úkol, ověření Jarrettova alibi.

Wolfe pohlédl na Saula a zeptal se: „Připomínky?“

Saul zavřel notes. „Mohl bych jich mít několik tuctů. Kdo by nemohl? Ale jestli chceme zjistit, co dělala mezi březnem a říjnem devatenáct set čtyřicet čtyři, je tu háček, že nevíme, kdy se změnila z Carlotty Vaughnové na Elinoru Denovovou. Zjistit, co někdo dělal před tak dávnou dobou, je vždycky těžké, a tohle to dělá mnohem těžší.“

„Myslíte si ale, že bychom se do toho měli pustit nejdřív?“

„Fred a já ano. Samozřejmě, že ten syn vypadá nejnadějněji, lépe řečeno, je to v současné situaci jediná naděje, ale to záleží na vás a na Archiem. Bertram McCray řekl Archiemu, že by se s vámi chtěl setkat.“

Wolfe sevřel rty. Platí čtyři dospělé muže, a dobře je platí, nebo aspoň klientka, a on sám má ještě pracovat! Zavrčel. „Archie. Zavolejte pana McCraye. Mluvit s ním budu já.“

Čekali byste, že dostat k telefonu viceprezidenta bude snazší než prezidenta, ale nebylo. Nějaký úředníček kategoricky odmítal propojit hovor k panu McCrayovi, dokud nebyl na telefonu pan Wolfe, a když už byly oba hlasy propojené, Wolfe taky narazil na překážku. Byl dost zdvořilý a řekl, že by byl vděčný, kdyby k němu mohl pan McCray ve tři hodiny přijít, ale McCray si nebyl ani jistý, že bude moci přijít v šest, a prý nestačilo by to v pondělí? Chtěl odjet na víkend, ale nakonec souhlasil, že přijde v šest nebo něco po šesté.

Trojice u nás zůstala až do oběda. Já jsem zavolal do Washingtonu tříhvězdičkovému generálovi, jenž nezapomněl na něco, co pro něj Wolfe jednou udělal čistě soukromě, a on řekl Wolfovi, že rád přijme Orrieho Cathera a poskytne mu veškerou pomoc slučitelnou s bezpečnostními předpisy. Větší část té půldruhé hodiny jsme strávili přípravou Saulova a Fredova programu. Vše, co budou mít k dispozici, jsou ta dvě jména a fotografie; nevěděli ani, jestli během těch dávno odvátých měsíců spávala jako osm dalších milionů v New Yorku, či v některém předměstí – nebo dokonce ve Wisconsinu. Měli jsme jména pouze čtyř lidí, kteří ji tenkrát znali: Jarrettovi, otec a syn a dcera, a Bertram McCray. Dcera žila v Itálii a McCray už mi řekl, že o Elinoře Denovové po jejím odchodu od Jarrettových věděl jen to, že ji u nich během těch šesti či sedmi měsíců třikrát nebo čtyřikrát viděl. Těžko se začíná, když nemáte odkud začít.

Nejlepší, co jsme mohli udělat, byly tři výstřely naslepo: Fred půjde s fotkami po obchodech, od čistíren po bufety, v sousedství Jarrettových domů, ve městě i na venkově; Saul zkusí cokoliv, co ho napadne, od starých telefonních seznamů k záznamům otevřených účtů zákazníků velkých obchodů ve středu města; a já dám inzerát do všech newyorských novin.

To jsem po obědě udělal a vzal jsem to do jedné agentury místo toho, abych to zatelefonoval, protože to mělo být v rámečku, ne v inzerčním sloupci – na dva sloupce tisku široké a šest palců vysoké. Wolfe to sestavil:

$ 500 bude vyplaceno

za každou věrohodnou informaci týkající se místa pobytu a pohybů CARLOTTY VAUGHNOVÉ

alias

ELINORY DENOVOVÉ mezi 1. dubnem 1944 a 1. říjnem 1944 Číslo schránky F 14-035

Wolfe to sestavil, ale ne bez dohadování. Chtěl to mít šest palců vysoké, ne tři, s en-face fotografií v dolní půlce. Já jsem namítal, že by nám to vyneslo hromady odpovědí od lidí, kteří skočí po každé možnosti, jak získat pět set dolarů, a musel bych strávit asi týden prošetřováním některých z nich při šanci jedné z milionu a značná část z nich by nás pak dlouho otravovala. Vyhrál jsem to. Další námitka – Saulova, ne moje – byla, že by nás využili lidé, kteří ji viděli za okolností, které by nemohly věci pomoci, například služebnictvo, které bylo tehdy u Jarrettů, ale Wolfe tohle neuznal. Mohlo by to stát pět nebo deset papírů, ale v těch dvanácti spořitelnách bylo dost. Další námitka samozřejmě byla, že by se to nelíbilo Raymondu Thornovi, díky všeobecnému dojmu, že v minulosti Elinory Denovové je něco, co je třeba vyšetřit, ale, o tomhle se jen někdo zmínil a nepřeli jsme se o tom.

V agentuře Green & Best mi řekli, že čtyři palce by byly lepší než tři, ale ten spor jsem taky vyhrál.

Bylo 18.08, když se dostavil Bertram McCray. Vypadal na to, že potřebuje víkend; celý obličej měl sevřený, ne jen koutek oka, a tahal nohy za sebou, když kráčel přes předsíň. To stačí na utahání člověka, když pomáháte rozhodnout, co udělat s pár miliardami dolarů, které patří jiným lidem. Když jsem jej představil Wolfovi a ukázal mu na křeslo z rudé kůže, otázal jsem se ho, zda chce něco pít, a on řekl, že ne, že má před sebou osmdesátimílovou cestu a bude řídit. Posadil se, zamrkal a řekl Wolfovi, že doufá, že to nebude trvat dlouho.

„Nechci být nezdvořilý,“ pravil, „ale měl jsem těžký týden a potřebuji trochu vzduchu. Neptal jsem se vás po telefonu, ale soudím, že se to týká Jarretta.“

Wolfe přikývl. „Byli jsme odraženi. Je nejvýš pravděpodobné, že on není otcem dcery Elinory Denovové.“

„Cože?“ McCray otevřel pusu. „Ale… proč? Posílal přece ty šeky.“

„Ano, to je potvrzeno, díky panu Ballouovi a vám. Jenže ta dcera se narodila dvanáctého dubna devatenáct set čtyřicet pět, takže byla počata předešlého léta a pan Jarrett říká, že je strávil v zámoří jako zástupce Komise pro plánování výroby. Měsíc červenec strávil ve vojenské nemocnici v Neapoli. Prý.“

„Ježíšmarjá.“ McCray se podíval na mne. „Což jsem vám tohle neřekl?“

Zavrtěl jsem hlavou. „A já jsem se vás nezeptal. Měl jsem to udělat, ale neudělal jsem to. Omlouvám se. Tak se vás pan Wolfe na to ptá teď. Jarrett mi řekl, že odjel do Anglie koncem května devatenáct set čtyřicet čtyři, a pak do Egypta a do Itálie a do Afriky, a přijel zpátky šestého září. Ověřujeme si to a snad byste nám mohl pomoct. Nazval mě lhářem. Mohl byste to vy říct o něm?“

„Mohu o něm říct cokoliv, ale…“ Pohlédl na Wolfa. „Jste si jistý tím datem? Jejího narození?“

„Ano. O tom nelze pochybovat. Pan Goodwin viděl rodný list.“

„Potom myslím, že jsme… jste… Ježíšmarjá. Byl pryč z Ameriky celé to léto. Mohu zjistit přesně data jeho odjezdu a návratu, ale záleží na tom?“

„Ne. Ale potřebujeme vědět, jestli Elinor Denovová, tehdy Carlotta Vaughnová, nebyla také pryč z Ameriky, byť jen krátce. Nevíte o tom něco?“

„Ovšem, že nevím. Neměl jsem… viděl jsem ji jen třikrát či čtyřikrát potom, co se od nich odstěhovala; sotva jsem s ní promluvil.“ Znělo to nevrle a také nevrle vypadal. „To jste mi mohli říct do telefonu.“ Podíval se na hodinky. „Promarněná hodina.“

„Možná, že ne.“ Wolfe zdvihl hlavu. „Mrzí vás to, pane McCrayi, a nás také. Pana Goodwina a mne nelze vinit z neodůvodněných předpokladů. Ty šeky především, ale i jiné okolnosti, o nichž jste nám řekl vy – jako že Carlotta Vaughnová odešla od Jarrettů na jaře devatenáct set čtyřicet čtyři, ale nepřerušila s nimi styky. Byla to přijatelná domněnka, že jí zařídil jiné ubytování, jelikož jejich styky byly takového rázu, že v nich nechtěl pokračovat ve svém domě. Nemusíme teď tuto domněnku opustit; můžeme ji prostě upravit. Řekl jste včera panu Goodwinovi, že jste si jeden čas myslel, že je něco mezi Carlottou Vaughnovou a synem pana Jarretta. Bylo mu tehdy dvacet a předpokládám, že byl někde na vysoké škole, ale ne v letních měsících, a to nové ubytování pro ni mohl zařídit on. Pro jediného syna bohatého člověka by to nebylo bývalo těžké. Nepotřebuji dál plýtvat vaším časem, abych osvětloval zřejmou věc, že nebyly-li šeky, jež pan Jarrett posílal, pro jeho dceru, mohly být pro jeho vnučku. Rád bych slyšel na to váš názor.“

McCray se mračil. Zamračil se na mne a ptal se: „Opravdu jsem to říkal?“

Přikývl jsem. „Mohu vám to opakovat do písmene, jestli chcete.“

„Nechci. Musel jsem jen tak cancat.“

„Ne, necancal jste. Ptal jsem se vás na její vztahy ke všem ostatním včetně vás samotného, to bylo všecko. Ptal jsem se vás, jestli si vzpomínáte na něco konkrétního, a vy jste si nevzpomínal.“

„Ovšem, že jsem si nevzpomínal.“ Obrátil se k Wolfovi. „To je směšné. Posílal jí dvaadvacet let peníze, protože jeho syn… naprosto směšné. Stejně musí být nějaký důvod… Ne, to by neudělal… Ne.“ Našpulil rty, zadíval se na Wolfa, pak na mne, a zase zpátky na Wolfa. „Chci, aby jedna věc byla úplně jasná. Dvě věci. Když se mě pan Ballou zeptal na ty šeky a já zjistil, že byly připisovány na účet Cyruse Jarretta a jemu vydávány, neměl jsem námitky proti tomu, aby vám tu informaci předal. Ochotně jsem poskytl běžné informace – to je taky všechno, o co šlo – jež mohly uškodit Cyrusi Jarrettovi. Však on se mi naškodil dost a dost! Ale neposkytoval bych informace, které by mohly uškodit jeho synovi, i kdybych nějaké měl, a já žádné nemám. Eugena Jarretta si velice vážím, ne jen jako kolegy z naší banky, ale i jako přítele. Mohu vám povědět tohle – každý by vám to řekl – že Eugene Jarrett a jeho otec už spolu deset let nemluví. Moje názory na jeho otce jsou mírné ve srovnání s jeho. U něho je to ovšem víc osobní, otec a syn; víte, jak to může jít hluboko. Jestli Cyrus Jarrett pořád té ženské – Carlottě Vaughnové či Elinoře Denovové – posílal peníze i během posledních deseti let, tak to nebylo kvůli jeho synovi, to je na beton.“

Položil ruce na ramenní opery křesla, vzepřel se a postavil se.

„Musím jít,“ řekl. „Eugena Jarretta můžete klidně vynechat. Kdybych měl ale ještě nějaké informace ohledně jeho otce, tak bych vám je s radostí poskytl. Přiznám se, že bych ho rád viděl v nesnázích, opravdu v úzkých, a mohl bych jmenovat moc dalších lidí, kteří by to rádi viděli – a on přece dvaadvacet let posílal ty šeky! Bylo to vydírání? Věděla ona na něho něco, co ho mohlo přivést do úzkých? Jestli ano, doufám, že to vyhrabete. Rozhodně bych rád k tomu přispěl, kdybych mohl. Jestli…“ Váhal. „Jestli jsou k tomu potřeba nějaké finance…“

„Nejsou. Pracuji pro klienta.“

„No, tak tedy…“ Otočil se a vydal se ke dveřím, šouraje se tak pomalu, že jsem nemusel spěchat, abych ho předešel, než došel do předsíně a k domovním dveřím. U dveří to vypadalo, že chce něco říci, ale pak se rozhodl jinak. Jeho auto, stojící dole u chodníku, byl Imperial z roku 1965.

Wolfe se v kanceláři tahal za ušní lalůček se zavřenýma očima. Šel jsem ke svému stolu, posadil jsem se a pravil: „Jestli vás zajímá můj názor, nepromarnili jsme jen jeho čas, ale i svůj. Ten jeho názor na synáčka mu nežeru, i jestli si táta se synem nemůžou přijít na jméno. Měl povinnosti k té matce, ne k otci. Vem to ďas, musel to být ten syn. Kdo jiný?“

Zachrchlal a otevřel oči. „A co když náš základní předpoklad je mylný? Co když ty platby neměly nic společného s tím narozením?“

„Pak jsme v troubě. Půjdeme od toho. Jenže pak nebyla v Elinořině dopise jen jedna lež, pak byl celý ten pitomý dopis prolhaný, a to se mi nezdá. Jestli ty platby neměly co dělat s Amy, proč to potom Elinor schovávala – jednu každou stovku – pro ni?“

„Ženy jsou náhodné shluky vrtochů.“

„Kdo to řekl?“

„To jsem řekl já.“

„Ne takhle náhodné!“

Jeho ramena se zdvihla a zase klesla. „Máte čas napsat dopis, než odejdete? Abychom ho mohli teď odeslat?“

„Nemám. Ale je na čase, abych začal, nadělovat za tu blamáž, kterou jsem ztropil.“ Vytáhl jsem z jedné zásuvky svůj kancelářský zápisník. „Slečna Rowanová mě nakrmí, ať přijedu, kdy chci. Je to žena plná porozumění.“

„Pfui.“ On nikdy nezapomene na to, jak mu říkala Péťo a jak ho postříkala parfémem Houri de Perse. „Máte domácí adresu Eugena Jarretta?“

Kývl jsem. „Sehnal jsem ji ráno. Myslel jsem, že by ji Saul mohl potřebovat.“

„Adresovat jemu k němu domů, osobní doručení. Milý pane Jarrette: V zájmu jednoho svého klienta potřebuji informace týkající se činnosti a společenských styků slečny Carlotty Vaughanové v letech devatenáct set čtyřicet tři a devatenáct set čtyřicet čtyři, čárka, když byla zaměstnána u vašeho otce, čárka, a dozvěděl jsem se, čárka, že bych od vás mohl zjistit některé podrobnosti. Tečka. Byl bych vám vděčen, čárka, kdybyste mě mohl navštívit v mé kanceláři na výše uvedené adrese v pondělí v jedenáct hodin dopoledne, čárka, v půl třetí odpoledne nebo v šest hodin večer. Tečka. Doufám, čárka, že jeden z těchto časů vám bude vyhovovat. V úctě váš.“

„Proč mu nenabídnout i devátou hodinu večerní?“

„Jak víte, nerad pracuji po večeři. Ale koneckonců… Budiž. Připište to.“

Přitáhl jsem si psací stroj a připravil papír a kopírák.

O hodinu později, když jsem jel k severu po Hudson Parkway pravidelnou šedesátimílovou rychlostí, necítil jsem se na koni ani pracovně, ani osobně. Pracovně – zanedbával jsem klientku. Zavolal jsem jí v pátek ráno, že je velmi nepravděpodobné, že je Jarrett jejím otcem, a řekl jí, proč, a to bylo všechno. Zasloužila si dozvědět se, že měla pravdu o jménu Denovo, že skutečné jméno její matky bylo Carlotta Vaughnová; aspoň to jsme jí mohli poskytnout za těch osm dní, co na tom děláme. Osobně, jedu si to směr koupání v bazénu uprostřed mýtiny, zatímco Orrie je ve Washingtonu a hrabe se ve vojenských archivech a Saul a Fred šťouchají do děr, které jsou nejspíš prázdné. Měl bych dělat něco geniálního, jako třeba najít někde matraci s vlasy ze dvou lidských hlav, o nichž by nějaký vědec prokázal, že je tam zanechali Carlotta Vaughnová alias Elinor Denovová a Eugene Jarrett. Když jsem jel v neděli večer zpátky do města, necítil jsem se o nic lépe. Ten víkend byl pěkně zamotaný. Kromě mne tam nebývá nikdy víc hostí než jeden; může to být kdokoli od nějaké básnířky až po kovboje z ranče, který má Lily v Montaně; a tentokrát to byla Amy Denovová. Pěkně to začala sotva hodinu po mém příjezdu. Nazvala mě Archie. Byli jsme na terase, už jsem dojedl řízek, který Mimi upekla na roštu – ony už pojedly dřív – a živil jsem se borůvkovým koláčem, když Amy vytáhla cigaretu, já jí zapálil a ona řekla; „Díky, Archie.“ Lily ovšem ani nemrkla; to by ji ani nenapadlo. Ovšem pokud ona věděla, s Amy jsem se viděl jen třikrát po celkovou dobu asi devíti minut, a tak nemusela být shlukem vrtochů, aby si řekla, že tady něco nehraje. Pleskla to ta Amy jen tak, nebo jsem se rozhodl ji vídat častěji, ne v Lilyině domě, a už jsem v tom nějaké kroky podnikl? Já jsem jí nemohl říct, na co slečna Denovová najala Wolfa, tak jsem to nechal plavat. Ale viselo to ve vzduchu. Mezi Lily a mnou existovalo jasné srozumění, že jí není nic po tom, co já dělám, pokud se jí to přímo nedotýká – a samozřejmě i naopak – ale to, že jsem se se slečnou Denovovou seznámil v jejím bytě, tohle posunulo právě tak na hranici. Takže to ten víkend nevylepšilo.

Ještě pár dalších věcí nepomohlo. Jedním z pěti hostů u sobotního oběda byla ženská se zelenou parukou, která měla zaručené důvěrné informace o tom, že prezident Johnson a Dean Rusk se před třemi lety rozhodli, že zabijí každého v Číně vodíkovými pumami, a to že je pravý důvod toho, co dělají ve Vietnamu. Samozřejmě, že takového střeva je nejlépe si vůbec nevšímat, ale ona se o tom vykecávala tak hlasitě a tak dlouho, že jsem jí nakonec řekl, že mám zaručené důvěrné informace o tom, že senátor Fulbright měl kdysi poměr s jednou z Ho Či Minových konkubín, a to že byl skutečný důvod, proč chtěl, aby bombardování přestalo. To byla chyba. Ten nápad se jí zalíbil a chtěla znát všechny podrobnosti.

A v neděli odpoledne přišlo několik nepozvaných hostí – manželé, které už jsem znal, kteří mají dům někde kus za Bedford Village. Ti nebyli tak špatní, ale měli s sebou nějakého chlápka, který je přemluvil, aby tam přišli, protože mě chtěl poznat. Jmenoval se Floyd Vance a říkal, že je poradce pro styky s veřejností. Zřejmě se chtěl setkat se mnou, protože by se chtěl setkat s Nero Wolfem. Říkal, že jestli někdo potřebuje odbornou pomoc se svým image, tak je to právě soukromý detektiv, a on by moc rád vypracoval návrh, který by předložil Nero Wolfovi. Řekl taky, že jestli pracujeme na nějakém případě a já bych mu o něm něco pověděl, mohl by ho použít jako základ pro ten návrh. Když tohle pravil, zostřil jsem trochu zrak a sluch, a taky jazyk, domnívaje se, že třeba on sám fušuje do detektivování v něčím zájmu, příkladně v zájmu Cyruse M. Jarretta; ale pak jsem usoudil, že je to jen další z těch individuí, které jsou tak hrr na vylepšování image druhých lidí, že na svůj vlastní jim nezbývá čas. Jednou jsem se setkal s jedním, který – ale ne, to pro tento víkend stačí.

Takže jak už jsem pravil, necítil jsem se o nic lépe, když jsem seděl za volantem cestou zpátky do města. Někdy vám radost ze života zkazí věci, jako třeba když píchnete při šedesátimílové rychlosti nebo vám uletí knoflíček od límce, když máte naspěch, ale obyčejně jsou to lidé. Samozřejmě, z těch tří lidí, co mi ten víkend trochu pokazili, byla Amy jediná, jejíž výstup bude mít nějaké následky. Lily to bude tak týden trochu ležet v hlavě – komu by to neleželo? – ale já jí to rozhodně vysvětlovat nebudu. Když dva lidé, kteří se dobře shodnou, začnou potřebovat vysvětlování, tak si člověk musí začít dávat pozor.

Řeknu klientce pravé jméno její matky, až budu já chtít.

9. KAPITOLA

Když na inzerátu uvedete číslo schránky místo jména s adresou s a čísla telefonu, působí jisté potíže, zvlášť je-li ten inzerát v trojích novinách, že si musíte vyzvedávat odpovědi. V pondělí ráno v deset jsem to obvolal a zjistil, že nějaké došly; tak jsem pro ně zašel, dostal dvě v ‚Timesech‘ a čtyři v ‚Gazette‘, otevřel je hned tam a zjistil, že jsou tak uhozené, že jsem je vzal s sebou domů jen proto, že vždycky ukládám všechno, co se týká případu, než práce na něm skončí. Jeden byl od člověka, jenž psal, že Carlotta Vaughnová byla jeho babička, a snad to i nějaká Carlotta Vaughnová byla, ale o Elinoře Denovové se nezmiňoval. Když jsem se brzy po jedenácté vrátil, Fritz mi řekl, že nikdo nevolal, ale když jsem vešel do kanceláře, telefon zazvonil a já šel rychle ke svému stolu, mávaje cestou Wolfovi, a zvedl jsem sluchátko.

„Kancelář Nero Wolfa, Archie Goodwin u telefonu.“

Ženský hlas: „Dobrý den. Pan Jarrett by chtěl mluvit s panem Wolfem.“

„Dobrý den. Spojte mě, prosím, s panem Jarrettem.“

„Je pan Wolfe přítomen?“

„Je.“

„Tak mě s ním laskavě spojte.“

„Poslechněte.“ Posunkem jsem upozorňoval Wolfa. „V pátek jsem sháněl pana McCraye pro pana Wolfa a donutili mě, abych jim dal napřed pana Wolfa. Nemůžete to pořád strkat sem a tam. Spojte mě s panem Jarrettem, nebo já zavěsím.“

„Můžete mi říci své jméno, prosím?“

„Archie Goodwin.“

„Počkejte laskavě u telefonu, pane Goodwine.“

Stopnul jsem to: dvě minuty a dvacet sekund. Wolfe měl telefon v ruce.

„Tady Eugene Jarrett. Je tam Nero Wolfe?“

Já: „Prosím, počkejte u telefonu, pane Jarrette.“

Wolfe měl počkat nejméně minutu, jenže on telefon nemá rád, ani čekání, ani mluvení.

„Tady Nero Wolfe. Prosím, pane Jarrette?“

„Dostal jsem váš dopis. Přijdu kolem šesté.“

„Dobrá. Jak už jsem sdělil v dopise, budu vám za to vděčný. Budu vás očekávat.“ Oba zavěsili současně. Byl to případ, kdy zařízení hovoru trvalo pět minut a rozhovor sám asi deset vteřin. Článek od jednoho vědátora v nedělním ‚New York Times Magazine‘, který jsem četl o víkendu, mi už vysvětlil, že žijeme v době ‚okamžitých komunikací‘.

V ranní poště bylo pár věcí, kterými bylo třeba se zabývat, a také jsme se jimi zabývali, ale několikrát nás přerušil telefon; volal Saul, který zatím nenarazil vůbec na nic; Fred, jenž našel tři lidi, kteří ji poznali na fotkách, ale neměli mu o ní co říct; a Orrie z Washingtonu, že už si ověřil většinu Jarrettových míst a časů a na zbylých pracuje. Ten pobyt v nemocnici, který zabírá většinu července, je na beton. Říkáte si asi, že klientka toho za své peníze sakramentsky málo dostala, a já s vámi souhlasím. Když jsem se vrátil z pochůzky k poštovní schránce na rohu ulice, byl čas k obědu a cestou přes halu do jídelny Wolfe prohodil něco o panu Cramerovi, tak jsem se ho zeptal, zda už telefonoval. Wolfe odpověděl, že ne, že k nám v sobotu pozdě odpoledne zašel.

Mrzelo mě, že jsem při tom nebyl, protože když si ti dva povídají, stojí to vždycky za poslouchání. Dávají vám dobré příklady toho, jak mnoho toho člověk může povědět několika slovy, stejně jako toho, jak málo toho může povědět spoustou slov. Proto, když jsme byli po obědě zpátky v kanceláři, řekl jsem, že bych rád věděl, co Cramer chtěl, a Wolfe pravil, že to co vždycky – informace; on sám neřekl nic, co by nám mohlo nějak pomoci.

Usadil jsem se v křesle a přehodil nohu přes nohu. „Nepočítám to,“ řekl jsem, „ale aspoň tisíckrát jsem vám už slovo od slova líčil nějaký svůj rozhovor. Já vás k tomu vyzvat nemohu, protože vás neplatím – vy platíte mne, ale mohu to navrhnout. A tak to teď navrhuji.“

Koutek jeho úst se o milimetr pozdvihl. Pro něj byl tohle široký úsměv. „Má paměť je tak dobrá jako vaše, Archie.“

„Tak by to nebyla žádná námaha. Pravil jsem slovo od slova.“

„Všiml jsem si.“ Zašilhal po mně. „Nuže… Pan Cramer, uvedený Fritzem, se dostavil krátce po šesté hodině. Pozdravi –“

„Přesný čas?“

„Nemám ho na zápěstí jako vy. Pozdravili jsme se a on se posadil.

Cramer: ‚Kde je Goodwin?‘

Wolfe: ‚Není tady, jak vidíte.‘

Cramer: ‚Jo. Pochybuju, že je na světě někdo, kdo umí tak dobře odpálit otázku jako vy. Tak se vás zeptám jinak. V sobotu devatenáctého, zrovna před týdnem, Goodwin zavolal Stebbinsovi a ptal se ho na nehodu, při níž neznámý řidič usmrtil ženu jménem Elinor Denovová. Nějaký žvást o tom, že jste se s ním bavil o zločinech. Minulé pondělí ráno jsem sem zašel a zeptal se Goodwina, proč Stebbinsovi volal. Říkal, že o té nehodě neví nic než to, co četl v novinách, a že se s vámi o ní nikdo neradil, že jediný zákazník, kterého máte, je děvče, které chce najít otce. Chci jméno toho děvčete. Škoda, že tu není Goodwin. Kde je?‘

Wolfe: ‚Nepřítomen. Pane Cramere. Takovým tónem se mě můžete vyptávat jen tehdy, když vás k tomu opravňuje úřední funkce.‘

Cramer: ‚Oukej, dám vám jednu otázku, co teda je oprávněná. Jestli se s vámi o té nehodě nikdo neradil, proč nabízíte pět set dolarů za informace o Elinoře Denovové? To taky zdůvodňuje mou otázku o tom děvčeti – a o Goodwinovi. Zatraceně mi lhal!‘

Wolfe: ‚Nelhal. Mohu vám nyní opakovat, co vám před týdnem řekl, a já vám to opakuji a je to pravda. Já –’„

Přerušil referát a ptal se mě: „Jak k čertu věděl, že ten inzerát je můj?“

Zdvihl jsem ruce. „Někdo v některých novinách udělal jednomu poldovi laskavost. Jestli zjistím kdo, můžete napsat vydavateli dopis.“

„Bah. Budu pokračovat:

Wolfe: ‚… a je to pravda. Tu nehodu nevyšetřuji. Zájem mé klientky o Elinoru Denovovou se netýká její smrti, ale jejího života. To jste měl usoudit z inzerátu; žádá o informace nikoli o posledním dni nebo i posledním roce jejího života, ale o době před mnoha lety. Informace –’

Cramer: ‚Kdo je Carlotta Vaughnová?‘

Wolfe: ‚Nejste ve formě, pane Cramere. Inzerát přece ukazuje jasně, že Carlotta Vaughnová je, nebo byla, Elinor Denovová. Informace, které mi poskytla má klientka, jsou důvěrné a nemají co dělat s tou dopravní nehodou.‘

Cramer: ‚To vy nevíte. Když vyšetřuji zabití, jsem to já, kdo rozhoduje, co s tím má co dělat a co nemá.‘

Wolfe: ‚Musíme se opakovat? Musím vám znovu připomínat, že dokud události nedají na tu otázku konečnou odpověď, můj úsudek, za který jen já sám zodpovídám, se nemusí sklonit před vaším – ani váš před mým? Zatajuji nějaké informace před úředním činitelem? Ano. Jsou ty informace důležité pro jeho vyšetřování zločinu? Ne. Nepřesvědčil jste mě, abych toto ne změnil na ano. Udělejte to, a dostanete mě.‘

Cramer: ‚Přisámbůh, dostanu! Jednou vás dostanu.‘“

Wolfe mávl rukou směrem k předsíni, jako by Cramera vyhazoval ven. „Příště to natočím na pásek. Dotazy.“

Narovnal jsem nohy a protáhl se. „Dotazy žádné, jen dvě poznámky. Předně, mám dojem, že jste vynechal sem tam slovo, zejména to, které on často používá. To je cenzura, kterou vy přece odsuzujete. Za druhé, na té dopravní nehodě je něco, co ji dělá důležitou, a bylo by pěkné vědět, co to je. Cramer by se neobtěžoval přijít osobně kvůli tři měsíce staré nehodě, přes váš zájem o její oběť, kdyby neměla nějaký zvláštní aspekt. Třeba jasná stopa, která se najednou vypařila – prostě něco. Ale jak jste řekl, my pracujeme na jejím životě, ne na její smrti. Děkuji za referát. Uspokojivý.“

Zmáčkl knoflík, dvakrát krátce a jednou dlouze, pro pivo.

Následující tři hodiny jsem strávil vyhledáváním informací o Eugenu Jarrettovi, a to s nepatrným výsledkem. Nebyl v ‚Kdo je kdo‘, a protože v kanceláři jsme neměli žádné další vhodné prameny, šel jsem se projít, ale držel jsem se na té straně ulice, co byla ve stínu. V archivu ‚Gazette‘ o něm měli jen čtyři záznamy, a ty dva z nich, které stály za poznámku do mého notesu, byly, že si vzal za ženu děvče jménem Adele Baldwinová 18. listopadu 1951 a že se v prosinci 1959 stal viceprezidentem Seaboard Bank & Trust Company. Lon Cohen o něm nevěděl pranic a stejně tomu bylo s pár dalšími lidmi, kterých se zeptal po telefonu.

Cestou ven jsem se stavil v šestnáctém poschodí, abych zjistil, nedošly-li další odpovědi na inzerát, a dostal jsem dvě, které byly stejné jako ty dřívější.

V ‚Timesech‘ byla další odpověď, taky nemožná, a v archivu nebylo o Eugenovi Jarrettovi nic kromě takových banálností, jako že promoval na Harvardské univerzitě v roce 1945 a že byl sponzorem nějaké recepce na něčí počest v roce 1963. Největším zklamáním byla newyorská veřejná knihovna, kde jsem se zatvrdil a strávil celou hodinu. Nebudete věřit, že po všem tom odborně vedeném průzkumu jsem ani nevěděl, zda má ten viceprezident třetí největší banky v New Yorku nějaké děti nebo ne, když jsem se krátce před šestou vrátil do starého hnědokamenáče. Já to ale skutečně nevěděl. Když jsem odcházel, očekával jsem, že budu zpátky tak brzy, že budu muset zajít za Wolfem nahoru do skleníků, abych mu podal o něm informace, než přijde; teď ale už ani nestálo za to na něj zabzučet domácím telefonem.

Když sjel dolů, řekl jsem mu, že se o Eugenu Jarrettovi dozví víc z prvního pohledu, než jsem já zjistil za celé odpoledne, a hned nato zazvonil zvonek.

A taky jsem měl pravdu. Co jsem já zjistil z pohledu na něj, když jsem ho vpouštěl, doprovázel do kanceláře a usazoval do křesla z rudé kůže, mohlo být třeba nedůležité a nepodstatné, ale aspoň to bylo jisté. Vůbec se nepodobal svému otci, hlavně oči ne. Ty jeho byly také šedomodré, ale i když na vás hleděl zpříma, měli jste dojem, že vidí něco jiného, třeba loď, na které chtěl být, nebo krásku sedící na obláčku. Já nemívám často takové nápady, tak aspoň vidíte, jak na mne ty oči působily. Bylo by hloupé čekat od takového člověka, že zastane nějakou práci. Jinak vypadal úplně normálně – asi mé výšky, hranatá ramena, obyčejný obličej. Když si sedl, nevšímal si Wolfa ani mne, ale nechal oči beze spěchu obejít všechno v místnosti. Zřejmě se jim líbil koberec, ale nejdéle utkvěly na glóbu na knihovně. Málokdo, kdo sem přijde, předtím viděl takhle veliký glóbus – 90 centimetrů v průměru.

Konečně obrátil oči na Wolfa a řekl: „To je fascinující povolání, co děláte, pane Wolfe. Lidé k vám chodí pro odpovědi, tak jako chodili k Pythii do Delf nebo k slepému mládenci. Jenže vy samozřejmě nepředstíráte božské vnuknutí. To zůstalo dnes jen šarlatánům. Co vlastně jste, vědec, nebo umělec?“

Wolfe se na něho mračil. „Když dovolíte, pane Jarrette, žádné škatulkování. Rozškatulkovat můžete věci, které lidé tvoří, ale ne lidi. I ten nejprostší člověk je příliš složitý na to, abyste ho mohl strčit do určité škatulky. Hodíte se vy do nějaké?“

„Ne. Dokáži ale zařadit každého člověka, jehož schopnosti jsou upnuty k jedinému cíli. Dovedu zařadit Charlese de Gaulla nebo Roberta Welche nebo Stokelyho Carmichaela.“

„Dovedete-li to, raději je do jejich škatulek nepřipichujte a buďte připraven je přendat.“

Jarrett kývl. „Nic není neměnné, ani škatulka. Pro svého otce už jsem ji změnil několikrát. Zmiňuji se o něm, protože to je k věci. Jediná narážka na něj ve vašem dopise je sice to, že Carlotta Vaughnová byla u něj zaměstnaná, ale Bert McCray mi řekl o tom, jak jste ho zmáčkli a jak na to reagoval. Taky mi řekl, že teď to zmáčknutí chystáte na mne. S radostí bych si s vámi popovídal o otci – najdete možná pro něho lepší škatulku, než jsem našel já – ale váš dopis se ptá na Carlottu Vaughnovou. Nejdřív bychom měli vyřídit mne. Vy jste myslel, že můj otec je otcem dítěte, které ona porodila, pak vám byly předloženy důkazy, že není, a tak jste se rozhodl, že to jsem já. Je to tak?“

„Ne ‚rozhodl‘. Dohaduji se to, domnívám se to – řekněme i třeba, že jsem to usoudil.“

„To je jedno. Čeká vás další zklamání. Když mi Bert McCray o tom v sobotu řekl a když potom přišel váš dopis, řekl jsem si, že vám ušetřím čas i peníze – a ovšem sám se vyhnu nepříjemnostem – tím, že vám povím něco, co se řada lidí dohaduje či domnívá, ale málokteří opravdu vědí. Byl jsem si však vědom, že i když vám to povím, tak to jen tak nepřijmete, proto jsem dnes ráno zavolal svému lékaři.“

Obrátil se ke mně. „Vy jste Archie Goodwin?“

Řekl jsem mu, že jsem. Vyndal z kapsy kožené pouzdro, vytáhl z něj dvěma prsty vizitku a podal mi ji. Slova ‚MUDr. James Worthington‘ byla pěkně vyvedena hlubotiskem.

„Dr. Worthington vás očekává zítra ráno o deváté,“ pravil Jarrett. „Buďte tam včas, má vždycky velmi napilno. Řekne vám, že nejsem schopen oplodnit ženu a že tomu tak bylo vždycky. Má skvělou pověst a v žádném případě by ji nedával v sázku takovým prohlášením, kdyby existovala třeba jen nepatrná možnost, že mu někdy dokážete, že neměl pravdu.“

Obrátil se na Wolfa. „Váš dopis říká, že chcete nějaké informace o Carlottě Vaughnové.“

Já bych mu byl řekl, ať se jde klouzat. Wolfe by to byl asi taky rád udělal, ale jedinou viditelnou známkou toho bylo to, že špička jeho ukazováčku čmárala na stole na pijáku kroužek. Zeptal se: „Znal vás MUDr. Worthington v roce devatenáct set čtyřicet čtyři?“

„Ano, byl jedním z lékařů, kteří se snažili zachránit mou matku. On je internista, a hlavní slovo už měl specialista na rakovinu, ale matka na něm hodně závisela. Na to se neptejte mne, ale jeho.“ Změnil téma. „Zeptejte se mě cokoliv na Carlottu Vaughanovou, ale pochybuji, že vím něco, co by vám pomohlo. Změnila si jméno na Elinor Denovová. Měla dceru, které je dnes dvaadvacet, a během těch dvaadvaceti let jí můj otec posílal každý měsíc šek na tisíc dolarů. Bylo to tak?“

„Bylo.“

„Potom pro něj potřebuji novou škatulku. Tohle je fantastické! To nesouhlasí s ničím, co jsem doposud o něm věděl či soudil. Ne, že by se vyhýbal odpovědnosti; přijme jakoukoli odpovědnost, třeba mnohé najednou; ale to, jestli má být zodpovědný či ne, to rozhodne on, nikdo jiný. Určitě by se necítil zodpovědný, kdyby přivedl do jiného stavu Carlottu Vaughanovou nebo kteroukoli jinou ženu, nebo tucet žen. Bert McCray si myslí, že to bylo vydírání, ale to nebylo. Není myslitelné, že by se kdy dal od někoho kvůli něčemu vydírat. Je to fascinující. Vím od Averyho Balloua, že ta Elinor Denovová je mrtvá, ale což nikdy nikomu neřekla, za co byly ty peníze?“

„Pokud byla naživu, tak ne. Ale v dopise, jejž její dcera otevřela po její smrti, bylo: ‚tyto peníze jsou od tvého otce‘. A znovu, ‚tyto peníze pocházejí od tvého otce‘. Pan Goodwin a já nevidíme důvod, proč bychom měli o tom pochybovat.“

„To je fantastické. Neuvěřitelné.“ Jarrettovy oči se zúžily na štěrbinky, položil lokty na ramenní opery křesla a třel si levou dlaň pravou rukou. Najednou vyskočil a postavil se. „Nejde mi to, když sedím.“ Popošel přes místnost ke knihovně a podíval se na tituly, pak šel ke glóbu a otočil ho pomalu dvakrát kolem. Přišel do středu místnosti a hleděl dolů na mne, jako bych byl kráska na obláčku, pak se obrátil k Wolfovi. „Víte, já v bance nic nedělám. Nic o bankovnictví nevím. Ale oni si mě tam nedrží a neplatí mě jen proto, že otec vlastní podíl, který nechce prodat. Říkají, že mám jakousi jasnozřivost. Nevím, jak to správně nazvat, tohle zařadit do škatulky neumím, ale někdy vidím věci, které oni nevidí. Nikdy jsem se k tomu nesnažil přinutit, a nebudu se nutit ani k tomuhle, ale tohle bych chtěl prokouknout mnohem víc než cokoliv kdy předtím. Můj otec!“

Vrátil se ke křeslu z rudé kůže a posadil se. „Bylo by zbytečné se mě něco ptát o Carlottě Vaughnové. Bert McCray mi řekl, že její dítě bylo počato v létě ve čtyřiačtyřicátém roce. Nevzali mě do armády a to léto jsem strávil prací v jedné továrně na válečný materiál v Kalifornii. Nevím nic, co by vám k něčemu mohlo být.“ Znovu vstal. „Přijďte ke mně někdy na večeři.“ Podíval se na mne. „Vy taky. Někdy to pomůže, mít kolem sebe lidi, nevím proč.“

„Pochybuji,“ pravil Wolfe, „že by pomohlo mít kolem sebe pana Goodwina a mně. Jsme v pěkné bryndě. Napsal jsem vám, že vám budu vděčný, když za mnou přijdete do kanceláře. Odvolávám to. Nejsem vám vůbec vděčný.“

„Asi ne.“ Obrátil se a vykročil směrem k předsíni, ale zase se zastavil a otočil se na patě. „Ta brynda, co jste v ní vy, není nic podle té mojí. Myslel jsem, že mám otce prohlédnutého, a teď tohle! Já to vyzkoumám – nevím kdy, ale vyzkoumám to. Musím!“

Já jsem jej obešel a byl jsem už v předsíni, ale on mě neviděl, jak šel ke dveřím, které jsem mu otevřel. Zavřel jsem za ním, vrátil jsem se do kanceláře, stoupl jsem si před Wolfa a hleděl na něj dolů. Se spuštěnou bradou a rozšířenýma očima zíral na glóbus. Po deseti vteřinách zdvihl hlavu a zavrčel na mne: „Sedněte si. K čertu, víte přece, že mám rád oči stejně vysoko.“

„Jo. Mám začít s lamentováním?“

„Ne. Kolik už jsme utratili?“

To bylo nebezpečné. Ta otázka znamenala, když vrátím zálohu a necháme to být, kolik na tom ztratíme? To se nestávalo často, nebylo to však ani nemyslitelné. Šel jsem ke své židli a posadil se. „Musím přiznat,“ pravil jsem, „že jsme nikdy neměli nic nepoddajnějšího, a snad je to příliš nepoddajné i pro vás, ale což nemůžeme ještě chvíli vydržet, než to Eugene prokoukne? Pak nám to poví a my si to ověříme a předáme to klientce a ona si bude myslet –“

„Zavřete klapačku!“

To znělo lépe. Zřejmě boj o to, abychom to nenechali být, nebude nutný. Zaškaredil se na mne a tázal se: „Toho chudáka odepíšeme?“

To se mi zdála být rána pod pás, nazvat viceprezidenta banky chudákem jen proto, že nemůže oplodnit ženu.

„Ano,“ řekl jsem, „na to vsadím, co chcete. Za tím doktorem samozřejmě zajdu, ale můžeme ho rovnou vyškrtnout ze seznamu.“

„Máme odepsat také pana McCraye?“

Zašklebil jsem se na něj. I v té bryndě stálo tohle za zašklebení. „Vím přesně, na co myslíte,“ řekl jsem. „McCraye jsme nikdy nebrali v úvahu; v úvahu jsme brali jen Jarretty. Vy jste začal prvně uvažovat o McCrayovi, když jsem šel pustit ven toho chudáka, a já taky. On je náš jediný pramen zprávy, že ty šeky šly z konta Cyruse M. Jarretta. Neměli jsme to nijak ověřené. Mohly jít ve skutečnosti z McCrayova konta? Jistěže. Mohl mít příležitost oplodnit Carlottu Vaughnovou během léta roku čtyřiačtyřicátého? Jistěže. V tom případě ale Jarrett o těch šecích nic nevěděl, a tak proč mě prostě nevykopl?“

Mávl jsem rukou. „Vylíčil jsem vám to doslovně. Jarrett řekl: ‚Ty šeky jsou uloženy v Seaboard Bank & Trust Company. Kdo vám o nich pověděl?‘ A proč den nato, ve čtvrtek, stačilo jméno Carlotta Vaughnová, jen to jméno, aby mě k sobě pustil? Proč měl připravená všechna ta místa a data z toho léta? Celá jeho reakce na to, všechno, co říkal.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Ty šeky byly od Cyruse M. Jarretta. Jelikož jste měl dobré dvě minuty na to, abyste o panu McCrayovi uvažoval, divím se, že jste se vůbec namáhal se o něm zmínit.“

„Vy jste se setkal s panem Jarrettem, a já ne.“

„A já vůbec netoužím po tom, abych se s ním setkal znovu. Na McCraye zapomeňte.“

„Pak nám nezbývá nic.“

„Máme Saula a Freda a Orrieho. A mne. A, ach ovšem, promiňte, máme vás.“

Pohlédl na svou rozečtenou knihu, kterou měl vždycky na stole, zdvihl ji, zas ji položil a upřeně se na mne zahleděl.

10. KAPITOLA

O šedesát osm hodin později, ve čtvrtek ve tři hodiny odpoledne, seděl Wolfe se mnou v kanceláři a neměli jsme co k tomu dodat. Měli jsme pořád jenom to, co jsme měli v pondělí večer, to jest pět detektivů včetně nás dvou.

Nejdřív abych odbyl Eugena Jarretta. V úterý ráno v 8.50 jsem vystoupil z výtahu v desátém poschodí jedné budovy na Park Avenue, řekl své jméno ženě za pultem a ta mě poslala do velké omšele vyhlížející místnosti s dvaceti židlemi, rozestavenými kolem stěn a stolků; na osmi nebo devíti z nich seděli nevesele vyhlížející lidé, což nepřekvapovalo, neboť na tabulce na dveřích jsem si přečetl jména čtyř lékařů. V 9.20 přišla druhá žena, a ta mě odvedla přes halu k jedněm dveřím a otevřela je. Když jsem vešel, šedovlasý pán s huňatým černým obočím a unavenými širokými ústy, který seděl u stolu a psal cosi do bloku, na mě kývl a ukázal mi na židli, ještě pár minut pokračoval v psaní a pak odložil pero a obrátil se ke mně. Zeptal se mě, zda se jmenuji Archie Goodwin, a já přisvědčil a on pravil, že vzhledem k důvěrnosti informací, jež mi poskytne, by si chtěl být jistý…

Vyndal jsem z kapsy pouzdro a prokázal se mu a on kývl a pohlédl na své náramkové hodinky. „Vyšetřili jsme si na vás chvilku,“ řekl, „protože pan Jarrett řekl, že je to naléhavé. Požádal mne, abych potvrdil, co prohlásil u vás, že je totiž neplodný a že byl neplodný celé období své dospělosti. Nuže, já to potvrzuji. Je to pravda.“

„Když dovolíte,“ řekl jsem já, „chceme si být stoprocentně jistí. Je to vaše osobní zjištění? Ne jen z doslechu?“

„Neučinil bych takové prohlášení z doslechu. Moje profesionální zjištění, ano. Čtyři vyšetření a rozbory, v intervalech, během sedmnácti let. Nejen že je počet spermií příliš nízký sám o sobě, ale rovněž percentuelní zastoupení abnormálních forem je příliš vysoké. Zcela prokazatelně.“

„Děkuji vám: Před sedmnácti lety, to bylo devatenáct set padesát. A co dřív? Řekněme v roce devatenáct set čtyřicet čtyři?“

Zavrtěl hlavou. „Vysoce nepravděpodobné. Akceptoval bych to jako možnost jen v případě nezpochybnitelného důkazu a i tehdy bych se zdráhal. Tu rodinu znám skoro třicet let, od čtyřicátého roku. Kdyby Eugene Jarrett byl v roce devatenáct set čtyřicet čtyři plodný, pak by byly jen určité infekční choroby – nejběžnější z nich jsou příušnice – mohly způsobit jeho současný stav, a on žádnou z nich neměl.“ Podíval se na hodinky. „Pan Jarrett mi neřekl, o co jde. Je-li obviněn z otcovství, je to směšné. S radostí bych v jeho prospěch svědčil.“

Znovu jsem mu poděkoval a šel jsem. Tak to bychom měli Eugena Jarretta. Ale cestou domů jsem ještě zaskočil za doktorem Vollmerem do jeho domu ve stejném bloku, jako je starý hnědokamenáč, a zeptal se ho na reputaci MUDr. Jamese Odella Worthingtona, na počítání spermií a abnormální formy a na příušnice; a to Eugena Jarretta vyřadilo. Cyrus M. Jarrett byl taky vyřazený ve středu, když Orrie přijel zpátky z Washingtonu s třemi notesy plnými podrobností z úředních záznamů. Místa a data, jak je na mne Jarrett vychrlil, všechna souhlasila, a kdyby si byl udělal jednodenní dovolenou, aby přeletěl v soukromé záležitosti Atlantik, kde by na to byl za války sehnal letadlo?

V pondělí po večeři jsem zajel ke klientce a strávil u ní pár hodin. Zpráva, že její matka se jmenovala Carlotta Vaughnová a že pocházela z Wisconsinu, na ni velký dojem neudělala; jak už mi řekla dřív, matku znala celý svůj život. To, že jsme vyloučili Jarretty, taky nijak neocenila; nezajímali ji muži, kteří nebyli jejím otcem; co chtěla vědět, bylo, kdo tím otcem je. Vysvětlil jsem jí jasně, že už nejde o obrácení každého kamene, ale že se snažíme najít kámen, který bychom mohli obrátit, a že se vůbec nedá odhadnout, jak to bude dlouho trvat. Pravila, že měla přijmout před týdnem mou sázku, když jsem nabízel vyrovnaný vklad na to, že jejího otce odhalíme během tří dnů.

Saul a Fred pokračovali v honbě za kameny do úterního poledne, pak jsme je ale zavolali, když jsem přinesl sedm dalších odpovědí na inzeráty a tři z nich stály za povšimnutí. Saul si vzal jeden od jednoho ševce na Západní 54. třídě, který napsal, že Carlotta Vaughnová byla jeho zákaznicí po několik měsíců v roce 1944. Jeho dopis jsem dostal v kanceláři ‚News‘. Když šel Saul za ním, vzal si s sebou snímky šesti dalších mladých žen a švec na první mrknutí vybral fotky Carlotty Vaughnové. O Elinoře Denovové nevěděl nic, ale pamatoval si, že to bylo v létě roku 1944, když k němu Carlotta Vaughnová pravidelně chodila s opravami bot, protože tehdy v srpnu mu ve Francii padl syn. Nedokázal říci, kdy, ji viděl naposledy, ale soudil, že to bylo koncem léta nebo začátkem podzimu. Nemyslel si, že měl kdy její adresu, ale jestli ano, tak už byla dávno fuč. Bydlela ovšem pravděpodobně někde poblíž, a tak, když ševci vysázel pět set dolarů, jal se Saul pracovat na blízkém okolí.

Odpověď, kterou jsem přinesl z ‚Timesů‘, byla od jedné paní, která byla v roce 1944 úřednicí u Altmana a teď žila v domově důchodců v hrabství Fairfield. Za tou zajel Fred, a zjistil, že je tak popletená, že za čtyřiadvacet hodin se pořád ještě snažil z ní dostat, jak věděla, že zákaznice, kterou několikrát obsluhovala, byla Carlotta Vaughnová, protože neexistoval žádný záznam o jí doručeném zboží. Ale ona také vybrala Carlottu Vaughnovou ze sedmi snímků, a tak i ona dostala svých pět stovek.

Třetí odpověď, která vypadala k něčemu, došlá do ‚Gazette‘, byla od muže jménem Salvatore Manzoni. Za ním jsem šel já. Byl už patnáct let číšníkem u Sardiho. V roce 1944 pracoval jako číšník u Tuffitiho, v restauraci na Východní 46. třídě, která to zabalila v devětačtyřicátém roce, a Carlotta Vaughnová večeřela dvakrát či třikrát týdně u jednoho z jeho stolů po několik měsíců v roce 1944. Vybral její snímek okamžitě a věděl, že se jmenovala Carlotta Vaughnová, protože si často zamluvila stůl. Co udělalo ze Salvatora Manzoniho skutečný objev, bylo to, že pravděpodobně spatřil Amyina otce na vlastní oči, nejednou, ale mnohokrát, protože Carlotta Vaughnová měla vždycky pánskou společnost a pokaždé stejnou. Když jsem tohle slyšel, šla mi hlava kolem; panebože, dozvím se jeho jméno, a to hned teď! Ale nedozvěděl. Ne, že by si ho Salvatore Manzoni nezapamatoval; prostě ho nikdy neznal. Pokud věděl, rezervace nebyla nikdy na jméno toho muže. Možná, že bylo jeho jméno známé někomu jinému v restauraci, možná majiteli a řediteli, Giuseppemu Tuffitimu, který ještě může i nemusí být naživu.

Když vám někdo popíše člověka, kterého viděl před týdnem, tak si ho nikdy nemůžete přesně představit, a od roku 1944 už uplynulo dvacet tři let a ten člověk většinou seděl u stolu, když ho měl Salvatore před očima, což to taky ovlivňuje. Dozvěděl jsem se asi tohle: věk, trochu po třicítce. Výška, tak sto osmdesát centimetrů. Váha, asi osmdesát kilogramů. Ramena, možná hranatá, možná trochu zakulacená. Hlava, o trochu větší než průměrná. Obličej, ne kulatý, možná trochu protáhlý; ne bledý, možná trochu snědý. Vlasy, tmavohnědé. Oči, hnědé (jen dohad). Nos a ústa a uši a brada, ano, měl je.

Jestli vám ho tohle zpodobňuje, tak máte lepší představivost, než já. Vyřazovalo to Jarretty a Bertrama McCraye, ale ty jsme už vyřadili. Rád bych věděl, jestli vás opravdu zajímá, co jsme dělali během následujících čtyřiadvaceti hodin. Pochybuji o tom, protože to všechno k ničemu nevedlo. Ve středu ráno jsme na to dali i Saula a Freda a pak i Orrieho, když se vrátil z Washingtonu. Kdybychom zjistili jméno a místo pobytu společníka Carlotty Vaughnové při večeřích v oněch měsících roku 1944, tak to bylo dvacet ku jedné, že máme Amyina otce, což právě byl cíl našeho snažení; věnovali jsme tomu všechny své síly. Pátrání může být vzrušující, ale může vás z něj taky rozbolet hlava, ba i zuby, břicho, záda, nohy, ruce i zadek. A často rozbolí. Tak to bylo teď.

Takže ve tři odpoledne ve čtvrtek jsme seděli, já s Wolfem, v kanceláři a neměli si co říct. Saul a Fred a Orrie do toho pořád ještě šťourali, ale až se objeví v kanceláři, tak nás nezklamou, protože už jsme nic nečekali. Wolfe načal již druhou láhev piva od oběda, což bylo nad jeho obvyklou dávku, a já se právě vrátil z kuchyně se sklenkou irské whisky, jež ve mně vzbuzovala touhu po tom, abych utopil svůj žal. Podíval jsem se na Wolfa, jenž měl oči zavřené a čelisti sevřené, a pravil jsem: „Jestli se pokoušíte vypočítat, kolik už jste v tom nechal, tak jsou to dobré tři papíry nepočítaje mne.“

Zavrtěl hlavou, ale oči neotevřel. „Spřádám domněnky. Dohaduji se, že otec slečny Denovové zavraždil její matku; že je snazší vypátrat jej jako vraha než jako otce, neboť otcem se stal před dvaadvaceti lety, kdežto vrahem teprve před třemi měsíci; že nějaká nedávná událost dodala motiv k vraždě; a že osobou, která nejspíš může o té události něco vědět, je Raymond Thorne nebo někdo z jeho zaměstnanců, kdo úzce spolupracoval s Elinorou Denovovou.“ Otevřel oči. „Začnu s panem Thornem.“

Postavil jsem sklenku se zbytkem irské na stůl. „To mě tedy podržte. To jsou nejdivnější myšky, jaké jste kdy měl.“

„Možná. Když tady sedím hodinu po hodině a den po dni a poslouchám planá hlášení od vás a od Saula a Freda a Orrieho, tak ztrácím hlad i chuť. Dnes ráno jsem si musil přečíst jednu stránku dvakrát. Nesnesitelné. Můžete mi zařídit, aby sem pan Thorne v šest hodin přišel?“

„Mohu se o to pokusit. To vás jen tak potrefilo, nebo to myslíte vážně?“

„Mne nic nepotrefuje.“

„O tom si můžeme promluvit jindy. Mám návrh. Snad si pamatujete, že jsem v pondělí odpoledne řekl, že Cramer by se neobtěžoval přijít kvůli tři měsíce staré nehodě, kdyby neměla nějaký zvláštní aspekt. Vědět, co to je, by nám mohlo pomoci. Žádám vás o dovolení za ním zajít a zeptat se ho.“

„Proč by vám to měl říkat?“

„Nechte to – cituji vás – na mé inteligenci, vedené zkušenostmi.“

„Nemůžete mu dát klientčino jméno.“

„Ovšemže ne. Ale on je pravděpodobně zná, po tom inzerátu.“

„Tak budiž. Nejdříve pana Thorna.“

Trvalo to skoro hodinu, než jsem sehnal Raymonda Thorna, protože se byl někde podívat, jak televizní kamery točí produkci Raymond Thorne, a když jsem s ním konečně mluvil, řekl, že to v žádném případě v šest nezvládne. Připomněl jsem mu, že mi řekl, že by rád pomohl Amy, jak je v jeho silách, a potom pravil, že přijde o deváté. Sehnat inspektora Cramera bylo snazší a rychlejší. Byl ve své kanceláři a přijme mne. Wolfe už odešel nahoru do skleníků, a já jsem zašel do kuchyně říci Fritzovi, že odcházím.

Policajt, řídící oddělení vražd a zabití, Jižní obvod, by určitě měl mít větší místnost a větší psací stůl a lepší židle pro návštěvy, než tomu bylo na Západní 20. třídě, jenže Cramer se rád držel věcí, na které byl zvyklý, včetně starého plstěného klobouku, který vždycky seděl na rohu jeho psacího stolu, když ho neměl na hlavě, přesto že byl jen o krok dál věšák. Seděl jsem na dřevěné židli vedle jeho stolu, zatímco dočítal něco ze složky, kterou se probíral.

Když ji zavřel a obrátil se ke mně, řekl jsem: „Nesu čerstvé zprávy. Pracujeme na té dopravní nehodě. Pan Wolfe si myslel, že bychom vám to měli říct, protože předtím jsme vám řekli, že na tom nejsme.“

Hrál si na nechápavého. Zeptal se: „Jaké dopravní nehodě?“

„Dvacátého šestého května tisíc devět set šedesát sedm přecházela žena jménem Elinor Denovová 82. třídu a –“

„Ach, ano. Tak na tom pracujete. Takže Wolfe chce o tom něco vědět, a tak vás poslal. Může jít k čertu.“

Přikývl jsem. „Takže vy byste rád věděl, co se chce on dozvědět, proto jste mě sem pustil i když máte moc práce. Budu stručný a zodpovím rozumné dotazy z vaší strany. Co jsme vám řekli, byla pravda a jen čistá pravda: náš jediný klient byl a je žena, která chce najít svého otce, s nímž se nikdy nesetkala. Neví, kdo to je a čím je, nebo byl, a chce to vědět. Sledovali jsme tři různé podstatné stopy, a všechny selhaly. Plné dva týdny, a máme hromadu ničeho, k ničemu ani pro zákaznici, ani pro nás. No, a tak před hodinou pan Wolfe rozhodl, že je snazší najít vraha než otce, a proto ten otec byl ten vrah. Jak víte, takhle jeho mysl obyčejně nepracuje, jenže tohle není práce jeho mozku, je to ztřeštěnost, přesto, že on říká, že netrpí potřeštěností. Je to prostě tím, že ztrácí chuť k jídlu a že je zoufalý a že mě platí, a já ho musím bavit, když mě pošle na nanicovatou pochůzku. Rád bych od vás koupil jeden fakt. Jestli existuje nějaká skutečnost, týkající se toho přejetí, která nebyla zveřejněná a kterou mi teď neúředně sdělíte, jsem oprávněný dát vám čestné slovo pana Wolfa, že jestli zjistíme cokoliv, co byste mohl použít, předáme vám to dřív, než to sami použijeme. Aspoň o dvě minuty dřív. Nabídl bych vám i své čestné slovo, ale nejsem si jistý, jestli u vás něco platí. Dotazy.“

Zdvihl kapesní vysílačku, řekl do ní v mžiku „kávu“, položil ji a otočil se v židli ke mně, aniž pootočil tlustý krk. „S Amy Denovovou jsme se nenamáhali,“ pravil. „Po tom inzerátu jsme ovšem věděli, že je Wolfová klientka, ale vytáhli jsme z ní všecko už v červnu. Její otec by nám nemohl nijak pomoct, pokud ho nenašla, a třeba ani pak. Říkáte, že nic? Že ho nenašla?“

„Nemáme o něm nejmenší páru. Ale vy jste přišel za mnou a telefonoval jste panu Wolfovi.“

„Vy jste napřed volal Stebbinsovi. Víte sakra dobře, že když je Wolfe na dohled, vždycky cítím nějakou lumpárnu. Myslel jsem –“

„Mám mu říct, že je u vás lump?“

„Nemáte. Mohl bych vám říct hodně věcí, co je, ale ne lump. Myslel jsem si, že je schopný najít chlapa podle toho, co kouří za cigára.“

„Já znám jednoho, co kouří Monte Crista. Dostává je od pokladníka z jedné lodi.“

„Jo. Vy si budete dělat srandu i až vás budou zahrabávat. Jestli chcete neúředně vědět zajímavý fakt, tak jeden máme a schovávali jsme si ho, ale k ďasu – mohli jsme ho rovnou dát do televize. Máme devět otisků prstů toho parchanta řidiče a šest z nich je tak pěkných, že byste si nemohl přát lepší.“

Dveře se otevřely, vešel uniformovaný městský zřízenec a položil otlučený dřevěný podnos na piják na Cramerově stole. Když mu Cramer pokývl na znamení díků a jal se nalévat kávu z konvice, zeptal jsem se ho: „Což ten mamlas nikdy neslyšel o rukavicích?“

Postavil konvici. „Ty nebyly na autě. Vpředu na podlaze leželo pouzdro na doutníky. Vytáhl ho, aby si jeden zapálil, když zaparkoval na Druhé avenui a čekal na ni, a najednou se objevila a on ho odhodil na sedadlo…“

Povytáhl jsem obočí. „Říkáte tím, že to byla úkladná vražda.“

Pořádně se napil kávy. Já ji mohu jen srkat, když je takhle horká. „Wolfe to říká, ne já. Já mu jen vyšel vstříc a rekonstruoval jsem mu to. Mně je úplně buřt, jak se stalo, že ho tam nechal; prostě ho máme. Ale ty otisky jsme v žádných záznamech nenašli – ani tady, ani ve Washingtonu, ani v Londýně – nikde. V pouzdře byly dva doutníky. Gold Label Bonitas. Protože znám kousky, jaké Wolfe někdy dokáže, dalo se čekat, že se mně rozhodl zeptat, jestli bych se nechtěl sejít s chlapem, který kouří Gold Label Bonitas a postrádá na ně pouzdro.“ Napil se kávy.

„Jestli máte to pouzdro po ruce, s potěšením bych se na něj podíval. Abych ho mohl panu Wolfovi popsat.“

„Je v laboratoři. Je z černé leštěné teletiny, ani nové, ani moc opotřebované, uvnitř s razítkem ‚Corwin Deluxe‘. Žádná další znaménka. Není na něm nic zvláštního k identifikaci.“

„Předpokládám, že ta ženská, co jí auto patřilo –“

Dveře se právě začaly otvírat a dovnitř vlezl nějaký polda. Cramer se ho zeptal „ano?“ a on řekl, že seržant XY se dostavil s tím a tím člověkem, a já jsem vstal. Byla by to stejně bývala hloupá poznámka. Na Oddělení vražd a zabití obvodu Jih mají chytré a zkušené chlapíky a jeden z nich se určitě zeptal majitelky auta, jestli je to pouzdro na doutníky její.

11. KAPITOLA

Raymond Thorne přišel víc než o půl hodiny pozdě. Bylo 21.40, když zvonek zazvonil a já jsem mu šel otevřít, uvedl ho do kanceláře, představil ho, ukázal mu na křeslo z rudé kůže, zeptal se ho, co bude pít, a odešel do kuchyně připravit objednané brandy se sklenicí vody. Když naši tři ‚týři zatelefonovali svá obvyklá hlášení, řekli jsme jim, aby se dostavili ráno v devět hodin. Byli to tři ‚týři, protože jednou při poradě Orrie řekl, že jsou tři mušketýři, a snažili jsme se to nějak předělat, aby to sedlo. Zkusili jsme čmuchatýry, fízltýry, agentýry, stopatýry, špehotýry a další, a nakonec jsme se dohodli, že nic z toho není dost dobré a že budou prostě tři ‚týři. Jim jsme neřekli, že teď hledáme vraha a ne jenom otce; nechal jsem to na ráno, aby se ještě dobře vyspali.

Cestou zpátky z 20. třídy jsem našel trafiku s krabicí Gold Label Bonitas, třetí trafiku, kterou jsem zkusil, a dva jsem koupil – ty dva stály šedesát pět centů – a dobře jsme si je s Wolfem prohlédli. Doutník Gold Label Bonita je dvanáct centimetrů dlouhý, střední tloušťky a středně tupý na obou koncích. Dodává se v celofánovém obalu a na prstýnku stojí pouze ‚Gold Label‘ bez ‚Bonita‘. Slovo ‚Bonita‘ je jenom na krabici. Zapálil jsem si jeden a dal si pár šluků, ale ani Wolfe, ani já jsme nemohli tvrdit, že kdybychom vlezli do místnosti, kde nějaký muž právě kouřil doutník, mohli bychom pod přísahou dosvědčit, že to byl Gold Label Bonita. Chutnalo to i vonělo jako tabákový dým, což je víc, než mohu říct o – ale on to třeba bude číst. Vstrčil jsem ten druhý do zásuvky a podal Wolfovi přesný referát o svém rozhovoru s Raymondem Thornem deset dní předtím, který jsem mu ještě doslova nereprodukoval.

Thornova první poznámka poté, co si usrkl koňaku, byla, že záběr zblízka na Wolfa v jeho křesle, s kyticemi orchidejí rozestavenými po jeho psacím stole, by se skvěle hodil do jednominutového komerčáku. Pravil, že on ovšem nedělá mnoho komerčních filmů, ale jeden jeho přítel je dělá a tohle by byla paráda! Wolfe si musel přejet ústa kotníky prstů, aby zarazil slova, která se drala ven. Thorne mu přece pomůže najít vraha, nebo alespoň to je to, v co doufá.

„Můj přítel by to s radostí přišel s vámi prohovořit,“ řekl Thorne.

„To počká,“ řekl Wolfe. „Jsem plně zaměstnán případem, na kterém pracuji. Jménem slečny Denovové vám děkuji za to, že jste přišel. Vím, že jste panu Goodwinovi řekl, že mu nemůžete poskytnout žádné informace, které by pomohly, ale stává se běžně, že člověk má povědomí o nějaké skutečnosti, ale není si vůbec vědom jejího významu. Jednou jsem se vyptával po tři dny jisté mladé ženy na něco, co pokládala za bezvýznamné hlouposti, a nakonec jsem získal fakt, který odhalil vraha.“

„Já nemám bohužel tři dny k dispozici.“ Thorne usrkl koňaku a honil ho jazykem po patře. „Ten koňak je skvělý. Mluvě o faktech, zřejmě znáte jeden, který jsem já neznal, z toho inzerátu… Předpokládám, že ten inzerát v ‚Timesech‘ byl váš?“

„Byl.“

„Alias Elinor Denovová. Carlotta Nějaká alias Elinor Denovová. Proč to ‚alias‘, když přece Denovová bylo její jméno po provdání? Její dcera se jmenuje Amy Denovová.“

„To je jedna z komplikací, pane Thorne. Klientova komunikace s najatým detektivem nepožívá zákonné ochrany, ale často je důvěrné povahy.“

„Goodwin říkal po telefonu, že jste uvázli.“

„Jsme v koncích.“

„Pořád si ale myslíte, že to byla promyšlená vražda?“

„Myslí si to slečna Denovová, jak vám pan Goodwin před deseti dny řekl. A já? Ano; z důvodů, které byste mohl pokládat za nedostatečné. Ale nezavolal jsem vás sem jen tak naslepo. Není nejapné se domnívat, že vraždu vyvolala nějaká nedávná příhoda, a že něco ve spojení s tou příhodou, jakkoli vzdáleně, jste viděl nebo slyšel. Když jste s ní hovořil, jak jste ji oslovoval? Paní Denovová, nebo Elinor?“

„Elinor.“

„Budu jí tedy též tak říkat. Kolik dalších lidí jí říkalo Elinor?“

„No… Počkat… tři. Ne, čtyři.“

„Jejich jména?“

„Poslechněte.“ Thorne zašermoval rukou. „To by nebyly jen bezvýznamné hlouposti, to by bylo žvanění. To by vzalo tři týdny, ne jen tři dny. Goodwin řekl, že někdo ode mne by v tom mohl být, a já mu pověděl, že to nepřichází vůbec v úvahu. Prostě nemožné. Nikdo u nás s ní neměl žádný osobní vztah. Vlastně ani já. Často jsme spolu obědvali a večeřeli, někdy dokonce i snídali, ale vždycky jen proto, abychom mluvili o pracovních záležitostech.“ Obrátil se na mne. „Říkal jsem vám, že jsem brzy zjistil, že u ní je všechno odtud až potud.“ A zase k Wolfovi: „Mohu vám říct jména, samozřejmě, ale nikam vás to nepřivede.“

„To bych také očekával. Na takovéto výpravě vás to zavádí nikam znovu a znovu. Dobrá tedy, zkusíme začít odjinud. Kdy a kde jste Elinoru viděl naposledy?“

„Ten pátek kolem poledne v ateliéru. Letěl jsem obchodně na pobřeží, abych se setkal se scénáristou, kterého jsem chtěl použít.“

„V jakém ateliéru?“

„V mém, samozřejmě.“

„Nemluvila o svých plánech na ten večer?“

„Ano. Oba jsme o nich mluvili. Šla se podívat na předpremiéru jednoho filmu, aby viděla herce, o němž jsme uvažovali pro naše natáčení.“

„Předpremiéru kde? V některém kině?“

„Ne, v jednom ateliéru v Bronxu. Proto si vzala své auto. To jsem samozřejmě všechno probral s policií. Oni říkali, že z toho ateliéru odjela ten večer krátce po desáté, a já jim řekl, že se asi jela projet. To dělala často. Říkala, že ji to uklidňuje. Já jsem ji klidnou nikdy neviděl, ne opravdu klidnou.“

„Kdo šel na tu předpremiéru s ní?“

„Nikdo.“ Thorne vyprázdnil skleničku a postavil ji na stolek, sáhl po láhvi, ale stáhl ruku. „To je skvělý koňak.“

„Jen si nalijte. Mám ještě devět lahví. Začneme s tím pátkem a půjdeme zpátky. Strávil jste s Elinorou hodně času toho dopoledne?“

„Moc ne. Měli jsme poradu štábu, ale ona musela odejít, když někdo přišel. Potom jsem –“

„Kdo přišel?“

„Ženská z jedné agentury, jejímuž zákazníkovi se nelíbilo, že jsme něco změnili. Obvyklá věc. Zákazníkům agentur se nikdy nic nelíbí. Potom jsem jí diktoval nějaké poznámky. Měl jsem samozřejmě svou sekretářku a ona taky svou, ale ona pořád ještě používala těsnopis a diktovat jí bylo snazší. A lépe to vyšlo. Byla to opravdu obdivuhodná žena. Dostávala nabídky míst s dvojnásobným, trojnásobným, ba i čtyřnásobným platem než to, co si mohla vydělat u mne, agentury a reklamní kanceláře, ale všechny je odmítla.“

„Proč?“

„Nevím. Já bych řekl, že to byly samé obrovské firmy a jí spíš seděla ta volnost a rozmanitost práce, kterou měla u mne.“

„Co když vás požádám, abyste mi pověděl všechno, co jste ji slyšel říct toho dopoledne? Šlo by to?“

„Bože, to ne. Bylo to stejně všechno o práci. Rozhodně v tom nemohlo být nic, co by jakkoli naznačovalo, co se jí ten večer mělo stát. Víte, snad bych to zvládl lépe, kdybych věděl, proč si myslíte, že to byla promyšlená vražda. Goodwin mi řekl, že je to Amyina představivost. Není nehoda, od které řidič ujede, vždycky stejná?“

„Ano. Rád bych vám vyhověl, pane Thorne, už jako projev vděčnosti slečny Denovové za to, že se jí snažíte pomoci, ale nemohu vám prozradit informace, které utajuje policie. Před pouhými pěti hodinami řekl vysoký policejní úředník, když hovořil o té nehodě s panem Goodwinem: ‚Vytáhl doutník, aby si ho zapálil, když zaparkoval na Druhé avenui a čekal na ni, a najednou se objevila‘. Kdybych vám směl povědět víc, tak bych to udělal. Nalijte si koňak. Archie, byl byste tak laskav a podal mi pivo?“

Tohle byl dobrý příklad toho, jak se dá lhát, aniž se člověk odchýlí od pravdy. Byla čistá pravda, že nemůže, nebo aspoň by neměl, prozradit informace, které utajuje policie. Byla taky pravda, že mi tohle řekl vysoký policejní úředník. Čili pravda s pravdou dohromady zplodily pustou lež.

Byla to však jediná lež, kterou mu pověděl během těch dlouhých čtyř hodin, kdy Thorne seděl v křesle z rudé kůže a vypil třetinu láhve báječného koňaku. Pochybuji, že věděl, jak je báječný; jeden člověk onehdy Wolfovi nabízel padesát dolarů za láhev toho moku.

Ty čtyři hodiny nás přenesly přes půlnoc, do půl jedné v pátek ráno a koňak přenesl Thorna do jakéhosi povídavého tranzu, takže zapomněl na čas a také mu zbystřil paměť. Na čtvrtek si vzpomněl lépe než na pátek, a než se dostali zpátky k pondělku, vzpomínal si na tolik věcí, že jsem ho začal podezírat. Někde se zmínil o tom, že psal také scénáře, takže měl praxi v tom, vymýšlet si.

Tamtu věc si však nevymyslel, tu trefu. Ne, že by mě to praštilo. Skoro mi to, blbci, uklouzlo. Seděl jsem tam už přes tři hodiny a poslouchal bezvýznamné hlouposti; bylo už hodně po půlnoci, potlačil jsem už tucet zívnutí, a to jsem pil mléko, ne koňak. Probírali pondělí už nějakých dvacet minut a dostali se k tomu, jak Thorne s Elinorou byli na cestě k obědu s někým, a Thorne říkal, jak recepční zastavila Elinoru a řekla jí, že tam byl zase Floyd Vance a že mu musela pohrozit, že zavolá policii, jestli neodejde. Recepční řekla, že je možná venku v hale. Elinor jí poděkovala a pak odešli. Přirozeně, že se Wolfe zeptal, kdo je Floyd Vance, ale Thorne o něm nic nevěděl; řekl, že je to nejspíš nějaký mamlas, který chce střelit nápad na film, za který by prý televizní distribuce dala milion. Takových je na každém prstu deset.

Jak už jsem řekl, skoro mi to uklouzlo. Praštilo mě to až za chvilku, zrovna když jsem velel svým čelistním a lícním svalům, aby potlačily další zívnutí, a udělal jsem chybu. Na zívnutí jsem zapomněl a dovolil čelistem, aby se otevřely dokořán. To mě dovedlo k další chybě, kterou často dělám. Protože jsem chtěl, aby Thorne raději nevěděl, že nám řekl něco, co by mohlo být důležité, snažil jsem se vypadat stejně jako v uplynulé hodině, totiž čerstvější a pozornější, než jsem se cítil, a přehnal jsem to; tehdy už byl ale v zajetí toho povídavého tranzu, takže by jím nepohnulo, ani kdybych zastříhal ušima.

Ale Wolfe si toho všiml, a to mu zabránilo, aby to táhl dál a dál a strávil tím celou noc, pokud by se Thorne nesesypal. Takže bylo teprve půl jedné a dostali se jen do polovičky pondělka, když se podíval na hodiny a pravil, že je příliš unavený na to, aby pokračoval, a že Thorne je na tom jistě taky tak. Slečna Denovová vřele ocení Thornovu pomoc a on s panem Goodwinem uvidí, jestli by mohli najít nějaký klíč v materiálu, který jim Thorne poskytl. Jelikož Thorne použil obě ruce k tomu, aby se zvedl z křesla na nohy, myslel jsem, že ho budu muset odvést ven a po schůdkách dolů na ulici, a možná dokonce dojít pro Herona a odvézt jej domů, ale zvládl to slušně. Jak šel přes předsíň, musel se rukou opřít o zeď, aby neztratil rovnováhu, a venku se zastavil, zakroužil rameny a párkrát zhluboka nabral dech, ale pak sešel bez nehody dolů na chodník. Počkal jsem tam a pozoroval jeho prvních třicet kroků. Oukej.

Když jsem přišel do kanceláře, Wolfe na mne zavrčel: „Něco máte. Co je to?“

Šel jsem ke stolu a sedl jsem si. „Nic by mě víc nepotěšilo, než kdybych zachytil něco, co jste vy měl zachytit a nevšiml jste si toho, ale tady to tvrdit nemohu. Já se domnívám, že máme něco na udici. Nevím, je-li to otec nebo vrah, nebo možná obojí, ale domnívám se, že jsme něco chytili. Minulou neděli odpoledne přišli tam na venkově ke slečně Rowanové tři lidé, které nepozvala a nečekala. Dva z nich byli její přátelé – no, spíš známí, již jsem se tam s nimi setkal – kteří mají dům půl hodiny odtud. Ten třetí byl jejich host na víkend, nějaký Floyd Vance. Říkali, že se mu zmínili, že Archie Goodwin bývá často u slečny Rowanové na víkend, a on chtěl, aby tam s ním zajeli, protože mě chtěl poznat. Z toho, co říkal, jsem usoudil, že chce vlastně poznat vás. Řekl, že je poradce pro styky s veřejností. Říkal, že jestli někdo potřebuje odbornou pomoc se svým image, tak je to právě soukromý detektiv a on by moc rád vypracoval návrh, který by vám předložil. Řekl taky, že jestli pracujeme na nějakém případě a já bych mu o něm něco pověděl, mohl by ho použít jako základ pro ten návrh. Na to jsem, samozřejmě, zbystřil zrak a sluch, ale usoudil jsem, že se jen snaží najít dalšího hlupáčka pro své kšefty. Teď jen pevně doufám, že jsem se mýlil. Dvě poznámky k věci. Za prvé, na světě asi nebude mnoho Floydů Vanců. Za druhé, když vezmeme v úvahu těch třiadvacet let, popis dle Salvatora Manzoniho na něho pěkně padne.“

„Dal bych si pivo,“ pravil Wolfe.

„Už máte dvě láhve nad normu a jsou skoro dvě hodiny.“

„Uspokojivé,“ řekl, a jestli míní pivo nebo to, co jsme chytili, to nechal otevřené. Sevřel okraj stolu, aby odstrčil židli, vstal a zamířil do předsíně. Na okamžik jsem myslel, že odchází do postele s tím, co jsme chytili, ale v předsíni zahnul vlevo. Šel si pro pivo. Když se vrátil, měl v jedné ruce láhev i sklenici a v druhé koňakový pohárek. Postavil láhev se sklenicí na svůj stůl, ze stolku vzal láhev s koňakem a nalil dobrou míru do pohárku.

„Snadno jste si toho mohl nevšimnout,“ řekl a šel ke své židli, otevřel láhev s pivem a nalil si.

Zakroužil jsem koňakem ve sklence a pravil jsem: „Skoro se to stalo. Jestli je to jen shoda okolností, tak nechám detektivní práci nadobro plavat. Brzo se to dozvíme, ať už je to tak, nebo tak. To nejrychlejší a nejzřejmější je nechat Salvatora Manzoniho, aby se podíval na Floyda Vanceho pro styky s veřejností, ale třiadvacet let je dlouhá doba a nemuselo by to nic dokázat. Ovšem, že recepční od Thorna by mohla dosvědčit, že Floyd Vance pro styky s veřejností je ten člověk, kterého v květnu odháněla, ale to by jen prokázalo, že jsme skutečně něco chytili.“

Přiložil jsem pohárek ke rtům a zaklonil hlavu natolik, abych si mohl dát slušný doušek. Wolfe, jenž čekal, až pěna klesne přesně na správnou výšku, pozvedl sklenici.

„Otisky prstů,“ pravil jsem.

„Ano,“ řekl on.

„Získáme jeho a dáme je Cramerovi. A buď se budou shodovat, nebo nebudou.“

„Ne.“ Slízl pěnu se rtů. „Kdyby se shodovaly, byli bychom nahraní. Pan Cramer by měl vraha, ale my bychom ještě stále potřebovali otce, a on by byl pod zámkem a tedy nedostupný. Říkal jste, že se se mnou chtěl setkat.“

„Jo. Jestli je to opravdu on, pak chtěl ve skutečnosti zjistit, jestli jsme se někam dostali a jak daleko. Jak věděl, že na tom pracujeme, to je otázka, ale na ni nemusíme mít odpověď. Jasně, můžu ho sem dostat, ale co potom? Myslíte, že se ho můžete zeptat na cokoliv, co by nám pomohlo, aniž by uhodl, že po něm jdeme? Já ne. A stejné riziko by bylo promluvit s recepční od Thorna. Mohla by mu o tom říct.“

Nalil si pivo, opřel se dozadu, zavřel oči a vystrčil pysky. Zatáhl je a znovu je vystrčil.

Tohle byla novinka; nikdy předtím se to nestalo. Výstup s pysky, opřít se v křesle a zavřít oči a vystrkovat a zastrkovat pysky, to ano, to bylo běžné; to znamenalo, že pracuje, že těžce pracuje, a přerušovat to nebylo dovoleno. Ale teď se stalo prvně, že to začal dělat u čerstvě nalitého piva, a jak tohle vyřeší? Jak pozná se zavřenýma očima, že pěna klesla na správnou úroveň? Pane Bože, on to poznal! Když opadla tak, aby mu při napití jen tak pokryla rty, otevřel oči, sáhl po sklenici, napil se, postavil sklenici, opřel se dozadu, zavřel oči, olízl si pěnu ze rtů a vystrčil a zastrčil pysky. Usoudil jsem, že si to musel cvičit, když jsem tam nebyl.

Obyčejně ten výstup s pysky měřím na čas, protože není co dělat kromě hádání, s čím asi přijde. Tentokrát to dělalo tři minuty a deset sekund. Otevřel oči, narovnal se a zeptal se: „Mají přijít v devět hodin?“

Přisvědčil jsem.

„Předpokládám, že osoba, zabývající se styky s veřejností, má nějakou adresu? Nějakou kancelář?“

Vzal jsem manhattanský telefonní seznam a vyhledal příslušnou stránku. „Lexington Avenue číslo čtyři sta devadesát. Ne zrovna nejlepší místo. Měl by být v Madisonu.“

„Řekněte jim, aby se podívali na jeho minulost a hlavně zevrubně prozkoumali rok čtyřiačtyřicátý, ale ať dají pozor, aby jej nevyplašili. To nebude problém se Saulem a Fredem, ale Orriemu to musíte jako obvykle zdůraznit.“

„Dobrá.“ Dopil jsem, co bylo v pohárku, během jeho výstupu s pysky, a jak odstrkoval židli, šel jsem si nalít ještě jeden doušek. Snad mě to uspí o několik vteřin dřív.

12. KAPITOLA

Moucha ne. Mouchy tak nebzučí. Komár. Ne. Moc hlasité. Co k sakru… Á, domácí telefon, čert ho vem. Otevřel jsem jedno oko, natáhl pro něj ruku a řekl: „Co je?“

Fritzův hlas řekl: „Dobré ráno, Archie. Žádá si tě.“

Zíral jsem na budík na nočním stolku, uvědomil jsem si, že právě ukazuje za pět minut půl deváté, a posadil jsem se na kraj postele. Zjištění, jestli jsem nenařídil zvonění, nebo jestli se mě snažil vzbudit a nedokázal to, bude muset počkat. Soustředil jsem svou vůli, nechal ji zapracovat, postavil jsem se, zaostřil jsem na dveře a vykročil jsem.

Dveře Wolfova pokoje, jenž je nad kuchyní v zadní části domu, kam mu v zimě svítí slunce, byly dokořán. Když jsem neslyšně vstoupil bosýma nohama, seděl u stolu s ‚Timesy‘ připevněnými k rámu a namáčel si topinku do omáčky vajíček au beurre noir. Když jsem si odkašlal, strčil si topinku do úst, než otočil hlavu.

„Čas se vymkl z kloubů,“ řekl jsem.

Zamračil se. „Já nemluvím v citátech, ani ze Shakespeara, a vy také ne.“

„Slečna Rowanová to někdy dělá a tenhle má zrovna ráda. Jak vidíte, nedržím už letní čas. Vy zřejmě ano.“ Byl úplně oblečený: hezká čistá žlutá košile s úzkým kaštanovým proužkem, vázanka kaštanové barvy a lehký letní hnědý oblek z jemně proužkované látky. Sako si nahoře ve sklenících sundá a vezme na sebe pracovní plášť.

Spolkl sousto vajíčka a řekl: „Je už skoro devět hodin.“

„Podle letního času máte pravdu. Poučím je, jak budu snídat.“

„Jen Saula. S Fredem a Orriem to nebudeme riskovat. Řekněte jim, aby byli po ruce. Vy se Saulem rozhodnete, jak na to půjdete, a můžete je později potřebovat. Za prvé, je v tom vůbec? Jestli ano, je jenom vrah, s motivem, který se nás netýká, nebo je i otec? Nemůžeme utrácet svůj čas a klientčiny peníze jen proto, abychom našli panu Cramerovi viníka.“ Namočil topinku do omáčky.

„Probouzím se,“ řekl jsem. „Nebo jsem dostal nápad ve spánku. Včera večer jsem řekl, že nemusíme znát odpověď na otázku, jak věděl, že na tom pracujeme, ale jestli je i otec, pak to může být důležité. Jestli je on otec, tak je nějaká spojitost mezi ním a Cyrusem Jarrettem, nebo proč by jinak Jarrett posílal ty šeky? A jestli mu Jarrett řekl, že Nero Wolfe pátrá po otci, a on je přitom i vrah, tak co potom slečna Denovová? Mohli bychom přijít o klientku. Pochybuji, že si chcete zapsat do seznamu další oběť jako Simona Jacobse, a já tedy určitě nechci. Navrhuji, abychom ji raději stáhli z oběhu.“

Udělal grimasu. „Fritz.“

Tohle byla, jak on říká, patálie. Je pravda, že když bylo z bezpečnostních důvodů nutné, aby v Jižním pokoji, ležícím přímo nad Wolfovým, spala a stravovala se jako host žena, Fritz nebyl schopen nedat najevo, co si o tom myslí, ale Wolfe se ani nesnažil zakrývat, co si o tom myslí on.

„Je mi jasné,“ řekl jsem, „že uděláme-li to znovu, Fritz by mohl odejít a vy také. Nemyslím umístit ji tady. Ona tráví většinu času u slečny Rowanové, a tak by tam mohla trávit i noci až do doby, kdy ho buď dostaneme, nebo odepíšeme. Slečna Rowanová má dva pokoje pro hosty. Já jí to navrhnu. Ještě něco?“

Řekl, že ne, a já vyběhl půl patra zpátky nahoru, abych za deset minut zvládl to, co mi normálně trvá půl hodiny. Než jsem se dostal dolů do kuchyně po zastávce v kanceláři, kde jsem řekl Fredovi a Orriemu, že půjdeme se Saulem po stopě a budeme je možná později potřebovat, začala se mi pomalu jasnit hlava.

O detektivech se soudí, že vidí do věcí i lidí, ale já už jsem dávno vzdal snahu vidět do Fritze, a proto jsem se nepokoušel uhodnout, jak věděl, že Fred a Orrie odejdou a Saul tu zůstane. Věděl, že Saul miluje vejce au beurre noir, a u mého snídacího stolu bylo už prostřeno pro dva. Saul se šel podívat k plotně, aby viděl, jak je podlévá, a pravil, že to stokrát zkoušel, ale nikdy to nemělo tu chuť. Při jídle jsem Saulovi pověděl o Floydu Vancovi a různých alternativách a druhý šálek kávy jsme si vzali do kanceláře, abychom uvážili možné přístupy k věci. Wolfe předtím řekl, že první otázka je, jestli v tom Vance vůbec je, ale Saul souhlasil se mnou, že nic nepokazíme, když budeme tohle pokládat za zodpovězené a jednat podle toho. Souhlasil také, že by bylo prospěšné, kdyby se na něj mohl podívat, a já vzal telefon a vytočil jsem číslo advokáta Nathaniela Parkera.

„Prosím, Archie?“ Těší mě slyšet, jak Parker říká tohle ‚prosím, Archie‘. On ví, že zařizovat něco Wolfovi může být zajímavé, ale může to být také těžké a vachrlaté, a tak to ‚prosím, Archie‘ je napůl radostné a napůl smutné.

Řekl jsem mu, že tentokrát celkem o nic nejde. „Jen trochu obyčejné námahy. Člověk jménem Floyd Vance má kancelář v čísle čtyři sta devadesát na Lexington Avenue. Je to poradce, ale ne právní, pro styky s veřejností, což, jak víte, je mnohem novější povolání. Ta námaha spočívá v tom, že mu zavoláte a řeknete mu, že máte klienta, který uvažuje o najmutí jeho služeb, a že mu pošlete nějakého člověka, aby to s ním prohovořil. Jméno toho člověka je Saul Panzer a jeho kvalifikace jsou vám známé. Může za ním přijít kdykoliv, čím dříve, tím lépe. Já teď jdu pryč, ale Saul tu bude a vezme váš telefon. Máte to jméno? Floyd Vance.“

„Mám ho. Co jestli bude žádat osobní údaje?“

„Žádné mu nejste ochoten poskytnout.“

„To jste řekl dobře. Rozhodně ochoten nebudu. Pozdravujte ode mne toho génia.“

Myslel to vážně, přitom ale věděl, že já vím, co by k tomu ještě dlouhého dodal. Vytočil jsem ještě jedno dobře známé číslo, abych požádal ještě o něco, a pak jsem odešel do svého pokoje, abych se rychle oholil a převlékl. Těch deset minut před snídaní mi nestačilo. Na to, jít pěšky dobré dvě míle na Východní 63. třídu, bylo příliš horko, a stejně jsem řekl Lily, že tam budu do půl dvanácté. Scházelo do ní ještě pět minut, když jsem zazvonil u dveří bytu, a byl jsem trochu překvapen, že mi otevřela Mimi. Když mám přijít v určitou hodinu, skoro vždycky mi přijde otevřít Lily, myslím že díky jakési představě, že služebná by neměla otvírat muži, jenž má od bytu klíč. Nikdy jsem se nesnažil si z ní proto vystřelit. Do představ druhých lidí mi nic není, pokud mi nepůsobí potíže. Pak přišlo druhé malé překvapení. Řekl jsem sice Lily, že chci mluvit s ní i se slečnou Denovovou, ale i tak, proč sedí spolu v tuto denní dobu na terase se sklenicí ledového čaje, místo aby pracovaly? Byt je přece klimatizovaný! Je snad Lily pořád… Čert to vem. Já tedy určitě pracuji. Přitáhl jsem si další židli mezi ně, posadil se na ni, přijal nabídku čaje s citronem a mátou a pravil:

„Nevšímejte si mého chování, mám před sebou perný den.“ Obrátil jsem se k Lily.

„Pracujeme na jistém problému pro slečnu Denovovou. Děláme to už –“

„Archie! Ne.“

To byl příklad klientčiných představ, které člověku působí potíže. „Já mluvím,“ řekl jsem jí jasně a znovu jsem se obrátil k Lily. „Je to velice osobní věc a ona si nepřeje, aby o tom někdo věděl, ani ty ne, a já jsem hrdý a šťastný, že mi důvěřuje natolik, že mi říká Archie, a tak o jejích potížích řeknu jen tolik, že si je nepřivodila. Způsobili je jiní lidé; ona je pouze chce vyřešit. Přišla za Nero Wolfem zrovna před dvěma týdny.“

„Proč tohle –“ začala Amy a zmlkla.

Lily se na mne smála. „Olé, Escamillo,“ řekla, políbila si špičku prstu a cvrnkla jí na mne.

„Včera večer,“ řekl jsem Amy, „jsme na něco přišli. V přítomnosti slečny Rowanové vám nemohu říct podrobnosti a zatím bych vám je stejně ještě neřekl. Ale teď už to není jen náš odvážný dohad, že smrt vaší matky nezavinila jen náhoda, ale že to byla promyšlená vražda, a je-li tomu tak, pak je možné, že ten člověk uvažuje i o vás. My nevíme –“

„Ten člověk? Kdo?“

„To jméno, které nás zajímá, jste asi nikdy neslyšela a teď hned ho taky neuslyšíte. My nevíme, jaký motiv mohl snad mít proti vaší matce, nebo jestli nějaký má i proti vám, ale jednou jsme v podobné situaci udělali hrubou chybu, a jednou je víc než dost.“ Obrátil jsem se k Lily. „Mohla by zůstat tady? Myslím skutečně tady. Ať nechodí ani do haly. Tahle terasa je oukej; pochybuji, že má vrtulník. Dokud nebudeme vědět víc, než víme teď. Možná jen pár dní, ale mohlo by to být i pár týdnů. Mohly byste udělat hodně práce na té knize.“

„Proč ne?“ řekla Lily. „Jistěže.“

Amy po mně zašilhala; zašilhala a zamračila se.

„Nemůžete přece čekat, že já… Nemůžete mi prostě říct…“ Pohlédla na Lily. „Kdybyste dovolila, slečno Rowanová, ráda bych se ho něco zeptala. Myslím, o samotě.“

„Samozřejmě,“ řekla Lily, „ale znám ho lépe než vy. Teď pracuje. Při zábavě je báječný – obyčejně – ale při práci je nemožný. Řekl, že vám nemůže říct podrobnosti, ale jestli to chcete zkusit, tak mi to nevadí.“

„Mně to vadí,“ pravil jsem k Amy. „Mám práci, a stejně vám neřeknu a nemohu říct nic dalšího. Tahle záležitost je třeba rána vedle, a to musím právě zjistit.“ Vstal jsem. „Budete si potřebovat zajít do svého bytu pro věci, ale nezdržte se tam celý den.“ A k Lily: „Obvyklá mzda pro ochranku je šest dolarů za hodinu, ale neměla bys počítat hodiny, kdy pracujete na knize.“

„Mohu ji vzít na víkend na venkov?“

„Ne. Je tu určitá možnost, že ji budeme potřebovat.“

„Nevypils čaj.“

„A žízeň mám.“ Vzal jsem sklenici, dvakrát se napil, políbil ji na čelo a šel jsem. Nebude to dlouho trvat, možná rok, dva, snad i pět, a nebudu už moci psát tyhle reportáže, protože už skoro nebude možné po New Yorku jezdit, a tak detektivní práce se omezí na telefonování a zaběhnutí tam, kam se dá dojít pěšky; a co se dá takhle vypátrat? Ten pátek to taxíku trvalo čtyřicet devět minut dostat se z Východní 63. třídy k budově, kde má Newyorská telefonní společnost archiv starých telefonních seznamů, ale když jsem se tam dostal, stačilo mi devět minut k tomu, abych zjistil, že Vance Floyd, byl zahrnut v seznamu pro Manhattan z roku 1944 a že jeho adresa byla Východní 39. třída 10. Musela to být adresa jeho kanceláře, protože v tom bloku nebyly žádné obytné budovy. To bylo uspokojující ze dvou důvodů: za prvé, že se tady roku 1944 vůbec vyskytoval, a za druhé, že měl kancelář kousek pěšky od Tuffitiho restaurace na Východní 46. třídě a mohl tam obědvat a večeřet. Další krok byl přirozeně zajet se podívat na číslo deset na Východní 39. třídě, ale to muselo počkat, protože Saul měl přijít na oběd a na poradu. Když můj taxík zahnul do 35. třídy z 9. avenue, Saul právě vylézal z druhého, jenž stál vedle řady zaparkovaných aut před starým hnědokamenáčem.

Následující hodina u oběda poskytla výživu jak mému žaludku, tak mému mozku. Žaludku, brzlík ‚amandine‘ zapečený v těstových taštičkách a studený puding ze zelené kukuřice. Mozku, debata o otázce, zda hudba, jakákoliv hudba, má nebo může mít nějaký intelektuální obsah. Wolfe říkal, že ne, a Saul říkal, že ano. Já jsem se přidal k Saulovi, protože ten váží sotva polovic co Wolfe, ale taky protože uvedl pár dobrých důvodů, což na mě udělalo dojem; hrál totiž minulý čtvrtek večer ve svém bytě na klavír mně a Lonu Cohenovi nějakou skladbu, tuším od Debussyho, zatímco jsme čekali na partnery na poker, a Lon řekl cosi o intelektuální síle té skladby a Saul odpověděl, že žádná hudba naprosto nemůže mít intelektuální sílu. Jak řekla ta paní tomu papouškovi, záleží na tom, s kým mluvíte.

Po obědě jsem v kanceláři řekl Wolfovi, co jsme se Saulem dohodli ohledně postupu, včetně mých telefonátů Nathanielu Parkerovi a Lily, a pak jsem mu poreferoval. „Jednu věc jsem udělal,“ řekl jsem, „a jednu věc jsem zjistil. Zařídil jsem, aby klientka zůstala až na další v bytě slečny Rowanové, a zjistil jsem, že ve čtyřiačtyřicátém roce měl Floyd Vance telefon v kanceláři v čísle deset na Východní 39. třídě. Nebyl ještě čas se tam jít podívat, ale já vím, že demoliční party se k tomu bloku ještě nedostaly a že staré budovy na jeho jižní straně dosud stojí. Pokud Saul nemá něco významnějšího, půjdeme tam o obklíčíme to.“ Wolfe pohlédl na Saula.

„Nic moc,“ pravil Saul. „Vidět subjekt šetření je vždycky užitečné, ale Archie už ho viděl dřív, takže není žádná novinka, že je to povadlý chlap středních let, který mohl před třiadvaceti lety docela dobře vypadat. Má dvě malé místnosti, v jedné je on a v druhé blondýnka s pusou přepatlanou rtěnkou, a když jsem se ho zeptal na jeho dřívější či nynější klienty, buď mi neměl co předvést, nebo mi to předvést nechtěl. Ovšem, že chtěl vědět, kdo je Parkerův klient, to bylo přirozené, ale snažil se to ze mne vytáhnout úporněji, než bych byl čekal. Já jsem z něho nemohl dostat skoro nic, a tak jsem málem udělal chybu. Napadlo mě zeptat se ho, jestli někdy neměl jako klienta televizního producenta, ale samozřejmě jsem se nezeptal. Cestou tam jsem si říkal, že bych možná mohl získat něco s pěknou sbírkou otisků jeho prstů, ale byl pořád se mnou v té malé místnosti. Jestli zamkne, až bude odcházet, tak to žádná potíž nebude. Ten zámek je obyčejný Wingate. Archie nebo já to otevřeme se zavřenýma očima.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Otisky nám zatím k ničemu nejsou. Možná později.“

„Já vím, ale myslel jsem, že by bylo hezké je mít. Zmínil jsem se o nich jen proto, protože nemohu nabídnout něco jako Archie – tu adresu ze čtyřiačtyřicátého.“ Saul na mne pohlédl.

„Je ještě srpen a za pár hodin začne víkend.“ Vstal. „Pojďme, můžeš to naplánovat cestou.“ Na dva tělesně zdatné, bystré a dobře vycvičené chlapy jsme toho se Saulem vykonali v příštích dvou dnech dost. On se dal ostříhat, což je pořádný úspěch v sobotu či v neděli v létě pro někoho, kdo bydlí ve vnitřním Manhattanu. Všiml jsem si toho, když jsem ho viděl v pondělí ráno. Co se mne týče, rozházel jsem $23.85 klientčiných peněz za taxíky a spropitné v sobotu mezi desátou hodinou ranní a sedmou večerní, což byl rovněž slušný výkon.

Jen o tři domy od čísla deset na Východní 39. třídě byl bufet, Dwyer’s, s dlouhým výčepním pultem, a vedoucí mi řekl, že tam ten podnik je už třicet let. On sám tam byl devatenáct let, to znamenalo jen od roku 1948, ale znal jméno člověka, který tam byl před ním, a měl i nějakou adresu do Bronxu, kde ten člověk bydlíval. Jmenoval se Herman Gottschalk a já jsem strávil devět hodin pátráním po něm, abych mu mohl ukázat obrázky sedmi mladých dam.

To už nebylo hloupé; to už bylo prostě k zoufání. Nejlepší místo k nalezení někoho, koho bych se mohl zeptat na nájemníky a návštěvníky té budovy v roce 1944, je ovšem budova sama, ale to už jsme se Saulem vyčerpali v pátek odpoledne. Žádný chlapík od výtahu nebo údržbář tam nebyl déle než čtyři roky, vyjma správce budovy. Ten to místo dostal v roce 1961 brzy po tom, co dům získal jeho nynější majitel, a Saulovi řekl, že jeho předchůdce tam byl jen pět let. Neznal ani jméno bývalého majitele nebo agenta. Věděl, že žádný ze současných nájemníků tam není třiadvacet let. V úřadovně realitní kanceláře Západ-východ na Třetí avenui, nynějšího agenta majitele budovy, mělo v sobotu dopoledne službu jen děvče, které měla máma přinutit, aby nosilo rovnátko na zuby, a děda se skleněným okem, který neznal ani jméno dřívějšího majitele či agenta.

Ještě něco jsem dokázal, a to v neděli. Vzal jsem Lily Rowanovou a Amy Denovovou na dvojzápas na stadionu Shea a dovezl klientku zpátky do Lilyina bytu živou a zdravou.

V pondělí ráno nám dala opálená paní v realitní kanceláři Západ-východ jméno předcházejícího agenta, Kauffman Management Company, a v jejich kanceláři na 42. třídě jsme měli štěstí, že jsme narazili na schopného a čilého mladíka, který se řídil zásadou služby zákazníkovi. Člověk, který byl ve čtyřiačtyřicátém roce správcem čísla deset na Východní 39. třídě, jistý William Polk, zemřel roku 1962. Neexistoval žádný seznam údržbářů a jiných zaměstnanců, ale zato měli úplný seznam nájemníků z roku 1944 – dvaadvacet včetně Floyda Vanceho – a ten jsme si opsali. Schopný mladík nám řekl, že ve firmě Kauffman Management Company už nepracuje nikdo, kdo by tam mohl být třiadvacet roků. Bernard Kauffman, zakladatel firmy, byl už nebožtík.

Vzali jsme si se Saulem každý polovičku jmen a začali jsme na nich pracovat. Mohl bych podat plné hlášení o prvních čtyřech, které jsem probral, ale tohle není esej na téma národohospodářské nebo sociologické. Teprve pátý pokus zabral, krátce před pátou hodinou odpoledne – paní jménem Dorothy Seborová, padesátnice, šedovlasá a modrooká a úplně tak schopná jako ten mladík v Kauffman Management Company – která vedla a patrně vlastnila Seborovu nákupní službu s úřadovnami v desátém poschodí Rockefeller Centeru. Měla pořád napilno. Těch pětačtyřicet minut, co jsem s ní strávil, by bylo mnohem méně, kdyby nás několikrát nepřerušil telefon, a těžko bych se k ní asi dostal, kdybych prozřetelně neohlásil předem, že se jí chci zeptat na něco ohledně čísla deset na 39. třídě. Když jsem vešel do její kanceláře, otázala se mě, jestli jsem ten Archie Goodwin, co pracuje pro Nero Wolfa, a když jsem přisvědčil, zeptala se: „Ale co bych vám mohla, prosím vás, říct o domě číslo deset na 39. třídě? Vždyť jsem odtud odešla před osmnácti lety! Ale měla jsem tu barabiznu ráda. Posaďte se.“

Sedl jsem si. „Nevím, co mi můžete povědět, slečno Seborová, ale vím, co se vás chci zeptat. Případ, kterým se zabýváme, jde hodně daleko do minulosti a rok, o který nám jde, je devatenáct set čtyřicet čtyři. Můžete mi laskavě říct, ve kterém jste byla poschodí?“

„Ovšemže mohu. V devátém, v zadní části.“

„Je nám známo, že tam byl taky nájemník jménem Floyd Vance. Znala jste ho?“

„Neřekla bych, že jsem ho znala, totiž znala jsem ho jen od vidění, byl ve stejném poschodí přes celou chodbu, v přední části. Jen jsme se pozdravili kývnutím hlavy či vyměnili slovo o počasí, však to znáte.“

Má ruka ani nechtěla do kapsy. Už jsem ty pitomé fotky vytahoval tolikrát a ukazoval je tolika lidem! Ale přece poslechla rozkaz a sedm snímků vylezlo na světlo. „Nejrychlejší bude,“ řekl jsem, „když se na tohle podíváte a řeknete mi, jestli někoho poznáváte.“ Jak jsem natáhl ruku, abych jí je podal, zazvonil telefon a ona obrázky položila na stůl. Když někomu řekla, co má udělat, a zavěsila sluchátko, vzala je do ruky a začala je prohlížet. Při čtvrtém snímku – měl jsem ho vždycky uprostřed – vyvalila oči, pohlédla na mne, pak znovu na fotografii a řekla: „To je… ne Vancová… Vaughnová… Vaughnová, to je ono. Carlotta. Carlotta Vaughnová.“ Modré oči se na mě ostře zadívaly a trochu se zúžily. „Zahlédla jsem její jméno před nedávnem v nějakém inzerátu ve dvojích novinách. Ten inzerát říkal něco jako alias kdosi.“

„Znala jste ji?“

„Ano. Pracovala u toho Floyda Vanceho. Nebo společně s ním, nevím jak.“

Zaplavily mě současně dva protichůdné pocity: stisknout ji v objetí a dát jí pořádnou pusu na obě tváře, a vytahat ji za uši za to, že se neozvala na ten inzerát minulý týden. Jeden z nich jsem vyjádřil slovy. „Slečno Seborová,“ řekl jsem, „jste nejkrásnější žena, kterou jsem kdy spatřil, a kdybych věděl, kterou barvu máte ráda, koupil bych vám deset tuctů růží. Za peníze naší klientky, samozřejmě.“

Usmála se víc očima než ústy. „Moje nákupní služba nemá mnoho co dělat s květinářstvími, ale bylo by zajímavé to vyzkoušet. Zřejmě jsem vám dala do ruky trumf.“

„Celou trumfovou barvu. Dala jste mi odpověď na otázku, kterou už jsem pokládal za nikdy nezodpověditelnou. Kdybyste mohla –“

„Je Carlotta Vaughnová vaše klientka? Ne, ovšemže ne, to byste nedávali ten inzerát. Pokoušíte se ji najít?“

„Ne, je mrtvá. Rád bych vám o tom pověděl, ale vy máte práci a je to dlouhá historie, a jak říká naše klientka, je to velmi osobní věc. Můžete-li mi odpovědět ještě na pár otázek, budu vám nesmírně vděčný. Bylo to ve –“

Telefon. Tentokrát to trvalo déle; teď zas někomu říkala, co nemá dělat. Konečně domluvila a vrátila se ke mně. „Já se vás teď něco zeptám, pane Goodwine. Měla jsem Carlottu Vaughnovou ráda, dělala na mě dojem velmi schopné mladé ženy. Neviděla jsem ji moc často – párkrát jsme spolu obědvaly – ale stačilo to na to, abych ji ocenila. Snažila jsem se tehdy rozjet svou firmu a nebylo to snadné, a já jsem se pokusila ji přesvědčit, aby se do toho pustila se mnou, jako má partnerka, ale ona ne. Moc se mi líbila. Říkáte, že je mrtvá. Souhlasila by s tím, co děláte?“

Zalhal jsem. Mohl jsem se vykračovat a vytáčet, hodně toho nakecat, jako že jsem Carlottu Vaughnovou moc neznal, takže se mohu jen dohadovat a říkat ‚v případě, že‘ a ‚pakliže‘ a ‚přesto‘, ale já jsem raději volil přímou lež. „Ano,“ pravil jsem, „určitě by souhlasila. Je to už hodně dávno, ale snad si vzpomenete. Kdy jste ji viděla poprvé?“

„To je snadné. Na tu první zimu nikdy nezapomenu, ještě mám jizvy. Já jsem začala, pronajala si tu jedinou místnost, na podzim ve třiačtyřicátém roce, a Carlottu jsem poprvé viděla následujícího jara – brzy na jaře, v dubnu, nebo to mohlo být i v březnu. Myslím, že to bylo asi ve vestibulu nebo ve výtahu, to si nepamatuji.“

„Takže ona tam byla na jaře a v létě devatenáct set čtyřicet čtyři.“

Přikývla. „Správně, devatenáct set čtyřicet čtyři.“

„Pamatujete si, kdy jste ji viděla naposled?“

„Přesně ne, to ne. Datum nevím, ale když jsem ji nějakou dobu neviděla, zeptala jsem se na ni Floyda Vanceho a on řekl…“ Zamračila se a potřásla hlavou. „Něco neurčitého. Že někam odjela či co.“

„Bylo to v létě, na podzim nebo v zimě?“

„V zimě ne. V listopadu začaly obchody trochu jít a chtěla jsem o tom říct Carlottě, ale ona už tam nebyla. Bylo to nejspíš v říjnu.“

„To by dalo dohromady šest nebo sedm měsíců. Řekla jste, že nevíte, zda pracovala u Floyda Vanceho nebo s ním. Ale byla tam každý den, v jeho kanceláři?“

„Nevím, jestli opravdu každý den. Ale většinu času ano, to tam byla. Pracoval ve stycích s veřejností. Nevím, jestli to ještě dělá, nevím o něm nic. Odešel z čísla deset – myslím, že asi dva roky po tom, co odešla Carlotta.“

„Mám dojem, že vaše obliba Carlotty se nevztahovala na něho.“

„Nevztahovala. Neznala jsem ho vlastně, a ani nechtěla poznat. Myslel si o sobě, že je fešák a roztomilý společník, a snad byl, ale já myslím, že byl – no, povrchní. Ne typ muže, u kterého nebo s kterým bych chtěla pracovat. A jestli vy – ježíšmarjá, není on váš klient?“

„Není. Mám pochybnosti, že je mnoho mužů, pro které byste byla ochotna pracovat.“ Usmála se, spíše ústy než očima. „Nikdy jsem to nezkusila a ani to nemám v úmyslu. Nevadilo by mi, kdyby muž vašeho typu pracoval pro mne. Kolik vám platí Nero Wolfe?“

„Nic. Pracuji z lásky k téhle práci. Setkám se s takovými zajímavými lidmi, jako jste vy. Jestli mě to omrzí a odejdu odtud, přijdu sem a připomenu vám to. Když jsme u odcházení z práce, myslíte si, že Carlotta odešla od Vanceho, protože o něm měla podobné mínění jako vy? Mohla něco říct –“

Zase telefon – důležitý zákazník, soudě podle hovoru – a potom telefonovala dvěma zaměstnancům, aby jednomu dala podrobné pokyny a druhému příšerně vynadala. Když zavěsila, podívala se na hodinky. „Je už pozdě,“ pravila, „a já mám hromadu práce.“

„Já taky, díky vám.“ Zvedl jsem se. „Myslíte, že vaše mínění o Vanceovi mělo trochu vliv i na Carlottu?“

„Pochybuji. I kdyby, nebyla by mi to řekla. Byla úplně… nesdílná.“

„Podáte někdy muži ruku?“

Zasmála se – pořádný srdečný smích. „Občas. Když po něm chci, aby něco udělal.“

„To na mě platí.“ Natáhl jsem k ní ruku. „Po mně chcete, abych už šel.“

Její stisk byl pevný a přátelský. „Jestli vás to přece omrzí,“ pravila, „mohla bych vám platit pro začátek patnáct tisíc.“

„Budu si to pamatovat. Jakou barvu růží máte ráda?“

„Zelenou s černými okraji. Jestli mi pošlete deset tuctů růží, prodám je nějakému zákazníkovi. Jsem obchodnice.“

To tedy rozhodně byla.

13. KAPITOLA

Když Wolfe přišel v šest hodin dolů ze skleníků, byl jsem natažen ve svém křesle, bez vázanky, zutý, s nohama na jedné ze žlutých židlí a četl jsem si časopis. Jak šel kolem ke svému stolu, líně jsem mu pokynul, zívl jsem a vrátil se k časopisu. Slyšel jsem, jak jeho židle zapraskala pod váhou sedminy tuny. Jeho pronikavý pohled jsem sice neviděl, protože jsem byl k němu otočen zády, ale cítil jsem jej. Zeptal se: „Úpal? To horko?“

Otočil jsem nedbale hlavu. „Ne; vážený pane, je mi báječně. Jen odpočívám. Saul telefonoval před pár minutami a já jsem ho pozval na oběd. Úkol je skončený. Floyd Vance je otec slečny Denovové. Chtěl jsem jí už zavolat a říct jí to, ale třeba jí to chcete říct sám.“

„Pfui. Podejte mi hlášení.“

Spustil jsem nohy na zem beze spěchu, narovnal jsem se, pak jsem se sehnul, abych se obul. Když pracuji u svého stolu, dveře do předsíně a větší část kanceláře mám za zády a nad stolem mám půl druhého metru široké a přes metr vysoké zrcadlo, abych mohl sledovat lidi. Teď jsem ho využil k tomu, abych si před ním uvázal vázanku a přičísl si prsty vlasy, pak jsem otočil židli a pravil jsem; „Předpokládám, že nebudete chtít znát nudné podrobnosti toho, co k tomu vedlo, ale jestli ano, pak vám budu s radostí k službám. Před půldruhou hodinou mi žena jménem Dorothy Seborová, jež provozuje, opakuji provozuje, nákupní službu v Rockefeller Centeru, řekla: ‚Ale co bych vám mohla, prosím vás, říct o domě číslo deset na 39. třídě? Vždyť jsem odtud odešla před osmnácti lety! Ale měla jsem tu barabiznu ráda. Posaďte se.‘ Nevadí-li vám to, použiji svůj způsob, ne váš. Říkám raději ‚já‘ a ‚ona‘ než ‚Goodwin‘ a ‚Seborová‘.“

Podal jsem mu referát slovo od slova a on jako vždycky naslouchal opřený v křesle, s očima zavřenýma. Když jsem domluvil, seděl ještě celou minutu bez pohnutí a pak pohnul pouze rty, aby zamumlal:

„Velmi uspokojivé.“

„Však už bylo na čase,“ řekl jsem procítěně. „Dotazy.“

Otevřel oči. „Proč růže?“

Přikývl jsem. „To jsem čekal. Vyletělo to ze mne bez uvažování, asi protože mi nepřipadala jako typ pro orchideje. Mohla by patrně dostat mnohem víc za orchideje Nero Wolfa než za běžné zahradnické růže.“

„Pošleme jí několik snítek Phalaenopsis Aphrodite. Nikdy nebyly pěknější. Teď, když jste měl čas to uvážit, považujete úkol za skončený?“

„Jen jsem si pomlaskával po tolika hubených dnech. Vsadil bych se, že Floyd Vance je otec, ale připouštím, že porotě by to nestačilo. Klientce to možná stačit bude, ale musím taky přiznat, že jsou tu ještě další aspekty.“

„Upřesněte je.“

„Dobrá. Aspekt pro nás nejdůležitější je vaše čest. Před čtyřmi dny jsem řekl Cramerovi: ‚Jsem oprávněn dát vám čestné slovo pana Wolfa, že jestli zjistíme cokoliv, co byste mohl použít, předáme vám to dřív, než to sami použijeme.‘ Dodal jsem ‚aspoň o dvě minuty dřív‘, ale to na tom závazku nic nemění. Máme teď tyto skutečnosti: Za prvé, Carlotta Vaughnová otěhotněla v létě roku tisíc devět set čtyřicet čtyři a skoro určitě nebyla vdaná. Za druhé, strávila celé léto čtyřiačtyřicátého roku v těsném spojení s Floydem Vanceem. Za třetí, v pondělí dvaadvacátého května devatenáct set šedesát sedm, čtyři dny před tím, co Carlotta Vaughnová, tehdy už Elinor Denovová, zemřela, Floyd Vance se pokoušel k ní dostat a recepční ho odehnala, a pokoušel se o to už předtím. Moc nerad bych se podjal úkolu tvrdit Cramerovi, že tyhle tři skutečnosti brané společně nepředstavují něco, co by mohl použít. Vaše čest je ovšem vaše věc, ale zavázal jsem ji já.“

Zamručel. „Moje věc a moje zodpovědnost. Pokračujte.“

„Dále aspekt, který možná zajímá mne víc než vás. O mou čest neběží, ale jde o mé city, protože Cyrus M. Jarrett mě dvakrát nakopal do řiti a já bych mu tu laskavost rád vrátil. Jaké tady bylo – nebo pořád je – spojení mezi Jarrettem a Vanceem, že způsobilo, aby Jarrett začal posílat šeky Carlottě Vaughnové alias Elinoře Denovové dva týdny po narození jejího dítěte a posílal jí je až do její smrti? To by mohla být i další skutečnost, kterou by mohl použít Cramer, ale to není ono, proč to chci vědět já. Také by to ovšem chtěla vědět slečna Denovová. Já si potrpím na plně uspokojené zákazníky. Taky si potrpím na plné uspokojení sebe sama. No, tak tedy dobře, přestanu se chvástat; ten úkol není skončený.“

Očekával jsem, že rozjede svůj výstup s pysky, ale on pouze napřímil hlavu. „Vtip je v tom,“ řekl, „že nevíme, s kterou alternativou máme co činit. Jestli je on otec, ale ne vrah, dokazovat to bude obtížné, ne-li nemožné. Udělal to před mnoha lety. Avšak je-li i vrah, situace je mnohem jednodušší; to spáchal před pouhými třemi měsíci. Rozluštíme toto a pak se rozhodneme, jak postupovat dál. Můžete ho sem dnes večer dostat?“

„Na co? Mám se ho zeptat, jestli se ještě pořád chce s vámi setkat?“

„To by pro začátek šlo. Jestli odepře, řekněte mu, že s ním chci mluvit. Řekněte mu, že se jej chci zeptat, proč se neozval na inzerát shánějící informace o Carlottě Vaughnové alias Elinoře Denovové.“

Všiml jsem si už dříve Vanceova čísla telefonu domů, ale vytáhl jsem seznam, abych si číslo ověřil, a zjistil jsem, že jsem si to pamatoval správně. Byly tři čtvrti na sedm, když jsem vytáčel číslo, a tak mohl být pryč v případě, že chodil na večeři ven. Ale po dvou zazvoněních se ozvalo ‚haló‘.

„Je tam pan Floyd Vance, prosím?“

„U telefonu.“

„Tady Archie Goodwin. Pracuji pro Nero Wolfa. Snad si pamatujete, že jsme se setkali u Lily Rowanové a vy jste –“

„Pamatuji si.“

„A řekl jste, že byste se rád setkal s Nero Wolfem a předložil mu návrh. Připomněl jsem to panu Wolfovi právě teď, když jsme o něčem hovořili, a on se rozhodl, že by se s vámi také rád sešel. Mohl byste přijít dnes večer, řekněme v devět hodin?“

Ticho. Pět vteřin. „To je nějak nahonem.“

„Nojo. Není zrovna takový kvap, jako kdyby hořelo, ale jestli se vám to aspoň trošku hodí… adresa je –“

„Já adresu znám.“ Ticho. „Říkal jste v devět hodin?“

„Správně. Nebo později, hodí-li se vám to lépe.“

„Nechte si ty blbé zdvořilůstky. Budu u vás kolem deváté.“

Když jsem položil sluchátko, zazvonil zvonek u dveří a já šel otevřít, čekaje Saula; a byl to on. Pootevřel jsem dveře jen na malou štěrbinu a tou mezerou mu řekl: „Možná, že nebudeš chtít jít dál. Šampus nebude. Jsou tu nějaké aspekty.“

Byla to moje chyba. Když Saul volal, zrovna jsem se dostal domů a byl jsem se sebou tak spokojený a tolik jsem chtěl kolem sebe rozsévat radost, že jsem ho nejen pozval k večeři, ale taky jsem mu řekl, že budu mít k otevření připravenou láhev Dom Pérignon. Potom začalo být zřejmé z těch všelijakých aspektů, že by bylo předčasné dávat šampaňské do ledničky, a tak jsem ani nešel do kuchyně. Ne že by Saul potřeboval nějaké vysvětlování nebo omluvy; to dlouhé suché období už mu taky lezlo na nervy.

Potom stejně vypil k zaděnkám a želvím řízkům na roštu přes půl láhve Montrachetu, takže vlastně přišel jen o bublinky.

Po večeři jsme při kávě v kanceláři dohodli program. Až Vance přijde, Saul půjde do předního pokoje, a jakmile bude host usazen v kanceláři, odjede do Lexington Avenue 490 a posbírá tam předměty, na nichž by mohly být otisky prstů. Protože zámek už viděl, věděl, jaké klíče si vybrat ze sbírky ve skřínce, a když si vzal, co se mu hodilo, pomohl mi připravit kulisy v kanceláři. Pořádně jsme očistili dvanáct předmětů; stoleček u křesla z rudé kůže, dva popelníky – jeden na tom stolečku a druhý na rohu Wolfova stolu, dva snímky Elinory Denovové v zásuvce Wolfova stolu, čtyři sklenice různých druhů, jelikož jsme nevěděli, co bude pít, dvě krabičky zápalek – jednu na stolečku a jednu na Wolfově psacím stole, a každý kousíček křesla z rudé kůže. Sem tam jsem si vyšetřil vteřinku, abych pohlédl na Wolfa, jen pro tu legraci. Seděl s rukama sepjatýma na temeni hlavy a zlobně se na nás mračil. Věděl sakra dobře, že děláme něco mnohem důležitějšího než celé jeho přemýšlení, a to ho hnětlo. Rád by byl zaujal názor, a držel se ho, že může vyřešit jakýkoli problém na zemi nebo ve vesmíru jen seděním v lenošce se zavřenýma očima a špulením pysků. Potíž byla v tom, že ty nutné prácičky, co jsme pro něj se Saulem dělali, se konaly skoro vždycky někde jinde, ale tentokrát probíhaly přímo tady v jeho kanceláři před jeho zrakem. Divil jsem se, že nevstal a neodešel do kuchyně.

Amyin otec zazvonil u dveří deset minut po deváté. Když jsem mu šel otevřít, Saul zamířil k spojovacím dveřím do předního pokoje, a jak jsem návštěvníka provázel do kanceláře ke křeslu z rudé kůže, dělal jsem něco, co už jsem dělal mnohokrát, ač jsem už dávno zjistil, že to k ničemu není. U diváka v soudní síni je snaha zjistit ze vzhledu obviněného, je-li vinen, či ne, pochopitelná, musí nějak protlouct čas, ale u činného detektiva je to úplná blbost. Stejně jsem to dělal zas. Díval jsem se na Vanceovy nateklé oči, ochablé tváře, prořídlé vlasy, spuštěná ramena, až k jeho hnědým botám, které potřebovaly přeleštit, a opravdu jsem doufal, že mi naznačí odpověď na otázku ‚zabil Elinoru Denovovou?‘. Pitomost.

Než jsem se dostal k té pitomosti, Wolfe povídal: „… ne, že bych odsuzoval všechny banální výrazy; některé z nejhodnotnějších slov a obratů v jazyce byly kdysi vulgarismy a jsou pěkně ošoupané. Ale módní klišé jako ‚image‘ v dnes zneužívaném smyslu je ohavnost. Řekl jste panu Goodwinovi, že moje ‚image pro veřejnost‘ potřebuje odborný přístup a že byste se se mnou rád setkal. Jestli máte pro mne nějaký návrh, ze zdvořilosti jej vyslechnu, ale nenazývejte mou pověst ‚image‘.“

„Jděte do Prčic s vaší zdvořilostí. Můžete si ji naložit.“ Vanceův hlas nebyl takový, jak jsem si ho pamatoval. V tu neděli jsem si myslel, že umí celkem uhlazeně mluvit, ale teď se z něho slova řinula nejasně. Pokračoval: „Něco jsem se o vás dozvěděl od té doby, co jsem mluvil s Goodwinem. Vy kašlete na svůj image pro veřejnost. Zavolal jste mě sem jen proto, abyste mi řekl, že nemáte rád klišé? Mám jít zase domů?“

Wolfe kývl. „To je vaše otázka, proč jsem vás sem zavolal. Moje otázka zní: proč jste přišel? Pochybuji, že některý z nás očekává upřímnou odpověď. Po pravdě řečeno, pane Vancei, mám o svých cílech v hlavě trochu nejasno. Jedna možnost je, že bych rád věděl, proč jste přesvědčil své přátele, aby vás zavezli ke slečně Rowanové, abyste se mohl setkat s panem Goodwinem. Další možnost je, že bych rád věděl, proč jste se v květnu několikrát pokusil setkat s paní Elinorou Denovovou. Ještě další je, že se vás chci zeptat na vaše styky se slečnou Carlottou Vaughnovou v létě roku devatenáct set čtyřicet čtyři. A ještě jedna, že bych si rád ujasnil, proč jste neodpověděl na inzerát, který byl uveřejněn –“

„Šmarjá. Dejte mi papír a tužku. Budu si musit psát poznámky.“

Poznámkový blok jsme neočistili. Na všechno se myslet nedá. Vytáhl jsem jeden ze zásuvky i s tužkou a donesl mu je. On si je vzal, pravděpodobně proto, že si nebyl jistý, co dělat s jazykem, a tak byl rád, že má co dělat s rukama.

„Jak vidíte,“ pravil Wolfe, „nevím – abych použil vaše oblíbená klišé – do čeho dřív píchnout.“ Zdvihl hlavu; já jsem se ještě neposadil. „Mohl bych poprosit o pivo, Archie?“

„Ovšemže.“ Udělal jsem krok a zarazil se. „Něco k ovlažení, pane Vancei?“

Zavrtěl hlavou a řekl rozhodně: „Ne.“ Vykročil jsem zklamán nezdarem, protože sklenice nebo láhev jsou nejnadějnější, a když jsem byl skoro u dveří, jeho hlas mě zastavil. „Ale do Prčic! Skotskou s vodou. A s ledem.“

Fritzovi jsme řekli, že ho nebudeme potřebovat, a tak šel ven. V kuchyni jsem dal na podnos Wolfovo pivo a sklenici a na další tácek otřenou skleničku, misku, kterou jsem otřel, než jsem do ní dal kostky ledu, džbánek, otřený před naplněním vodou, a láhev Johnnie Walkera, kterou jsem též otřel. To chvíli trvalo, a tak jsem něco zmeškal. Když jsem se vrátil s tácy do kanceláře, Vance už měl za sebou další činnost, při níž použil ruce, protože měl zapálený doutník, takže jsem nevěděl, měl-li je volně v kapse, nebo v pouzdře, a jestli použil zápalky ze stolečku. Ten doutník byla dlouhá panatela, nic podobného Gold Label Bonitě, ale to mi starosti nedělalo; jestli nechal to pouzdro v tom zabiječském autě, bylo samozřejmou obezřelostí změnit značku. Když jsem roznesl podnosy, šel jsem si zpátky do kuchyně pro sklenici mléka, a když jsem se vrátil do kanceláře, Vance měl skleničku v ruce a Wolfe mluvil.

„… protože nemám vůbec v úmyslu vznášet nějaké požadavky nebo obvinění, a myslím, že má klientka rovněž ne. Chci jen to, k čemu jsem byl najat, informace. Svou klientku nemohu jmenovat, ale jestli vám mé otázky prozradí její totožnost, tak to samo zodpoví mou základní otázku. Inzerát jasně naznačoval, že žena, známá kdysi jako Carlotta Vaughnová, byla později známá jako Elinor Denovová, ale jestli mi raději nechcete nic vykládat o Elinoře Denovové, omezíme se na Carlottu Vaughnovou. Mimochodem…“

Otevřel zásuvku a vytáhl z ní obě fotografie. Upozornil jsem ho, aby je nebral do ruky tak, aby bylo nápadné, že na nich nechce zanechat otisky prstů – policie už vzorky jeho otisků měla – a on to udělal dobře, držel je úplně normálně, když mi je podával, a já je podal Vanceovi.

„Byla už Elinor Denovová, když byly ty snímky pořízeny,“ řekl Wolfe, „ale rok nebo dva před tím byla ještě Carlotta Vaughnová, takže byste ji měl poznat.“

Vance s nimi také zacházel normálně. Položil skleničku a prohlédl si je postupně, drže každou v jedné ruce, nejdřív tu téměř ze předu a pak tu z profilu. Podíval se na Wolfa. „No, a co? Bodejť bych ji nepoznal.“ Položil fotky na stoleček. „Nepopírám, že jsem kdysi znal ženskou jménem Carlotta Vaughnová.“ Vzal skleničku a napil se.

„Kdy a kde jste se s ní poprvé setkal?“

„Na jaře ve čtyřiačtyřicátém roce.“ Už slova nedrmolil; pár doušků jen málo vodou zředěné whisky zřejmě pomohlo. „Myslím, že to bylo koncem března. Pane bože, vždyť je to už třiadvacet let!“

„Kde?“ Wolfe měl láhev otevřenou, ale ještě si nenalil.

„To si nepamatuju. Nejspíš na nějakém mejdanu. Ještě mi nebylo třicet a tak jsem toho hodně vymetl.“

„A vy jste ji zaměstnal?“

„No… ano.“

„Dostávala plat?“

Vance si lokl. „Podívejte se,“ řekl, „nebudu to vytrubovat. Jak už jsem řekl, nebylo mi ještě třicet a ženské nebyly pro mě problém. Zřejmě jim můj přístup vyhovoval. Tuhle Carlottu Vaughnovou to chytlo pořádně. Já jsem žádnou díru do světa se svým podnikáním neudělal a ona to věděla – vzal to ďas, každý to věděl – a chtěla mi pomoct a byla šikovná. Tak jsem ji nechal pomáhat. Ne, neplatil jsem jí.“

„Jak dlouho vám pomáhala?“

„No, celé léto. A podzim. Šest měsíců, možná sedm.“

„Proč přestala?“

„Nežádal jsem ji o to. Prostě přestala.“

„Myslím, že tohle můžete upřesnit, pane Vance. Nepřestala, protože byla těhotná?“ Vance oklepal popel z doutníku do popelníku, vzal ho do úst a zjistil, že zhasl, vzal krabičku zápalek ze stolku, zapálil si jej a vyfoukl kouř. Pohlédl na Wolfa, otevřel ústa a zase je zavřel, sáhl pro láhev a nalil si skotskou, zdvihl skleničku, zavdal si a znovu pohlédl na Wolfa.

„Ano,“ řekl. „Byla nabouraná. Aspoň to říkala. Vidět to na ní nebylo.“

„Tak vy jste ji přivedl do jiného stavu.“

„Čerta starého já.“

„Určitě.“

„Prokristapána, vždyť to byla coura. Byla to strašná děvka. Sama nevěděla, kdo ji naboural. Přiznala to. Mě samotnému.“

To dokazovalo, pokud jsme vůbec nějaký důkaz potřebovali, že bude velmi těžké mu pověsit to otcovství na krk. Byli sice tři lidé – Raymond Thorne, Bertram McCray a Dorothy Seborová – kteří by svědčili v rozporu s ním o chování a zvycích Vaughnové, a mohli bychom jich pravděpodobně sehnat víc, ale bylo by to stejně jen hašteření. Přesto měl velkou slabinu. Co by řekl či mohl říci na otázku, proč jí Cyrus M. Jarrett posílal tisíc dolarů měsíčně, dokud byla naživu? Usoudil jsem, že by mohl říci a skoro určitě by řekl: „Tak mě prohledejte.“ Wolfe nejspíš usoudil totéž. Pivo měl ve sklenici a sledoval klesání pěny; třeba ovšem myslel jen na to, že Vance použil obrat, který je pořád ještě vulgarismus. Otočil ke mně hlavu a pravil: „Má smysl v tom pokračovat?“

Myslel tím, zda máme již dost otisků prstů.

„Ne,“ řekl jsem. Myslel jsem tím, že ano.

Podíval se na sklenici. Pěna klesla přesně na kýženou výšku. Odstrčil židli, vstal a odešel.

Když zmizel v hale, řekl jsem si už po dvacáté, že by se měl přestavit nábytek tak, aby nemusil obcházet křeslo z rudé kůže, když v něm někdo sedí. Takovýhle odchod by měl probíhat v rovné čáře, aby mohl pořádně rázovat.

Řekl jsem Vanceovi: „Dobře vám tak. Použil jste další klišé.“

„Což on se už nevrátí?“

„Ale jo, až vy odejdete.“

„Ále do Prčic, to jste se mě mohl zeptat kdykoliv telefonem, jestli jsem ji nenaboural, a já bych vám to byl řekl.“

„Jo, pokoušel jsem se mu to říct. On si myslel, že ta otázka je na telefonování příliš osobní. A on taky dělá rád věci složitě a rád se poslouchá, jak řeční.“

Podíval se na svou skleničku, viděl, že je v ní ještě na dva prsty tekutiny, a vyprázdnil ji.

„Myslel jsem, že bude…“ Nechal to nedokončené a začal znovu. „Říkal, že by chtěl vědět, proč jsem chtěl mluvit s tou Elinorou Denovovou. Ale do Prčic, chtěl jsem sehnat kšeft, fy Raymond Thorne Productions. Nevěděl jsem, že ona je Carlotta Vaughnová. Poprvé jsem se o tom doslechl z toho inzerátu v novinách.“

„Z inzerátu v novinách se nic nedoslechnete. Slyšet můžete inzerát jen v rádiu. V novinách ho čtete. V televizi ho jak slyšíte, tak i čtete. Je to čím dál tím složitější, a než se nadějeme, budeme –“

„Hovno. Vás už mám zrovna tak dost. Jste pěkný párek zatracených žvanilů.“ Nebyla to žádná hračka vstát z toho křesla, a tak do ramenních opěr vtiskl čtyři krásné otisky prstů, když se o ně vzepřel. Když se vzpřímil, řekl mi, abych šel někam – další vulgární obrat, a já jsem vyrazil k předsíni, abych se tam dostal před ním; mohl by zahnout doleva, místo doprava, a v kuchyni byl Wolfe. Nešel jsem až ke dveřím, abych mu je otevřel. Ne proto, že tak lhal; prostě se mi nezdálo, že je to třeba.

Když se za ním dveře s prásknutím zavřely, šel jsem ke dveřím do kuchyně, pootevřel je a křikl dovnitř: „Společnost nám odešla!“ a hned jsem pokračoval ke schodům do sklepa, abych ze skladu donesl prázdné krabice, krepový papír a motouz.

Když jsem přišel zpět do kanceláře, Wolfe stál u svého psacího stolu a mračil se na všechno, co bylo v dohledu. Položil jsem krabice na gauč a papír a motouz na svůj stůl a řekl jsem:

„Já bych se do žádných obchodů přes ‚image‘ s tím individuem nepouštěl, ať už je to image pro veřejnost, nebo soukromá. Ještě nikdy mi nebylo tak líto zákazníka. Kdyby byla, chudák, věděla, co dostane za těch dvacet papírů…“

Zavrčel. „Jak dlouho tu bude cítit ten kouř z doutníku?“

„Klimatizace na tom bude pracovat tak hodinku.“ Balil jsem jemně do krepového papíru skleničku, ve které měl skotskou. „Potřebuji vaši pomoc, abych něco rozhodl. Ta láhev je víc než z poloviny plná Johnnie Walkera. Má to cenu asi šest dolarů. Věnujeme to Cramerovi, nebo to mám vylít?“

„Vylejte ji do umyvadla. Je zamořená. Čert aby vzal tenhle zápach! Jdu nahoru, ale je třeba napsat dopis. Váš zápisník.“

Šel jsem se posadit a on poprvé po bůhvíjak dlouhé době diktoval dopis vstoje:

~

„‚Milý pane Cramere, před pěti dny jste řekl panu Goodwinovi, čárka, že máte kožené pouzdro na doutníky, čárka, z něhož jste sejmuli devět otisků prstů. Tečka. Krabice, čárka, které vám dodám s tímto dopisem, čárka, obsahují různé předměty, čárka, z nichž některé mohou mít na sobě otisky prstů, čárka, jež by se snad mohly shodovat s otisky získanými z doutníkového pouzdra. Tečka. Toto je pouhý dohad, čárka, a byl bych vám vděčen, čárka, kdybyste mi dal vědět, čárka, zda je správný. Se srdečným pozdravem.‘ Fritz mi to může přinést se snídaní k podpisu. Než to tu se Saulem doděláte, budu možná už spát.“ Zacpal si nos, popřál mi dobrou noc a ubíral se ke dveřím.

14. KAPITOLA

Když jsem došel k úřadovnám policejního Oddělení pro vraždy a zabití, Jižní obvod, nevěděl jsem, jak to zaonačit. Chtěl jsem, aby Cramer dostal ty krabice co nejdříve, ale v případě, že tam je, jsem mu je nechtěl doručit osobně, protože jakmile by si přečetl ten dopis, tak bych tam uvázl. Držel by mě tam, dokud by ty otisky nesejmuli a nesrovnali, a kdyby souhlasily, zadrželi by mě ještě rozhodněji a na delší dobu. Potěšilo mě tudíž velice, že ještě nepřišel. Nebyl tam ještě ani Purley Stebbins, ale sehnal jsem seržanta, jehož jsem znal, jménem Berman. Když spatřil šest krabic, jednu dost velkou na to, aby se do ní vešel koš na odpadky, což byl jeden z předmětů, které Saul donesl z domu číslo 490 na Lexington Avenue, řekl, že doufá, že to nejsou všechno pumy, a já jsem řekl, že ne, že jen v jedné je puma a vtip je v tom, uhodnout, která to je. On strčil dopis do kapsy a slíbil ho dát Cramerovi hned, jak přijde.

Bylo by poučné vyprávět, jak dostal Saul velký koš na odpadky z té kancelářské budovy v deset hodin večer, ale to by zabralo celou stránku.

Jelikož jsem měl před odchodem jen pomerančový džus, po návratu domů jsem se nasnídal, pokusil se najít něco zajímavého v ‚Timesech‘ a potom čekal. Potíž s čekáním je v tom, že to vždycky přeženete. Mohlo jim to vzít jen hodinu, ale taky třeba osm hodin, než sejmou a srovnají ty otisky, ale já, když jsem přišel do kanceláře utřít prach a utrhnout list z kalendáře a dát čerstvou vodu do vázy na Wolfově stole a otevřít poštu, jsem čekal, že telefon zazvoní každou minutu. Prostě si nemůžete pomoct, zvlášť když nemůžete vsadit ani zlámanou grešli na to, jaký výsledek vlastně očekáváte. Jestli ty otisky nesouhlasí, budeme v pěkné kaši a nebude moci, která by nám pomohla předložit nějaký elegantní závěr z pátrání naší klientce; jestli souhlasí, pak si můžeme vybrat každý ze tří nebo čtyř možných způsobů, jak s tím naložit, a všechny vypadají dobře. Tak jsem čekal dál, a ač jsem otevřel poštu a podíval se na ni, než jsem ji položil pod kus nefritu na Wolfově stole, neměl jsem jasnou představu, co v ní vlastně je. Jedné věci, a nebyla to pošta, jsem opravdu věnoval trochu pozornosti. Se Saulem jsme usoudili, že máme skoro určitě dost otisků prstů i bez snímání těch z křesla z rudé kůže. Vzali jsme ze skříně prostěradla a přehodili je přes ně, a ta tam teď ještě byla a vypadalo to pěkně hloupě. Tak jsem prostěradla sundal, složil je a uložil do skříně. Ale do Prčic, jak by řekl Amyin otec, vždyť to tady hlídám. Když jsem se vrátil do kanceláře, pohlédl jsem už asi po desáté od snídaně na hodinky, viděl, že ukazují 10.38, a usoudil jsem, že je čas zvážit situaci klidně a realisticky. Předně, jestli otisky nesouhlasí, není na co čekat. Nějaký druhořadý detektiv nám za den či za dva zavolá, abychom si odvezli ty krámy, co jsem tam dotáhl. Jestli souhlasí, pak se dá čekat, že poručík Rowcliff nebo seržant Stebbins zavolají kolem druhé nebo třetí a řeknou mi, abych tam rychle přišel. Nebo možná – Zvonek u dveří zadrnčel, já jsem šel otevřít a spatřil jsem Cramera a Stebbinse na schodech před domem.

Normálně mi pohled na dva poldy chtějící vstoupit do domu nezpůsobí selhání uvažovacích schopností, ale cestou ke dveřím jsem měl v hlavě místo jen pro jeden vjem: nádhernou skutečnost, že otisky souhlasí a Floyd Vance zavraždil Elinoru Denovovou. Měl jsem si uvědomit, že to, že přišli deset minut před jedenáctou, kdy – jak věděli – Wolfe není k dispozici, ukazuje, že je třeba jednat s rozvahou. Než jsem otevřel, měl jsem dát dveře na řetěz, aby se pootevřely jen na pěticentimetrovou štěrbinu, protože pak by museli mít soudní příkaz, aby je mohli zákonně otevřít, a oni by ho neměli, a tak bychom byli mohli prohovořit situaci. Já byl ale tak rád, že je vidím, že jsem otevřel dveře dokořán, a nejspíš jsem se na ně zubil širokým uvítacím úsměvem. Bylo-li tomu tak, ten úsměv rychle pohasl. Byli hned uvnitř, Stebbins mě odstrčil ramenem, jak mě míjel, přešli dozadu a už byli na schodech. Polda uvnitř domu je úplně jiný problém než polda před domem. Když už je zákonně uvnitř, a já jim otevřel dveře, tak asi všechno, co se dá dělat, je sednout si a napsat dopis Nejvyššímu soudu. I kdybych se mohl dostat dřív než oni do skleníků, a to jsem nemohl, protože výtah byl nahoře, jak by to pomohlo? Šel jsem do kuchyně říci Fredovi, co se stalo a že se jdu nahoru zúčastnit té zábavy, a pak jsem beze spěchu vylezl ta tři patra. Aby člověk prošel ty tři místnosti, chladnou, mírně teplou a teplou, uličkami mezi policemi, aniž by ho zastavil pohled na barvu nebo tvar, o jejichž existenci neměl tušení, musí být jeho mysl plně zaměstnána něčím jiným. Moje mysl tentokrát byla. V prostřední místnosti jsem už zaslechl nějaký hlas, a když jsem otevřel dveře do teplého skleníku, mohl jsem ho určit. Byl Cramerův. Prošel jsem uličkou a otevřel jsem dveře do zahradnické pracovny, a tady jsem je našel. Wolfe seděl ve žlutém pracovním plášti na své stoličce u velkého pracovního stolu. Theodore stál opodál u příhrad na květináče. Stebbins byl nedaleko na pravé straně. Cramer byl uprostřed místnosti, svůj plstěný klobouk měl – nevím proč – sundaný z hlavy a držel ho v ruce. Hledě na Wolfa, říkal mu hlasitěji, než to bylo třeba: „… a zadržíme vás jako zúčastněné svědky do té doby, než dostaneme zatykače, a pak, přisámbůh, půjdete pod zámek. No tak, mluvte, nebo pojďte s námi.“

Wolfe zůstal sedět na stoličce. Jeho zrak se stočil na mne. „Máte nějaké stížnosti, Archie?.“

„Jenom na jejich špatné způsoby. Příště budou mluvit mezerou mezi dveřmi.“

Upřel oči jinam. „Pane Cramere, jak jsem už řekl, nebudu hovořit o úředních věcech v této místnosti. Ani slovíčko. Počkáte-li v mé kanceláři, budu tam o jedenácté. Jestli na mne vztáhnete ruku, nebo na pana Goodwina, a někam nás odvezete, zůstaneme němí a spojíme se se svým právníkem. Až ten přijde, poradíme se s ním soukromě a odpolední vydání ‚Gazette‘ a zítřejší ranní noviny uveřejní zprávu, že Nero Wolfe a Archie Goodwin odhalili totožnost vraha Elinory Denovové a poskytli k tomu dostatečné důkazy policii. Také, že v uznání této služby veřejnosti byli zatčeni a jsou za mřížemi a jejich právník jim zařizuje propuštění na kauci. Archie, pojďte sem, prosím. Štítek této Miltonie charlesworthi má rozporný popis. Musíme si to prověřit.“

Přistoupil jsem, vzal jsem štítek a svraštil čelo.

Cramer byl v louži. Jestli otisky souhlasily, pak to, že jsem mu donesl krabice a dopis, z nás opravdu dělalo zúčastněné svědky, kdyby nás však odvezl na policii a držel ve vazbě a my jsme sehráli všechno tak, jak to Wolfe předeslal, a to my bychom ovšem udělali, musel by si zacpávat uši, aby neslyšel ten burácivý posměch. Kdyby se Stebbinsem počkali tady nahoře, než sestoupíme do kanceláře, neměli by si kam sednout, a čekat vstoje může být přijatelné pro seržanta, ale ne pro inspektora.

Stebbins mručel, zřejmě sám k sobě: „Bože, jak rád bych ho srazil z té stoličky.“ Podíval se na Cramera. „Vezmem‘ je dolů a zavřem‘ je, a vykopnem‘ je, než přijde právník.“ Cramer však není žádný hlupák, právě naopak. Stebbins mu musil poradit ten chytrý nápad, aby sem přišli před jedenáctou a vnikli do skleníků. Pokynul hlavou a rukou ke dveřím – byl to rozkaz a seržant poslechl. Přistoupil ke dveřím a otevřel je, a když Cramer prošel, vyšel za ním, zanechav dveře dokořán. Theodore je šel zavřít a Wolfe pohlédl na elektrické hodiny, jež řídily teplotu a částečně i větrání. Bylo za šest minut jedenáct.

Zeptal jsem se: „Je to na tom štítku opravdu špatně?“

„Ne. Zůstaňte tady.“ Obrátil se k Theodorovi. „Ta Odontoglossa pyrama ještě nedorostla na sedmičky. Dejte je do šestek. Souhlasíte?“

„Ne,“ řekl Theodore. „Trochu místa navíc jim vůbec neuškodí.“

Neposlouchal jsem ten spor, který trval deset minut; soustředil jsem se na úvahy, co najdou Cramer se Stebbinsem, až prohledají naše stoly, a v duchu jsem si blahopřál, že jsem odstranil příkrov z křesla z rudé kůže. Musel jsem tady samozřejmě zůstat, nejen proto, že mi to řekl Wolfe; kdybych je byl následoval dolů, byli by začali se mnou a já bych se mohl zapomenout, soudě dle svých pocitů.

Oni nejspíš čekali, že přijedeme spolu dolů výtahem, a tak, když Wolfe vstal ze stoličky a rozepnul si plášť, řekl jsem, že půjdu po schodech, a šel jsem dolů. Jelikož celé schodiště je pokryté kobercem, mohl jsem jít úplně nehlučně, a oni ani nevěděli, že už stojím ve dveřích kanceláře, dokud jsem nepromluvil. Stebbins seděl u mého stolu a měl dvě zásuvky otevřené a Cramer stál u registratur, ale ty otevřené nebyly, protože měly zámky. Já jsem řekl:

„Ještě jsem neotevřel sejf, promiňte.“

Cramer udělal čelem-vzad a šlehl po mně zrakem. Stebbins jen vytáhl další papíry z jedné zásuvky a listoval v nich. Polda uvnitř domu. Ozval se zvuk sjíždějícího výtahu, jeho zastavení, a jak přišel Wolfe, i já jsem vešel do místnosti. Wolfe vstoupil, vrhl pohled na Cramera, okamžik zíral na Stebbinse, jenž prohlížel papíry dál, a pravil:

„Zavolejte panu Parkerovi. Vezmu si to v kuchyni.“

„Co jste čekal?“ ptal se Cramer. „Nech toho, Purleyi. Goodwin potřebuje svou židli. No tak, pohni sebou!“

Stebbins hodil změť papírů na můj stůl, beze spěchu vstal a šel si pro jednu ze žlutých židlí. Rád má zeď za zády. Než si postavil židli tam, kde ji chtěl mít, seděl Cramer v křesle z rudé kůže a Wolfe, sedě u svého stolu, si prohlížel otevřenou zásuvku, aby zjistil, je-li v pořádku. Protáhl obličej a obrátil se na Cramera. „Čím víc to zkrátíme, tím lépe. Chcete vědět, kdo je původcem těch otisků prstů.“

„To tedy, k ďasu, chci. A chci taky –“

„Já vím, co chcete, ale něco, co já chci, má přednost. Tady toho člověka,“ zamířil ukazováčkem na Stebbinse, „nestrpím ve svém domě. Zpřevracet mou kancelář? Pfui. Rád bych vykázal i vás, ale asi by vás vystřídal někdo ještě méně přijatelný. Archie. Na hlavičkovém papíře, jméno pana Vanceho a obě jeho adresy s telefonními čísly. Jeden průklep.“

Trvalo mi déle, než obyčejně, založit papír s průklepákem do psacího stroje, vzhledem k spoušti, kterou Stebbins způsobil. Zatímco jsem psal, Cramer něco řekl, viděl, že Wolfe neposlouchá a ani to nemá v úmyslu, a zavřel klapačku. Když jsem vytahoval papír ze stroje, Wolfe řekl: „Každému jeden,“ a já jsem donesl Cramerovi originál a Stebbinsovi opis a pak řekl Wolfe Cramerovi: „Pošlete ho pryč odtud.“

Musíte uznat, že on ví, kdy si co může dovolit. Za normálních okolností by se nepokoušel říkat Cramerovi, aby poslal Stebbinse pryč, ale já jsem mu právě předal jméno a adresu člověka, který nechal své pouzdro na doutníky v autě, v němž ujel od nehody.

Cramer řekl Wolfovi: „Floyd Vance. Byly to jeho otisky na těch věcech, co jste mi poslal?“

Wolfe řekl: „Ano. Většinu z nich udělal včera večer v přítomnosti mé a pana Goodwina, sedě v této židli.“

Cramer se obrátil na Stebbinse a řekl: „Seber ho a přivez ho k nám.“

Stebbins vstal a odešel.

Ten člověk byl tedy pryč. Jak zmizel v předsíni, Wolfe pravil: „Máte za sebou pobíhání v horkém dni po městě a zřejmě byste se rád něčeho napil, ale o nárok na zdvořilé přijetí jste přišel. Dali jsme vám jméno muže, kterého už tři měsíce hledáte. Co ještě chcete?“

Klimatizace osušila pot na Cramerově čele a zmírnila brunátnost jeho obličeje. „Chci toho spoustu,“ řekl. „Chci znát jeden dobrý důvod, proč byste neměli být s Goodwinem obviněni ze zatajování informací o zločinu a překážení výkonu spravedlnosti. Chci vědět, jak dlouho už víte, že ten Floyd Vance řídil auto, jež způsobilo tu nehodu, a jak jste na něj přišli. Chci vědět, jestli je on ten otec, kterého jste podle vašich slov hledali, a jestli je – a jestli Elinor Denovová byla matka, chci vědět, proč ji zabil.“

„K tomu bude třeba dlouhého povídání, pane Cramere.“

„To bych řekl. I na vás. Jen se do toho pusťte.“

Wolfe poposedl v křesle. „Za prvé, k zatajování informací. Ve čtvrtek vám pan Goodwin dal naše slovo, že získáme-li něco, co byste mohl použít, předáme vám to dříve, než to použijeme sami. Ty otisky prstů jsme získali včera pozdě večer, předali jsme vám je dnes brzy ráno a sami jsme je nepoužili a použít nehodláme. Nemám žádné další informace, které byste mohl použít, podle mého soudu.“

„K čertu s vaším soudem. Jestli si myslíte, že můžete rozhodovat –“

„Jestli dovolíte, řekl jste mi, abych mluvil. Jak jsem vám řekl, má klientka je mladá dáma, jež si mě najala, abych našel jejího otce. Našli jsme jednoho nadějného kandidáta, ale naše šetření ho s konečnou platností vyloučilo. Našli jsme druhého, ale i toho jsme museli vyloučit. Měl už jsem chuť vrátit zálohu a vzdát to, a pokračoval jsem jen proto, že jsem vytrvalý, jak tomu říkám já, či tvrdohlavý, jak tomu říká pan Goodwin. Znáte jméno Raymond Thorne?“

„Raymond Thorne? Ne.“

„Někteří z vašeho personálu ho nepochybně znát budou. Elinor Denovová u něho pracovala po větší část svého života. Raymond Thorne Productions. Televize. Přišel k nám na mou žádost ve čtvrtek večer a odpovídal přes čtyři hodiny na mé otázky. Jedna z mnoha věcí, které jsem se dozvěděl, byla, že muž jménem Floyd Vance se v květnu několikrát pokoušel setkat s Elinorou Denovovou a že ona se s ním setkat odmítla. Jeho poslední pokus o setkání s ní se udál dvaadvacátého května, jen čtyři dni před její smrtí. Kdybyste byli vyslýchali recepční v Raymond Thorne Productions dostatečně vytrvale, mohli jste ten případ rozřešit už dávno. Dlouho a pracně jsme se na Floyda Vanceho vyptávali a zjistili jsme, že znal Elinoru Denovovou v roce devatenáct set čtyřicet čtyři, když to byla Carlotta Vaughnová, a že se s ní po několik měsíců často stýkal. Bylo možné, že je to ten otec, jehož jsem se snažil nalézt, a tak jsme ho prověřili. Říká si poradce pro styky s veřejností – jedna z těch dnešních obchodních činností, které jsou urážkou lidské důstojnosti. Pan Goodwin ho sem včera večer dostal. Připravili jsme se na něho. Jeho pokusy setkat se s Elinorou Denovovou těsně před její smrtí vedly k domněnce, že ji zabil, a vědomi si toho, že máte otisky prstů, pan Goodwin s panem Panzerem učinili příslušná opatření. To bylo štěstí, avšak ne pro mne, pro vás. Bez toho byste ho byl pravděpodobně nikdy nenašel. A teď si přijdete –“

„Mám vám snad připíchnout na prsa medaili?“

„Medaile nemám rád. Ty otisky mi vůbec nepomohly. On popřel, že je otcem dítěte Carlotty Vaughnové. Mohl ovšem lhát, ale já jsem byl bezmocný. A pořád ještě jsem. I jestli je to ten muž, kterého hledám, není představitelný způsob, jak to dokázat. Napadá vás snad nějaký?“

„Já se zabývám vraždami, ne obviněními z otcovství.“

„To je pravda. Teď můžete s pomocí těch otisků prstů vyřešit tuto vraždu. Řekl jste, že chcete vědět, proč ji zabil. Já také. Nemám nejmenší ponětí. Pověděl jsem vám o něm všechno, co vím. Setkal jsem se s ním pouze jednou, včera večer tady, a nedal jsem mu žádné otázky, týkající se smrti Elinory Denovové. Nezeptal jsem se ho na jeho pokusy se s ní v květnu setkat. Teď se ho ovšem na to ptát budete, protože chcete zjistit motiv, a je možné, že odhalíte nějaký, jenž se bude vztahovat k mému problému. Jestli se to stane a jestli se o něj se mnou budete moci podělit, aniž by to ohrozilo váš případ, pokusím se vymazat z paměti urážlivé události dnešního rána. Snadné to nebude – hlavně pohled na toho tvora za páně Goodwinovým stolem, jak přehrabuje jeho a moje vlastnictví, zatímco vy jste stál vedle a schvaloval to.“

„Já jsem to neschvaloval. Vaše obvyklé přehánění.“

„Dovolil jste to.“

„Ale, nechte toho. Policajt má své zvyky jako každý jiný. Hledal informace, ne důkazy. I kdyby byl našel Goodwinovo podepsané doznání, že zabil Elinoru Denovovou, nebyl by to přijatelný důkaz; zeptejte se u Nejvyššího soudu.“ Cramer pohlédl na hodinky a pak na mne. „Jak je to dlouho, co odešel?“

„Možná čtvrt hodiny,“ řekl jsem mu. „Až budete vstávat, nesáhněte na pravou ramenní operu. Jsou na ní čtyři otisky prstů Floyda Vance.“

„Díky, že jste mi to řekl.“ Položil obě dlaně na pravou operu a stočil se, jak vstával. Postavil se před Wolfa. „Chci tam být, až ho přivede. Přiznávám se, že to zní dobře, ale od vás to téměř vždycky zní dobře. Nic neberu, aspoň potud, dokud neuvidím toho Floyda Vanceho. Jestli to dopadne určitým způsobem, tak ode mne možná něco uslyšíte, a jestli to dopadne jinak, tak ode mne něco uslyšíte určitě. Poděkoval jsem vám už někdy za něco?“

„Ne.“

„A teď vám taky neděkuji. Ještě ne.“ Otočil se a šel. Já jsem zůstal na místě.

Wolfe otevřel zásuvku svého stolu, aby se do ní ještě jednou podíval, a já jsem se pustil do toho svinčíku, co mi udělal na stole Stebbins. Vandalismus. Nehrozilo nebezpečí, že by mohl odnést něco důležitého, protože důvěrné věci jsme nikdy nenechávali v nezamčené zásuvce, a když jsem uvedl všechno do pořádku a dal věci zpět tam, kam patřily, usoudil jsem, že nevzal nic, snad kromě několika mých vizitek. To navodilo otázku, zda, když je protizákonné, aby se soukromý detektiv vydával za policajta, je též protizákonné, aby se policajt vydával za soukromého detektiva? Zeptám se na to Wolfa. Ten už zásuvku zavřel, opřel se zády v křesle a vypadal zamyšleně, ale ne soustředěně. Když jsem se k němu obrátil, kývl a pravil: „Phalaenopsis Aphrodite sanderiana.“

Já jsem řekl: „Jestli to má být kviz, tak růžová, hnědá, fialová a žlutá.“

„Pošleme nějaké té Dorothy Seborové. Já zajdu teď nahoru a vyberu je. Měl jsem už v úmyslu je přinést dolů, ale přišli ti vetřelci. Nepřinesl jsem si ani žádné na stůl.“ Odstrčil židli.

„Nějaké pokyny?“

„Ne. Není nic, co byste mohl udělat.“

„Saul je v pohotovosti. Fred a Orrie také.“

„Propusťte je. Teď nic není. Náš příští krok je zřejmý, ale musí to počkat, až pan Cramer zjistí jeho motiv. To jest, jestli ho zjistí. Měl by, s tisícovkou vycvičených lidí.“

Když odezněl zvuk odjíždějícího výtahu, seděl jsem a zkoumal to ze všech možných úhlů. Bylo hezké vědět, že příští krok je zřejmý, ale bylo by bývalo ještě hezčí vědět, co ten krok bude.

15. KAPITOLA

Tehdy jsem nevěděl, a vlastně to dosud nevím, jak to dlouho trvalo, než městem placení policisté vypátrali, proč Floyd Vance zabil Elinoru Denovovou. Chci říct, kdy to opravdu uzavřeli. Vím jen to, že Cramerova telefonická zpráva přišla až ve čtvrtek v 18.38, zrovna včas, aby zase způsobila můj pozdní příchod na partii pokeru. A pořád jsem ještě nevěděl, co má být příští zřejmý krok. Jedna z osmdesáti sedmi vlastností Wolfa, které bych změnil, kdybych věděl jak, je jeho nevůle mluvit jen proto, aby upokojil něčí zvědavost – nevyjímaje mou vlastní. Připouštím, že v tomto případě tu mohly být i jiné důvody – třeba byl zvědavý, jestli na to nepřijdu sám a nenavrhnu něco. Vás už asi něco napadlo, ale možná by vás to bylo nenapadlo, kdybyste byli na mém místě a čekali na další události, jež záležely čistě na jiných lidech, a vy byste neměli ponětí, co udělají či neudělají.

Jednu věc jsem přece udělal. Když jsem slyšel ve středu v poledních zprávách, že na Floyda Vanceho byla uvalena vazba bez možnosti kauce, a když jsem zavolal Lonu Cohenovi, abych si to ověřil, zatelefonoval jsem Lily Rowanové s tím, že bych se rád setkal s klientkou, a byl jsem pozván na oběd; a když jsme snědli humrový salát a melounový nákyp a vyšli na terasu, řekl jsem Amy, že už není v nebezpečí být terčem útoku a že její šance vrátit se z procházky nepoškozená nejsou již o nic menší než u kohokoliv jiného. Chtěla přirozeně vědět, co se přihodilo, a Lily také, a myslím, že to bylo poprvé a naposledy, co mě Lily podezírala, že něco hraji ve spojitosti se svou prací. Vzpomněla si, že má nějakou povinnost, jakousi výborovou schůzi, o čemž jsem měl pochyby, a nechala mě tam s Amy. Připouštím, že si myslela, že je ohleduplná, ale pro mne to žádná laskavost nebyla. Vyhýbal jsem se Amy už dva týdny. Ona se chtěla něco dovědět a já se jí nedivím. Obyčejně můžete aspoň něco zákazníkovi povědět, jenže já už jsem jí řekl, že se její matka jmenovala Carlotta Vaughnová, a neměl jsem naprosto nic, co bych k tomu chtěl dodat. Když jsem odešel, nebyl jsem si už vůbec jistý, jsem-li ještě pořád jediný muž na světě, jemuž důvěřuje.

Přečetl jsem si samozřejmě každé slovo v středečních a čtvrtečních novinách o řidiči – zabijákovi, kterého policie po třech měsících polapila, ale nic jsem se nedozvěděl o jeho motivech. Získal jsem dojem, že otisky prstů, které určily jeho totožnost, byly plodem vynikající odborné detektivní práce policejního Oddělení vražd a zabití, ale žádné podrobnosti o tom nebyly uveřejněny. O Nero Wolfovi či Archiem Goodwinovi nepadla ani zmínka. Byla tam spousta informací mě dosud neznámých o Floydu Vanceovi a jedna zpráva mi ujasnila věc, která mi vrtala hlavou. V roce 1944 mu ještě nebylo třicet a byl svobodný, a proč ho tedy neposlali buď do Evropy nebo do Asie, aby pomáhal milionům svých spoluobčanů odborně předvést světu veřejný image Spojených států amerických?

Podle středeční ‚Gazette‘ a ‚News‘, a čtvrtečních ‚Timesů‘, ho neodvedli na vojnu kvůli špatnému kolenu. Další podrobnosti, i když mi nic nevysvětlily, mi o něm aspoň pověděly trochu víc, například, že byl jakousi popelkou mezi kráskami ve světě poradců pro styky s veřejností. Zřejmě měl pramalý dopad na lidskou důstojnost, ať už tak, či onak. Když ve čtvrtek v 18.38 zazvonil telefon, seděl jsem u svého psacího stolu a zpracovával záznamy o klíčení. Wolfe četl u svého stolu knihu, kterou nedávno začal, předběžný výtisk „Budoucnosti Německa“ od Karla Jasperse. Zdvihl jsem sluchátko.

„Kancelář Nero Wolfa, Archie –“

„Dejte mi Wolfa, Goodwine. Cramer.“

„Zdravím vás.“ Aniž jsem se snažil přikrýt mluvítko, otočil jsem hlavu a řekl „Cramer“, snad trochu hlasitěji než obyčejně. Wolfe se natáhl po svém telefonu, snad trochu rychleji než obyčejně. Já jsem si svůj nechal u ucha.

„Prosím, pane Cramere?“

„Týká se to Floyda Vanceho. Četl jste noviny.“

„Ano.“

„Hodláme ho obžalovat z úkladné vraždy a čekáme, že to přiklepnou. Jednáme podle nových předpisů a neptáme se ho ani, jestli nemá žízeň, když u toho není jeho advokát. Jsem ochoten vám dát nějaké informace, které jsme neuveřejnili, pokud mi dáte slovo, že zůstanou důvěrné.“

„To je dost těžké. Informace, jež nemohu využít, mi nepomohou.“

„Pochybuji, že je můžete využít. Když je využijete bez jejich vyzrazení, je to oukej.“

„Dobrá tedy. Máte mé slovo.“

„K tomu, co vy chcete, to na nic nevypadá. Už aspoň rok, a pravděpodobně déle – pořád se v tom ještě vrtáme – ho Elinor Denovová tlačila ke zdi. Musela to být pěkně práskaná ženská. Nepodařilo se nám zjistit, že by kdy vůbec uvedla jeho jméno, ale na jaře ho opustili poslední dva zákazníci, kteří za něco stáli, a máme písemný doklad, že přešli k firmě, kterou jim navrhla a doporučila Elinor Denovová. Tohle jsou dva nejvýraznější případy, ale je ještě několik dalších, a než dojde k přelíčení, budeme na to mít balík materiálu. Jak to teď vypadá, jeho advokát z toho bude chtít udělat vraždu druhého stupně, ale my to chceme zaonačit na úkladnou, a já myslím, že nám to vyjde. Zřejmě se rozhodla, řekl bych že asi před půldruhým rokem, že mu znemožní podnikání, a sakramentsky dobře si v tom vedla. Vy jste ho zpracovávali. Neuklouzlo mu o tom něco?“

„Ne.“

„Nezatajoval byste nám informace.“

„Sarkasmus není vaše nejlepší zbraň, pane Cramere.“

„Proto ho taky nikdy nepoužívám. A pochybuji, že můžete využít toho, co vám dávám. Máme pro Floyda Vanceho motiv, který bohatě stačí, ale její motiv pro to, že ho uštvala, je váš problém, ne můj. Může být, že se rozhodla vyřídit si s ním účet za něco, co se událo kdysi ve čtyřiačtyřicátém roce, ale já jsem rád, že nemusíme hrabat tak hluboko. Jestli to chcete dělat vy, tak mnoho zdaru, ale Goodwin ho už nemůže přivést a posadit do toho křesla na další večer. Teď už není k mání.“

„Ne. Doufal jsem, že to bude něco užitečného, a zřejmě budu musit přijmout porážku. Ale jsem vám vděčen. Upřímně vděčen.“

„To je ta pravá chvíle pro ukončení hovoru,“ pravil Cramer a zavěsil.

Wolfe se zhluboka nadechl a koutek úst se mu pozdvihl o celou polovinu centimetru. Pohlédl na mne a řekl: „Uspokojivé.“

„Čerta uspokojivé,“ řekl jsem, „je to perfektní. Prostě báječné. Mám připravit šek pro slečnu Denovovou na dvacet papírů?“

„Ne teď. To má čas později.“ Podíval se na hodiny. „Zavolejte panu Jarrettovi. Mluvit budu já.“

Nadzdvihl jsem obočí. „Otci, nebo synovi?“

„Panu Cyrusu M. Jarrettovi.“

Přikývl jsem. „Jo. Připouštím, že umím celkem dobře plnit rozkazy, ale tentokrát potřebuji upřesnění. Dosavadní výsledek mých snah o přitáhnutí Cyruse M. Jarretta k telefonu je 0:2. Domnívám se, že osoba, která zdvihne telefon, bude Oskar.“

„Já promluvím s Oskarem.“

Mé obočí se znovu nadzdvihlo, když jsem se otáčel v židli, abych zdvihl telefon a vytočil předčíslí 914 a příslušné číslo. Wolfe držel sluchátko u ucha, takže já jsem ke své úloze potřeboval jen prst, ale taky jsem si nechal sluchátko. Po čtyřech zazvoněních řekl obvyklý mužský hlas: „Sídlo pana Jarretta“.

„Jmenuji se Nero Wolfe. Volám z New Yorku. Přeji si mluvit s panem Jarrettem. Řekněte mu – nepřerušujte mě! Řekněte mu, že s ním chci mluvit o Floydu Vanceovi. Opakujte to jméno!“

„Ale pan Jarrett právě jí –“

„Řekl jsem vám, abyste opakoval to jméno. Floyd Vance.“

„Floyd Vance.“

„Dobře. Pan Jarrett vás uslyší. Nejí přece ušima. Řekněte mu, že s ním musím hned teď mluvit o Floydu Vanceovi. Máte mé jméno?“

„Ano, pane.“

„Počkám u telefonu, ale ať to netrvá dlouho.“

Asi jsem ani nedýchal. Byla to obrovská sázka do loterie, a já bych do ní byl nic nevložil. Záleželo na tom hodně věcí. Ten zřejmý příští krok se blížil možná přímému rozřešení. Nejen, že bylo možné, že není těsné spojení mezi Jarrettem a Floydem Vanceem a že existuje jiné vysvětlení pro šeky, které Jarrett posílal, bylo dokonce i představitelné, že o Floydu Vanceovi nikdy neslyšel. Mohlo se stát, že to, co teď uslyšíme, bude, jak Oskar – je-li to Oskar – pokládá telefon.

Ale nestalo se to. Neměřil jsem čas, protože mé nervy byly napjaty k prasknutí, ale myslím, že to byly tak tři hodiny. Chci říct tři minuty.

„Rušíte mě od oběda.“

Kývl jsem na Wolfa. Byl to on.

„Pan Jarrett?“

„Ano.“

„Jmenuji se Nero Wolfe. Nerad ruším kteréhokoliv člověka při jídle, ale je to naléhavé. Musím učinit rozhodnutí, které nesnese odkladu. Právě jsem hovořil s policejním inspektorem, jenž má na starosti vyšetřování vraždy Elinory Denovové, a mohu vám říci důvěrně, že pan Archie Goodwin, který byl už dvakrát za vámi, a já jsme zodpovědní za zatčení Floyda Van čeho jako viníka. Policie ho chce obvinit z úkladné vraždy a na to potřebují určit motiv činu, a je jasné že by jim pomohlo, kdyby měli vaše jméno, aby se vás mohli zeptat na vztah Floyda Vanceho k Elinoře Denovové před třiadvaceti lety. To by nutně vedlo k vašemu objevení se na lavici svědků při přelíčení s Floydem Vanceem, a já váhám, abych si vzal na zodpovědnost vystavit člověka vašeho postavení takové zkoušce. Než jim sdělím vaše jméno, rád bych s vámi o situaci promluvil, a tak vás budu očekávat zde ve své kanceláři zítra dopoledne v jedenáct hodin.“

„Padlo ve vašem rozhovoru s policejním inspektorem moje jméno?“

„Ne.“

„Nevím nic o vztazích Floyda Vanceho k Elinoře Denovové před třiadvaceti lety.“

„Pfui. Zavolám ihned panu McCrayovi a požádám ho, aby zajistil, aby jisté šeky v archivu Seaboard Bank & Trust Company nebyly porušeny. Bude-li je policie chtít, mohou si k tomu opatřit soudní příkaz.“

„Proč by je policie měla chtít?“

„Zásadně chtějí mít všechno, co má, nebo může mít, vztah k vyšetřování vraždy. Mohu se zeptat inspektora Cramera na jeho názor, až mu vysvětlím jejich význam. Chcete, abych to udělal?“

„Ne. Kdybych byl věděl tehdy, když přišel Goodwin…“ Rozhodl se nechat to „kdyby“ plavat. „Budu vás očekávat u sebe zítra ráno.“

„Řeším své pracovní záležitosti výhradně ve své kanceláři. Beru na vás větší ohledy, než si zasloužíte, pane. Budete tu zítra v jedenáct, nebo nebudete?“

„Odpoledne. Pozdě odpoledne.“

„Ne. V jedenáct, nebo vůbec ne.“

„V mém věku mívám dopoledne potíže.“

„Vyjeďte dříve. Vstaňte dříve. V jedenáct, anebo sem nejezděte.“

„Čert vás vem. Budu tam.“

Spojení bylo přerušeno. Odstrčil jsem telefon, obrátil jsem se a řekl: „Vy jste zřejmě neztratil ani deko. Já shodil pět kilo.“

Zachrchlal. „Nejsem tak flegmatický, jak si myslíte. Bylo to buď a nebo.“

„No tak je to buď. Nejen, že je vedle, ale máme ho v hrsti. Usoudil jste už, co je to za spojení? Mezi ním a Vanceem?“

„Ne.“

„Je Vanceovým otcem.“

Přikývl. „To by bylo nejvhodnější pro naše účely. Je tu nápadná podobnost?“

„Nápadná ne.“

„Tahle věc není zásadní důležitosti, ale pomohlo by nám znát odpověď. Zjistíme ji. V dalším bodě potřebuji znát váš názor. Měla by tu být slečna Denovová?“

„To je opravdu důležitý bod. Ona mi leží už dva dny v hlavě. Chci o tom pronést řeč.“

„Dejte se do toho.“

„Je to milé děvče a dobrá klientka a už týden mě mrzí, že jí budeme muset říct, že Floyd Vance je její otec. A od úterního rána mě to mrzí ještě víc. Je to sakramentská smůla, že se má dozvědět nejen to, že takové individuum jako Vance je jejím otcem, ale taky, že zabil její matku. Napadly mě tři možné způsoby, jak na to jít, abychom jí tohle nemuseli říct, ale žádný z nich není to pravé. Uvítal bych další návrhy.“

„Žádné nemám. Mám připomínku.“

„Ven s ní.“

„Také jsem přemýšlel, ne-li stejně jako vy, tedy alespoň podobně. Je žádoucí, aby byl zákazník spokojen nejen s naším výkonem, ale také s jeho výsledky. V případě slečny Denovové to není možné. Okolnosti tomu brání. Otázka tedy zní: s čím bude nejméně nespokojena? Je velmi málo otázek, týkajících se kterékoli ženy, které bych se odhodlal zodpovědět bez pochybností, vy však nemáte tyto zábrany a znáte slečnu Denovovou. Kdybychom jí nabídli, aby si vybrala, kterou alternativu by volila? Vědět najisto, že Floyd Vance, se všemi těmi vážnými nedostatky, je její otec? Nebo zůstat celý život ve stavu nevědomosti, jenž ji před třemi nedělemi přivedl i s jejími penězi k nám? Nejde o to, jak vy to cítíte vzhledem k ní; ale jak by to cítila ona?“

Nepotřeboval jsem celou minutu, abych tohle uvážil, ale přesto jsem minutu uvažoval, aby to nevypadalo. „Raději by to věděla,“ řekl jsem.

„Pak tady zítra ráno musí být. V komůrce. Zařiďte to. Zajistěte, aby se do toho nevložila, ať uslyší cokoliv. Vy ji znáte. Možná, že by měl přijít Saul a být tam s ní. Setkáte se s ním dnes večer?“

„Doufám. To záleží na tom, jak dlouho ji budu shánět. Teď už má svobodu pohybu.“ Otočil jsem se na židli, abych dosáhl na telefon.

A tak jsem na poker přišel pozdě. Blížila se už desátá, když jsem se konečně dovolal na Amy do jejího bytu. Zase jsem jí nemohl nic povědět kromě toho, že má být u nás v kanceláři zítra dopoledne o půl jedenácté, ale aspoň to naznačovalo, že se něco děje. Saulovi jsem taky řekl, aby přišel v půl jedenácté. Vzhledem k tomu, v jakém je New York stavu, musíte raději přidat půlhodinu i Saulu Panzerovi, chcete-li si být jistí.

16. KAPITOLA

Jednou jsem to už dělal. „Poslouchat za dveřmi“ znamená stát na chodbě u dveří a poslouchat, co se povídá v pokoji. Ale když chcete vyslechnout, co se povídá ve Wolfově kanceláři, nestojíte za dveřmi; stojíte v komůrce, která leží v zadní části haly, po levé straně cestou ke kuchyni. Ve výši očí – jste-li asi tak mé či Wolfovy postavy – je ve zdi obdélníkový otvor dvacet centimetrů vysoký a třicet centimetrů široký. Na straně komůrky je otvor zakryt deskou, která se dá neslyšně odsunout do strany, a z kanceláře je zakryt „falešným“ obrazem vodopádu; je „falešný“, protože přes ten jednosměrný obraz můžete z komůrky nejen „poslouchat za dveřmi“, ale i vidět skoro celou kancelář.

Abych zařídil poslech a pozorování z komůrky pro Amy Denovovou, která je o dvacet čísel menší než já, byl bych jí mohl dát pod nohy telefonní seznamy; ale představení mohlo trvat hodinu nebo i déle, a za své vstupné dvaceti papírů si zasloužila něco lepšího než místo k stání. Tak jsem vzal v pátek ráno po snídani do komůrky kuchyňské schůdky, sedl si na ně a zjistil, že mám oči asi dvanáct centimetrů nad středem okénka. Nikdy jsem nepoměřoval Amy a sebe, abych zjistil, kolik mé výšky navíc je pod pasem a kolik nad ním, ale usoudil jsem, že by to mělo zhruba vyjít.

Amy se dostavila v 10.21 a Saul v 10.29. Zavedl jsem Amy do komůrky, posadil ji na horní stupeň schůdků, odsunul okeničku a viděl, že má oči právě tak správně vysoko. „Při téhle velikosti sedadla,“ řekl jsem, „je to dobře, že je to vaše sedínka a ne pana Wolfa.“

„Co má tohle být?“ ptala se.

„Pro vás, přihlížení sportovnímu utkání. Uslyšíte a uvidíte člověka, který vaší matce poslal těch dvě stě čtyřiašedesát šeků. Cyrus M. Jarrett se má dle domluvy dostavit v jedenáct hodin. Myslíme si, že byste to měla slyšet na vlastní uši, a poněvadž on bude sedět v tom křesle z rudé kůže, jeho tvář bude od vás asi tři metry. Podívejte se.“

Předklonila se, aby měla oči blíž k okénku. „Neuvidí mě?“

„Ne. Z té strany je to jen obraz.“

Obrátila se na mne. „Ale proč to… Co bude říkat?“

„Čekáme na něho, abychom si to poslechli. Mezi jiným nám může říct, nám i vám, jméno vašeho otce. To možná –“

Zazněl domovní zvonek a byl to Saul. Já už jsem mu řekl, co je na programu, a tak stačilo dovést ho do komůrky a představit jej klientce, která mu naším prostřednictvím zaplatila skoro papír během posledních dvou týdnů.

„Protože mně říkáte Archie,“ řekl jsem Amy, „budete jemu muset říkat Saul, abyste nezranila jeho city. Bude tady s vámi, a jestli vás napadne, že neklademe Jarrettovi ty správné otázky, a rozhodnete se jít nám pomoct, tak on vás zadrží. Jarrett nesmí mít podezření, že má nějaké diváky kromě pana Wolfa a mne. Zujte se, a když na vás přijde kašlání nebo kýchání, tak to proboha včas pociťte a prchejte do kuchyně.“ Pohlédl jsem na hodinky. „Má se tu objevit za pětadvacet minut, ale jede autem sto padesát kilometrů a mohl by dorazit dřív. Saul vás teď vezme do kuchyně na kafíčko. Já budu v kanceláři a budu polykat prášky na uklidnění nervů.“

„To nebudete,“ řekla Amy.

„No, tak nebudu,“ pravil jsem a odešel jsem. Saulovi bude trvat tak pět minut, aby se s ní seznámil.

Hrozilo jedno velké nebezpečí. Člověk Jarrettova postavení, finančního i vůbec, by mohl být schopen vyvinout dostatečný tlak na někoho jako je policejní prezident, nebo starosta, nebo ministr vnitra státu New York, jenž vydává oprávnění pro soukromé detektivy, aby nás umlčeli. Téhle věci, která mi ležela v hlavě od chvíle, kdy Jarrett položil telefon, jsem dával vinu za to, co se stalo ve čtvrtek večer, že jsem totiž nechal Lona Cohena shrábnout tučný vklad, aniž nám ukázal list, přestože to bylo aspoň tři ku dvěma, že by ho byly moje desítky přebily. Teď však, jak se jedenáctá hodina pořád víc a víc blížila, to nebezpečí se víc a víc vytrácelo a vypadalo to pořád jistější, že Jarrettovo zapletení bylo natolik osobní, že to nemohl riskovat.

Wolfe přišel dolů úderem jedenácté, dal obvyklou denní kytici do vázy na svém stole, posadil se a jal se probírat ranní poštu. Já jsem měl před sebou na stole účetní knihu, kontroloval jsem položky a součty a vypracovával celkové výdaje, což měly být skutečně konečné sumy vyjma dnešní Saulův plat. Jen dva soukromí detektivové začínající obvyklou denní rachotu, jo. Důvod, proč netajili dech, byl jen to, že dech nemůžete zadržovat déle, než nějaké dvě minuty, a zvonek zazvonil teprve ve čtvrt na dvanáct.

První věc, které jsem si všiml, když jsem otevřel domovní dveře, bylo to, že vůz, ve kterém Jarrett přijel, byla limuzína Heron a že jeho oči vypadají přesně stejně jako před čtrnácti dny. Cítil jsem, že zasluhuji jedničku za způsob, jakým jsem pozdravil „dobrý den!“ Mohl jsem to říct rýpavě, ba i posměšně, ale přísahal bych, že to bylo pouhé srdečné uvítání.

On řekl také „dobrý den“, ale nebylo to nic srdečného. Byl to prostě asi způsob, kterým vždycky říkal, a vždycky bude říkat, dobrý den každému od kancelářského sluhy až po prvního viceprezidenta. Co bylo jiné než minule, to byla jeho chůze předsíní ke dveřím kanceláře. Neklopýtal, ale dělal krátké krůčky a každý pořádně dokončil, než začal ten další. Počkal jsem, dokud nebyl bezpečně usazený v křesle z rudé kůže, než jsem řekl: „Pan Jarrett. Pan Wolfe.“

Jarrett řekl: „Podnožku a sklenici vody.“ Jediné stoličky pod nohy v domě byly ve Fritzově pokoji v suterénu. Šel jsem do kuchyně požádat ho o její zapůjčení a říci mu, že je třeba sklenice vody, a cestou jsem se mrknutím přesvědčil, že Saul s Amy jsou v komůrce a že ona si sundala boty. Ve Fritzově veliké a přecpané místnosti v suterénu, kde jsou 294 kuchařské knihy na jedenácti policích, byly tři podnožky a já jsem vzal tu největší, potaženou látkou s vetkaným lovcem mířícím oštěpem na divokého kance.

Když jsem se vrátil do kanceláře, zjistil jsem, že jsem žádné hovory nezmeškal. Jarrett si bral velikou modrou pilulku ze zlaté krabičky a já jsem stál s podnožkou v ruce, až si vložil pilulku do úst a spláchl ji douškem vody. Možná, že čekal, že mu zdvihnu nohy, abych pod ně podnožku podložil, jak by to zřejmě byl udělal Oskar, ale takhle srdečný jsem zase nebyl. Když položil skleničku na stolek, zdvihl je sám a já mu pod ně strčil podnožku.

„O pár domů dál je dobrý lékař,“ pravil Wolfe.

„Ne,“ řekl Jarrett. Jeho zrak byl tak ledový jako vždy a jeho kostnatá brada stejně vystrčená. „Řekl jsem vám, že dopoledne mívám potíže. Mluvte!“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nebudu zastrašovat nemocného člověka. Pomůže ta tabletka?“

„K čertu s vaší drzostí!“ Kostnatá brada se zachvěla. „Jsem starý. Nejsem nemocný. Zastrašovat mě nebudete, ať jsem nemocný, nebo zdravý. Mluvte!“

Wolfova ramena se trošku zvedla a zas klesla. „Dobře tedy, pane, budu mluvit, ale půjde to rychleji, podíváte-li se skutečnosti do tváře. Říkáte, že vás nebudu zastrašovat, jenže já už to udělal. Přinutil jsem vás, abyste dnes dopoledne ke mně přišel, a přitom jsem vám úplně odhalil své postavení. Ukázal jsem vám jasně, že máte dvě možnosti: buď zodpovíte mé otázky o jistých záležitostech, a zodpovíte je k mé spokojenosti, nebo poskytnu policii informace, které způsobí, že začnou důkladně vyšetřovat vaše dlouholeté vztahy k dvěma lidem – Floydu Vanceovi a Carlottě Vaughnové, později Elinoře Denovové. Jestli se nevyznáte v trestním právu, tak možná nevíte, proč to bude policii zajímat. Advokát Floyda Vanceho, nemůže-li dosáhnout, aby byl jeho klient zproštěn viny, a to nemůže díky důkazům poskytnutým panem Goodwinem a mnou, se bude snažit, aby výrok soudu zněl na náhodné zabití nebo vraždu druhého stupně. Policie a krajský žalobce budou usilovat o výrok úkladné vraždy, a aby uspěli, budou musit určit motiv činu. Toto byste si mohl ověřit dotazem u policie nebo u krajského žalobce, ovšem vy to udělat nemůžete, protože nechcete, aby se prozradily podrobnosti vašeho spojení s těmi dvěma lidmi. A ty by se nutně prozradily; jakmile dostane policie do rukou konkrétní důkazy toho spojení, šeky, které jste posílal Elinoře Denovové během těch třiadvaceti let, odhalí všechna fakta. To je úkol, ke kterému jsou obdivuhodně vybaveni.“

Wolfe obrátil list a pravil, aniž změnil tón hlasu: „Snídal jste časně a máte za sebou dlouhou cestu. Nedáte si nějaké občerstvení? Kávu nebo jiný nápoj? Sendvič, pečivo, ovoce? Tymiánový med na kukuřičných smaženkách?“

Jarrettova čelist se vysunula. „K čertu s vaší drzostí!“ Nabídky občerstvení si nevšímal, a to byla škoda, protože nikdy neochutnal Fritzovy kukuřičné smaženky s tymiánovým medem.

„Tohle je vydírání,“ řekl, „ale i kdybych zaplatil, vy nic neovlivníte. Když policii o těch šecích neřeknete vy, udělá to McCray nebo jeden z těch druhých.“

„Ne. Ne pravděpodobně. Ti nevědí, nemají ani tušení, o spojitosti mezi vámi a Floydem Vanceem. Jen já s panem Goodwinem o tom víme.“

„Nevíte. Žádná spojitost není. Jestli si –“

„Pane Jarrette, nepovídejte nesmysly. Berte to realisticky. Pouhá zmínka Vanceova jména stačila, abyste přišel k telefonu, a to, co jsem k tomu dodal, vás přivedlo sem. Pfui. K ďasu, vám není dobře.“

Stálo za to vidět, jak Jarrettovy oči zůstaly i při té nevolnosti tak tvrdé a chladné jako tehdy, když mi řekl, že jsem pitomec. „Vy lžete o McCrayovi,“ řekl. „On je za tímhle a za vámi.“

„Ne. Jen hlupáci užívají lži, kterou lze vyvrátit. Mou jedinou starostí jsou zájmy mé klientky, slečny Amy Denovové, dcery Elinory Denovové.“

„Co chcete? Kolik?“

„Nechci nic než odpovědi na několik otázek. Chci informace, pro jejichž získání mě má klientka najala, to je vše – a mimochodem, můj zájem je značně omezený. Jde mi jen o zjištění, kdo byl její otec – a stále ještě je. Mou povinností bude jí říci pouze toto, a žádné další informace, jež mi podáte, neposkytneme ani jí, ani komukoliv jinému – ani pan Goodwin, ani já.“

Wolfe pohodil hlavou. „Mluvíte o vydírání. Ve skutečnosti, jak už jsem řekl včera, na vás beru větší ohledy, než zasluhujete. Občan, jenž má v držení informace, které mají vztah k zločinu, je povinen je poskytnout policii. Mohl jsem to udělat včera a ušetřit si celou tuhle nepříjemnost. Při vyšetřování by jistě určili totožnost otce Amy Denovové a moje povinnosti k ní by byly splněny a zasloužil bych si svůj honorář. Namáhám se takto zbytečně, jen abych uspokojil svou samolibost; získávám raději informace sám, z první ruky. Žádné díky od vás nežádám a ani je neočekávám.“

„Žádné nedostanete.“ Jarrett zdvihl nohy a odkopl stoličku. Pilulka mu zřejmě pomohla. „Já zodpovím vaše otázky a vy si zasloužíte svůj honorář a potom budete informovat policii.“

„Ne. Řekl jsem vám již, že kromě totožnosti otce Amy Denovové nic z toho, co nám povíte, nebude předáno nikomu dalšímu ani panem Goodwinem, ani mnou. Jestli nepřijmete jako záruku mé slovo, pak nemělo cenu, abyste sem jezdil.“

Jarrett teď zjevně resignoval. Přiznám se, že mě těšilo to pozorovat, když jsem si vzpomněl na svá dvě setkání s ním. Jeho čelist se pohybovala, sval na straně krku se mu napínal a prsty se mu sevřely v pěsti.

„Floyd Vance je otec Amy Denovové,“ řekl.

Wolfe přikývl. „Tak, jak jsem předpokládal. Jak to víte?“

„K čertu s vámi, prostě vám to říkám! Já to vím, protože… je mi to osobně známo. To je ta informace, pro jejíž získání jste prý byl najat.“

„To skutečně je. Jenže jak jsem řekl, musím mít odpovědi, které mě uspokojí. Začneme od začátku. Na jaře roku devatenáct set čtyřicet čtyři Carlotta Vaughnová opustila místo u vás a šla pracovat k Floydu Vanceovi. Proč?“

„Nechám si pro sebe podrobnosti, jež nejsou nezbytné k vašemu uspokojení.“

„Pfui. Pane, jste rozumný člověk. Říkáte, že nejste nemocný. Protože jste přiznal znalost základního faktu, je jen oslovství nás zdržovat snahou o zatajení podrobností. Rozhodnutí o tom, co mě uspokojí, záleží na mně, ne na vás. Toto není příjemný rozhovor pro žádného z nás, tak ať je co nejkratší. Proč od vás odešla a šla k Floydu Vanceovi?“

Jarrettova čelist se už nepohybovala a jeho mrazivý zrak se zabodl do Wolfa. „Požádal jsem ji o to,“ řekl. „Platil jsem ji dál. Byla velice šikovná a já jsem si myslil, že postaví jeho firmu na solidní základ a že i jeho dá do pořádku. On nevěděl, že přišla ode mne. Nic o mně neví. Mé styky s ním a jednání o něm se nikdy nedály přímo. To, že jsem mu poslal Carlottu Vaughnovou, to byla chyba. Když jsem se v září vrátil z ciziny, dozvěděl jsem se, co se stalo. Získal její přízeň, svedl ji a ona byla v jiném stavu. Tehdy už zas dostala rozum. Zůstala s ním ještě asi měsíc, z tvrdohlavosti, doufajíc, že udělá pořádného muže z hlupáka, ale nebylo to možné, ani pro ni. Odešla. Zmizela. Cítil jsem se za to zodpovědný, a já se nikdy nevyhýbám zodpovědnosti. Dal jsem ji vystopovat, ale trvalo to několik měsíců, a o změně jejího jména jsem se dověděl v březnu devatenáct set čtyřicet pět. Zařídil jsem, abych byl informován, dostával jsem o ní zprávy a poslal jsem jí šek krátce po narození dítěte. Neviděl jsem ji ani jsem s ní nebyl ve styku od října devatenáct set čtyřicet čtyři. Uvádím podrobnosti, jež činí vaše dotazování zbytečným. Nevím nic o jejích případných stycích s Vanceem od října devatenáct set čtyřicet čtyři. Jestli ji zabil, nevím nic o jeho motivu. Nikdy jsem neviděl ani jeho ani –“ zarazil se.

Wolfe se otázal: „Ví on, že je váš syn?“

Jarrett to očekával a nevyvedlo ho to z míry. „Na to už jsem odpověděl,“ pravil, „řekl jsem, že o mně neví nic. Vy se jen nedohadujete, že je můj syn, vy jste o tom přesvědčen, protože si nedovedete představit jiné okolnosti, které by mě přiměly převzít odpovědnost za neštěstí Carlotty Vaughnové. Jestli si vás ta Amy Denovová najme, abyste toho zjistil o jejím otci víc, vím, co uděláte, a já už vás mám dost. Jeho matka se jmenovala Florence Vanceová. V roce devatenáct set čtrnáct jí bylo dvacet a mně třiadvacet. Byla to číšnice v jedné restauraci v Bostonu. Zemřela pět dní po narození dítěte. Ne; Floyd Vance neví, že jsem jeho otec. Jestli máte nějakou podstatnou otázku, ptejte se.“

„Je ještě, mnoho otázek, které bych vám mohl dát, ale všechny základní body jste už pokryl. Jen mou zvědavost by uspokojilo dovědět se, jak jste dal před čtrnácti dny Floydu Vanceovi vědět, že hledám otce Amy Denovové, ale v tom nemohu naléhat. Mám však jednu poznámku. Kdybyste byl pověděl panu Goodwinovi, když za vámi poprvé přišel, to, co jste právě pověděl mně, je vysoce pravděpodobné, že Floyd Vance by nebyl nikdy vypátrán jako vrah Elinory Denovové. Rovněž problém Amy Denovové by byl býval vyřešen a ona by mi nebyla musela platit za dva týdny usilovné práce. Říkáte, že se nikdy nevyhýbáte zodpovědnosti. Jste zcela jasně zodpovědný za dodatečné napětí a výdaje, které měla moje klientka. Když mi pošlete šek úhradou za práci, kterou jsem pro ni udělal, vrátím zálohu, kterou mi dala, a nebudu jí nic účtovat. Pokud byste se rozhodl to udělat, ta částka činí padesát tisíc dolarů. Jestli to uděláte či neuděláte, to rozšíří mé znalosti o mých bližních. Archie, z toho křesla se špatně vstává. Pan Jarrett se bude třeba potřebovat o vás opřít.“ Nepotřeboval. Šel jsem k němu, ale nevšímal si mě. Stáhl nohy pod sebe, zhoupl trup dopředu jakýmsi výpadem a byl na nohou. Ta modrá pilulka zřejmě k něčemu byla. Musím mu přiznat, že nikdy neplýtval slovy. Žádný jiný člověk, se kterým jsem se setkal, by nenechal Wolfovy poznámky prostě projít bez odpovědi, ale on ano. Tohle bylo potřetí, kdy jsem ho viděl demonstrativně odejít, ale tentokrát to bylo značně jiné tím, že neměl na rozdíl od obou předešlých případů poslední slovo. Jak odcházel, jeho krok byl jistější než při příchodu. Předešel jsem ho do předsíně a k domovním dveřím. Když se objevil na horním schodě, jeho řidič otevřel dvířka Herona, přešel chodník a začal vystupovat po schůdcích před vchodem, ale Jarrett zavrtěl hlavou a sešel dolů sám, a řidič už mu ani nenabízel pomoc při nastupování. Zřejmě se vyznal v náznacích.

Když Heron měkce odplul, zavřel jsem dveře, šel jsem do komůrky, a řekl jsem: „Doufám, že jste dobře slyšela. Nemůžeme vám referovat ani vám nic opakovat.“

Saul zašoupl okeničku. Amy slezla ze stoličky, ale odhadla špatně vzdálenost od podlahy a ztratila rovnováhu. Zachytil jsem ji za paži a ona řekla zdvořile: „Děkuji.“ Její tváře měly bledší barvu než obyčejně.

Řekl jsem zdvořile: „Není zač. Slyšela jste dobře?“

„Ano. Nechci… Bude vám vadit, když teď půjdu?“

„Ovšemže ne. Můžeme vás doprovodit? Saul nebo já.“

„Raději ne. Když jsem tak… Já vám zavolám. Ale už jsem se rozhodla v jedné věci. Matka mi dala jméno Amy Denovová a u toho zůstanu.“

„Děláte správně.“

„Nemusím teď mluvit ještě s ním, že? Nechce se mi.“

„Jistěže ne. Stejně si asi udělal pohodlí a čte si knihu o Německu. Kdykoliv mě zavolejte.“ Obrátila se a chtěla jít, ale Saul, přicházející z kuchyně, ji zastavil. „Vaše boty,“ řekl.

„Děkuji vám,“ pravila zdvořile a opřela se o mne levou rukou, zatímco si je pravou obouvala. „Nechoďte se mnou,“ řekla a odešla.

Když se za ní zavřely dveře, řekl Saul: „Vzala to pěkně. Za dnešek mi neplaťte. Nebyl jsem potřeba.“

17. KAPITOLA

Účelem této poznámky pod čarou je rozšířit vaše znalosti o vašich bližních. Šek Cyruse M. Jarretta na padesát papírů – z jeho osobního konta, s jeho vlastním podpisem – došel poštou dvacátého šestého ledna, tři dny po tom, co porota uznala Floyda Vanceho vinným úkladnou vraždou.

Případ divoké kočky

1. KAPITOLA

Onoho červnového úterního rána nebyli v obchodě žádní zákazníci, a tak se prodavač za pultem obchodu MacGregor se sportovními potřebami opíral zády o polici s rybářskými pruty a s přivřenýma očima prožíval svůj obvyklý sen. Byl to starý a otřepaný sen, který už by potřeboval nějakou novou zápletku, ale v tak horký den mu nestálo za to si ji vymýšlet. Sen byl o tom, že do krámu vstoupí zákaznice, jakou dosud ještě neviděl, mladá, blond a krásná. Až se vyptá na tenisové rakety a jednu si koupí, podívá se na něj plachým úsměvem a řekne, že by si ráda s nějakým mladíkem zahrála, protože je v Cody úplně cizí a zatím se setkala jedině se svým právním zástupcem; on jí řekne své jméno, což bylo Marvin Hopple, a prohlásí žertovně, že teď tedy poznala jeho a že on sice už není žádný mladík… a potom rychlá změna… rozvod s bohatým manželem, kterého on nikdy neuvidí a ani vidět nechce, vysoké odstupné, umožňující vyhnout se stále se opakující otravě s placením alimentů…

Potlačil zívnutí a s trhnutím se narovnal. Do obchodu opravdu ladnými pohyby vcházela zákaznice – mladá, hezká, i když ne tak docela blond. Naladil svůj obličej k nejdůležitějšímu dobrému prvnímu dojmu; když však přišla blíž, zklamáním se uvolnil.

Zase nic. Nebyla to žádná princezna z Východu. Delia Brandová chodila na gympl, právě tady v Cody, o třídu níž. Přesto se na ni stále díval a s určitým zájmem ji pozdravil, protože už ji dlouho neviděl, určitě ne od poslední tragédie v její rodině. Byl jejím vzhledem trochu zaražen; vypadala vyčerpaně a její hnědé oči, i to co v nich hořelo, v něm nebudily dobrý pocit a změnily jeho pozdrav v nedokončené zakoktání.

Přikývla, řekla ahoj, položila na pult svou kabelku, otevřela ji a vytáhla revolver. Uchopila ho za hlaveň, namířila pažbou na Marvina a zeptala se: „Máš do toho náboje?“

„Jistě.“ Uvolnil pojistku, vyklopil bubínek ven a zase zpátky, zašklebil se do ústí. „Jaké chceš, tvrdé, nebo měkké?“

„To nevím. Jaké jsou lepší?“

„To záleží… na co je chceš použít?“

„Chci zastřelit jednoho chlapa.“

Opět se jí podíval do očí. Byl v rozpacích a trochu vzrušený, protože i když vtípky o střílení lidí jsou někdy mírně legrační, zdálo se mu to trochu nevkusné, skoro neslušné, pro Delii takto vtipkovat, zvláště když vezmeme v úvahu události v její rodině. Měl silný smysl pro společenské zásady a nerad se proti nim proviňoval. Obrátil se beze slova, odešel ke skříni, vyndal krabičku nábojů, zabalil ji, ovázal gumičkou a podal jí ji.

Když uložila náboje a revolver do své kabelky a zavřela ji, řekl jí sarkasticky: „Nemiř mu na hlavu, ledaže bys byla docela blízko. Tref se někam sem.“ Udělal prsty kruh kolem žaludku. „Někam doprostřed.“

„Moc ti děkuji,“ odpověděla a obrátila se k odchodu.

Díval se za ní, jak prochází dveřmi do ostrého slunečního světla na chodníku, potom povzdechl a zašel do zadní místnosti obchodu, kde jeho zaměstnavatel vyznačoval ceny na nějaké nedávno došlé krabice.

„Právě tu byla Delia Brandová a koupila si krabičku nábojů ráže 38.“

MacGregor ani nezvedl hlavu. Dokončil tužkou záhadný nápis a zeptal se: „Která to je? Já si pořád jména těch dvou sester pletu.“

„Ta mladší.“

„No, doufám, že řádně platí své účty. Obě už mají práci.“

„Nechtěla to na účet. Platila hotově. Měla s sebou i revolver, starý Hecker .38. Chtěl jsem jen říct, že jsem se jí ptal, na co ty náboje chce, a ona mi řekla, že se chystá zastřelit nějakého chlapa.“

MacGregor se usmál. „Zeptal ses, a tak ti odpověděla. Na co ses jí chtěl zeptat? Wyoming je dnes už víc jen západ než divoký, ale pořád ještě tu žije dost lidí, kteří rádi střílejí po syslech a králících a plechovkách, a co se mne týče, čím víc, tím líp. Prodáváme střelivo, chlapče.“

„To já dobře vím. Taky jsem jí ho prodal. Ale měl jste slyšet, jak to řekla. Neřekl byste, že dělá vtípky o střílení do lidí.“

„Ptal ses jí na to, ne?“

Marvin trval na svém. „Musel byste vidět její oči, když to říkala. Před tím, než to řekla, i potom.“

MacGregor zavrčel. „Mám moc práce. Vypadni a neotravuj.“

„Nemělo by se to zavolat policii a oznámit jim to?“

„Ach, dobrý Bože!“ MacGregor rozhodil ruce. „Vykašli se na to. Slyším tam zákazníka. A když bude chtít golfové míčky, nezapomeň se ho zeptat, na co je potřebuje.“

Marvin tedy odešel do přední místnosti a samozřejmě, byl tam starý soudce Merriam a chtěl golfové míčky.

V lesku oslňujícího slunce musela Delia Brandová ujít asi sto metrů, než došla na místo, kde zaparkovala svůj starý kabriolet, který byl částí dědictví, zanechaného jejím otcem po jeho smrti před dvěma lety. Když k autu došla, natáhla ruku ke dveřím, potom ji stáhla, chvíli zadumaně stála a nakonec pokračovala v chůzi stejným směrem. Obyvatelé Cody, i v tak horkém podnebí, často dávali ve středu města přednost desetiminutové chůzi před hledáním nového místa k zaparkování; ale ke změně jejího názoru však byl zřejmě ještě další důvod, protože o blok dál vešla do bufetu. Když šla k zadní části dlouhého baru, zastavila se na chvíli před velkou a divokou potvorou s vyceněnými zuby a hladovýma očima, která se právě chystala na ni skočit ze stolu, kde byla posazená. O její pravou pracku stála opřená kartička s nápisem: Vyrobil Quinby Pellett – Na prodej.

Kývla hlavou na mladého muže za barem, vyšplhala se na stoličku a objednala si. „Parkový speciál se dvěma třešněmi.“

Barman vzal velký šejkr, naplnil ho po okraj ledem a nalil do něj příslušné ingredience. Když před ni postavil nápoj a inkasoval peníze, poznamenal: „Měla byste říct svému strýci, aby se tu stavil a podíval se na toho kojota. Na pravém rameni mu začínají slézat chlupy.“

Nepřítomně přikývla. „Všimla jsem si.“ Její oči se dívaly do prázdna, a tak vzal utěrku a začal leštit bar.

Venku na chodníku došla na další roh, zatočila doprava, pokračovala až téměř na konec třetího bloku a zastavila se před nejnovější a největší budovou ve městě – před Sammis Building na Divoké ulici. Vevnitř použila výtah, vyjela do pátého patra a uprostřed chodby zmáčkla kliku dveří, na jejichž skleněné výplni byl nápis: Escott, Brody and Dillon – Právní poradci – Vstup.

Ani v předsíni, ani v zábradlím ohrazené části místnosti s ústřednou a dvěma psacími stoly nikdo nebyl. Delia se tedy vydala k průchodu v zábradlí; najednou se nerozhodně zastavila a dokonce ztuhla. K hlasům, které slyšela, se přidal pohled pootevřenými dveřmi na dvě osoby. Muž byl mladý, kolem třicítky, dost urostlý, se širokými ústy řečníka a s bystrýma šedýma očima. Žena, zhruba stejného věku, byla pozoruhodná. Zdála se vyplňovat celou místnost, ale musela to být otázka nějakého elektronického fluida, protože ve skutečnosti byla jen středního vzrůstu a docela drobná. Vypadala docela obstojně, i když by lidé, kteří ji nikdy živou neviděli, při pohledu na její fotku v Sunday Illustrated bručeli něco o tom, že je dobře, že má tolik peněz, protože hezká není. Její pokožka byla hladká a svěží, bez mejkapu. Překvapivý efekt, který vyzařovala, byl částečně způsobován tím, že její duhovky byly tmavě oranžové a stažené zorničky přestávaly být kulaté a stávaly se mírně eliptickými. To řada lidí na nejrůznějších místech považovala za úžasné, či dokonce fantastické.

Když spatřil Delii, mladý muž ukončil nějakou vtipnou poznámku a rychle k ní přistoupil.

„Delie! Ahoj!“ Otevřel jí průchod. „Doufám, že znáš paní Cowlesovou, že?“

Delia zůstala bez pohybu. Rozzuřilo by ji, kdyby někdo naznačil, že některé detaily svého chování – mírně skloněná hlava, přikrčená ramena, mírně stažený dolní ret – okopírovala od techniky filmových hvězd, protože pohrdala hraním ve filmu a Hollywood neměl být místem, kde se měl naplnit její osud. Nicméně každý pořádný filmový fanoušek by si toho všiml.

Chladným, urážlivým hlasem, s pohledem upřeným na muže, řekla: „Poznala jsem ji, když ještě byla paní Durocherovou. Nebo, jestli tomu dává přednost, Divokou kočkou.“

„Ach,“ vykřikla paní Cowlesová pobaveně, přistoupila blíž a podívala se na Delii. Byl to jeden z okamžiků, kdy z blízka bylo vidět, jak se její panenky zužují do štěrbiny. „Možná, že mi – s prominutím – prozradíte své jméno?“

„Delia Brandová,“ řekl mladý muž.

„Lituji – ale bylo by ztrátou energie pamatovat si všechna ženská jména, mění se dnes tak často! Možná mi budete moct říct, slečno Brandová, kdo mě tak poprvé nazval? Myslím Divokou kočku. Pokoušela jsem se to zjistit, protože bych tomu dotyčnému ráda poslala stříbrnou uzdu nebo láhev vína nebo něco. Věřila byste, že mě to jméno následovalo do New Yorku, Palm Beach a dokonce i do Francie? Líbí se mi. Nevíte, kdo je vymyslel?“

„Vím.“ Delia změnila svůj pohled, ale ne tón. „Byla jsem to já.“

„Opravdu? Jaké štěstí. Jezdíte na koni? Můžete nějak využít uzdu, nebo byste dala přednost láhvi vína?“

„Ani jedno, ani druhé.“ Delia se otočila a její hlas se naplnil hořkostí. „Od vás?“ Obrátila se, prošla průchodem v zábradlí, pokračovala do předsíně, potkala jednu ze sekretářek a vstoupila do otevřených čtvrtých dveří na pravé straně. Zavřela je za sebou a ocitla se v prostorné místnosti se dvěma okny, se skříní právnických knih, psacím stolem a několika židlemi. Seděla na jedné z nich sotva dvě minuty, když se dveře otevřely a vstoupil onen mladý muž. Chvíli stál uprostřed místnosti a díval se na ni, potom prošel kolem psacího stolu a posadil se na otáčecí křeslo.

Chvíli se kousal do rtů a potom hlasitě promluvil. „Měla bys odejít do San Franciska. Nebo do New Yorku. Měla bys jít sama a pracovat nebo se prát nebo něco. Měla bys něco dělat. Vždycky jsi byla podivná a teď jsi pochopitelně ještě podivnější, než kdykoliv před tím. Proč jsi musela říkat Wynne Cowlesové, že jsi vymyslela to jméno Divoká kočka? Dobře víš, že to není pravda.“

Deliiny oči sršely hněvem. „Záleží na tom?“

„Nezáleží. Nezáleželo by na tom ani v případě, že bych se postavil na hlavu a recitoval telefonní seznam, ale kdybych to udělal, mohla by ses mě aspoň zeptat, proč to dělám. Ale proč to nepřátelství a strach vůči ní? Jsou to jen nervy? To jen potvrzuje, že…“

„Nemám žádné nervy. Nějak myslíš… no, mám určité problémy. To dobře víš. Přišla jsem sem za tebou. Přišla jsem se tě zeptat…“ Delia zvedla ruku, přitlačila si ji na čelo a pak ji zase nechala spadnout do klína. „Přišla jsem za tebou a našla jsem tě smějícího se a koketujícího s tou… ženskou. Kdybych se nesnažila potlačit své city…“

„Kecy,“ vybuchl. „Jaké city? Osobní? Žárlivost? Nebo společenské? Morální odpor? V každém případě…“

„Je mi to jedno, říkáš-li tomu žárlivost. Jsem dokonale schopna žárlit.“

„Schopna můžeš být, ale nemáš na to právo.“ Podíval se na ni. „Ale řekněme, že právo máš, a skončeme to. Myslím, skončeme s Wynne Cowlesovou. Kdo jsem já? Tyler Dillon, advokát v Cody, v nejlepší firmě ve městě. A kdo je Wynne Cowlesová? Milionářská dívka, známá od Honolulu po Káhiru. Přišla sem před dvěma lety, aby vyřešila svůj rozvod, a teď se vrátila, aby své příkazy zopakovala. Tenkrát tu nechala přes padesát tisíc dolarů a udělá to zřejmě zase. Je na mně, aby odtud odešla jako spokojený zákazník.“

„Spokojený?“ Delia byla plna opovržení. „Je všeobecně známo, co ji nejlépe uspokojuje. Budeš i ty jedním z nich? Budeš?“

„Možná.“ Vzal ze stolu tužku a opět jí praštil. „Proč bych sakra nemohl být? Pokud jde o to, mohl bych se s ní i oženit. Proč ne? Při vyrovnání u rozvodu mi jistě udělá šlechetnou finanční nabídku…“

„Tyle!“

„Ano?“

„Tylere Dillone!“

Zíral na ni beze slova. Po minutě vstal, obešel stůl a postavil se před ni s rukama vraženýma do kapes.

Nakonec na ni promluvil jiným, úplně klidným tónem. „Podívej se, Del. Nechci si z tebe dělat blázny, jako si ty děláš ze mne. Jako školačka. Takovou jsi byla před dvěma lety. Ale pořád jsi jí zůstala, opravdu, i když ti je už dvacet. Tvoje předstírání žárlivosti vůči Wynne Cowlesové je pošetilé. Víš, co myslím, už jsem ti to jednou řekl. Myslím si, že nejsi schopna žádného skutečného citu. Nemyslím…“

Začala se zvedat.

Položil jí ruku na rameno. „Prosím tě,“ žádal ji úpěnlivě.

„Nedělej to. Nesnaž se mi tu dělat povýšenecké scény. Viděla jsi mne na matčině pohřbu?“

„Nevím. Myslím, že jsem neviděla nikoho.“

Sundal ruku z jejího ramene. „Věděl jsem, že ne. Vím, že jsi měla dost problémů a žalu, které by vyvedly z rovnováhy každou pořádnou dívku, a tvé city byly opravdové, o tom nepochybuji. V den pohřbu jsem si málem rozkousal rty, když jsem sledoval, jak si je koušeš i ty, abys to vydržela.“

„Neviděla jsem tě, Tyle.“

„Já vím, že ne. Neviděla jsi nikoho. Ale kromě citů k otci a potom i k matce, které jsem ochoten ti přiznat, tvrdím, že jsi nefalšovaný podvodník. Seď klidně. Dost jsem o tom přemýšlel. Přestože nevím, jak tomu pomoct, nemohu tě vynechat ze svého života. A já…“

„Ani kdyby ti pomáhala ta Durocherová? Myslím ta Cowlesová, ta Divoká kočka?“

„Pitomost. Zase to hraješ. A hraješ to, když předstíráš, že mě sice zbožňuješ, ale že si mě nechceš vzít, protože by to ohrozilo tvou kariéru. Nezbožňuješ mě o nic víc, než některého z těch vycpaných králíků tvého strýčka. Vzpomínáš si, jak jsi na mne hleděla a žvanila něco o Duseové a Bernhardtové?“

Zarazil se, chvíli na ni rozzlobeně hleděl, potom zavrtěl hlavou, vrátil se ke svému otáčecímu křeslu a posadil se.

„Měl jsem být tenkrát rozumnější,“ pokračoval za chvíli. „Ale nebyl jsem, protože jsem byl do tebe zamilovaný až po uši. A pořád jsem, jenže jsem měl možnost odstoupit trochu a pořádně se podívat. Skutečně jsem si myslel, že budeš dobrou herečkou, jen proto, že jsi se tak rozhodla. Nepochopil jsem, že všechno, co jsi se mnou prováděla, byl jen trénink. Šel jsem dokonce na ten kus, ve kterém jsi na škole hrála, poslal ti květiny a měl jsem knedlík v krku, protože jsem myslel, jak jsi úžasná. Ale teď si uvědomuji, že jsi vůbec úžasná nebyla, vlastně jsi byla úplně mizerná.“

Místo aby vztekem vybuchla, což bylo jednou z možností v této situaci, Delia se sotva mírně usmála. „Nepopírám to,“ řekla klidně. „Trvá to roky práce a obětování, vypracovat…“

„Žvásty! Promiň mi to, ale musím ti říct, že jsem o tom přemýšlel. Musíš mít něco na práci, musíš nějak začít. Nemáš o nic větší talent na herectví než mám já. Dostala jsi pouze stejnou nemoc jako miliony jiných dívek tvého věku, jsi tím posedlá. To je v pořádku, to je normální a běžné, jako spalničky, ale já chci, abys věděla, že to vím a že ty nemáš žádné právo používat mne jako cvičnou loutku. Bože, takové právo nemáš! A musím ti říct ještě něco, i když to třeba bude znít trochu surově. Myslel jsem, že je naděje – když události okolo tvé matky převýšily to, co se stalo tvému otci – že ti to dá nějaký impuls, aby ses z toho dostala – ale zatím jseš tady, pózuješ a předstíráš žárlivost na Wynne Cowlesovou, když je pravda, že se o mne nezajímáš ani tolik, že bys žárlila, kdybys mě našla bydlet v celém harému s tisícovkou žen a konkubín a hurisek…“ Zarazil se a nadechl.

Potom bouchl pěstí do stolu a řekl: „Přál bych si, abys odešla! Abys šla na pobřeží nebo do New Yorku a začala něco dělat! Ale to ty nechceš a nikdy nebudeš! Hluboko ve svém srdci se znáš stejně dobře, jako tě znám já!“

Na jejích rtech se objevil nepatrný úsměv. „Možná ano,“ řekla souhlasně, „ale trochu jiným způsobem. Máš úplnou pravdu, když říkáš, že neodejdu pracovat a všeho se vzdám. Ať už je má oběť jakákoliv – vzdala jsem se myšlenky na kariéru.“

Hleděl na ni v údivu. Pak se potichu zeptal. „Co? Co to má znamenat?“

„Neudělám žádnou kariéru.“

Záblesk nedočkavosti v jeho očích zase rychle zmizel. Podezíravě se zeptal: „Co tím chceš naznačit? Proč ne?“

Potřásla hlavou. „Říkal jsi, že předstírám,“ pronesla bez rozmrzelosti. „Doufám, Tyle, že tě jednou nebude mrzet, cos mi dnes řekl. Doufám v to. A také doufám, že jestli se oženíš s Wynne Cowlesovou…“ zarazila se, aby polkla, a její ruka se zachvěla. „Ať je to jak je to, nepřišla jsem sem projevovat žárlivost, hrát nebo cokoliv jiného. Přišla jsem se s tebou poradit. Chci se tě na něco zeptat, protože jsi právník.“

„Je možné,“ řekl Dillon, „že jsem proklatý blázen.“

Potřásla hlavou. „Je to právnická otázka.“

„Ale říkala jsi, že jsi se vzdala… no, dobrá. Nejprve se tedy se mnou poraď. Jak zní ta otázka?“

„Musím ji položit velmi opatrně.“ Váhala. „Je to tak zvaná hypotetická otázka. Raději jsem si ji napsala.“ Otevřela svou kabelku a prohrabovala se jejím obsahem. Revolver jí v tom překážel, a tak ho vyndala a položila si ho na kolena. Teprve potom její prsty nahmataly papír, který hledala, vytáhla ho z kabelky, rozložila a monotónním hlasem četla:

„Otázka pro Tylera Dillona: Jestliže se osoba rozhodne spáchat vraždu, z důvodů, které ona sama považuje za legitimní a ospravedlnitelné, a jestli nezamýšlí tento čin zapírat, ale naopak zamýšlí ho veřejně prohlásit a zamýšlí přiznat okolnosti jako obranu, pomohlo by, kdyby předem učinila místopřísežné prohlášení nebo něco podobného a uložila ho u svého advokáta, řekla mu o okolnostech, nebo by pro ni bylo lepší provést onen čin a říct svému advokátovi o okolnostech až po spáchání činu, až bude uvězněna?“

Poskládala papírek a vrátila ho spolu s revolverem do kabelky, zvedla oči k právníkovi a řekla: „Toť vše.“

Hleděl na ni strnule. Za chvíli řekl: „Dej mi ten papír, Del.“

Potřásla odmítavě hlavou. „Chci pouze tvou odpověď.“

Pořád na ni hleděl. „Kdes vzala ten revolver?“

„Patřil mému otci.“

„Je nabitý?“

„Ještě ne. Ale ráno jsem si koupila krabičku nábojů.“

„Ukaž mi ho.“

Potřásla hlavou.

„Koho chceš zastřelit?“

Opět potřásla hlavou.

Dillon vstal, obešel psací stůl a postavil se před ni. „Dal bych za to své pravé oko,“ řekl pomalu, „kdybych věděl, zda tě skutečně události vyvedly z rovnováhy, nebo zda zase zkoušíš hrát. Mám dobrý důvod si myslet, ať už máš herecké schopnosti nebo ne, že máš nezměrný talent dělat nádherné scény. Dal bych za to i pravou ruku.“

Delia trochu zvrátila hlavu, aby na něj dobře viděla. „Jednou jsi mi řekl, že jednou z možností pro klienta, který chce přednést problém advokátovi, aniž by kohokoliv zavazoval nebo kompromitoval, je položit hypotetickou otázku. Tak to dělám.“

Dillon zasténal.

„Nebo snad ne?“

Natáhl ruku. „Dej mi ten papír. I revolver.“

„Nedělej z toho dráma, Tyle.“ Držela křečovitě kabelku a její hlas poklesl. „Nechci nechat žádné stopy, to přece velice dobře chápeš.“

Hleděl na ni se sevřenými rty a přes její příkaz dramaticky oddechoval. Asi po minutě se vrátil ke svému stolu, posadil se na jeho hranu a profesionálně prohlásil: „Oukej, jsem tvůj advokát a tys položila hypotetickou otázku. V takovém případě bude má rada znít: všechny okolnosti je třeba napsat a předložit advokátovi, aby jim dal formu přísežného prohlášení. Nemělo by v tom být nic o úmyslu spáchat vraždu, pouze výčet okolností. Advokát je vázán svou přísahou prozradit jakoukoliv informaci, která se dostala do jeho držení, vzhledem k úmyslu spáchat zločin.“

Delia vstala. „Prozradit?“

„Správně. Předat ji.“

„Komu?“

„Příslušným orgánům.“

„Pak jsem udělala dobře, že jsem to udělala tou hypotetickou otázkou. Moc ti děkuji.“ A chtěla odejít.

Nechal ji dojít až téměř ke dveřím, potom však po ní skočil a chytil ji za ruku. „Delie! Del! Proboha…“

Trhnutím se osvobodila. Její hlas byl zdrcující. „Neříkala jsem ti, abys nebyl tak dramatický?“ A odešla.

Chvíli uvažoval, zda se nemá pokusit ještě jednou ji zadržet, ale neučinil tak. Pak uvažoval, jestli by ji neměl pronásledovat do haly, ale neučinil ani to. Místo toho počkal, až se za ní zavřou dveře čekárny, a pak se vydal opačným směrem a zastavil se u posledních dveří na chodbě. Již zvedl ruku, aby na ně zaklepal, když se dveře náhle otevřely a před ním stál mohutný muž v košili s červenými kšandami.

Zavrčel: „Chceš něco, Tyle?“

Při pohledu na mazaný a cynický obličej Phila Escotta si Ty uvědomil, že by měl raději uplatnit svou mazanost. A tak řekl: „Nic naléhavého. Chtěl jsem ti jen říct, že paní Cowlesová se zdá být spokojená. Právě byla u mne.“

„Dobře. Omluv mne. Mám moc práce.“ Starší společník se zase vrátil do místnosti.

Mladší společník se vrátil do své kanceláře a posadil se ke stolu. Seděl tam bez pohnutí skoro čtvrt hodiny a potom polohlasně zamumlal: „Je to herečka. Je tím jevištěm poblázněná. Nebo stoprocentně hraje. Nebo je dívka, kterou miluji, nevyrovnaná žalem, a která se dostala do problémů.“

Otočil židli, sáhl po telefonním seznamu, listoval stránkami, sledoval očima jednotlivé sloupce, až se u jedné adresy zastavil:

Detektivní agentura Cole, Virginia St. 109… 3656. Našpulil rty, uvažoval, nakonec seznam odhodil a záporně potřásl hlavou.

„To by nebylo dobré,“ mumlal si. „Je-li to jen nesmysl, udělal bych ze sebe blázna, a kdyby to byla pravda, bylo by to nebezpečné.“ Zabručel. „Ale co sakra dělat?“

Za pár minut opět sáhl po telefonním seznamu, listoval, prohlížel, mračil se, něco mumlal a nakonec do mikrofonu řekl. „Slečno Vineová, zeptejte se prosím na informacích na číslo Quinby Pelletta na Fresno Street. Zdá se, že není v seznamu.“

Zavěsil, hrál si s prsty, a když se opět ozval bzučák, sáhl po sluchátku. „Co? Že nemá telefon? Mě trefí šlak. Mockrát děkuji.“

Odložil sluchátko, sáhl po klobouku a zmizel.

2. KAPITOLA

Na zpáteční cestě ke svému autu nakoupila Delia pár drobností, nasedla a zařadila se do provozu. Krátce po dvanácté zatočila na příjezdovou cestu k domu Brandových na Vulcan Street, pouhý blok od řeky. Byl to nenápadný dům s velkým dvorem, který koupil její otec v době, když ještě byla miminkem. Cestou se zamračila na neudržované měsíčky, a než vešla do domu, přitáhla hadici a pustila postřikovač. Zasunula klíč do klíčové dírky, otočila jím a zjistila, že se jím nedá otočit, zmáčkla kliku a zjistila, že dveře nejsou zamčené. Ustoupila o krok a ztuhla. Chvíli nerozhodně stála, pak otevřela kabelku a vyndala revolver. Držíc ho v pravé ruce otevřela dveře levou a vstoupila do haly. Byla prázdná, ale odněkud slyšela hluk, a tak hlasitě zavolala „Je tady někdo?“ Když se ozval hlas, který jí byl nejbližší na světě, rychle strčila revolver do kabelky a šla kolem obýváku do kuchyně.

U elektrického sporáku stála pohledná mladá žena, asi o tři čtyři roky starší než Delia, a smažila si vajíčka.

„Co se děje?“ ptala se Delia.

Clara Brandová rozklepla vajíčko a oznámila, že „domácí strava je mnohem lepší než cokoliv, co lze…“

„Jistě, to já vím.“ Delia odložila svůj klobouk a kabelku. „Jak ses sem dostala?“

„Pěšky. Je to jen deset dvanáct minut.“

„Co to má vlastně znamenat?“

Clara pokrčila rameny. „Nic světoborného, jen nemám ráda ta rychlá jídla, a obědy, na které jsem zvyklá u Michneho, stojí víc než dolar, a tady dvě vajíčka a půl melounu přijdou na čtvrťák, a protože budu od soboty bez práce – ale na druhé straně nakonec ani nemusím. Jsem pozvána na čtyři k Attersonovi a Jackson mi velkoryse dovolil vybrat si tento týden libovolně dlouhou dobu na hledání nového místa.“

„To je velmi šlechetné,“ řekla Delia sarkasticky, když vyndávala kostku másla ze sáčku a ukládala ji do ledničky.

Clara se na ni usmála. „Co na tom hernajs záleží, platil mě bohatě víc než rok.“

„Neplatil by ti, kdyby to nebylo kvůli tátovi. Počkej, použiji tvou pánev. U Attersona nedostaneš žádný královský plat.“.

„To ne, bude to asi o hodně méně. Pokud to vůbec dostanu.“

„A všechny tvé úspory jsou pryč. Budeš se muset vzdát své cesty na pobřeží.“

Clara postavila svůj talíř s vajíčky na stůl v jídelním koutu a obrátila se podrážděně k sestře. „Sakra, ségro, nevidíš, jak jsem veselá a statečná? Samozřejmě, mé úspory jsou pryč, a banky tvrdí, že dům nevynese nic víc než na hypotéku, a strýček Quin je miláček a dobrák od kosti, ale z takového stejně nic nedostaneš, a naše máma byla naše nejdražší maminka, ale s rodinnými financemi dělala divy, pokoušejíc se o pomstu, která nikomu nic dobrého nepřinesla –“

„To nebyla pomsta!“ Delia, držíc v ruce lopatku na vajíčka, hleděla na svou setru planoucíma očima. „A i kdyby byla? Jsou horší věci než pomsta, to ti povím!“

„No jistě, jsou.“ Clara poklepala mladší sestře na rameno, když šla kolem pro sůl. „Ber to klidněji, Del. Ještě neumírám. Veselá a statečná.“ Posadila se ke stolu. „Pořád si myslím, že to bylo od maminky pošetilé, utratit tisíce dolarů, všechno co měla, a zastavit dům, aby mohla zaplatit tlupu detektivů, aby zjistili, kdo zabil taťku – zvlášť když stejně nic nenašli, i když to nebyla její vina. Ale byly to její peníze a její dům a opravdu nevím, proč o tom zase mluvím. Od té doby co umřela… bylo toho dost…“

Delia nechala lopatku spadnout na sporák a rozeběhla se ke své sestře. Vzala její hlavu do dlaní a přitiskla si ji na prsa.

Po chvíli Clara řekla: „Oukej, sestřičko. Vzpamatujme se. Nenechej připálit svá vajíčka, a než se posadíš, přines sklenici marmelády. Nevzdáváme to přece navždycky. To by nikomu nepomohlo.“

Další věta zazněla až za dlouhou chvíli a byl to čistě praktický návrh ze strany Delie na to, že by ji mohla cestou do školy vysadit u Jacksona.

Pendletonova šestitřídní škola byla dlouhá cihlová budova, postavená uprostřed prostorného štěrkového pozemku. Bylo po čtvrt na dvě odpoledne, když Delia vysedla ze svého auta a vstoupila do školní budovy. Kývla hlavou na několik učitelů, které potkala na chodbě, a došla do místnosti v přízemí –– velké místnosti bez lavic nebo psacích stolů, úplně bez nábytku, kromě jediného stolu, gramofonové skříně a páru židlí. Když odložila svůj klobouk a kabelku na polici v úzké, příčkou oddělené šatně, vrátila se Delia do hlavní místnosti, otevřela gramofon, vybrala jednu desku ze zásobníku na stole, položila ji na gramofon a vyměnila jehlu.

Otevřely se dveře a dovnitř vběhl houf dupajících nohou. Bylo jich asi čtyři nebo pět tuctů, spratků, andílků, výrostků, klacků, uličníků, jehňátek a divochů. I když mezi nimi byly velké rozdíly ve vzrůstu a čistotě, všichni vypadali na věk kolem devíti, deseti let. Nahrnuli se dovnitř. Potom se ve dveřích objevila velká žena se zpoceným čelem, kterým kývla na Delii a zmizela. Někde zazněl gong a Delia rozkázala: „Na místa! Všichni! Na místa!“

Začali se sami rovnat do řad a zástupů s překvapující účinností. Velikost místnosti dovolovala rozestupy něco přes jeden metr. Když všechny děti stály na svých místech, s pomocí několika napomenutí od Delie, a utišily se, řekla Delia hrdelním hlasem: „Dobré odpoledne, děti.“

A děti sborem odpověděly: „Dobré odpoledne, slečno Brandová.“

Přešla ke gramofonu. „Dnes odpoledne, jak jistě víte, budeme nacvičovat na závěrečnou besídku. Nejprve vám přehraji tu skladbu a zatancuji ji, potom ji přehraji znova a zkusíte si to samy. Musíme se snažit víc než minulý týden. Mnohem víc. Pozorně mě sledujte.“

Spustila hudbu, postavila se doprostřed před přední řadu, zvedla paže a začala se rytmicky pohybovat. Šedesát párů očí se na ni upíralo, některé zvědavě, některé chápavě, některé zoufale a několik i neuctivě.

Ta hlavní neuctivost se však neodehrávala v hlavní místnosti, ale v úzké šatně za příčkou. Vklouznout tam při vpádu armády nebylo nijak obtížné pro čiperné nohy, když bystré oči odhadly správný okamžik. A to právě učinili dva kluci, kteří se teď krčili v koutku, jeden s velkýma ušima hleděl přísně na druhého se zrzavými vlasy, s prsty potištěnými na rty. Ale jakmile začalo být slyšet hudbu, ruka spadla a kluk zašeptal svému společníkovi: „Už začali! Copak to neslyšíš? Už začali!“

Druhý kluk potřásl hlavou a šeptem zasyčel: „Nejprve to předvádí ona!“

„Ale i tak je vidím. Stojí tam! Stojí a čekají. Brzy začnou taky. Ach, opravdu začnou.“

Rudovlasý kluk přikývl a sykl: „Je to hrozné!“

Chvíli spokojeně dřepěli a šeptali, ale když jim začaly trnout nohy, postavili se. Ten s velkýma ušima dokonce opatrně po špičkách přešel malou místností k oknu, ale stáhnul se, když zahlédl venku nějaký pohyb. Když se za chvíli vrátil do svého rohu, držel něco v ruce.

„Cos tam sebral?“

„Kabelku slečny Brandové. Člověče, ta je ale těžká!“

„Kdes ji našel?“

„Tam na polici.“

„Co v ní je?“

Odpověď vyžadovala čin, ne slova, a tak se odhodlali k činu. Opět přikrčeni na bobku otevřeli kabelku.

„Kruci! Tahá s sebou bouchačku!“

Rudovlasý kluk ji vzal do ruky, zamířil do okna a vážně a zlověstně šeptal: „Peng! Peng! Peng!“

„Nech toho,“ přikazoval druhý. „Může být nabitý. Raději utři své otisky. Hej! Podívej na to! Víš co to je?“

„Ne. A nevíš to ani ty.“

„Co, že nevím? Potěžkej to. Jsou to náboje!“

Rudovlasý chlapec sáhl po balíčku. „Rozbalíme to a podíváme se.“

„Ani nemusíme. Jsou to určitě patrony. Na co by byla bouchačka bez patron?“

„Jsou v kabelce nějaké prachy?“

„Nevím a raději ani nechci vědět. Jsou místa, kde se smí prachy vzít, a jsou zase místa, kde se nesmí.“

„Ale no tak, jen pár drobných.“

„Ne, ne, pane. Hej, nech to ležet! Ale poslouchej. Ty patrony – můžeme je využít. Strč je do kapsy a po škole mi je dáš.“

„Na co by nám mohly být dobré.“

„Ukáži ti to, až na to přijde čas. Seber je.“

„Proč je nevezmeš ty?“

„Protože ty máš pevnější kapsy.“

„Když můžeme vzít náboje, proč bychom nemohli vzít i peníze?“

„Protože nemůžeme. Jedno je přijatelné a druhé není. Říkám ti, abys je vzal!“

Rudovlasý chlapec se ušklíbl, vzal krabičku s náboji a nacpal si ji do kapsy. Druhý přikývl a řekl: „Teď musíme všechno otřít. Můžeme použít tady to. A polož kabelku přesně na původní místo. A poslouchej. Nedotkni se kliky, otevřu sám. Musí to být v pravý okamžik.“

Rudovlasý kluk nevrle přikývl.

Čtyři dny v týdnu chodila Delia do škol na celé odpoledne, ale v úterý byla Pendletonova škola jedinou. Když skončila, odebrala se ke svému autu a odjela směrem k Main Street. Zatočila doleva a pokračovala, až přejela koleje. Po zabočení do Fresno Street objela další blok a zastavila se před dvoupodlažní budovou, která by už nutně potřebovala nový nátěr a další drobnou údržbu. V přízemí byl velký výklad, trochu vyvýšený nad chodník, jehož celou délku uvnitř zabíral obrovský hnědý medvěd, lízající své mládě. Delia mu však nevěnovala sebemenší pozornost, vyšla po čtyřech schodech, opřela se o dřevěné dveře a vešla dovnitř, svou kabelku držíc pod paží.

Místnost byla asi tak poloviční proti místnosti ve škole, zasvěcené rytmice, a byla také skoro stejně bez nábytku. Na dvou dřevěných policích, táhnoucích se po délce jedné stěny, stálo více než dvacet králíků ve všech možných polohách, jaké mohou tito ničitelé úrody zaujmout. Na podobných policích na dvou dalších stěnách stály sovy, tetřívci, divoké husy, sysli, veverky, orli, bobři a jiní současní obyvatelé okolní přírody. V jednom rohu, se zvednutou hlavou a rozšířenými nozdrami, stál jelen a proti němu jednoletý los. Na drátech visela od stropu rozvětvená větev a na ní se krčil dospělý, zuby cenící rys. Byli tam i medvídci, pelikáni a kojoti. Na zvýšeném pódiu uprostřed místnosti stála puma, půldruhého metru dlouhá, ocas zatočený k boku, čelisti zbarvené krví, a levou přední packou držela mrtvolu kolouška.

Delia se rozhlédla, postavila se vedle pumy a zavolala: „Haló!“

Odpovědi se nedočkala. Prošla tedy dveřmi do vedlejší malé místnosti, kde stál velký stůl s různými nástroji, balíky, krabicemi, s rozdělanou prací, a když ani tady nikoho nenašla, vrátila se do přední místnosti a zamířila ke schodům, vedoucím do horního patra. Když položila nohu na první schod, uslyšela za dveřmi nějaký hluk a uviděla otáčející se kliku. Jako blesk se sklonila a ukryla za losí kůži, visící přes zábradlí schodiště. Vstupující ji nemohl vidět, ledaže by šel ke schodišti. Ona sama měla škvírou mezi bokem a zadníma nohama losa rozhled po celé místnosti.

Viděla vstoupit muže ve středních letech, silně shrbeného, v košili s krátkými rukávy, v lehkém overalu a bez čepice, opálená tvář se leskla potem, prošedivělé vlasy. Po třech krocích od dveří se zastavil, rozhlédl se šedýma očima a přejel dlaní přes zadek mladého losa. Přešel k pódiu a poklekl, aby si prohlédl břicho vystavené pumy. Potom vyskočil jako střelen, skokem hodným vystavené pumy, když se ozval ten příšerný zvuk.

Postavil se, chvíli se rozhlížel a trochu chvějícím se hlasem řekl: „Všemohoucí bože. Sakra. Vylezte ven!“

Delia tedy vylezla, přiblížila se a postavila se na špičky, aby ho mohla políbit na tvář. „Už je to víc než dva roky, co jsem to naposledy udělala,“ řekla. „Ani nevím proč, ale slyšela jsem tě u dveří a stála jsem u schodů. Pořád ještě dovedu napodobit kojoti vytí. Dveře byly otevřené.“

Přikývl. „Šel jsem jen na roh zatelefonovat.“ Vytáhl z kapsy kapesník a otřel si tvář. „Asi by bylo lepší, kdybych si nechal zavést telefon – kdybych na to měl – nebo zamykal. Můj žaludek už není tak silný, jak býval. Málem jsem se po…“ Opět si otřel tvář.

„Mrzí mě to, strýčku Quine. Neměla jsem to dělat. Jsem už dost stará, měla bych to vědět. Co je s Noelem Cowardem? Ztrácí se mu vlasy? Mimochodem, měl by ses podívat na toho kojota u Kilbourna. Na jeho pravé rameno.“

Quin se podíval na pumu. „Ne, jeho srst je v pořádku. Jen jsem se díval na záplatu. Říkáš u Kilbourna. Stavím se tam.“ Přivřenýma očima si ji prohlížel. „Přišla jsi sem jen proto, abys mě polekala?“

„To ne, přišla jsem se tě na něco zeptat.“

„Chceš jít nahoru?“

„Tady dole je chladněji.“ Posadila se na okraj pódia s pumou, sundala si klobouk, opřela ho i s kabelkou o mrtvého kolouška a zahleděla se na špičky svých bot.

Quinby Pellett se posadil vedle ní a začal si opět otírat tvář.

Za chvíli Delia řekla: „Pořád se trápím kvůli mámě.“

„Ani se ti nedivím.“

„Chodím denně na hřbitov, každé ráno.“

„Já vím, měla bys s tím přestat.“

„Ty tam chodíš také, že?“

„No jistě.“ Pohlédl na ni a opět odvrátil zrak. „Už je mi téměř padesát a je přirozené, že jsem víc upnutý na minulost. Byla mou jedinou sestrou a neměl jsem žádné bratry. Ale ty jsi mladá. Kromě toho jsem bručoun a hřbitov je pro bručouny tím nejlepším místem. Ale ty by ses tím měla přestat trápit.“

„Možná. Máma asi taky, podle toho, jak ji sebrala ta událost s tátou. Ale její konec byl ještě horší. Pokoušel jsi se někdy vžít se do situace někoho, kdo se cítí tak hrozně, že nejenom uvažuje o sebevraždě, ale že ji i spáchá? Už jsi to někdy zkoušel? A byla to moje maminka, moje vlastní maminka!“

Pellett řekl drsně: „Byla to taky moje sestra, nebo ne?“

Delia se na něj podívala. Jejich oči se setkaly a opět odvrátily. Po chvíli řekla: „Mám také sestru. Je šťastná a statečná. Ztratila místo. Jackson ji vyhodil.“

„Neříkej. Kdy?“

„Včera. Má termín do sobotního poledne. To je neslýchané. Všechny peníze, které kdy získali, získali půjčováním peněz, hlavně táta, nebo ne?“

„Myslím, že ano. Myslím, že většinu toho udělal on. Proč ji vyhodil?“

„Povídal něco o tom, že je to hlavně pro její dobro, protože u něj to nemá budoucnost. To je výmluva. Půjdu za ním a ověřím si to. Ve čtyři má schůzku u Attersona a zajdu tam v době její nepřítomnosti. Proto jsem vlastně přišla, chtěla jsem tě poprosit, abys šel se mnou.“

„Za Jacksonem?“

„Ano.“

„A co bychom mu jako měli říct?“

„Připomeneme mu fakta a řekneme mu, že Claru nemůže propustit.“

Pellett potřásl hlavou. „On fakta dobře zná a jedním z nich je, že Claru propustit může. On a Lem Sammis vedou celý ten kšeft, nebo ne?“

Delia vybuchla. „Neměl by! Nemá na to právo!“

„Morální snad ne. Legální ano. Ale s takovými argumenty se u Dana Jacksona daleko nedostaneš, jestliže se už jednou rozhodl. A nic by nepomohlo, kdybych tam šel s tebou. Mám s ním sjednanou schůzku v jiné záležitosti a musím jít za ním sám. Mimochodem, není to Jackson, kterého se chystáš zastřelit, že ne?“

Delia se s trhnutím hlavou k němu obrátila. „Kdo ti co řekl?“

Strýc se na ni nevlídně podíval. „Mladší partner Phila Escotta. Dillon. Přišel za mnou, abych ti to rozmluvil. Říkal, že to myslíš vážně. Nezná tě tak dobře jako já. Pořád ještě máš revolver v kabelce?“

„Ano.“

„Dillon říkal, že jsi tvrdila, že je otcův.“

„Ano.“

„A pořád ještě nosíš válečné barvy?“

„Ano.“

Deliiny oči na něj zíraly stejně jako na Marvina Hoppleho za pultem. Pak řekla: „Myslíš si, že mne znáš, strýčku Quine?“

„Znám tě proklatě dobře. Cožpak jsem neviděl řadu tvých představení? Dillon chtěl vědět, zda si nemyslím, že jsi to jen hrála, a já mu řekl, že ne. Nikdy jsem tě neviděl předstírat. Ty se upneš na cíl jako prospektor, který se plazí starým tunelem, který ještě před tím nikdo nepropátral. Ale jeho utkvělá představa může skončit vyhladověním k smrti, zatímco tvá je pouze v tvé mysli. Jsi jako hypnotizovaná osoba, jenže ty jsi hypnotizovala sama sebe. Ale hypnotizovaný člověk nemůže být přinucen udělat něco skutečně násilného nebo nebezpečného, a stejně tak to nedokážeš ty. Můžeš přesvědčovat sama sebe a pobíhat kolem mávajíc revolverem a kupujíc náboje a strašíc mladé advokáty, ale když dojde k věci, dostaneš křeč do ukazováčku. Uvidíš.“

„To se opravdu uvidí,“ řekla Delia chladně.

Její strýc přikývl. „To je jeden z důvodů, proč lidi poblázníš; nezuříš a nekřičíš, pouze vydáváš klidná prohlášení. Většinou. Používáš víc oči než jazyk. Dám ti malý důkaz, že tě znám tak dobře, jak říkám. Já vím, koho se chystáš zastřelit.“

„Říkal jsi Jacksona.“

„Ach ne, to byl jen kec. Je to reverend Rufus Toale.“

Chvíli na něj užasle hleděla, pak vyskočila a zasyčela mu do tváře: „Ty… řekl jsi… řekl jsi…“

„Uklidni se, sakra. Sedni si.“

„Tys řekl Ty Dillonovi…“ zasyčela opět.

„Říkám to tobě a nikomu jinému. Naše rodinné záležitosti už byly dost často na titulních stránkách a nemám zájem, aby se tam objevily znovu.“

„Jak to víš?“

„Že to má být Toale?“ Pellett pozvedl svá kulatá ramena a opět je spustil. „Kdo jiný by to mohl být? Myslíš, že jsem neviděl, co se dělo v posledních dvou měsících matčina života? Možná jsem toho neviděl tolik co ty, ale stačilo mi to. Vím také, co se honilo tvou hlavou a že jsi si dupla a odmítla nechat ho modlit se na pohřebním obřadu, a bylo mi jasné, že si buduješ tu utkvělou představu. I když jsem ani netušil, že bys chtěla jít až tak daleko, že si koupíš náboje a tak. Ale když sem dnes Dillon přišel a řekl mi, na co se chystáš, samozřejmě mi to bylo úplně jasné.“

Delia byla pořád opatrná. „Neřekl jsi mu to, že?“

„Ne. Jen jsem mu řekl, že si s tebou při nejbližší příležitosti popovídám.“

„No, tak jsi to udělal.“ Delia udělala tři rychlé kroky, zastavila se, popadla svou kabelku a klobouk a zamířila ke dveřím.

Její strýc, aniž by vstal, volal za ní vyplašeně: „Proboha, Delie, poslouchej! Poslouchej, jen jsem řekl…“

Ale už byla pryč. Celou minutu seděl a díval se na dveře, které za sebou zavřela, pomalu vrtěl hlavou a potom opět zvedl kapesník a začal si otírat tvář.

3. KAPITOLA

Impozantní budova, do které šla Delia ráno navštívit Tylera Dillona, byla Nová Sammisova budova na Divoké ulici 214. Stará Sammisova budova, mnohem méně impozantní, kterou koupil mnoho let před tím, než dosáhl celostátního ekonomického a politického významu, stála naproti na Halley Street. Její přízemí okupovala The Haven, největší a nejoblíbenější herna ve městě. Vedle The Haven vedla za samostatným vchodem úzká chodba se stejně úzkým schodištěm do prvního patra, kde ještě užší chodba, tak tmavá i za dne, že cizí návštěvníci téměř museli ohmatávat zdi, nabízela dvoje dveře. Přední dveře měly na skleněné výplni starý zašlý nápis Evelina Mining Co., který tam starý Sammis zanechal ze sentimentálních důvodů, protože společnost dostala název v dávných dnech podle jeho ženy Eveliny, která kdysi umývala nádobí v jídelně v Cheyenne. Na zadních dveřích byl novější nápis bez označení funkce Sammis & Jackson. Asi uprostřed chodby stála stará dřevěná bedna, zpoloviny naplněná kousky rudy; některé byly menší než vajíčko, některé větší než mohutná lidská pěst. Stará vybledlá kartička, upevněná na bedýnce, vyzývala každého: Kusové stříbro – poslužte si na památku – Evelina Mining Co. Už to bylo možná dvacet let od doby, kdy tuto výzvu někdo přijal.

Když toho odpoledne Delia zaparkovala auto nedaleko staré Sammisovy budovy, vybrala si místo vzdálené asi padesát metrů, protože nechtěla parkovat přímo před budovou, i když tam místo bylo. Do čtvrté hodiny chybělo ještě dvacet minut a ona nechtěla, aby ji její sestra, odcházející na schůzku u Attersona, viděla. Také nechtěla do budovy vstoupit dříve, dokud si nebude jista, že Clara skutečně odešla, a tak seděla v autě s očima upřenýma na vchod do budovy. Asi po deseti minutách se Clara objevila a vydala se opačným směrem, kde zmizela v davu. Delia ještě asi minutu počkala a vystoupila.

Když byla na posledním schodu schodiště, ve tmavé horní chodbě, uvědomila si, že nemá kabelku. Zastavila se a zamračila. Věděla, že její mysl bloudí. Musí se soustředit. Ano, určitě ji vzala s sebou; když odcházela od strýce Quina; uvědomovala si, že v autě ležela vedle. Takže ji zřejmě musela nechat ležet na sedadle. Obrátila se, aby se pro ni vrátila, ale pak si to rozmyslela. Bylo jí horko a venku slunce pálilo ještě víc. Teď si přesně vzpomínala, že kabelka ležela na konci sedadla u dveří. Z chodníku ji nemohl nikdo uvidět a nikdo také nemohl šňupat kolem takové staré káry a hledat v ní cennosti. Šla tedy ke dveřím v zadní části chodby. Před jejich otevřením se na chvíli zastavila a zadívala se na nápis na tabulce; vzpomněla si na časy, kdy na ní místo Sammis & Jackson stálo ještě Brand & Jackson. Potom si uvnitř uvědomila hlasy, zvláště jeden z nich, zlostí zvýšený. Takže Jackson není sám. Ale věděla, že Clara to být nemůže, a tak zmáčkla kliku a vstoupila.

Ocitla se v malé místnosti s jedním oknem a psacím stolem, kde zřejmě sedávala Clara. Místnost teď byla prázdná, ale otevřenými dveřmi do vedlejší místnosti pronikal rozčilený mužský hlas: „… a vyženu tě z Wyomingu a uvidíme, jak se ti to bude líbit! A když na to nebudou stačit skandály, a ty víš, že jich je dost, zkusím něco jiného, co zabere!“

„No tak, Dane, vzpamatuj se…“

„Přestaň mi říkat Dane! Jmenuji se Jackson! Pro tebe pan Jackson! Budeš se držet…“

Delia se vmísila do jejich rozhovoru: „Promiňte, ale slyším vás!“

„Kdo sakra jste?“ ozval se hlas a za chvíli se ve dveřích objevil nějaký muž. Byl to muž samá kost a svaly, vysoký, mezi čtyřicítkou a padesátkou, s jizvou přes levé oko, která mu dodávala poťouchlý výraz. „Ach, to jsi ty,“ řekl, když uviděl Delii, a jeho hlas se zklidnil, „co chceš?“

„Počkám.“

„Oukej, tak jdi ven a počkej. Nebo si sedni tady, je mi to fuk.“

„Nemusí čekat.“ Kolem něj se do menší místnosti protáhla žena, tak aby se ho ani nedotkla. Byla to Wynne Cowlesová, vypadající stejně klidně jako její hlas. „Ach, slečna Brandová. Jak se máte? Změnila jste svůj názor ohledně té uzdy?“ Obrátila se k Jacksonovi. „Tu schůzku, kterou mám dnes večer, dodržím. Ještě nikdy jsem nebyla odnikud vyhnána, kromě jediného hotelu v Římě, a to bylo proto, že budova hořela.“

Poklepala Delii na rameno a řekla: „Hodná holčička. Líbíš se mi.“ Otevřela dveře a odešla.

Jackson chvíli hleděl na dveře a pak řekl: „Rozřezal bych ji na malé kousky a hodil pelikánům.“

„Kdybych byla pelikán, nejedla bych to,“ namítla Delia.

Přenesl svůj pohled na ni. „Nazvala tě hodnou holčičkou. Doufám, že jí také jsi. Pojď dál a posaď se.“

Prošel dveřmi a Delia ho následovala. Druhá místnost byla větší, vkusně vybavená nábytkem; kromě psacího stolu, půl tuctu židlí a řady polic a skříněk obsahovala i velký sejf a tři plivátka. Když se posadili, Delia proti němu u psacího stolu, podívala se mu do očí a řekla: „Claru nemůžete propustit.“

Chvíli na ni udiveně hleděl a pak se ušklíbl. „Kruci, děvče,“ protestoval, „už jsem ji propustil!“

„To já vím. Takže ji zase vezmete zpátky.“

„Kdo to tvrdí?“

„Já.“

„To nestačí. Nemáš ještě ani volební právo.“

„Promluvím si o tom s panem Sammisem.“

Zamračil se. „To bych ti neradil.“

„Přesto to udělám.“

„Jen do toho. Tuto kancelář řídím já. Poslala tě Clara?“

„Ne.“ Delia si sundala klobouk a v ruce jím pohupovala. „Přišla jsem sama od sebe. Přišla jsem, protože se chystám udělat něco… důležitého, a chci to nejdřív vyřídit tady. Clara tady bude pracovat tak dlouho, jak sama bude chtít. Má nárok na mnohem víc než jen na práci. Vy a pan Sammis jste nadělali tisíce a tisíce dolarů, možná miliony, z půjčování peněz a zásob prospektorům, a všechno to udělal její a můj otec. Byl při tom zavražděn. Všichni říkají, že mu nesaháte ani po kolena, že na to nemáte hlavu a že nedokážete řídit prospektory tak, jak to uměl on. Ti, co tomu rozumí, říkají, že to Clara dělá za vás. Byla to práce jejího otce, ona ji má také ráda a bude ji dělat, i kdyby neměla dostat zaplacenu ani polovinu toho, co si zaslouží.“

„Dobrý bože!“ Jacksonův hlas se přizpůsobil poťouchlosti, kterou mu dávala jizva. „Jsi opravdu milá holčička! To tedy ano. Kdo jsou ti všichni, kdo říkají, že jsem k ničemu?“

Delia mávla rukou. „Jen jsem se o tom zmínila. Ale co se toho týče, nikdy jste nestál za nic. Často jsem to slyšela otce říkat, když nevěděl, že poslouchám.“

„Nepochybuji o tom. Ale to není dobré svědectví, víš? Nepřípustné. Tvůj otec je mrtev.“

Delia zbledla. Uchopila střechu svého klobouku a mačkala ji v rukách. Za chvíli chladně prohlásila: „To dobře vím. Ale toto byste měl vědět. Měl byste vědět, že na všech seznamech lidí, kteří mohli zabít mého otce, který pořídila, a na všech seznamech detektivů, které najala, i na seznamu, který jsem udělala já, je vaše jméno.“

„Ani o tom nepochybuji.“

Pořád ještě mačkala klobouk. „Takže?“

„Takže co?“ ušklíbl se. „Podívej, Delie. Možná jsi hodná holčička, ale jsi trochu blázen a vždycky jsi byla. Co se týče tvé matky, otcova smrt ji trochu pomátla a už se z toho nikdy pořádně nevzpamatovala. Nikdo v tomto státě neobdivoval Charlieho Branda více než já. On mě moc rád neměl, ale já jsem ho obdivoval, a dokonce jsem ho měl i rád. Neměl jsem žádný důvod nebo touhu ho zabít. Když byl naživu, řídil lichvářskou část tohoto obchodu a to vyhovovalo všem, včetně mne. Ale teď to řídím já, třeba i s chybami, ale je to tak. Clara prospektory nezvládá. Říká-li něco jiného, lže. Je jen sekretářka a účetní a moc dobře spolu nevycházíme. Když tu byl ještě tvůj otec, bral si každý rok svůj podíl, a jestli téměř všechno rozházel, není to má vina; při všech svých ctnostech měl bohužel tuto slabost. Nedlužím nic ani Claře, ani tobě, je to chytrá dívka a může pracovat stejně dobře, ne-li lépe, někde jinde, jen když se do toho pustí. V sobotu odtud odchází.“ Delii se vrátila barva do tváří. „Chcete tím říct, že ani neuvažujete…“

„Clara odchází v sobotu v poledne,“ řekl Jackson neústupně.

„Potom musím jít za panem Sammisem. Musím to dnes vyřídit.“

„Dej se do toho.“ Jackson se na ni zamračil a dodal: „Ale byl bych radši, kdybys za Sammisem nechodila.“

„To je mi jasné. A budete si to přát ještě víc, až se vám ozve. Je to můj kmotr, i Clařin.“

„Ach, já se žádných následků nebojím.“ Jackson se pořád ještě mračil. „Může být tvým kmotrem, ale je také mým tchánem. Sám jsem hodně myslel na vliv, jaký to může na Claru mít. Co ona potřebuje a na co se opravdu hodí…“ Náhle se zarazil a pozorně se zaposlouchal. „Co to bylo?“

Delia to slyšela také – hluk z chodby, jako by se po schodech kutálel pytel brambor.

Jackson vstal. „Omluv mne, holčičko, musím se jít podívat.“

„Stejně už odcházím.“ Delia vstala také, nasadila si klobouk a šla za ním přes malou místnost na chodbu. Bylo tam takové šero, že chvíli nic neviděli. Jackson se chvíli rozhlížel, potom přešel ke schodišti a z podlahy zvedl nějaký malý tmavý předmět. Když se ho Delia zeptala, co našel, jen zamumlal. „Nic, jen kus rudy z té staré bedny. Jak se to sem dostalo?“

Držel kámen v ruce a sestupoval ze schodů. Když byl asi v polovině, uslyšela Delia jeho výkřik, ale neviděla jeho příčinu, protože jí bránil v rozhledu. Zrychlil krok, a když Delia došla dolů, skláněl se už nad jakýmsi mužem, ležícím na podlaze dolní chodby. Jednu nohu měl zkroucenou pod sebou, druhou nataženou a její chodidlo spočívalo na posledním stupni schodů. Delia se zastavila na třetím schodu, svírala zábradlí, kousala se do rtů a pozorovala Jacksona, snažícího se prsty zjistit mužův tep. Pak se Jackson se zamumláním zvedl. „Je v pořádku.“ Když si Delia lépe prohlédla nataženého muže, po jehož tváři stékala od ucha krev, zašeptala: „Strýček Quin!“, překročila nataženou nohu a klekla si na špinavou podlahu.

Jackson opakoval: „Je v pořádku. Pusť, ať se podívám.“ Podřepl si vedle ní, aby prohlédl mužovu hlavu, a za chvíli zamručel: „Vypadá to, jako by ho někdo praštil tím kamenem. Kam se poděl?“ Rozhlédl se, našel kámen, který odhodil, a sáhl po něm.

„Tolik krve! Není mrtvý, že ne?“

„Sakra, není. Je to jen pár kapek. Je v bezvědomí, to ano, ale do smrti má daleko. Počkej s ním tady chvilku a jen s ním nezačni třást, může mít něco zlomeného.“

Otevřel dveře na ulici a zmizel. Delia, pořád ještě klečíc, vytáhla z kapsy kapesník, chvíli váhala a pak mu začala otírat ze spánku krev. Na několika místech byla kůže proražená roztřepenými hranami kamene.

„Strýčku Quine!“ hovořila naléhavě. „Strýčku! Strýčku Quine!“ Potom si všimla, že se jeho oční víčka zachvěla. Opět se zavřela a znovu otevřela. Pohnul hlavou, něco mumlal, opět pohnul hlavou a pak ji spatřil.

„Co… co proboha… co to děláš?“

„Jsi zraněný, strýčku Quine.“ Položila mu ruku na rameno. „Lež klidně.“

„Co se stalo?“

„Nevím. Klidně lež. Pan Jackson se za chviličku vrátí… už je tady…“

Dveře se otevřely. Jackson měl v ruce džbán s vodou a za ním vešel dobře živený malý muž s kamennou tváří – tváří dobře známou mezi návštěvníky The Haven, protože tam pracoval jako zástupce vedoucího.

Quinby Pellett, pokoušející se posadit, se ptal: „Co to má znamenat? Co se sakra stalo?“

„Ach, už jsi se probudil.“ Jackson se na něj ostře podíval. „Nerozčiluj se, Quine, můžeš mít prasklou lebku. Poslal jsem pro doktora a policajta. Volají od vedle.“

„Poldu? Hej, co se…“ Pellett si sáhl na hlavu a zděšeně se díval na krev na svých prstech. „Jak moc jsem zraněný?“

„To nevím, ale myslím, že to nebude nic hrozného. Dostal jsi jednu do kebule a spadl jsi ze schodů.“

„Kdo mě praštil, ty?“

„Ne, byl jsem v kanceláři s Delií, když se to stalo. Proč bych tě měl praštit, z cvičných důvodů?“

„Nevím.“ Pellett pomalu pohyboval hlavou a očima. „Ach, Delie. Ty jsi tady. Neříkala jsi, že se sem chystáš? Jistě.“

„Měl bys klidně ležet, strýčku, než přijde doktor.“

„Určitě jsi sem chtěla jít. Já také.“ Opět otočil hlavu. „Nepřišel jsem sem potkat se tady s tebou?“

Jackson přikývl. „Asi to tak bude. Zřejmě jsi chtěl. Jak daleko jsi došel? Až nahoru na schody?“

„Ano. Asi ano. Šel jsem nahoru a byl jsem skoro nahoře – hej!“

„Co se děje?“

„Takže jsem byl udeřen tam, nahoře na schodech!“

„Myslel jsem si to. Kdo tě udeřil?“

„Jak to mám, sakra, vědět?“

„Nikoho jsi neviděl ani neslyšel?“

„Měl by klidně ležet, než přijde doktor,“ naléhala Delia.

Dveře se rozletěly a vešel muž v uniformě policejního seržanta. Pokývl na Delii a ostatní a s úšklebkem se podíval na muže, sedícího na podlaze.

„Co se děje, Quine?“ zeptal se. „Děláš svůj malý výzkum o zemské přitažlivosti?“

O čtvrt hodiny později, v Jacksonově kanceláři, se seržant vyptával Delie na pár podrobností, aby si potvrdil Jacksonovu výpověď. Doktor obvázal jejímu strýčkovi hlavu a potvrdil, že pravděpodobně není vážněji zraněn. Strýc trval na tom, že se cítí natolik dobře, že tam zůstane a že si vyřídí záležitost, kvůli které přišel. Delia tedy odešla.

Nasedla do auta a zamířila na jih do údolí mimo město. Útok na jejího strýce a pohled na něj, ležícího bezvládně se zkrvavenou hlavou, značně pocuchal její nervy a narušil její myšlenky, takže byla daleko mimo město, než si vzpomněla podívat se po své kabelce. Pohlédla na vedlejší sedadlo. Kabelka tam nebyla.

Vůz prudce změnil směr a málem sjel do příkopu. Trhnutím ho vrátila na silnici, zpomalila, zajela na rozšířené místo u silnice a zastavila. Hledala za sedadlem, pod ním, mezi sedadly a dveřmi, na podlaze – nic. Kabelka byla pryč!

Seděla za volantem, zuby sevřené a přemýšlela. Byla si absolutně jista, že nechala kabelku ležet v autě, když šla do Jacksonovy kanceláře. Nějaký kolemjdoucí ji ukradl. Byla neschopný blázínek, odjakživa, a navždycky jím zůstane.

Zbraň patřila jejímu otci. Chtěla, absolutně a z celého srdce, ji použít pro odplatu rodiny Brandových za nešťastnou zlobu, která zabila jejího otce a dohnala matku k sebevraždě. Opravdu to chtěla udělat. Její zuby se sevřely ještě pevněji. Chtěla a chtěla!

Ať si říká Ty Dillon, co chce. Ať si říká strýček Quin, co chce. O tom, že dostane křeč do ukazováčku. Smrtelně se mýlili.

Ale ona nechala svou kabelku, se zbraní v ní, na sedadle auta, zaparkovaného na ulici a nevrátila se pro ni. Něco takového mohl udělat jen nerozumný blázen. A co teď? Otcův revolver, jí vybraná zbraň, byl pryč. Co dál? Mělo se to stát dnes večer. O tom se neodvolatelně rozhodla. Co teď? Její čelisti, bolavé od stisknutí zubů, se začaly chvět. Co teď? Hlavu sklonila k volantu, obličej položila na zkřížená předloktí a začala plakat. Neplakala už od matčiny smrti. Plakala tiše, ne křečovitě, ale každou chvíli se její ramena zvedla, jak její pobouřené plíce vyhlašovaly ultimátum – kyslík nebo smrt. V tom zoufalství a bolesti dané chvíle, kdy míjející auta zpomalovala, aby si ji mohla lépe prohlédnout, by možná dala přednost smrti, ale příroda k realizací takového rozhodnutí vyžaduje něco silnějšího než pouhou přednost ve výběru.

Když se konečně narovnala, byla její tvář i předloktí mokrá. Nevšímala si toho. Nezodpověděla si sice otázku, co dál, to může nechat na pozdější dobu, teď musí vyřídit jinou naléhavější záležitost. Odbrzdila, zařadila rychlost a auto vystřelilo.

Deset mil dál opět zpomalila a zahnula doprava na štěrkovou, dobře udržovanou cestu. Na okraji veřejného pozemku projela pod obrovským kamenným obloukem, na němž bylo vytesáno: Ranč Cockatoo. Cockatoo bylo jméno restaurace v Cheyenne, kde Lemuel Sammis našel před dávnou dobou svou Evelinu. Když bohatý Sammis koupil tisíc nejžádanějších akrů půdy v tomto údolí a postavil tam zámeček, nazval ho Ranč Cockatoo; někteří lidé škodolibě říkali, že tím chce připomínat své ženě její nízký původ, ale nebyla to pravda. Lem Sammis byl jemným a citlivým člověkem. Je pravda, že na své cestě k vrcholu odstrčil stranou mnoho mužů, nemálo jich zlomil a nikdy neměl žádné výčitky svědomí, ale nepochybné bylo, že byl citlivý.

Květiny kvetly, postřikovače stříkaly, trávník byl postříhaný a pěkně zelený.

Delia nechala auto stát na štěrkové cestě asi třicet metrů od domu a vydala se na cestu pěšky. Přiběhla k ní malá smečka psů. Žena se třemi podbradky, vážící nejméně sto kilo, se přestala pokoušet dosáhnout na šeříkovou větev a zakřičela na psy. Delia k ní přišla a potřásla si s ní rukou.

Byla to Evelina. „Už jsem tě léta neviděla,“ prohlásila, prohlížejíc si Delii. „Nad čím jsi brečela?“

„Ále nic. Přišla jsem za panem Sammisem.“

„Nejdřív si dáme šálek čaje. Jestliže jsi brečela, potřebuješ to. Pojďme na terasu. Ale, no tak. Jedna z mála věcí, které se mi tady líbí, je obřad odpoledního čaje. Dáme si k němu krocaní sendviče a tomatový salát.“ Zakřičela vysokým hlasem: „Pete!“

A objevil se malý Číňan.

Delia, ke svému vlastnímu překvapení, byla schopna jíst. Sendviče i salát byly vynikající. Z domu vyšel sám Lemuel Sammis a přisedl si k nim, doprovázený unaveně vypadajícím mužem, ve kterém Delia poznala státního inspektora veřejných prací. Skutečnost, že paní Sammisová obstarávala většinu rozhovoru, jí vůbec nebránila v jídle. Delii se začalo zdát, že hrozí kolize čaje s večeří.

Sammis dokončil třetí sklenici aperitivu a zvedl se. „Chtěla jsi se mnou mluvit, Dellie? Pojďme dovnitř.“

Delia ho následovala. Byl jedinou osobou, kromě jejího otce, která ji kdy nazývala Dellie. V pokoji s ozdobným psacím stolem a čtyřmi jeleními hlavami, vycpanými jejím strýčkem Quinem, se posadila a podívala se mu do obličeje. Vypadal jako indián, se svou hubenou starou tváří, drsnou vyschlou pokožkou, pozorné oči schované za vrásčitý ochranný val před krutým a jasným sluncem. Strčil palec a ukazováček do malé kapsy na flanelových kalhotách a vytáhl malý váleček, zřejmě zlatý, vypadající jako rtěnka; sundal víčko, zatřásl pouzdrem nad dlaní a vypadlo brčkové párátko. Když s ním pracoval, vypadaly jeho zuby bílé jako zuby kojota.

„Krocan hrozně leze do zubů, víc než kuře nebo hovězí,“ oznamoval. „Vypadá to na kostičku nebo co.“ Ukazováčkem sestřelil zbytky z hrotu párátka. „Co tě trápí, Dellie? Musím dodělat nějaký důležitý obchod tam s tou napodobeninou mužskýho.“

„Clara.“

„Co s ní je? Je marod?“

„Ztratila práci. Jackson ji vyhodil.“ Ruka starého muže se zarazila v půli pohybu; párátkem mával jako miniaturní dýkou. „Kdy?“ zeptal se.

„Včera. V sobotu končí.“

„A proč?“

„Jackson říká, že spolu nevycházejí a že pro ni bude lepší někam odejít. Mluvila jsem s ním dnes odpoledne a to je vše, co mi řekl. Můj dojem je, že se někdo chce na to místo dostat, nevím kdo a taky mě to nezajímá. Ale víš, že si celá země povídá o jeho – oblibě žen.“

Lem Sammis vypadal trochu nesvůj. „Ve tvém věku, Dellie, bych myslel, že takové řeči…“

Delia se nepatrně usmála. „Já vím, pane Sammisi, že jste puritán, a neměla jsem o tom mluvit. Myslela jsem si to, že nevíte o propuštění Clary, a když jsem pohrozila Jacksonovi, že si o tom s vámi promluvím, a když on řekl, že by bylo lepší, kdybych to nedělala, byla jsem si tím docela jista. Také říkal, že on je šéf a že on vede firmu, což mi připadlo komické, protože jsem si vždy myslela, že skutečným majitelem jste vy, i když tabulka na dveřích hlásila Brand & Jackson.“

„Tak on je šéf, jo?“

„To aspoň tvrdil.“

Sammis se opřel ve své židli dozadu, nadechl se otevřenými ústy, stejnou cestou vzduch vyfoukl, jako kdyby se otevřel ventilek dobře nafouknuté pneumatiky. Trvání onoho zvuku svědčilo o kapacitě jeho plic. Jeho oči za barikádou byly pořád očima starého hráče pokeru.

„Dellie,“ požádal, jako by ji žádal o laskavost, „řekneš mi laskavě něco? Vysvětlíš mi, jak moje a ženina dcera Amy mohla narazit na takového lumpa, jako je Dan Jackson?“

„To tedy nevím, pane Sammisi.“

„Já také ne a nikdy se to už nedozvím.“ Starý muž se zamračil na párátko a zkřivil rty.

Za chvíli se Delia odvážila připomenout: „A co s Clarou…“

„Jistě, Clara. Jak se opovažuje vyhodit dceru Charlie Branda! Fakt je, že jsem se rozhodl nechat podnikání. Už je mi skoro sedmdesát a je to pořád jen boj s bandou srabů, včetně té ženské jak-se-jmenuje, přeplácející mé muže. Slyšel jsem, že se zase vrátila s novým rozvodem. Už to ani nestačím sledovat.“

„Snad nechcete zavřít kancelář!“ zvolala Delia vyděšeně.

„Ne, doufám, že ne. Nenávidím myšlenku, že by se ta stará kancelář navždy zavřela. Je pravda, pověřil bych tím Claru, jen kdyby mě napadlo, co udělat s Jacksonem. Možná bych mu mohl svěřit půjčování loděk na jezeře Pyramida.“

„Takže Clara nebude propuštěna?“

„Nebude. Ne, madam. Setkám se s Danem ještě dnes nebo pravděpodobněji zítra.“ Vstal. „Už bude šest a nechci, aby tu ten chlápek zůstal na večeři. Trápí tě ještě něco, Dellie?“

„Ano. Ráda bych, aby se mi dostalo satisfakce – mám zvláštní důvod, proč chci, aby se to stalo ještě dnes. Osobní důvod. Já samozřejmě vím, že na to dohlédnete, když jste to slíbil – ale kdybyste mohl napsat kratičkou zprávičku, pouhý řádek, chtěla bych ji sama zanést Jacksonovi. Mohla bych to napsat na psacím stroji, kdybyste chtěl, a stačilo by to podepsat…“

Sammis na ni zakdákal. „Proč, ty jedno zpropadené malé dlouhonohé kůzle? Nevěříš mi, co? Myslíš, že by mi to Dan mohl rozmluvit?“

„Ne, to ne,“ protestovala Delia, „určitě ne! Mám pro to čistě osobní důvod!“

Zvědavě se na ni podíval. „Chceš tím říct, že máš něco osobního s Danem Jacksonem?“

„Ach, bože, to ne, nic osobního s ním. Jen osobního.“

Chvíli se na ni díval, potom se posadil k psacímu stolu a sáhl po listu papíru. „No dobrá, napíši to tak jasně, aby tomu rozuměl,“ řekl a začal psát.

4. KAPITOLA

Delia se dostala z ranče Cockatoo až skoro v sedm hodin a i tehdy jen s velkými potížemi, díky Evelininu naléhání, aby zůstala na večeři. Než zajela na dálnici, přišpendlila si dopis od Sammise pod šaty, k prádlu. Do kabelky ho stejně dát nemohla, protože ji momentálně neměla, a nechtěla ho svěřit přihrádce v přístrojové desce, protože ta nešla zamknout a ona se chtěla ještě stavit na hřbitově.

Začínalo se ochlazovat, jak slunce pomalu mířilo za hory.

Otázka ‚co teď?‘ stále čekala na svou odpověď, a právě proto, napůl podvědomě, šla na hřbitov. Jela asi dvacet minut a těsně před tím, než dojela do Cody, odbočila na vedlejší silnici, aby město objela. Když dojela k bráně hřbitova, vystoupila a raději šla pěšky, protože brána pro auta se při západu slunce zamyká. Ze hřbitova právě vyjížděla dvě auta, jinak nikdo poblíž nebyl.

Hroby otce a matky se skromnými náhrobky ležely těsně vedle sebe, místo bylo čisté a důstojné, s trávníkem, kytičkami a čtyřmi stále zelenými keříčky. Delia si přečetla nápisy na pomníčcích, což dělala při každé návštěvě, chvíli postála a pak se posadila na kraj trávníku a sundala si klobouk.

Seděla tak skoro dvě hodiny.

Odpověď pořád nepřicházela. Objektivně uvažováno, mohlo by se jevit přitažené za vlasy, snad dokonce komické, že někdo, kdo se rozhodne k tak mimořádné pomstě, jako je vzít někomu život, může být úplně vyveden z rovnováhy krádeží kabelky z auta, ale asi tomu tak opravdu bylo. Jistě bylo možné si koupit nebo půjčit jiný revolver, nebo použít nůž nebo zvolit jinou použitelnou metodu. Ale Delia nedokázala soustředit svou mysl na praktické řešení této otázky, i když právě na tomto místě před několika dny vykrystalizovalo její původní rozhodnutí.

Její myšlenky bloudily. Vzpomínala na dobu před dvěma lety, jak se uprostřed noci u nich objevil Lem Sammis, jak šel s matkou do přední místnosti a jak se matka zhroutila a jak se obě dívky teprve ráno dozvěděly, že jejich otec byl zavražděn v prospektorském srubu v dalekých horách Silverside. Vzpomínala si, jak viděla otce v rakvi a matku opět zhroucenou; a potom na ty deprimující měsíce, nevýslovně smutné, protože matka nemohla zapomenout a nenechala zapomenout ani své dcery. Teprve téměř po dvou letech se matka začala zdát být ochotna spustit oponu a připustit si realitu dneška a pravděpodobnost zítřka; jednoho večera se dokonce zasmála historce, kterou odněkud Clara přinesla; a pak, po třech měsících, přišlo nové neštěstí, zákeřné, postrádající brutální okamžitost kulky v srdci, nicméně stejně smrtící. Delia nikdy nepředstírala, a nepředstírá ani dnes, že vlastně toto zlo nechápala, jen věděla, že existuje a určitě viděla svýma vlastníma očima jeho důsledky, protože to byla ona, která šla onoho rána před měsícem do ložnice, poté co Clara odešla do kanceláře, a našla svou matku mrtvou, otrávenou v noci vlastní rukou.

Delia zavřela oči a v duchu četla dopis, který matka zanechala a který teď byl uložen doma ve skříni. Pamatovala si každé slovo a její hrdlo se stahovalo. Matčin strach z neštěstí byl tak velký, že se ani nepokusila proti němu bojovat, ani v tom rozloučení s dcerami; dopis se ani nezmínil o reverendovi Rufusu Toaleovi. Nicméně Delia i Clara o něm věděly. A přesto, pouhé dva týdny poté, co matku pochovaly, Clara dovolila Toalemu vstoupit do jejich domu a hovořila s ním! A znovu a znovu! A odmítla Delii s vytáčkami, když se jí to pokusila rozmluvit.

Delia se zachvěla chladem.

Otevřela oči. Na cestičce slyšela zvuky kroků, ale nevěnovala tomu pozornost, předpokládajíc, že je to hřbitovní hlídač na své pravidelné pochůzce. Byla už téměř tma a uvědomila si, že Clara už může mít o ni starost, a navíc měla ještě něco vyřídit. Přesto nechtěla odejít. Existovala-li někde odpověď, musela být tady. Před tím vždycky chodila na hřbitov ráno, ale teď, když poznala hřbitov za večerního šera, změní svůj zvyk. Bylo to víc… bylo to lepší, bez svítícího slunce, s přicházející nocí, s chladivým vzduchem a tichým přítmím, připravujícím se zahalit hroby…

Najednou si uvědomila, že se kroky přiblížily a zastavily se. Když začala otáčet hlavu, aby se podívala na vetřelce, ozval se nad ní hluboký, melodický hlas.

„Dobrý večer, slečno Brandová.“

Vyskočila a hleděla do tváře reverendovi Rufusu Toalemu.

Svůj směšný slamák, který nosil v zimě i v létě, držel v ruce, prameny černých vlasů bez známek šedin vlály na jeho vysokém čele a nepatrné sevření a zkroucení jeho rtů, zřejmě navyklé, by neuctivý nebo zlý jazyk mohl nazvat falešným úšklebkem.

„Pochválen Pán Bůh,“ řekl.

Delia se celá začala třást.

„Ještě jsem vás tady nepotkal,“ řekl. „Myslím od odchodu vaší maminky, i když vím, že sem chodíváte. Mé povinnosti vůči živým, pro Jeho slávu, mi zaberou celý den, takže sem mohu přicházet pouze večer. Neumožňujete mi s vámi si promluvit, mé dítě, i když mám pro vás zprávu. Mohu vám pomáhat, můžeme si navzájem pomáhat, pomocí Jeho laskavosti, síly, dobroty a moudrosti. Vy přicházíte, obávám se, na toto místo odpočinku těžce zkoušené ženy, vaší drahé matinky, hlavně se zármutkem z jejího odchodu, ale já sem přicházím pro sílu.“ Napřáhl k ní ruku, v níž nedržel klobouk. „Rád bych vás zavedl…“

„Táhněte odtud.“ Delia si myslela, že křičí, ale ve skutečnosti byl její hlas byl tichý, monotónní. „Zmizte – vy – táhněte odtud…“

Pak si to uvědomila. Nemohla ho zastřelit, protože neměla revolver. Nemohla se ho ani dotknout – nemohla dělat vůbec nic. A tak se náhle prosmýkla kolem něj, na cestičku, zanechávajíc svůj klobouk na trávě vedle matčina hrobu, a utíkala pryč. Její heroické odhodlání k odplatě se změnilo v grotesku; zbrklý vyděšený noční útěk hřbitovem. Párkrát klopýtla, ale vzpamatovala se a bez dechu doběhla k bráně.

Chvíli seděla v autě, celá se třásla, až si uvědomila, že by mohl přijít on, a tak nastartovala motor a rozjela se směrem ke Cody.

Jízda ji trochu uklidnila. Řídila ráda. Naučil ji to její otec a zvládla to dokonale. Hodiny na přístrojové desce ukazovaly 21.50, když dojela do obytné čtvrti. Uvažovala, zda má zatelefonovat domů, nebo jet na Vulcan Street a zastavit před domem, ale to by znamenalo jet dva bloky od Jacksonovy adresy – a kromě toho, až se potká s Clarou, chtěla už být schopna oznámit jí hotovou věc. Takže když dojela na Blacktail Avenue, zatočila doleva a za další minutku zastavila u chodníku před domem číslo 342.

Odepnula si na šatech tři knoflíky, vydolovala Sammisův dopis a opět se upravila. Vypnula světla, vystoupila a vydala se po cestě ke dveřím domu; ale zastavila se, když ji přejela záře reflektorů a na příjezdovou cestu zatočilo nějaké auto, zachrastilo na štěrku a zastavilo vedle ní. Slyšela, jak se otevřely dveře auta a ženský hlas zavolal:

„Haló, jsi to ty, Jean?“

„Ne! To jsem já, Delia Brandová.“

„Ach!“ Černá skvrna, šála a bílá skvrna obličeje se přiblížily přes trávník. „Nějaké překvápko?“

„Přišla jsem za vaším mužem.“

„Potom se obávám, že překvapení bude na vaší straně. Není doma. Je v kanceláři.“

Delia se ohlédla na dům.

„Já vím,“ řekla Amy Jacksonová, rozená Sammisová. „Světla jsou rozsvícená. Nechávám je rozsvícená, když vycházím po setmění. Byla jsem pryč jen pár minut, musela jsem si ještě něco koupit.“

„Jste si jista, že je v kanceláři?“ Bylo to netaktní, Delia si to hned uvědomila, ale už bylo pozdě.

„Ano, já – ano, aspoň to mi říkal při odchodu.“

„Děkuji vám. Asi tam zajedu. Musím s ním o něčem mluvit.“

Vrátila se k autu, svírajíc dopis v ruce, a vydala se do Halley Street.

Před starou Sammisovou budovou nebylo místo k zaparkování, stejně jako odpoledne. Delia musela zajet až téměř na další roh a vrátit se pěšky. Chodníky byly dobře osvětlené a plné lidí, protože The Haven bylo jedním z center pochybného nočního života ve městě. Prodavačky a zaměstnanci garáží si zde mohli v ruletě vsadit na sudou pouhý desetník.

Delia nikdy v herně The Haven nebyla. Jejím osvětleným oknům věnovala jen krátký pohled a šla ke dveřím, vedoucím ke schodišti. Schody samé byly docela tmavé, ale jak vystupovala nahoru, zjistila, že horní chodba je osvětlená lépe než ve dne. Za sklem s nápisem Sammis & Jackson byla sice tma, ale Delia přesto sáhla na kliku. Dveře byly nezamčené, a tak je otevřela. S dopisem v ruce se cítila silná a tak sáhla po vypínači. Dveře do Jacksonovy místnosti byly zavřené. Zaklepala. Ticho. Zaklepala ještě jednou a zavolala jeho jméno. Ani teď se odpověď neozvala. Otevřela tedy i tyto dveře. Zadní místnost byla stejně tmavá jako přední. Po krátkém hledání objevila vypínač a rozsvítila. Když se rozhlédla, ztuhla a bez dechu se zastavila. Ani Ty Dillon, ani nikdo jiný by ji nemohl v této její póze obvinit z napodobování filmových hvězd.

Na židli za psacím stolem seděl muž v poněkud neobvyklé poloze. Vypadalo to, jako by se skláněl a chtěl zvednout něco z podlahy, spustil ruku a podivínsky tak zůstal.

Deliiny nervy byly již delší dobu rozechvělé a jejím prvním impulsem, když se probrala z šoku, bylo obrátil se a rychle utéct. Nepochybně by to i učinila, kdyby nespatřila na stole ležet něco důvěrně známého. Leželo to na okraji stolu a udiveně na to hleděla.

Vypadalo to jako její kabelka.

Zkoprněle na ni hleděla; potom instinktivně udělala pár kroků ke stolu a kabelku popadla. Zjistila, že je to skutečně a nepochopitelně její kabelka, chtěla ji vzít pod paži, ale pak se vzpamatovala a položila ji zase na stůl a otevřela ji.

Revolver v ní nebyl.

Pátravě se rozhlédla po místnosti a téměř okamžitě revolver spatřila. Ležel na židli u dveří. Tři rychlé kroky a sáhla po něm. Ano, byl to on, otcův revolver; byla na něm ryska, kterou sama na něm vyškrábala otcovým nožem, když jím zastřelila prvního sysla. V první chvíli, když rozsvítila a uviděla muže za stolem, se jí krev z hlavy vytratila; teď se tam však rychle vracela, když si uvědomila význam těch rekvizit, které nacházela na tomto pochmurném jevišti. Se zaťatými zuby a s revolverem v ruce se chystala obejít psací stůl, ale hlas za ní ji zarazil.

„Raději ho odložte, paní.“

Žádné kroky neslyšela. Její uši zřejmě nefungovaly tak, jak měly. Otočila se. Krok od dveří stál jakýsi muž s větrem ošlehaným obličejem a téměř bílými vlasy, oči přimhouřené do nepatrných štěrbinek. Delia na něj beze slova a bez pohybu hleděla. Poznala ho; byl to Squint Hurley, prospektor, který byl souzen za vraždu jejího otce a osvobozen. Stála a hleděla na něj.

Přistoupil k ní s napřaženou paží. „Dejte mi to. Ten revolver.“

Řekla přihlouple: „Je to revolver mého otce.“

„I tak mi ho dejte. Já mu ho dám. Kdo je váš otec?“ Pozorně se na ni podíval. „Sakra, vy jste dcera Charlieho Branda! Nechci se s vámi o ten revolver tahat. Dejte mi ho.“

Zavrtěla hlavou. Jeho natažená ruka ji popadla za zápěstí. Nebránila se, ani neprotestovala, když jí druhou rukou vykroutil revolver z prstů a strčil ho do kapsy. Potom přistoupil k židli na druhé straně stolu, aby se podíval do tváře muže, který tam pořád podivně ležel.

Za chvíli se narovnal a řekl: „Zdá se, že Dan Jackson už žádnou půjčovnu provozovat nebude.“ Podíval se na Delii a zarmouceným tónem se zeptal: „O co tady vlastně jde?“

5. KAPITOLA

A tak problémy rodiny Brandových opět zaplnily titulní stránky novin, přes tvrzení Quinby Pelletta, že už toho bylo dost.

Tentokrát však jim věnovaný prostor byl mnohem větší než v předcházejících příležitostech, a to nejen v Cody, ale i ve vzdálenějších městech. Hlavně proto, že případ byl zajímavější než zabíjení v dalekém prospektorském srubu nebo než sebevražda zoufalé ženy. Dívka byla objevena v noci v kanceláři s revolverem v ruce a to se zastřeleným mužem, o němž se vědělo, že má rád ženy. A dívka byla střídavě popisována jako krásná, nádherná, svůdná, záhadná, úchvatná a podobně.

Ze všech zainteresovaných a činných lidí v této záležitosti – příbuzných, přátel, společníků, úředníků, fotografů, politiků a reportérů – jedinou osobou, která byla ve středu ráno v deset hodin ve stavu naprosté lhostejnosti, byla dívka sama. Zdravě spala na kavalci v cele okresní věznice, na čistém bílém prostěradle, bez přikrývky, zahalená jen do měkkého, čistého, žlutého pyžama, které jí s dalšími potřebami přinesla její sestra Clara krátce po setmění. Na chodbě seděla Daisy Welchová, žena místního strážníka, a pomalu se ovívala palmovým listem; čas od času hluboce zívla. Byla to dobrovolná noční stráž. Jednoho dne před několika měsíci, když malá Annie Welchová spadla ve škole ze schodů a prokousla si jazyk, ji totiž Delia přivezla domů.

V tu chvíli v ředitelně Pendletonovy školy seděla za svým stolem tlustá zpocená žena, která den předtím nahlížela do dveří během hodiny rytmiky, a se vzteklým nesouhlasem hleděla na mladého muže, který stál před ní se zápisníkem a tužkou v ruce. Říkala mu:

„… a můžete vypadnout z budovy a zůstat tam. K ničemu vám to nebude, šňupat tady po budově, protože posílám okamžitě oběžníkem všem učitelům příkaz, aby s vámi nemluvili. Už jsem vám řekla, že práce, povaha a osobnost Delie Brandové jsou naprosto uspokojivé, a to je vše, co vám k tomu řeknu.“

„Ale slečno Henckelová, říkám vám, že jí chceme pomoct! Názory vaše a všech učitelů, když je uvedeme jménem, mohou pomoct naklonit veřejné mínění…“

„Samozřejmě,“ řekla ředitelka sarkasticky. „Chcete tvrdit, že jí pomáháte? Četla jsem dnes ráno Times-Star, víte? Žádám vás ještě jednou, abyste opustil budovu školy.“

Uznal porážku a odešel, doufaje ve větší štěstí na některé z dalších šesti škol, ve kterých Delia učila. Byl to jeho vlastní nápad.

~

V domě Brandových na Vulcan Street seděla Clara na lavici kuchyňského koutu, lokty na stole, čelo v dlaních, nad talířem se třemi mastnými volskými oky, kterých se zatím ani nedotkla. Podlaha se začala otřásat pod těžkými kroky a lítačkami vešla paní Sammisová.

„Telefonovala nějaká Vatterová nebo Vitterová,“ hlásila Evelina Sammisová.

Clara odpověděla, aniž by zvedla hlavu: „Mag Vawterová.“

„Může být. Řekla jsem jí, že teď jsem tady já a že ty nechceš s nikým mluvit. Taky jsem zavolala na ranč a řekla Petovi, aby mi přivezl krocana. Vždycky máme doma pečeného krocana nebo dva. Nemá smysl vařit, protože ty to stejně nebudeš jíst, dokud je to teplé, jako ta vajíčka, a když je k dispozici pečený krocan, je připraven tehdy, když na něj dostaneš chuť. Pete tady může dneska zůstat a hlídat dveře a telefon. Já už na to běhání nejsem.“

„Mockrát vám děkuji, paní Sammisová, ale dokážu…“

„Zapomeň na to, děvenko.“ Posadila se. „Sundám si boty.“ Učinila tak a zakroutila špičkami. „Na ranči můžu chodit v botách celý den, ale ty městské boty mi nesvědčí. Teď poslouchej. Lem ji dostane do večera ven, neboj se. Jaký by mělo smysl jeho postavení, kdyby nedokázal dostat někoho z vězení? A to že zastřelila Jacksona, bylo jen otázkou…“

„Říkám vám, že to neudělala!“

„Dobrá, dobrá.“ Evelina vypadala otráveně. „Nezačínej se se mnou hádat. To, že zastřelila Jacksona, je požehnáním. Divím se, že to už před pár lety neudělal Lem. Moje Amy se z toho dostane. Jakmile Pete přijede, zase se obuju a půjdu se podívat na Amy, jestli už jedla. Ona je jiná. Konečně, je napůl Sammisová a napůl Freyvogelová – už zase ten zatracený zvonek.“ S bručením vstala a chystala se jít otevřít.

„Nechci s nikým mluvit, prosím vás,“ řekla Clara, když Evelina pouze v punčochách odcházela.

Ale za chvilku bylo zřejmé, že u dveří narazila kosa na kámen. Bylo slyšet její zvýšený hlas, halou se blížily kroky, a když Clara zvedla hlavu z dlaní, stál před ní mladý muž.

„Ach,“ a opět sklonila hlavu.

Když muž otvíral ústa, objevila se Evelina a rozhořčeně hlásila: „Protlačil se kolem mne, chtěla jsem ho zadržet, ale vyškubl se mi…“

„To je v pořádku, paní Sammisová,“ řekla Clara. „To je pan Dillon, Tyler Dillon.“

„Ach, společník pana Escotta z Východu?“ Podala mu ruku. „Vypadá docela prohnaně. Jestli tady zůstane, vrátila bych se k Amy. Podala bys mi laskavě moje boty?“

Dillon se pro ně galantně natáhl a pomohl jí je obout. Poděkovala, s grimasou si dupla oběma nohama a řekla Claře, aby se netrápila a že zavolá, jestli se od Lema něco dozví. Dillon šel s ní, aby jí otevřel dveře. Když se vrátil, otočil si kuchyňskou židli, posadil se a zeptal se: „To byla paní Sammisová?“

Clara přikývla.

„Slyšel jsem, že je pěkně chytrá.“

„Asi ano.“

„Co chtěla?“

„Je to moje kmotra. I Deliina. Chtěla mě trochu povzbudit a přinutit mě k jídlu.“

Dillon se zamračil. Vypadal, jako by potřeboval povzbudit stejně jako Clara. „Pokoušel jsem se tě dovolat, třikrát nebo čtyřikrát.“

„Nebrala jsem telefon. Doporučil mi to pan Sammis.“

„Kdy jsi s ním mluvila?“

„Asi v sedm, dole v šerifově kanceláři. Pořád se mě na něco ptali a on přišel a udělal tomu konec.“ Clara se otočila na lavici, aby mu viděla přímo do obličeje. „Taky mi doporučil, abych s nikým nemluvila. Nevadí mi mluvit s tebou, ale myslím si, že bych neměla odpovídat na žádné otázky. Mluvil jsi s ní?“

„Ne. Sammis mě vyhodil. Jako advokáta jí ustanovili Harveye Ansona. Nedovolili, abych si s ní promluvil. Dozvěděl jsem se to až při snídani, když jsem četl noviny. Pěkně mě to sebralo, po…“ zarazil se.

„Po čem?“

„To nic. Pokoušel jsem se k ní dostat víc než dvě hodiny. Welch mi před chvílí řekl, že usnula a že jeho žena je u ní. Tys s ní mluvila?“

„Ano.“ Clara polkla. „Nechali mě s ní asi půl hodiny, poté co přišel pan Sammis.“

„Co říkala?“

„Říkala… řekla mi, kde byla a co dělala včera večer, a samozřejmě říkala, že Jacksona nezastřelila, ale to ví každý blázen.“

Dillon na ni překvapeně hleděl. „Chceš tím říct, že si myslíš, že to neudělala?“

Clara vyvalila oči. „Dobrý Bože!“

„Jaké ‚Dobrý Bože‘?“

„Ty si myslíš, že by Delia byla schopna někoho zabít?“

„Ne. To si nemyslím. Ale možná o tom vím víc než ty. Viděla jsi se se svým strýčkem? Quinby Pellettem?“

„Ano, potkala jsem ho ve vězení. Co s ním má být?“

„Nic ti neřekl?“

„Řekl mi, že ví, že Delia Jacksona nezastřelila. Jasně, má přece rozum. Co jiného mi měl říct?“

„Nic, jestli nechtěl. Nevíš, kde je Deliina kabelka? Měla ji s sebou? Mají ji oni?“

Clařina ústa se otevřela a zase zavřela. Podívala se na něj přimhouřenýma očima. „Co ty víš o její kabelce?“

„Vím, že v ní byl papír s mým jménem, který by ji mohl přitížit.“

„Jak to víš?“

„Včera ráno ho v mé kanceláři vyndala z kabelky, přečetla mi ho a zase ho tam vrátila.“

„Papír, který by jí mohl… přitížit?“

„Ano.“

Clara odstrčila nedotčený talíř tak prudce, že vajíčka sklouzla na stůl. Po celá její dětská a dívčí léta bylo v rodině samozřejmostí, že Clara nemá nervy, ale i ona tragicky ztratila otce a matku… a teď to… Nestarajíc se o vajíčka vstala z lavice a klidně řekla: „Myslím, že bys měl raději odejít. Když jsi takový blázen, že si můžeš myslet, že to udělala… Jdi a pohledej si ten papír, který, jak říkáš, ji může usvědčit.“

Dillon zůstal sedět a řekl stejně klidně: „Nejsem blázen. Miluji ji.“

„Opravdu to tak zní. Raději odejdi.“

Zavrtěl hlavou. „Nemohu. Musím něco podniknout a nemohu to podniknout bez tebe. Víš dobře, že ji miluji, a taky víš, že mi dala kopačky, a já ji tolik miluji, a doufám, že se s ní jednou ožením. Jestli proto jsem tedy blázen, oukej. Přišla včera za mnou do kanceláře a řekla, že se chystá někoho zastřelit. Zabít. Chtěla radu od právníka. Taky řekla, že si právě koupila krabičku nábojů. V kabelce měla revolver, vyndala ho z ní a já jsem ho na vlastní oči viděl. Tvrdila, že je otcův. Obvinil jsem ji, že je teatrální. Odešla se zvednutými rameny. Znáš to, jak umí chodit se zvednutými rameny?“

„Ale nemohla… ona přece nemohla…“ Clara opět klesla na lavici. „Třeba to tak nemyslela.“

„Taky jsem si to myslel. Přesto jsem šel za vaším strýčkem a řekl jsem mu o tom. Asi jsem měl raději jít za ní nebo ji vzít k tobě nebo něco! Jak myslíš, že jsem se cítil, když jsem četl titulky v novinách?“

„Nevěřím tomu. Nikdy by to neudělala. Kromě toho, kdyby opravdu zamýšlela – kdyby někoho tolik nenáviděla, nebyl by to Jackson.“

„Proč ne? Kdo jiný by to mohl být?“

„Já… já nevím. Ale nemohl to být…“

„Ty to víš. Ty něco víš. Kdo?“

Pomalu vrtěla hlavou.

Vybuchl. „Sakra, Claro, říkám ti, že ji miluji a že je v hrozném nebezpečí! Musím něco podniknout! Je-li to nějaké její, nebo tvoje, tajemství, zachovám ho. Nechala jsi ji na pospas Sammisovi jen proto, že je váš kmotr. Jak víš, že mu můžeš důvěřovat? Jackson byl jeho partner a dokáže být nemilosrdný jako divoká kočka, když chce. Musím všechno vědět. Když tedy chtěla Delia někoho zastřelit a nebyl to Jackson, kdo to tedy byl?“

„Nikdy se mi nesvěřila s tím, že by někoho chtěla zabít.“

„Ale mně to řekla. Kdo to byl?“

„Rufus Toale.“

Vyvalil úžasem oči. „Toale? Farář?“

„Ano.“

„Proboha, proč?“

„Protože si myslela, že dohnal naši maminku k sebevraždě. Já si to myslím také.“

„Jak to myslíš?“

„Tím, že do ní mluvil.“ Clara se kousala do rtů a mlčela. Za chvíli pokračovala, ovládajíc svůj hlas. „Nechci… nemáš ponětí… jak to bolí, mluvit o tom.“

„No jistě. Dovedu si to představit. Sám už jsem nějakou tu bolest zažil. O čem s ní mluvil?“

„To nevím. Maminka byla odjakživa členkou jeho církve, ale bez nějakého zvláštního – prostě nic zvláštního. Prostě chodila do kostela a tak jednou, dvakrát za rok ho pozvala na večeři. Potom, asi před třemi měsíci, když se začala – no, uzdravovat – po otcově smrti, začal Toale za ní chodit častěji. Každý den spolu vedli důvěrné hovory. Od té doby, co to začalo, začínala vypadat – nevím jak to říct – v jejích očích byl zármutek a smrt. Neřekla o tom ani slovo Delii, ani mně. Zkoušely jsme naslouchat, slídit, ale byli velice opatrní. Nikdy jsme na nic nepřišly.“

„O co mohlo jít, podle vašeho názoru?“

„Delia si myslí, že ji měl nějak v hrsti, netuší proč, a že ji doslova záměrně mučil. Já si také myslím, že ji trápil, ale hlavně kvůli času, energii a penězům, které utratila na pokusech zjistit, kdo zabil našeho tátu. Měl kázání o hříchu pomsty brzy poté, co začal maminku navštěvovat. On je hrozný fanatik, víš? S maminkou to bylo pořád horší a horší, už na nás ani moc nemluvila a skoro nejedla. Jednoho rána pak Delia vešla do jejího pokoje a našla ji. Její reakce byla samozřejmě jiná než moje, protože prostě jsme jiné, ale myslím si, že to nebylo jen tím, že jí nesla kávu ke snídani…“

„Takže ty si myslíš, že když mi Delia řekla, že zamýšlí někoho zabít, že měla na mysli Toaleho?“

„Určitě.“ Clara sevřela prsty. „Nedávno se stala ještě jedna věc – bojím se, že to dělám ještě horší. Asi před dvěma týdny mě přišel navštívit. Delia nechtěla, abych ho pustila dál, ale já ho pustila a od té doby jsem s ním ještě dvakrát nebo třikrát mluvila, protože jsem si myslela, že mi něco poví o mamince. Zeptala jsem se ho rovnou, o čem s matkou tak často mluvíval, a on řekl, že si svá tajemství vzala do hrobu. Řekl, že by i mě chtěl vrátit Bohu. Přestala jsem totiž chodit do kostela od chvíle, kdy začal navštěvovat maminku. Nemohla jsem vydržet sedět tam, dívat se na něj a poslouchat ho.“

„Proč se to zhoršilo?“

„Protože… dostala jsem dojem, že si Delia myslí, že Rufus Toale mně začíná dělat to, co mamince. Řekla jsem jí, že ho jen vodím za nos, ale měla jsem si uvědomit její vztah k Rufusovi a že to ji neuspokojí. Maminka unikala našim otázkám o něm celé dva měsíce.“

Dillon se na ni pozorně díval, mračil se a uvažoval.

„Ale když nenáviděla Toaleho tolik, že ho chtěla zabít, co když stejně silně nenáviděla Jacksona?“

„Proč by ho měla nenávidět?“

„No, co když… jestliže…“ nemohl se vymáčknout. Nakonec se zeptal: „Čteš noviny? Došly ti všechny ty narážky? Víš, co celé toto zatracené město říká? O Jacksonovi a ženách?“

„Co to má společného s Delií?“

Dillon vyhrkl. „Je snad žena, ne?“

„Ach, ty myslíš… Bože.“ Clara se kousla do rtů a pak řekla. „Jsi chytrý advokát, to tedy ano. Jsi jednička. Nejdřív ji obviníš z vraždy a teď z ní ještě uděláš Jacksonovu milenku…“

„Z ničeho ji neobviňuji!“ Utrpení v jeho očích bylo všechno jiného než obžaloba. „Ale co si mám, kruci, myslet? Čemu mám věřit? Proč si myslíš, že jsem sem přišel? Co proboha dělala v noci v Jacksonově kanceláři s revolverem v ruce?“

„Zbraň tam ležela na židli a ona ji zvedla.“

„A co tam vlastně dělala?“

„Šla Jacksonovi odevzdat vzkaz od pana Sammise, požadující, aby mě i nadále zaměstnal. Jackson mě totiž propustil.“

„Kdo ti to řekl?“

„Ona a pan Sammis.“

„Viděla jsi ten dopis?“

„Ne, myslím si, že ho má šerif. Ale jestli si někdo myslí, že Delia měla něco s Jacksonem – to je úplný nesmysl. Ani já. Viděla jsem ty narážky v novinách, ale myslela jsem si, že míří na mne. Ani Delia, ani já bychom nedovolily Jacksonovi ani se nás třeba třímetrovou tyčí dotknout – co si myslíš?“

Vyskočil a vrhl se na ni. „Podejme si ruce!“ Uchopil její ruku a zuřivě ji mačkal. „Drahá sladká milovaná Claro! Postarám se –“

„Nejsem žádný tvůj miláček a polámal jsi mi všechny kosti.“

„Oukej. Odpusť.“ Opět ji uchopil za ruku, políbil jí ji a posadil se na lavici. „Tak. Teď mohu začít bojovat celým srdcem. Jen jestli přinutím k práci i mozek. Co to bylo – aha. Říkáš, že revolver ležel na židli. Jak se dostal na tu židli z její kabelky?“

„Ta kabelka tam byla také, ležela na psacím stole.“

„Dobře – a kdo z ní revolver vytáhl?“

„To ona neví. Nikdo tu neví. Kabelku s revolverem a náboji ji někdo ukradl odpoledne z auta, když parkovala na Halley Street.“

„Kdo to tvrdí.“

„Ona.“

„Jak ji dostala zpátky?“

„Nedostala ji zpátky. Poprvé ji opět uviděla, když vešla do Jacksonovy kanceláře, aby mu dala ten dopis, ale on už byl mrtvý. Kabelka ležela na psacím stole a revolver na židli.“

Dillon na ni hleděl vyvalenýma očima. „Ona tu kabelku do kanceláře vůbec nepřinesla?“

„Samozřejmě, že ne. Jak by mohla? Neměla ji. Byla jí ukradena.“

„A byla tam, když ona… a revolver… dobrý Bože.“ Dillonova ústa pracovala. „Tak se podívej. Je to horší… tak to tedy vypadá! A tys ji předala do péče Lema Sammise.“

„Už jsi něco takového říkal,“ protestovala Clara. „Nedokázal by Delii ublížit. Tím jsem si jista.“

„Možná nedokázal. Ty si tím jsi jista, já ne. Takový člověk se dívá na všechny lidi jako generál na své vojáky. Má je rád a je na ně hrdý a speciálně je hrdý na to, jak umírají pro stranu, které velí. To je přirozené. Je to součást obrazu dobrého generála. Jackson byl Sammisův zeť a společník. Nedá se říct, jaká je za tím politika nebo co za tím vězí. Řekl jsem, že musíme něco udělat, a opakuji to ještě hlasitěji. Hlavní věcí, kvůli které jsem sem přišel – a dozvěděl jsem se víc, než jsem čekal – hlavní věcí tedy je, že bych se chtěl stát Deliiným advokátem.“

„Myslíš obhájcem?“

„Přesně tak.“

„Ale pan Sammis už angažoval Harveye Ansona.“

„Já vím, ale poslouchej. Především, bez ohledu na to, co si myslíš, nemůžeš si být Sammisem jista, zvláště s tím propletencem s její kabelkou. Říkám ti, že je v hrozném nebezpečí. Za druhé, na tom papírku, o kterém jsem ti říkal, že mi ho včera četla – bylo mé jméno a byla na něm dlouhá otázka o důsledcích spáchání vraždy. Budu-li jejím obhájcem, nemohou se mne na to ptát a doufám, že se mi podaří vyřadit to z důkazů. Jestli ne, přesvědčí každou porotu o tom, že skutečně plánovala vraždu. Ty samozřejmě můžeš jít na svědeckou lavici a dosvědčit, že to byl Rufus Toale, kterého chtěla zabít, a uvést důvody…“

Clara zavřela oči a zachvěla se hrůzou.

„Jistě, vím,“ řekl Dillon. „Ale co jiného bys mohla udělat? A pořád existuje možnost, že ti porota neuvěří. Je to pěkně podivná historka, jestliže neznáš Delii a všechny okolnosti. Bylo by lepší, kdyby se nám podařilo ten papír a její návštěvu u mne z jednání vyřadit. Možná si myslíš, že jsem příliš nezkušený na to, aby se mi mohl svěřit Deliin život, ale úředně by byla obhájcem firma – Escott, Brody a Dillon, a starý pan Escott je přinejmenším stejně dobrý jako Harvey Anson. Ty jsi její nejbližší příbuzný a ty můžeš pověřit firmu – mám to vzít?“

Ve vedlejší místnosti zvonil telefon. Clara přikývla a řekla: „Buď tak hodný.“

Když odešel, zůstala sedět kroutíc prsty a hledíc na studená vajíčka. Věděla, že by měla myslet, připravit si inteligentní rozhodnutí o předloženém problému, ale nedokázala svůj mozek přimět k žádné činnosti. Cítila se hrozně unavená. Uvažovala nad tím vajíčkem: před necelými čtyřiadvaceti hodinami jedly spolu s Delií vajíčka, a i když nebyly docela veselé, byly přece jen spolu, zdravé a volné…

Dillon se vrátil. V jeho očích byla naléhavost.

„Když jsem byl ve vězení a pokoušel se promluvit s Delií, šerif řekl, že by chtěl se mnou mluvit a že mám na něj počkat. Jsem si jist, že se mě chtěl zeptat na ten papírek a zda mi Delia položila na něm napsanou otázku. Vyplížil jsem se však a zašel sem. Sháněl mě, to volal on, a byl mrzutý. Řekl jsem mu, že tam budu za pět minut, a proto musím jít. Mohu mu říct, že jsem Deliin advokát?“

Clara uvolnila prsty a zaťala je v pěst. „Musím to rozhodnout já?“

„Jsi její sestra.“

„Znamená to – budu muset říct panu Sammisovi, že změnila svého advokáta?“

„Ano. Nebo jestli ho nechceš urazit, můžeš ho přesvědčit, aby řekl Ansonovi, aby si mne vzal za společníka. Což samozřejmě Anson neudělá.“

Clara seděla se zaťatými pěstmi, pomalu vrtěla hlavou a snažila se o tom přemýšlet.

Dillon trpělivě čekal. Nakonec řekl: „Oukej. Pojď mě vyprovodit. Jestli se cestou nerozhodneš, třeba se aspoň uvidíš s Delií a podáš jí to tak, jak jsem to vysvětlil já tobě. Doufám, že mi věříš, Claro?“

„Podle toho, co mi říkáš,“ řekla unaveně, „nemohu věřit nikomu.“ Zvedla se. „Tak pojďme. Jdu s tebou.“

6. KAPITOLA

V době, kdy si Evelina Sammisová sundávala boty v kuchyni u Brandů, její manžel seděl u psacího stolu ve své soukromé kanceláři v nejvyšším poschodí Sammisovy budovy na Divoké ulici 214. Byl viditelně ve špatné náladě, i když se to ještě neprojevovalo vybočením dolní čelisti, což obvykle předcházelo blížícímu se pověstnému výbuchu vzteku. Byli s ním dva muži. Jeden z nich, středního věku, sedící v křesle, který se dnes ráno nestačil oholit, s bystrýma studenýma očima a tenkými rty, byl Harvey Anson, obvykle považovaný za nejschopnějšího právníka ve státě. Druhým mužem byl Frank Phelan, náčelník policie v Cody. Seděl se zkříženýma nohama, odhaloval, světle zelené ponožky a vypadal uštvaný a vyčerpaný jako pes, honící vodní vážku.

„To bych neříkal,“ mumlal s nesouhlasem.

„Já ano,“ prohlásil Lem Sammis s vztekle. „Udělal jsem Billa Tuttleho šerifem v tomto okrese, udělal jsem Eda Bakera okresním státním zástupcem a oni teď chtějí táhnout s tím zatraceným kovbojem, který si myslí, že mi může nasadit uzdu. Myslí, si, že když už je mi sedmdesát a jsem nad hrobem, že ta skopová hlava to tady převezme, a oni už chtějí být v jeho ohradě. Ale on sám si to představuje zcela mylně. Jedinou možností je začít po mně střílet, dokud jsem živý. Věřte mi. Pořád ještě mám co říct v tomto státě, v tomto kraji a v tomto městě. Mám, Franku, nebo nemám?“

„Jistě máš.“ Náčelník policie se poškrábal na loktu. „Ty jsi šéf a pro mne to platí na sto procent. Ale toto není jen otázka pivních řečí. Jde o vraždu. Nemůžeš očekávat, že Ed nebo Bill pustí tu dívku, když byla takto přistižena. Vyvolalo by to víc povyku kolem jejich hlav, než jsou schopni unést.“

„Ta dívka je nevinná. Delia Brandová to neudělala.“

„Dobrý Bože, Leme, vzpamatuj se.“

„Udělala to, Harveyi?“

Anson se nepatrně usmál a řekl: „Já jsem její obhájce.“

„A tvrdíš, že bude muset předstoupit před soud?“

„Bude muset, jestliže ji Ed Baker obviní, a vypadá to tak, že to má v úmyslu.“

Sammisova dolní čelist se začala vychylovat do strany. Náčelník policie si toho všiml a rychle spustil: „Proboha, Leme, uklidni se. Víš dobře, že hlasuji pro tebe, stejně jako pro tři jídla denně. Možná máš pravdu, když říkáš, že Ed a Bill hrají s tím skopčákem malou schovávanou, ale ať už je to jakkoliv, nemohou jednat jinak a přitom zůstat ve Wyomingu. Podívej.“

Frank Phelan přitáhl nohy, naklonil se dopředu, lokty si opřel o stehna a ukazováčkem pravé ruky se dotkl malíčku levé.

„Za prvé. Našel ji tam Squint Hurley s revolverem v ruce, ještě teplým, a byl to její revolver. Chovala se jako ve snu, jak by jednala každá dívka po zastřelení nějakého muže. Za druhé. Její kabelka ležela na stole, neměla ji pod paží. Proč by ji odkládala, kdyby právě vstoupila do místnosti? Za třetí. Protože jsi jí dal své slovo, že její sestra nebude propuštěna, proč tam musela jít tak nakvap, aby ten dopis Jacksonovi odevzdala? Za čtvrté. V kabelce měla papírek s otázkou, napsanou její rukou, adresovanou právníkovi, a ptající se, jak se vyhnout trestu za spáchanou vraždu. Za páté. Byla na Jacksona naštvaná a měla s ním odpoledne menší hádku.“

Změnil ruce. „Za šesté. Včera ráno si koupila u MacGregora krabičku nábojů a řekla prodavači, že se chystá zastřelit nějakého muže. O tom jsi možná neslyšel. Ale bylo to tak. Ten prodavač, jistý Marvin Hopple, nám to volal včera v poledne, ale chlapci se mu vysmáli a ani mi to nehlásili. Mluvil jsem s Hopplem a přesně tak to bylo. Tady je něco komického, připouštím. Popírá, že by měla úmysl, nebo důvod, zastřelit Jacksona. Přiznává, že psala tu otázku, že řekla Hopplemu, že se chystá zastřelit nějakého muže, ale že neřekne, koho. Pouze popírá, že by to měl být Jackson. Nu, jestli to byl někdo jiný než Jackson a ona to předem oznámila a neměla v úmyslu to skrývat, proč by potom změnila svůj úmysl a udělala něco, co vlastně nechtěla? Připouštím, že je to zvláštní. Možná jen ztratila nervy… Každopádně, za sedmé. Nemáme…“

„Promiň,“ ozval se měkký Ansonův hlas, šetřící dechem. „Ona nepřiznává, že napsala tu otázku, ani že měla úmysl někoho zastřelit.“

„Udělala to před tím, než jsi se k ní dostal a zavřel jí pusu.“

„To tvrdíš ty.“

„Samozřejmě to tvrdím.“ Phelan vypadal ještě víc unaveně. „Sakra, nejsem na svědecké lavici, nebo ano? Jsem náčelník policie a tady sedím a všechno vykládám obhájci, ne? Je to přátelský pohovor, nebo co?“

Advokát nepatrně přikývl a opakoval stejným hlasem: „Promiň.“

„To je v pořádku.“ Phelan pořád ještě počítal na prstech. „Za sedmé. Nemusíme předpokládat, že Jacksonův vyhazov její sestry představuje motiv, zvláště když ta sestra vlastně vůbec nebyla propuštěna. Všichni v tomto městě znají Jacksonovu pověst, ať se nám to líbí nebo ne. Vyšetřování ukáže, jestli byla Delia Brandová jednou z žen…“

„Ani to nevyslovuj!“ Sammisova čelist dokončila svou dráhu. „Nikdo z vás, ani kdokoliv jiný! A nejen o Delii Brandové! Zapiš si to za uši, Franku: ať už to souvisí s Delií Brandovou nebo s kýmkoliv jiným, nebude žádné vyšetřování o stycích mého zetě s ženami, žádné svědectví u soudu a žádná publicita! Moje dcera si vzala toho blbouna a měla s tím už dost problémů!“

Náčelník policie zvedl svá široká ramena a opět je spustil. „Podaří-li se ti zarazit Billa a Eda a celou tu bandu. Už dnes ráno byl v Times-Star ten článek…“

„A ten mizera, který to napsal, už je dnes na dlažbě!“

Stín respektu se objevil ve Phelanových očích. „Tys je donutil vyhodit Arta Gleasona?“

„Samozřejmě.“

„Oukej. To kolo jsi vyhrál, Leme.“

„A vy tady sedíte a počítáte na prstech! Třeba to, co říkáte o kabelce! Neměla kabelku! Byla jí ukradena i s revolverem!“

„Kdo to tvrdí?“

„Ona, kruci!“

„Tak, Leme, měj rozum.“ Phelan obrátil vzhůru prosebnou dlaň. „Nejsme u soudu, jen si povídáme. Co očekáváš, že řekne? Něco přece říct musí, ne? Samozřejmě by pro ni bylo lepší, kdyby neříkala nic, ani než tam přišel Anson. Ta historka o tom, že se jí kabelka ztratila z auta, prostě smrdí a ty to velmi dobře víš. Představ si, jak to bude vypadat před porotou, až ona bude vypovídat, bez podpory. A ona to bude muset říct, protože to nemůže říct nikdo jiný, a představ si, jak bude odpovídat –“

„Nepůjde svědčit! Nepůjde k soudu! Říkám, že nepůjde!“

„Dobře, dobře, Leme.“ Phelan pomalu vrtěl hlavou. „Už jsem tě viděl udělat nejrůznější věci v tomto městě, ale jestli se ti podaří, aby ta Brandová nepřišla před soud, nechám se ostříhat dohola.“

~

Bill Tuttle, šerif v Park County, seděl ve své kanceláři v přízemí soudní budovy, na začátku chodby vedoucí ke kanceláři ředitele věznice a k vězení. Nevypadal jako typický zápaďácký šerif, ale nebyl ani příliš moderní. Jak tam tak seděl za psacím stolem, byla z něj vidět pouze růžová košile, purpurová vázanka a černý vlněný kabát; nejnápadnějším na jeho obličeji bylo, že někdo mu kdysi zřejmě hodil na nos kámen a rozmáčkl mu ho na placku.

Přál si být někde jinde. Z té vraždy Dana Jacksona nekoukal žádný zisk ani sláva; spíš naopak. Brandovic děvče nachytali na místě činu a nebylo k tomu co dodat; ale byl to dynamit. Věděl, že Art Gleason byl vykopnut majiteli Times-Star, a věděl také proč. Art Gleason jim pošlapal záhonek. Když Tuttle ráno meziměstsky telefonoval senátorovi Carlsonovi do Washingtonu, dobře pochopil, co Carlson myslí tím, že všichni řádní občané by měli požadovat spravedlnost bez obav nebo protekce; myslel tím, že to by konečně mohla být dlouho očekávaná příležitost, jak dostat Lema Sammise z ringu; ale i když Carlson byl nepochybně mužem na vzestupu, bylo předčasné považovat Sammise za vyřízeného.

Mezitím, ve spojení se státním zástupcem a náčelníkem policie, pokračoval ve svých povinnostech; sbíral důkazy, které ho již zasypávaly. Netušil, že náčelník policie má v tuto chvíli přátelský pohovor s Lemem Sammisem a obhájcem, ale ani by ho to nepřekvapilo.

Zazvonil telefon, zvedl sluchátko a ohlásil se: „Co je?“

„Je to zase doktor Rufus Toale. Chce s vámi mluvit.“

„Přepoj mi ho.“

Zašklebil se na psací stůl, což s jeho nosem nebylo ani nutné, a za chvíli srdečně zahlaholil: „Haló, doktore! Tady je šerif Tuttle.“

„Pozdrav Pán Bůh a zachovej, bratře Tuttle. Mám starost o Delii – slečnu Brandovou. Pořád ještě spí?“

„Pořád. Aspoň před deseti minutami ještě spala.“

„Díky Bohu. Vzácné dítě. Vzácná duše. Nezapomenete dát mi vědět, až se probudí?“

„Hned vám zavolám, doktore Toale.“

„Pán bůh vám požehnej. A řekněte jí, prosím vás, že ji brzy přijdu navštívit. Jak už jsem vám říkal, určitě to odmítne, ale musíme věřit v Jeho laskavost a dobrotu a musím se s ní setkat.“

„Chápu, řeknu jí to. Eh – řekne jí to paní Welchová.“

„Skvělá žena! Skvělá, bratře Tuttle!“

„To jistě. Dík za zavolání.“ Šerif zavěsil a odstrčil telefon. Ne že by byl bezbožný, ale v tuto chvíli neznal bratra. Chvíli hleděl na telefon, pak si ho přitáhl zpátky a zvedl sluchátko! „Je tam pořád ještě ten reportér ze San Franciska? Pošli mi ho sem.“

Interview trval půl hodiny, částečně i proto, že byl čtyři nebo pětkrát přerušen telefonáty. Když se dveře za reportérem zavíraly, ozval, se telefon znovu, aby oznámil, že venku čeká Tyler Dillon s Clarou Brandovou. Byli vpuštěni dovnitř a posadili se.

Tuttle pozoroval Clařin utrápený obličej a její ruce, zkroucené v klíně. „Mohu pro vás něco udělat, slečno Brandová? Říkal jsem panu Sammisovi, že už vás nebudu potřebovat, aspoň ne v tuto chvíli. Neřekl vám to?“

„Přišla se mnou,“ ozval se Dillon.

„Nepotřebuji, aby tu byla s vámi. Chtěl bych s vámi mluvit o samotě. O co vlastně jde? Neříkal jste, že počkáte venku tak dlouho, dokud na vás nebudu mít čas?“

„Už mě to čekání unavovalo. Měl jsem schůzku se slečnou Brandovou a chtěl jsem ji dodržet. Jde o konzultaci v zájmu mého klienta.“

„Kdo je vaším klientem?“

„Její sestra, Delia Brandová.“

„Ona je vaše klientka?“

„Ano. Byla mou klientkou ještě před tím, než byla takto směšně obviněna. V jiné záležitosti, samozřejmě.“

„Opravdu byla?“

„Ano. Včera ráno mi volala do kanceláře, aby se se mnou poradila.“

„Opravdu? Připouštíte to?“

„Připouštím? Tvrdím to jako fakt.“

„A při té příležitosti vám položila určitou otázku, kterou měla napsanou na kusu papíru?“

„Ale šerife. To ne! Přece jistě víte, že se nemůžete obhájce vyptávat na rozhovory s jeho klientem.“

„Ne?“

„Určitě ne. To je zásadní.“

Tuttle se zamračil. „Nesmím se vás zeptat na kousek papíru s vaším jménem a s otázkou, jak provést vraždu?“

„Ne, pokud to má nějakou souvislost, nebo by to mohlo mít nějakou souvislost, s mou klientkou.“

„Odmítáte odpověď?“

„Za těchto okolností, samozřejmě.“

Šerifovo zamračení se ještě prohloubilo. Náhle vstal a řekl: „Počkejte tady chvilku,“ a opustil místnost.

Chvíli bylo ticho. Podívali se na sebe a Clara řekla: „Může to být hrozný omyl. Měla jsem si nejprve promluvit s panem Sammisem. Já… mám strach.“

„Hlavu vzhůru, Claro.“ Pokusil se o povzbudivý úsměv. „Až dosud jsem tě do ničeho nezatáhl. Pokud to půjde, vynechám tě z toho, ano?“

Unaveně přikývla.

Asi za deset minut se šerif vrátil, doprovázen plnoštíhlým mužem v elegantním tropickém obleku z česané příze s karafiátem v klopě. Pozdravil se s Dillonem, potřásl si rukou s Clarou a zřejmě odpověděl na šerifovu otázku: „Samozřejmě, že znám slečnu Brandovou, jsme v Cody starousedlíci. Znal jsem ji, když ještě nosila bryndáček, dávno před tím, než mě napadlo stát se krajským státním zástupcem. Doufám, Claro, že si uvědomujete –“

Zarazil se a obrátil se k mladému advokátovi. „Co mi to ten šerif říká, Dillone? O tom, že je Delia Brandová vaší klientkou?“

„Správně. Je mou klientkou. A chci s ní mluvit.“

„Vůbec se o vás nezmínila.“

„Možná k tomu neměla příležitost, s tím frmolem kolem ní.“

Ed Baker se shovívavě usmál. „Měla množství příležitostí říct, cokoliv by chtěla. Úředně nejste jejím obhájcem. Je jím Harvey Anson.“

„Jsem její právní zástupce.“

„V tomto případě? V obvinění z vraždy?“

„Jsem jejím právním zástupcem. Přišla se se mnou včera ráno poradit.“

„Už to chápu. To bylo tehdy, kdy se vám položila tu otázku, kterou měla napsanou na tom kousku papíru?“

Dillon zavrtěl hlavou. „Služební tajemství, pane Bakere.“

Státní zástupce pokrčil rameny. Tím to mohlo skončit, ale najednou se rozletěly dveře a na scénu vstoupil Lem Sammis. Za ním šel Frank Phelan, náčelník policie, trochu kulhající, a průvod uzavíral Harvey Anson, který ani moc nepospíchal.

Sammis došel do středu místnosti, rozhlédl se a vybral si Eda Bakera. Dolní čelist měl vysunutou nejméně pár centimetrů doleva. „Co to má znamenat, že voláš Ansonovi a ptáš se, kdo ho pověřil zastupováním Delie Brandové?“

Státní zástupce statečně čelil jeho pohledu, ale trochu se stejně zakoktal. „Ja-ja-já jsem to řekl Ansonovi do telefonu. Vypadá to trochu zmateně. Tady mladý Dillon tvrdí, že on je Deliiným právním zástupcem.“

„Bah!“ zavrčel Sammis. „Neznám tě. Kdo jsi?“

„Jsem advokát Tyler Dillon. Přišel jsem sem před dvěma lety a pracuji pro firmu Escott, Brody a Dillon.“

„Co tady děláš? Vyklop to! Co to má znamenat, Phil Escott se pokouší vtírat nebo dělá nějaké triky Ed Baker?“

„Nic z toho. Jsem prostě právní zástupce slečny Brandové.“

„Kdo to tvrdí?“

„Já.“

Sammis zachroptěl. „Znal jsem kdysi muže, který o sobě tvrdil, že je grizzly i s mláďaty. Vypadni odtud! Opusť soud a zůstaň venku! Vámos.“

„Tento soud,“ řekl Dillon pevně, „patří lidu kraje Park a vy jste jen jedním z nich. Uvědomuji si, že můžete ode mne požadovat potvrzení mého tvrzení, že jsem zástupcem slečny Brandové. Navrhuji, abyste se zeptal tady její sestry.“

Jeho oči, když se obrátily ke Claře, byly prosebné, skoro zoufalé. Ale bylo toho na ni moc. Hleděl na ni i Lem Sammis, divoce zhlížející zpod obočí, a celých svých čtyřiadvacet let žila v oblasti, v níž byl nekorunovaným vládcem. Zavrčel: „Zbláznila jsi se, nebo co, Claro?“

„Ne – já…“ polkla. „Nic o tom nevím. Vím jen to, co mi řekl dnes ráno. Vím, že je Deliiným přítelem…“

„Sakra přítel!“ Sammis se otočil k Dillonovi. „Vypadni odtud, než tě vykopnu, pořád to ještě dokážu!“

Dillonův obličej byl úplně bledý, ale přesto rezolutně prohlásil: „Chci se setkat s Delií Brandovou! Žádám…“

Sammis po něm vystartoval. Ostatní se také pohnuli, ale ne dost nadšeně, protože pokoušet se zastavit Sammise na válečné stezce bylo příliš riskantní, jak už se mnohokrát ukázalo. Bylo vidět, že všem se ulevilo, když se mezi oba muže postavil Harvey Anson, zhruba stejného věku jako Sammis. S pozvednutou paží proti Sammisově hrudi řekl: „Počkej, Leme. To nemá smysl. Tento mladý muž vypadá jako poctivý hoch, i když je jeho jméno na dveřích Phila Escotta.“ Když zadržel Sammise, obrátil se k Dillonovi. „Tak ty jsi Tyler Dillon. Pochopil jsem, že ti šerif a státní zástupce položili pár otázek, které se týkaly Delie Brandové, a že jsi odmítl odpovědět. Je to tak?“

„Je.“

Anson nepatrně přikývl. „Dnes ráno mi Delia řekla, že tě šla včera navštívit ohledně právní porady. To tě samozřejmě činí jejím právním zástupcem.“

„To právě říkám, jsem jejím právním zástupcem.“

„Samozřejmě. Ale řekla ti výslovně, že tě najímá na obranu v tomto obvinění z vraždy?“

„Jak by mohla?“ Dillon byl v bojovné náladě. „Tenkrát přece ještě žádná vražda nebyla…“

„Řekla?“

„Ne.“

„A řekl to někdo jiný?“

„Zatím ne.“

Anson se nepatrně usmál. „Potom je to zcela prosté. Není důvod ke zmatkům. Neobhajuješ ji v případě vraždy a ani nebudeš. Budu to já. Ale jsi jejím právním zástupcem v nějaké záležitosti, o které nic nevím.“ Obrátil se ke státnímu zástupci a jeho hlas, i když pořád tichý, byl náhle plný kousavosti. „Ede, už sis někdy přečetl nějaký zákon? Nezajímal by tě seznam členů Advokátské komory, kteří se zabývají porušováním etiky, jako třeba vymáháním informací od právního zástupce, týkajících se služebního tajemství? A nechtěl bys zavolat do Washingtonu, jak jsi to udělal dnes ráno, a zeptat se Carlsona, jakou práci ti nabízí v případě, že ztratíš tady tu svou?“

Baker jen otevřel ústa a opět je sklapl.

Tyler Dillon se na celou místnost dožadoval: „Chci mluvit s Delií Brandovou! Mám na to právo!“

„Teď ne, chlapče,“ řekl Harvey Anson. „Je mi líto, ale teď právě ne. Nezastavil by ses dnes odpoledne v mé kanceláři? Možná bychom si měli trochu popovídat.“

Dillon se rozhlédl kolem sebe a viděl, že je to beznadějné. Nebyl zde nikdo, kdo by byl ochoten ho poslouchat. Sammis byl pořád ještě cholerický, Phelan byl bezmocný, Tuttle nepřátelský, Baker zaražený a Anson nepřístupný. Nedalo se nic dělat. Hlavně chtěl vidět Delii. Měl pocit, že kdyby se s ní mohl setkat, třeba jen na krátkou chvíli, byl by schopen rozumně uvažovat a jednat. Pustil se do toho špatně, to už teď viděl jasně, ale musí se s ní vidět…

Otočil se a opustil místnost.

V polovině tmavé chodby zaslechl za sebou rychlé lehké kroky a pak ho zastavila něčí ruka na jeho paži.

Byla to Clara.

„Je mi to hrozně líto, Ty. Vůbec jsem ti nepomohla tím, co jsem řekla. Ale netušila jsem, že tam bude pan Sammis, a prostě jsem to nedokázala. Ale aspoň na něco je to dobré, protože teď už se tě nemohou vyptávat na ten papír.“

„Doufejme, že to v pořádku opravdu je,“ řekl nešťastně. „Ale musím s ní mluvit. Musím zjistit… co chtějí oni dělat? Co dělají? Někdo musí něco udělat!“

„Určitě něco udělají, jsem si tím jista.“

„Chtěl bych si tím být také tak jist. Zajdu do kanceláře a poradím se s Escottem. Je s Bakerem kamarád a třeba to zařídí, abych se s ní mohl setkat. Chceš jít se mnou?“

„Myslím, že se vrátím domů.“

Pod schodištěm z budovy stáli dva muži a jedna žena. Vyměnili si pohledy, oba muži a Dillon pozvedli klobouky. Žena oba muže opustila a přiblížila se k Dillonovi.

„Jak se máte?“ zeptal se Dillon, když k nim došla. „Potkala jste…“

„Jistě,“ odsekla Wynne Cowlesová. Minula ho směrem ke Claře. „Ubohé dítě. Bože, jaký zmatek! Byla jsem venku na ranči a uslyšela jsem o tom až v jedenáct. Nemohla jsem se tě dovolat, tak jsem sedla do auta, ale tys nebyla doma, takže jsem jela sem. Řekli mi, že jsi uvnitř, a tak tady čekám. Ubohé dítě!“ Její zvláštní oči znemožňovaly vyjádřit soucit, ale byl v jejím hlase. „Co pro tebe mohu udělat?“

„Nic,“ řekla Clara. „Nemůžete udělat vůbec nic.“

„Ale něco se přece musí dát dělat. Ještě jsem se nesetkala se situací, kde by nepomohly peníze. Já vím, že nechceš žádné milosrdenství, ale nazvěme to třeba příspěvkem na veřejné blaho, aby to dítě nemuselo zaplatit žádnou cenu za odstranění Dana Jacksona.“

„Ona ho neodstranila. Neudělala to.“

„Ne? Jistě, když to říkáš.“ Wynne Cowlesové to zřejmě nestálo za hádku. „Ale myslím to vážně, Claro. Copak nejsme partnerky? Najdu na pobřeží nebo na Východě skutečného obhájce, místo tady těch packalů – odpusť, Ty, lásko, nechtěla jsem tě urazit – nebo koupím porotu, koupím třeba celý okres, nebo koupím hromadu svědků. Myslím to vážně. Udělám cokoliv.“

„Děkuji, paní Cowlesová, ale…“

„Říkej mi Wynne, jsme přece partnerky, ne? Nebo mi říkej Dé-Ká, tak mi říkají na ranči. Zkratka pro divokou kočku.“

„No dobře. Ale o tom partnerství… nejsem si jista…“

„Proč ne? Včera jsme byly.“

„No – bude to muset počkat.“

„Na co?“

„Jde o sestru. Nemohu teď mluvit o ničem… začínat něco…“

„Jsi drahoušek, Claro. Udělá ti to dobře, když budeš něco dělat. Zapomeneš na sestru, postaráme se o ni my. Je milé dítě. Viděla jsem ji včera. Měla bys změnit prostředí. Vypadáš a mluvíš, jako by tě někdo praštil do hlavy. Pojedem ke mně do Fowler, dáme si koktejl a něco k obědu a pak se do toho pustíme. Nebo jeďme na ranč – je to jen čtyřicet minut…“

„Nechci nikam jezdit. Dnes ne. Jdu domů. Později se sem vrátím, abych se setkala s Delií.“

„Pak tedy půjdu s tebou domů. Dovolíš mi to?“

Když se na tom shodly, Dillon je doprovodil k autu Wynne Cowlesové a pak zamířil do své kanceláře. Nevěděl, že ty dvě se znají, a už vůbec ne, že jsou partnery.

7. KAPITOLA

V herně The Haven ve staré Sammisově budově na Halley Street, která se otevírala už před polednem, byly markýzy nechány spuštěné do doby, než slunce zajde za stěny budovy. Kolem třetí hodiny se ze dveří vynořil zaměstnanec s klikou v ruce. Před tím než kliku nasadil, aby rolety vytáhl, podíval se hodnotícím pohledem na muže, stojícího blízko dveří ve výklenku mezi dvěma kamennými pilastry. Na muži nebylo nic mimořádného – střední věk, trochu přihrbená ramena – od normálních lidí se lišil hlavně tím, že mu na pravé tváři ze střechy klobouku visely dva proužky lepicí pásky a že měl knír zcela neobvyklé barvy, téměř plavý. Když zaměstnanec splnil svůj úkol, podíval se ještě jednou ostře na neznámého a zmizel v herně.

Po chvíli se dveře opět otevřely a z nich vyšel zástupce vedoucího The Haven. Šel přímo k muži ve výklenku a zeptal se: „Sčítáš lidi, bratře?“

Neznámý zavrčel a řekl: „Hledám přítele.“

„Jak to vypadá, musíš mít přátel velmi málo. Stál jsi tady, už když jsem přišel, téměř před čtyřmi hodinami, a ještě pořád tady trčíš. Proč nezkusíš na chvíli nějaké jiné místo?“

„Nikomu nepřekážím. A chodník je veřejný.“

„To teda je. Jak tvůj přítel vypadá?“

Muž s knírem zavrtěl hlavou. Zástupce vedoucího se na něj ještě chvíli díval, pak se obrátil a vydal se na cestu po chodníku, až potkal uniformovaného policistu. Pozdravili se kývnutím hlavy a zástupce vedoucího se zeptal: „Všiml sis toho chlapa s řídítkama, jak zapouští kořeny před mým obchodem?“

„Jistě. Už dávno. Řekl mi, že čeká na přítele.“

„Co ho takhle vyzvat, aby ho šel hledat někam jinam.“

„Možná bych mohl.“ Policista se ušklíbl. „O co jde? Máš strach, že je z berňáku a že hledá ty dva ztracené desetníky?“

Zástupce na jeho posměšek nereagoval. „Nelíbí se mi jeho trpělivost. Včera večer zavražděný Jackson už udělal dost špatné reklamy našemu podniku. Jedním z důvodů, proč jsem se ptal, je, že jsem si myslel, že by to mohl být některý z čmuchalů, zabývajících se vraždou.“

Policista zavrtěl hlavou. „Nepatří k nim. Nevypadá nebezpečně. Pohlídám ho.“

Zástupce vedoucího přijal toto ujištění, vrátil se do The Haven a pokračoval v plnění svých společenských povinností. Policista se pomalu sunul za ním, drže se ve stínu blízko budovy. Přiblížil se k muži ve výklenku a ledabyle se zeptal: „Tvůj přítel se ještě neukázal?“

„Ještě ne, děkuji za starost.“

Policista odkráčel.

O půl hodiny později, když došlo k té malé příhodě, byl policista na druhé straně ulice a naslouchal muži, bědujícímu nad píchnutou pneumatikou; proto mu ušel úvod k rychlému vyvrcholení dlouhého mužova čekání. Seběhlo se to všechno velice rychle. Muž s knírem najednou opustil výklenek, aby zastoupil cestu drsně vyhlížejícímu mladému muži, dost otrhaně oblečenému, který sice přicházel od severu, ale náhle změnil svůj kurs se zřejmým úmyslem vstoupit do The Haven.

Muž s knírem zastoupil mladému cestu a naléhavě řekl: „Chci s tebou mluvit, mladíku. Budeš za to odměněn. Jen nezačni –“

Mladý muž se polekal a chtěl utéct. Muž s knírem k němu přiskočil a pevně ho uchopil za ruku. Pěst mladého muže vylétla a přistála na čelisti druhého muže. Muž s knírem spadl na chodník a jeho protivník uskočil a utíkal jako jelen; téměř srazil jednu ženu a zmizel v blízké uličce.

Seběhli se náhodní chodci a jeden z nich přistoupil, aby poraženému muži pomohl na nohy. Ten si ho však ani nevšiml, zvedl se sám, rozhlédl se skelnýma očima a zeptal se: „Kde je? Kam zmizel?“

Odpověděl mu najednou tucet hlasů. Přes ulici přispěchal policista, chytil ho za loket a sarkasticky ho pozoroval. „Tos čekal na pěkného přítele. Pojď se mnou.“

„Utekl! Musím ho dostat!“

„Všechny je pochytáme a začneme tebou. Půjdeš se mnou.“

„Ty zatracený blázne!“ Muž se ušklíbl, mnul si čelist a ušklíbl se znovu. „Přece mě znáš! Jsem Quinby Pellett!“

„Jo? A kde jste přišel k tomu porostu?“

„Ach, Bože.“ Muž se chytil za knír, škubl jím a strhl si ho z tváře. „Kterým směrem, sakra, zmizel? Musím ho najít!“

„Ten už teď bude v háji.“ Policista pustil jeho loket, ale nevypadal ani soucitně, ani pobaveně. „Co má znamenat ta maškaráda? Hej, počkejte, kam jdete?“

„Do toho ti nic není! Neotravuj! Jdu navštívit Franka Phelana.“

„Oukej. Pokračujte občané, nechejte nás projít! Raději půjdu s vámi, pane Pellette. Kdybyste náhodou narazil ještě na pár přátel, nemuselo by to dobře dopadnout.“

Quinby Pellett nevznesl žádnou námitku, když se policista usadil na sedadle spolujezdce v jeho autě, zaparkovaném za rohem v Garfield Street. Vecpal se do dopravního proudu a jel s představou, že je sanitka.

„Víte, stejně bych vám mohl dát pokutu,“ konstatoval policista.

Pellett si přestal mnout svou čelist.

Když dojeli k policejní stanici, dozvěděli se, že náčelník je někde mimo a že by mohl být u soudu. Když Pellett odmítl hovořit se službu konajícím poručíkem, zjistil telefonem, že Phelan je u soudu v šerifově kanceláři. Vrátili se tedy k autu a vyrazili k soudu, míjejíce o chloupek blatníky jiných aut. Sestoupili do tmavé suterénní chodby. Muž v kanceláři jim řekl, že šerif a náčelník jsou zaneprázdněni a že budou muset počkat. Potom, zřejmě ovlivněn divokou reakcí Pelletta, zvedl telefon, pokývl hlavou směrem dozadu a řekl jim, že mají jít dál.

Bill Tuttle seděl za svým psacím stolem. Dva muži, vypadající jako detektivové, což také opravdu byli, stáli na opačné straně stolu. Phelan, sedící nedaleko šerifa, se zamračil na příchozí a řekl:

„Helou, Quine. Co tě trápí?“

Policista se vmísil do hovoru: „Napřed bych vám měl asi říct, šéfe, že stál celý den před The Haven, na tváři ohromný knír a čekal na nějakého přítele, jak tvrdil –“

„Jdi se vycpat,“ řekl Quinby zatrpkle.

„Vyklop to, Quine, máme moc práce.“

„Snažil jsem se chytit jednoho chlapa. Teď už je v pekle nebo někde za horama.“

„Ten ne,“ řekl policista opovržlivě. „Ten otrapa se nedostane dál než míli od ulice.“

„Jaký otrapa?“

„Ten, co vás udeřil. Jmenuje se Al Rowley.“

Pellett se zarazil. „Chceš říct, že ho znáš?“

„Jistě, je to jeden z těch…“

„Tak ho najdi! Dostaň ho!“

„To nebude…“

„Chyťte ho, sakra!“

„Nevyskakuj, Quine.“ Phelanův hlas zněl netrpělivě. „Jestli ho hoši znají, nebude problém ho dostat. A co s ním mají udělat?“

Pellett šel k židli a posadil se. „Poslouchej, Franku. Povím ti to. Ale nejdřív jim nařiď, aby chytili toho chlapa.“

Phelan se otočil k policistovi. „O koho jde, Tome?“

„Jmenuje se Al Rowley,“ řekl policista. „Přišel sem vloni s tím lunaparkem, co zkrachoval, a od té doby se tu potlouká, nejčastěji v jednom z těch zapadáků na Bucket Street. Čas od času má nějaké peníze, nevím odkud, a ukládá je do The Haven.“

„Všichni mládenci ho od vidění znají?“

„Jistě, je jedním z našich prominentů.“

Phelan požádal Tuttleho o telefon, zavolal na stanici a vyžádal si službu konajícího poručíka. Po několika stručných, ale důkladných instrukcích zavěsil a obrátil se k Pellettovi.

„V pořádku, Quine, dostanou ho. Teď to vyklop. Co ti udělal kromě toho direktu?“

„Ukradl včera odpoledne kabelku mé neteře z jejího auta.“

Bill Tuttle strnul. Strnuli vlastně všichni. Pak se ozval Phelan: „Ten pobuda – ukradl její kabelku? Kabelku Delie Brandové?“

„Jistě!“

„Tu kabelku s revolverem a s krabičkou nábojů?“

„Přesně tak.“

Do rozhovoru se vmísil šerif. „Jak to víš?“

„Viděl jsem ho.“

„Tys ho viděl tu kabelku sebrat?“

„Ano.“

„Tys ho viděl a dnes ráno jsi se o tom ani nezmínil?“

„Nikdo se tady ráno nestaral o to, co jsem říkal. Všichni jste byli tak sami se sebou spokojeni, že už jste od nikoho nic nechtěli. Kromě toho, mohl jsem vám ho jenom popsat, a na co je takový popis dobrý?“

„Takže místo abys nám to řekl, tak jsi šel a tvrdnul –“

„Počkej, Bille,“ řekl Phelan a sáhl znovu po telefonu, aby zavolal na stanici. Po chvíli začal hovořit: „Mac? Tady Frank. Před chvílí jsem ti volal ohledně zadržení toho Ala Rowleye. Dejte se do toho. A rychle. Nasaď na to všechny muže, které můžeš. Potřebuji ho a rychle. Jen žádné omyly. Dobře si ho pohlídejte. Může jít o vraždu.“

Jakmile Phelan zavěsil, vyštěkl šerif na Pelletta: „To je ten tvůj nápad? Že ten vandrák ukradl kabelku s revolverem a zastřelil Jacksona?“

„Ne. To nemohl udělat on, protože jsem mu tu kabelku zase sebral.“

„Co jsi?“

„Chytil jsem ho, když bral kabelku z auta, a vzal jsem mu ji.“

„A co jsi s ní udělal? – Počkejte chvilku.“ Šerif zahrnul do svého pohledu oba detektivy a policistu. „Jděte všichni ven a počkejte tam. Všichni tři. A držte klapačky, jasný?“

Řekli, že ano, se zřejmou neochotou, a vypochodovali. Šerif se opřel v křesle a zhluboka si vzdechl.

Phelan řekl: „Možná, že bychom se na to měli podívat popořádku. Jasně. Je to – je to ale překvapení.“

„To tedy je.“ Tuttle se podíval na Pelletta a zeptal se: „Cos udělal s kabelkou?“

Pellett zavrtěl hlavou. „Myslím, že Frank má pravdu. Měli byste se na to podívat popořádku. Především, moje neteř ke mně přišla včera odpoledne…“

„Proč?“

„To je jedno. Nemělo to nic společného se zabitím Jacksona, tím vás mohu ujistit. Fakt je, že chtěla, abych s ní šel za Jacksonem a přesvědčil ho, že nemá Claru – mou druhou neteř – propouštět. Řekl jsem jí, že bude lepší, když tam nepůjdeme spolu, že mu budu volat odpoledne v jiné záležitosti a že mu řeknu i o Claře. Za chvíli po tom, co odešla, jsem odešel i já na schůzku s Jacksonem. Volal mi, že chce se mnou konzultovat určité informace, které získal ohledně smrti mého švagra před dvěma lety. Když jsem hledal na Halley Street místo k zaparkování, všiml jsem si Deliina auta. Musel jsem zaparkovat kousek dál, a když jsem se vracel, uviděl jsem muže, zavírajícího dvířka Deliina auta a držícího v ruce její kabelku. Nevypadal jako člověk, kterého by si pro kabelku poslala. Tak jsem ho zastavil a zeptal se ho, jestli je to jeho kabelka. Zeptal se mě ‚Tvoje taky není, že?‘ a já mu řekl ‚Není, ale patří mé neteři, stejně jako to auto.‘ Na to řekl: ‚Potom mi udělejte laskavost a dejte jí ji,‘ strčil mi ji do ruky a zmizel. Byl tak klidný, že jsem jen civěl na jeho zadek.“

„Nezavolal jsi policii?“

„Co bych jim řekl, s kabelkou v ruce?“

„Viděl to někdo další?“

„Pokud vím, tak ne.“ Pellett se zamračil.

„No dobře. Stojíš tam na chodníku a držíš kabelku. Co dál?“

„Vydal jsem se k Jacksonově kanceláři. Chtěl jsem počkat u jejího auta, dokud nevyjde, protože jsem nechtěl rušit její rozmluvu s Jacksonem. Zašel jsem tedy na roh a dal si jedno pivo. Trvalo to asi pět minut, možná trochu déle. Když jsem vyšel ven, její auto tam pořád ještě stálo a napadlo mě, že mohla s Jacksonem někam odejít. Šel jsem tedy ke vchodu vedle The Haven, vešel dovnitř a vyšplhal se po schodech nahoru. Když jsem byl skoro nahoře, dva nebo tři kroky odshora, něco mě udeřilo do hlavy. Musel jsem se skutálet až dolů. Když jsem se probral, ležel jsem pod schody a nade mnou stáli moje neteř a Jackson…“

„Zastavit stát!“ řekl Tuttle jedovatě. „Mohu pokračovat sám. A kabelka byla pryč? Jistě, zmizela! A ti, kdo tě našli v bezvědomí, byla tvá neteř, která je v base, a Jackson, který je mrtvý!“

„Je to tak.“ Pellett zvedl ruku a mnul si pomalu a mírně levou stranu své čelisti. „Podívej, šerife. Nemysli si, že mě naštveš. Bylo mi jasné, jak se na to budeš dívat, a proto jsem tam číhal na toho muže v případě, že by se ukázal. Samozřejmě, že mě našli moje neteř a Jackson, protože byli v kanceláři a slyšeli, jak se kutálím po schodech. Jackson hned šel do The Haven, aby někam zatelefonoval, a někdo odtamtud se s ním vrátil. Asi vedoucí nebo vyhazovač, protože to byl on, kdo se mnou mluvil i dneska. A před tím, než mi pomohli nahoru do Jacksonovy kanceláře, přišel policejní seržant, Gil Moffett, a lékař. Usoudili, že jsem byl udeřen kusem rudy z té staré bedny tam nahoře; Jackson ho našel na podlaze nahoře u schodů. Předpokládám, že to Moffett hlásil; každopádně se ho můžeš zeptat. Byl jsem přirozeně trochu zvědavý na to, kdo se pokoušel rozbít mi lebku, a tak jsem včera večer zavolal Gilovi domů, ale on mi řekl, že žádné jiné stopy nenašli.“

Tuttle se zeptal: „To je tvá teorie, že tě někdo sledoval a praštil tě, když jsi došel nahoru?“

„Nemám žádnou teorii. Ale nemohl se plížit za mnou a vzít kus rudy z té bedny. Musel už být nahoře.“

„Jo, to jsem čekal. Byl to tedy někdo nahoře, a tedy Jackson, hm?“

„Ten to být nemohl. Moje neteř s ním byla v kanceláři, když jsem dostal tu ránu.“

„To je špatné. A když jsi se vzpamatoval, rozhlédl ses po kabelce, ale ta už byla pryč.“

„Ne, nehledal jsem ji. Byl jsem groggy. Když mě dostali nahoru do kanceláře, pomohl mi Gil Moffett prohlédnout kapsy, abych se přesvědčil, co všechno mi zmizelo. Ale pozbyl jsem jen peněženku asi s šedesáti dolary a řidičák, takže jsem řekl Gilovi, že mi nic neukradl. Byl jsem pořád jako omámený. O chvíli později, když jsem mluvil s Jacksonem, zmínil jsem se mu o té kabelce. Šli jsme ji spolu hledat, ale nenašli jsme ji. Hledali jsme nahoře i pod schody, ale byla pryč.“

„Moffett a doktor odešli dřív, než jsi začal kabelku postrádat?“

„Ano, a moje neteř taky. Byli jsme sami.“

„Viděl jsi někoho nebo slyšel něco před tím, než tě praštil?“

„Ani to nejmenší. Na chodbě je hrozná tma.“

Šerif se opřel v křesle a chvíli na něj hleděl. Potom se obrátil k náčelníkovi policie: „Jak se ti to líbí, Franku? Máš nějaký nápad?“

Phelan pomalu a rozvážně zavrtěl hlavou. „Nevím, Bille. Budeme se na to muset podívat trochu podrobněji.“

„Tak do toho.“

A Phelan tak učinil. Nebyl tak agresivně skeptický jako šerif, ale chtěl všechno vědět. Byl puntičkářský, podrobně ho zajímalo vše, co se stalo do chvíle, kdy Pellett a Jackson začali hledat kabelku, ale nezjistil žádné nesrovnalosti. Jediný nový fakt, který se dozvěděl, byl, že Pellett považuje za možné, že vražda Jacksona má nějakou spojitost s vraždou Charlie Branda před dvěma lety. Pellett mohl podepřít svůj názor jedině tím, že Jackson ho pozval do kanceláře, aby s ním prodiskutoval nový pohled na Brandovu vraždu a ukázal mu při tom kus papíru, který byl údajně nalezen ve srubu na Silverside Hills, kde byl Brand zabit. A protože Jackson byl zabit o pár hodin později, zdálo se být pravděpodobné, že mezi oběma případy může existovat nějaké spojení. Když byl Pellett dotázán, co bylo na tom papíru napsáno, řekl, že neví. Hlava mu ještě třeštila od té rány tak, že odložili zbytek diskuse na následující den. Po marném hledání kabelky šel domů. V tu chvíli zazvonil telefon a Tuttle ho předal Phelanovi.

„Ano, Mac? Ne! Dobrá práce! Kde? Připomeň mi, abych ti koupil panáka. Ne, nech to být. Pošli je sem.“

Zavěsil a vypadal velmi potěšeně. „Dobrá zpráva, Bille. Sebrali Ala Rowleye.“

„Ha, tak ho dostali!“

„Je to tak, Quine. Nahoře na Bucket Street. Měli by tu být za pět minut.“

„Podám si ho,“ oznámil Tuttle.

„Ani nápad, chytli ho moji chlapci.“

„Je to má kancelář, Franku.“

„Pěkně smrdutá, Bille. Je to moje kořist.“

„Já si ho podám. Budu ho mít první.“

„Leda přes mou mrtvolu. A jestli se o to pokusíš, odvedu si ho na stanici. Pellett přišel za mnou, ne? Nepřišel sem jen proto, že jsem tu byl i já?“

Hádka stále ještě probíhala, když byl ohlášen příchod kořisti, a Tuttle nařídil, aby byli všichni, včetně eskorty, uvedeni dovnitř.

Quinby Pellett vstal, ale Phelan mu drsně nařídil: „Sedni si, Quine. Třesou se ti kolena. A chovej se řádně.“

Eskortu tvořili dva muži v civilu a dva v uniformě. Kořistí, střeženou ze dvou stran, byl nepochybně onen přítel, na kterého čekal Pellett. Rozhlížel se vzpurně, trochu vystrašeně a trochu bojovně.

„Posaďte ho,“ nařídil Phelan a muž byl posazen na židli. „Je to ten muž, Quine?“

„Je to on,“ prohlásil Pellett, aniž by spustil zrak z kořisti.

Šerif vyštěkl: „Jmenuješ se Al Rowley?“

Policejní náčelník vyskočil, hnal se ke dveřím a volal: „Vezměte ho zpátky na stanici, hoši!“

Muži z eskorty hleděli udiveně. Šerif křičel: „Hej, ty starý blázne! Dobře, v pořádku!“

Phelan se otočil na podpatku, postavil se před kořist, podíval se na něj svrchu a začal mluvit. „Tvé jméno je Al Rowley, jsi tulák a pobuda. Můžu tě zavřít nebo vytahat za uši nebo co mě napadne. Asi před hodinou tě zde přítomný pan Pellett zastavil na chodníku před The Haven a tys ho praštil do zubů. Je to tak?“

„Nejsem žádný van…“

„Drž hubu! Praštil jsi pana Pelletta, nebo ne?“

„Možná, ale já…“

„Opakuji, drž hubu! Proč jsi ho praštil?“

„Neměl žádné právo jen tak mě zastavit…“

„Jak tě zastavil?“

„Postavil se mi do cesty a tak mě zastavil.“

„Použil nějaké násilí?“

„To ne, něco říkal, nevím co, a když jsem ustoupil, chytil mě za kabát, a tak jsem ho impulzivně praštil.“

„A rychle utekl. Čeho ses tak bál?“

„Nebál jsem se, byl to jen impulz…“

„Jednou tě ty tvé impulzy přivedou do pěkně kaše. Podívej se na pana Pelletta. Říkám, podívej se na něj! Když jsi ho dnes viděl, měl knír, ale před tím ho nikdy nenosil. Tys ho dnes přes ten knír poznal?“

„Vůbec jsem ho nepoznal. Nikdy jsem ho neviděl.“

„A co včera?“

„Včera? Co bylo včera? Nepamatuji si.“

Phelan vypadal znechuceně. „Tak přestaň s tím, Rowley. Dostali jsme tě. Tři různí lidé tě viděli vzít kabelku z toho auta a pak ji předat Pellettovi, když tě zastavil.“

„To je lež, šéfe! Proklatá lež. Všichni jsou sprostí lháři.“

Od Quinbyho Pelletta se ozvalo tiché zabručení. Phelan zavrtěl hlavou směrem k němu a pokračoval. „Popíráš, že tě na té ulici viděli?“

„Nevím, jestli mě viděli, ale určitě mě nikdo neviděl vzít nějakou kabelku z nějakého auta. Jestli jsem byl na ulici a viděli mě, tak mě viděli. O kterou ulici jde?“

„Drž hubu. Kde jsi byl včera?“

„No, včera,“ Rowley přemýšlel. „Počkejte. Ráno se mi podařilo vydělat čtyři dvacetníky –“

„Jak vydělat?“

„Ach, trochu práce –“

„Přeskoč to. Kde jsi byl odpoledne?“

„No, odpoledne jsem byl unavený a chvilku jsem odpočíval. Pak jsem šel na procházku, zastavil se v The Haven a utratil ty čtyři dvacetníky. Potom jsem zase šel ven, ještě chvíli jsem se procházel a pak jsem se vrátil domů –“

„Když jsi vyšel z The Haven, cos udělal jako první?“

„Šel jsem.“

„Jo. Šel jsi k autu, uviděl v něm kabelku, sebral ji, Pellett tě zastavil a tys mu ji vrátil…“

„Poslyšte, šéfe,“ Rowley se naklonil dopředu a na zdůraznění svých slov zakýval prstem. „Možná jsem vandrák a pobuda, jestli chcete použít takový výraz. Ale nejsem zloděj. Ne, pane. Každý, kdo tvrdí, že mě viděl dělat to, o čem tady mluvíte, je lhář. Nezahrnuji do toho pana Pelletta. Ten nevypadá jako lhář a omlouvám se, že jsem ho uhodil. Nazval bych to omylem v identifikaci. Jestliže se zmýlil…“

„Drž hubu. Lidé, kteří tě viděli, nejsou žádní lháři.“

„Jsou, jestliže tvrdí, že mě viděli vzít včera odpoledne něco z nějakého auta. Za plného světla, přímo na ulici? Musím opakovat, že jsou to lháři.“

To bylo praktický vše, co z něj bylo možno dostat. Po dalších dvaceti minutách ho Phelan nabídl šerifovi, ale Tuttle prohlásil, že je spokojený. Byla dána možnost i Quinby Pellettovi, aby položil pár otázek, ale ani ten se nikam nedostal.

Phelan udělal ještě jeden pokus, ale nakonec roztáhl znechuceně ruce a řekl eskortě: „Hoďte ho do vody!“

„Panebože,“ protestoval Pellett, „přece ho nepustíte?“

„A za co ho mám zadržet? Ještě bychom ho museli krmit.“

„Přece mě praštil, ne? Nenapadl mne? Dobrý Bože, nepouštějte ho!“

„Chceš ho obvinit z napadení?“

„To chci.“

Phelan kývl na eskortu. „Dobře, hoši. Odveďte ho a zaregistrujte. K večeři mu dejte sušené ještěrky. Řekněte Macovi, že Pellett podepíše obvinění.“

Odpochodovali, poněkud méně dychtivě, než když přicházeli. Náčelník policie se posadil. Vypadal unavený a otrávený. Šerif si mnul nos.

Pellett se díval z jednoho na druhého, přestalo ho bavit čekat, a tak se zeptal: „No a? Co bude s mou neteří? Jak mohla zabít Jacksona, když jí byla kabelka ukradena?“

„Nemohla,“ řekl Phelan a vypadal, že to považuje za vyřízené.

„Takže co s ní bude?“

Phelan ukázal na šerifa. Tuttle těžce vzdechl. „Řeknu ti to, Pellette. Pověděl jsi nám tady pěknou historku. Ale co s ní? Oficiálně bych řekl asi toto: Jsme ti vděční a všechno to důkladně prověříme a utvoříme si co nejlepší názor. Neoficiálně uznávám, že chceš pomoct své neteři, a je zlé, že jsi nezískal vůbec žádnou podporu ohledně té kabelky. Protože i ten muž, který ti ji pomáhal hledat na schodech, je jedním ze zavražděných a dovedu si představit, že porota o tom bude smýšlet stejně.“

Pellett vstal se zaťatými zuby. „Myslíš si, že lžu? Myslíš si, že jsem si to všechno vymyslel?“

„Ano,“ řekl Tuttle. „Neoficiálně.“

„Já nevím, Quine,“ řekl Phelan nervózně. „Jak to kruci mám vědět?“

Pellett, stále se zaťatými zuby, se obrátil a opustil místnost.

Do nové Sammisovy budovy to bylo jen pár kroků, a tak šel pěšky. Vyjel výtahem do čtvrtého patra, vešel do dveří v polovině chodby a řekl mladé ženě, sedící za psacím stolem: „Jsem Quinby Pellett. Jsem strýc Delie Brandové. Chtěl bych mluvit s panem Ansonem.“

Požádala ho, aby chvíli počkal, a zmizela za jinými dveřmi. Za chvíli se vrátila a pokynula mu: „Pojďte tudy, prosím.“

Druhého dne ráno našli obyvatelé Cody na titulní stránce novin Times-Star zarámovaný následující text:

VÝZVA

Kdokoliv, kdo si váží práva a sympatizuje s nezaslouženým neštěstím a kdo náhodou viděl v úterý odpoledne kolem čtvrté hodiny na Halley Street muže, stojícího blízko zaparkovaného auta a podávajícího něco jinému muži, se žádá, aby se okamžitě spojil s náčelníkem policie v Cody.

Níže zveřejněný obrázek patří muži, kterému byl onen předmět předán.

Delia Brandová

Obrázek byl dost podobný Quinby Pellettovi.

8. KAPITOLA

Tyler Dillon té noci moc nespal. S Delií se nesetkal. Nedokázal nic. Phil Escott vyslechl jeho vyprávění a vysvětlení a prohlásil, že si to musí promyslet. Ale že to nevypadá dobře. Takže se mu moc dobře nespalo. V šest vstal a oblékl se, protože už nemohl dál ležet v posteli. Když mu byly doručeny ranní noviny, přečetl si třikrát oznámení na titulní stránce. Aniž by čekal na snídani, sedl do auta a zajel k bytu Quinby Pelletta. Našel ho v bytě nad vycpavačstvím. Zdržel se tam asi půl hodiny a odešel s novou nadějí i novým zoufalstvím, kteréžto dva pocity byly téměř v rovnováze. V bufetu na Divoké ulici si dal trochu ovoce a kávu a šel do kanceláře. Nezastihl Escotta, který měl být celé dopoledne u soudu. V deset očekával Wynne Cowlesovou, která měla podepsat nějaké papíry v souvislosti s jejím rozvodem. Když přišla, našel si příležitost k poznámce, že netušil, že je partnerkou Clary Brandové. Dostalo se mu však odpovědi, že se má starat o své věci, při čemž se její panenky mírně přivřely.

Jakmile Wynne Cowlesová odešla, řekl své sekretářce, že se vrátí po obědě, a jel na Vulcan Street setkat se s Clarou. Našel ji ještě deprimovanější a zhroucenější než den předtím. Navštívila v osm hodin Delii, ale směla zůstat jen deset minut. Viděla Times-Star, ale ani po tom, co jí Dillon vyprávěl podrobnosti, které získal od Pelletta, se její tvář nerozjasnila.

„Myslíš si, že Pellett lže?“ zeptal se Dillon.

„Nevím,“ řekla smutně. „Ale kdyby musel, udělal by kvůli Del i horší věci. Je do ní úplně zblázněný. Vždycky ji měl raději než mne. Ale ať už lže, nebo ne, říkáš, že šerif mu stejně nevěří.“

Dillon opustil tento problém a přešel k hlavnímu účelu své návštěvy. „Hledám stéblo, kterého bych se zachytil, a jedna Pellettova věta mě zarazila. Tvrdí, že může být nějaká spojitost mezi vraždou Jacksona a tím, co se stalo před dvěma lety tvému otci. Stalo se to však v době, kdy jsem teprve přišel do Cody, a moc o tom vlastně ani nevím. Tvůj otec byl Jacksonovým partnerem v prospektorství, že?“

Clara přikývla. „Vlastně byl partnerem pana Sammise, ale Jackson se k tomu dostal, když se oženil s Amy Sammisovou. Sammis poskytl především peníze a taťka zase dělal většinu práce. V oněch dobách téměř každý ve Wyomingu, kdo měl nějaké peníze, pokoušel své štěstí v prospektorství a někteří z nich i v docela velkém měřítku, ale otec byl úspěšnější než ostatní, protože se tomu opravdu věnoval. Nevzal jen tak každého flákače, který šel kolem. Taky neseděl a nečekal na zklamané prospektory, kteří by za ním přišli. Sám si ty nejschopnější vybíral. Jednu dobu měli skoro tři sta kopáčů, rozsetých po celém státě. Znamenalo to investice více než dvě stě tisíc dolarů a Sammis ty peníze poskytl. Nadělali velké zisky – byl to jeden z jejich mužů, který našel žílu Sheephorn – ale taťka nedokázal peníze udržet. Už odmalička mě fascinovala myšlenka na nález zlata, stříbra, zinku a mědi, zahrabaného ve skalách, a někdy mě tatínek brával na cestu s sebou. To byla další věc, která ho odlišovala od ostatních půjčovatelů: navštěvoval své muže všude, radil jim a povzbuzoval je a možná jim i pomáhal dostat se z potíží.“

„A na jedné z těch cest byl zabit?“

Přikývla. „Stalo se to v Silverside Hills. Byl sice na obvyklé cestě, ale měl s sebou nezvykle velkou částku peněz – dvaatřicet tisíc dolarů – protože dostal tip, že nějaký divoký kopáč objevil velké ložisko v Sheridanu…“

„Co je to divoký kopáč?“

„Samostatný prospektor, který nepracuje pro nikoho. Otec se jel podívat na to ložisko a případně ho koupit, kdyby vypadalo nadějně. Cestou měl několik zastávek a ani nedorazil na místo, když byl nalezen mrtev v jednom z těch starých srubů v Ghost Canyon.“ Její rty se třásly, musela na chvíli přestat. „Byla jsem s ním v tom srubu právě rok předtím. Nedalo se k němu dojet autem. Museli jsme jet patnáct nebo dvacet kilometrů na koních.“

„Takže ten, kdo ho zabil, musel mít koně.“

„Možná ne. Mohl tam i dojít pěšky na příklad ze Sugarbowl nebo už tam v horách mohl být předtím.“

„Bylo tam tehdy hodně lidí?“

„Téměř nikdo. V těch horách nejsou ovce, nic než pelyněk a lebeda a skály, kromě několika borovic na jednom místě v kaňonu. Jediným známým prospektorem, který tam pobýval, byl Squint Hurley, jeden z taťkových mužů, který používal starý srub jako svůj hlavní stan. Otec tam šel, aby počkal na Hurleye, až se objeví. Byl to také Hurley, který otce našel. Hurley byl samozřejmě zatčen a vyslýchán, ale kulka, která zabila otce, byla z jiné pušky.“

„A peníze byly pryč.“

„Jistě.“

„A nikdy se nikde neobjevily.“

„Ne, pokud je mi známo. Polovina z nich byla v deseti a dvacetidolarovkách, protože tak to otec dělával. Nebyly ani nové. Ti muži nemají rádi nové bankovky.“

„Je tu ale jedna věc,“ mračil se Dillon. „Někdo přece musel vědět, že tam bude a že bude mít u sebe tolik peněz – nebo ne?“

Ozval se zvonek a Dillon šel otevřít. Přede dveřmi stála velká žena se zpoceným čelem, bez klobouku. Dillon, který se domníval, že ji už někde viděl, pozdravil.

„Dobrý den,“ odpověděla úředním tónem. „Jsem Effie Henckelová, ředitelka Pendletonovy školy. Ráda bych mluvila se slečnou Clarou Brandovou.“

Dillon nevěděl, že důvodem pro jeho koktání byla podvědomá vzpomínka na stejnou ředitelku, kterou měl ve škole v San José.

„Sle-sle – eh – sl-slečna Brandová nikoho nepřijímá. Chci říct ani své blízké přátele. Jsem Tyler Dillon, její advokát a přítel. Jde-li o něco, v čem vám mohu pomoct…“

„Dala bych přednost rozmluvě se slečnou Brandovou. Může to být velmi důležité.“

„Samozřejmě, ale za okolností – jak říkám, jsem právník. Nezvládl bych to?“

„Možná ano,“ připustila slečna Henckelová, pohlížejíc na něj přísnýma očima. „Stejně tak by mohl šerif nebo Harvey Anson, který je, jak tomu rozumím, právním zástupcem Delie Brandové. Ale já jednám s muži co nejméně, pokud je to možné. Dávám přednost jednání se ženami. Ráda bych mluvila se slečnou Clarou Brandovou.“

Dillon přiznal porážku bez dalších okolků, požádal ji, aby vstoupila a posadila se, a šel do kuchyně, aby seznámil Claru se situací. S těžkým povzdechem se Clara zvedla a šla do přední místnosti. Pozdravila návštěvnici a posadila se. Slečna Henckelová si Claru pečlivě prohlédla, snad aby se ujistila o její identitě, a škrobeně prohlásila:

„Byla bych ráda, slečno Brandová, kdybyste mohla své sestře vyjádřit sympatie a přání všeho dobrého ode mne a od celého sboru v Pendletonově škole. Řekněte jí, že i slečna Crockerová sdílí naše názory. Vaše sestra a slečna Crockerová se nemají moc rády. Nicméně, i když jsem ráda, že mám příležitost poslat vaší sestře takovou zprávu, není to to, kvůli čemu jsem přišla.“

Otevřela svou kabelku, velkou, ručně vyšívanou, něco z ní vyndala a podala to Claře. Clara na to udiveně hleděla, ale vzala to do ruky. Dillon se naklonil dopředu a vypadal také dost překvapeně. Upínal oči na ředitelku, ale mlčel.

„To,“ řekla slečna Henckelová tónem, který nepřipouštěl odpor, „je krabička s pětatřiceti náboji do revolveru ráže 0.38. Dnes ráno jeden z mecenášů naší školy, pan James Archer, přišel do mé kanceláře se svým synem Jamesem mladším, který je ve čtvrté třídě. Řekl mi, že když se včera večer vrátil z práce domů, zjistil, že na rohu přístřešku vedle jeho garáže stojí nějaká divná konstrukce. Tato konstrukce se skládala z krabiček, držených pohromadě sponkami, hřebíky a gumovými páskami. V krabičkách byly proraženy otvory a z těchto otvorů vyčnívaly náboje. Když se na to zeptal svého syna, dozvěděl se, že stavba představuje pevnost na Žluté řece v Číně. Po krátkém rozhovoru se synem se dále dozvěděl, že náboje ukradl den před tím, v úterý odpoledne, v šatně učebny číslo devět v Pendletonově škole z kabelky Delie Brandové.“

Aniž by se zdržoval omluvou, vytrhl Dillon Claře krabičku z ruky a otevřel ji. Hleděl zklamaně na její obsah. Krabička nebyla plná ani ze tří čtvrtin.

„Aby bylo jasno.“ Slečna Henckelová zvedla obočí a v jejím hlase zazněla pohrdavá blahosklonnost. „Řekla jsem pětatřicet nábojů, že? Uvědomila jsem Si, že by mohlo být životně důležité, kdyby byla krabička plná. Pan Archer říká, že nemá rád, když se mu kolem přístřešku povalují náboje, a že je tedy velmi pečlivě hledal a že si je jist, že sebral všechny. Také jeho syn tvrdí, že jich víc nebylo. Ale já mám s dětmi své třicetileté zkušenosti. Když jsem se ho vyptávala na podrobnosti, řekl mi mimo jiné, že když krabičku vyndal z kabelky, musel odstranit balicí papír. Skutečnost, že krabička byla stále ještě v balicím papíru, dovoluje předpokládat, že krabička nebyla do té doby vůbec otevřena. Řekla jsem to tomu chlapci zhruba před hodinou a on trvá na svém tvrzení. Je to pozoruhodný případ tvrdohlavosti, skutečně pozoruhodný. V tu chvíli jsem se rozhodla, slečno Brandová, že byste o tom měla vědět, abyste mohla podniknout…“

„Kde je teď ten chlapec?“ zeptal se naléhavě Dillon.

„V mé kanceláři se svým otcem.“

„Podám si ho! Pojďme…“

„Přišla jsem sem s informací pro slečnu Brandovou. Je to v jejích rukách. Jestliže si myslí, že policie nebo pan Anson…“

„Claro, sakra! Nech mě tam jít! Jestli najdeme zbytek těch nábojů – poslouchej, pojď také! Půjdeme oba! Je to tak v pořádku, slečno Henckelová?“

„Rozhodne slečna Brandová. I když si myslím, že vy z toho kluka nedostanete vůbec nic. Potřebuje to jemnější zacházení.“

„V pořádku, Claro? Tak pojď.“

Clara vstala a šla ke dveřím.

~

Jimmy Archer opakoval už posté, se slzami v očích: „Říkám vám, nejsem žádný práskač, krucifix! Nejsem krysa! Nebudu žalovat!“

Pomalu mu začínali věřit. Místo aby projevoval známky slábnutí, když na něm v poslední půl hodině vymáhali přiznání, že se podílel na krádeži, zatvrzelost v jeho očích, přes všechny slzy, stále rostla a jeho zuby se přestaly třást. Přiznal se, že došlo k dělení kořisti a že si nechal pětatřicet nábojů, ale vypadalo to, že neexistuje metoda, která by ho přiměla nebo z něj vyloudila prozrazení jakéhokoliv jména.

Jeho otec nakonec řekl: „Nemá smysl ho dál trápit. Už jsem to zkoušel. Jen je stále zatvrzelejší, jako rezavý šroub. Zkoušel jsem ho tahat za uši, proto je má také tak odstávající, ale vzdal jsem to. Nemá to smysl.“

Slečna Henckelová navrhla, že by mohli prověřit všechny kluky, kteří se měli onoho dne zúčastnit hodiny slečny Brandové. Byla by to však nekonečná práce. Navíc, neexistovala žádná prezenční listina.

Odešli do druhé kanceláře na válečnou poradu; v místnosti zůstali s Jimmym jen Dillon a Clara.

Jak už řekla ředitelka, byl to pozoruhodný případ tvrdohlavosti, až fanatičnosti, když mělo dojít na označení spoluviníka. Clařino naléhání, výzvy slečny Henckelové na rozum, otcovy hrozby nebo úplatky, ani Dillonův křížový výslech – nic nevedlo k cíli.

Dillon opustil přední místnost a přidal se k poradě. „Podívejte. Ztrácíme čas. Je to jen pořád horší a horší. Zřejmě neexistuje síla, která by ho přiměla vyslovit to jméno. Nedokázala by to jeho matka? Zdá se, že…“

„Nedá se nic dělat,“ řekl pan Archer rezolutně. „Obvykle se s matkou dohodne – ona to s ním umí. Ale když dostane ten výraz v očích – jistě, kdyby na to měla dva nebo tři dny…“

„Jenže ty dva tři dny nemá! Když si myslíte, že by to nedokázala, mám nápad. Je to dost složité, ale může to trvat jen hodinu, nebo i méně, a může to fungovat. Půjdu tam a řeknu mu…“

Za pár minut je Dillon opustil a vrátil se sám do místnosti, kde Clara seděla v beznadějném zoufalství.

„Podívej, Jimmy,“ začal Dillon. „Dám ti ještě jednu šanci, abys mi řekl jméno svého kámoše, který má zbytek nábojů. Je to opravdu tvoje poslední šance.“

Chlapec zavrtěl hlavou, zachmuřený a neochvějný.

„Tak mi to pověz.“ Dillon čekal pět vteřin. „Nechceš? Dobře, musí tedy nastoupit zákon. Uvidíme, jak mu odoláš. Lítáš v tom, Jimmie, říkám ti to na rovinu. Ale nemůžeš porazit zákon tím, že tady budeš sedět a vrtět hlavou. Budeš muset mít advokáta, a to proklatě dobrého, a to co nejrychleji. Máš dobrého advokáta?“

„Nemám…“ chvěl se chlapcův hlas. „Nikdy jsem neměl advokáta.“

„Tak si ho budeš muset rychle sehnat. Řekl jsem tvému tátovi, co se chystám udělat, a on z toho má dost strach. Předpokládám, že ti dobrého advokáta doporučí, jestli se s ním budeš chtít o tom poradit. To je všechno. Teď už je to jen věcí zákona. Pošlu ti sem tvého otce. Pojď Claro.“

„Ale, Tylere, nemůžeme…“

„Jen pojď!“

Nechali ho tam samotného. Ve vedlejší místnosti řekl Dillon panu Archerovi: „Jde to dobře. Nechejme ho to pár minut vstřebávat a potom tam půjdete a zkusíte to. Buďte však opatrný a nepokazte to. Počkejte, až se vám ozvu.“

Odešel s Clarou a jel co nejrychleji, jak to provoz dovoloval, do Divoké ulice. V Sammisově budově vyjel do kanceláří firmy Escott, Brody & Dillon. Měl štěstí. Měl strach, že bude muset shánět svého staršího partnera někde u oběda, ale Escott se během polední přestávky u soudu stavil ve své kanceláři. Dillon nejprve zavolal do Pendletonovy školy a potom šel za Escottem. Starý právník byl z počátku mrzutý, protože se to překrývalo s jiným případem firmy; nakonec však tím byl pobaven, a dokonce se v něm probudil i zájem; konečně souhlasil.

James Archer starší zřejmě musel narazit na nějaký odpor, protože byla už téměř jedna hodina, když se se svým synem objevil. V předpokoji byla pouze mladá sekretářka. Otec postrčil syna dopředu. Ten se podíval na ženu podmračenýma očima a zamumlal: „Moh‘ bych mluvit s panem Escottem?“

„Vaše jméno, prosím?“

„Jimmie Archer mladší.“

Žena odešla. Za chvíli se vrátila, otevřela mu přepážku, vedla ho chodbou a vpustila ho do místnosti. Starý pan Phil Escott povstal a potřásl si s ním rukou a nabídl mu židli. Když se dveře za sekretářkou zavřely, oslovil ho jako muž muže.

„No, Jimmy Archere, co pro tebe mohu udělat? Nějaký problém se zákonem?“

Chlapec seděl se svěšenými rameny. „Ano, pane.“

„V čem je problém? Nějaký proces, nebo co?“

„Ne, pane. Ale chtějí po mně, abych žaloval, a já nechci. Přijmu trest, ale udávat nikoho nebudu.“

„To je správné. To obdivuji. Gratuluji!“ Jimmie podezřívavě a váhavě natáhl také ruku a oba si opět potřásli rukama. „Kdo po tobě chce, abys žaloval?“

„Ach, jde jich po mně celá smečka. Otec, ředitelka Henckelová, jakási Clara, která má sestru v průseru, a člověk jménem Dillon, je to jen velký tyran –“

„Ha. Dillon! Toho Dillona znám. Nic dobrého. A co chtějí, abys prozradil?“

„Mám jim říct jméno kamaráda, který mi pomáhal sebrat z kabelky slečny Brandové náboje do revolveru. Ale já nejsem krysa.“

„Samozřejmě. To je vidět na první pohled. Kdy jste vzali ty – náboje?“ Když chlapec zarytě mlčel, zaklonil se Escott v křesle a sepnul prsty. „Jistě si, Jimmy, uvědomuješ, že když mám být tvým zástupcem, musím znát všechny podrobnosti. Víš, co to znamená, že mám být tvým právním zástupcem?“

„Jistě. Znamená to, že jste mým mluvčím.“

„Správně. Přesně tak.“ Escottovými rty poškubávalo, ale ovládl se. „Kdy jste, tedy ty a tvůj společník, vzali ty náboje?“

„Jo, to bylo předevčírem. V rytmice. Vplížili jsme se do šatny, protože nás to hrozně otravuje, a kabelka slečny Brandové tam ležela na polici a my jsme si jen mysleli, že se podíváme, půjde-li otevřít…“

„Počkej! A v kabelce byly ty náboje!“

„Ano, pane.“

„A byly v krabičce, zabalené, a vy jste vzali celý balíček!“

„Ano, pane.“

Jimmieho obočí se stáhlo novým podezřením, ale Escott pokračoval: „Proč zrovna já musím být do toho všeho zapleten. Byl jsem vlastně najat mužem, který prodal ty náboje, aby je mohl dostat zpátky! Jsem tedy i jeho mluvčím! Ať se propadnu!“ Escott otevřel zásuvku psacího stolu, vyndal papírovou krabičku a na stůl z ní vysypal hromádku stříbrných dolarů. Srovnal je do sloupečku jako žetony. „Podívej se na to!“

„K čemu to je?“

„To je odměna, kterou ten muž nabízí tomu, kdo mu vrátí ty náboje! Deset dolarů! Máš štěstí, že jsi přišel ke mně, Jimmie! Znám toho Dillona; pokoušel se dostat všechny ty náboje, aby se mohl ucházet o tu odměnu! Je to bídák!“

Podezření z Jimmieho tváře zmizelo a bylo vystřídáno jiným pocitem, který se zdál spustit opět kohoutek slz. „Po-po-podí-vejte!“ znejistěl. „Já už ty náboje nemám! Napřed mi je vzal tatínek a teď je má ten křivák Dillon!“

„No, to je v pořádku, Jimmie. Neboj se. Dostaneš tu odměnu, protože ti ji osobně vyplatím. Polovinu dostaneš ty a polovinu tvůj kamarád. Avšak jediným správným způsobem, jak to všechno vyřídit, je přivést ho sem a já vyplatím pět dolarů tobě a pět jemu…“

„Hej!“ vykřikl Jimmie, a jeho tvář opět změnila svůj výraz. „To není fér!“

„Co není fér?“

„Dát každému polovinu! Mělo by to být v poměru, v jakém jsem se o náboje rozdělili! Já jich mám pětatřicet a on jen patnáct!“

Escott byl chvíli beze slov. S obdivem se díval na Jamese Archera mladšího. „Dobře,“ řekl nakonec, „to bude věcí vzájemné dohody. Bude sem muset přijít a my tři to spolu vyřešíme.“

Jimmy sjel se židle. „Zařídím to,“ řekl odhodlaně. „Jdu pro něj.“

„Bude možná lepší a rychlejší, když někoho pro něj pošleme. Jak se jmenuje?“

„Eric Snyder. Má zrzavé vlasy. Bydlí na Humboldt Street 319. Chodí do čtvrté třídy –“

Escott stiskl tlačítko na svém psacím stole a ve dveřích se ukázala mladá žena. „Řekněte panu Tylerovi, aby sehnal Erica Snydera z Humboldt Street 319. Má zrzavou kštici a chodí do čtvrté třídy.“

Když žena odešla, Escott se opět obrátil na svého klienta. „Můžeme si to zatím probrat a připravit se na něj. Podívej. Když to rozdělíme podle počtu nábojů, vyjde to na sedm dolarů pro tebe a tři pro něj. Je to tak?“

„To se mi nezdá.“ Jimmie vypadal ustaraně a podezíravě. „Tři dolary za pouhých patnáct nábojů se mi zdá trochu moc.“ Zamračil se. „Dejte mi tužku a kousek papíru.“

Escott mu obojí ochotně nabídl.

9. KAPITOLA

Kenneth Chalmers, šerif z okresu Silverside, mířil pouze jedním okem do plivátka, vzdáleného přes dva metry od jeho židle. Přesto se krásným proudem tabákové šťávy trefil přímo do jeho středu.

„Jo, já vím,“ mluvil líně a ospale, „vím o tom všechno. Ale věř mi, Squint Hurley v tom prsty určitě měl.“

Bill Tuttle, šerif z okresu Park, který seděl u svého psacího stolu ve své kanceláři, řekl hlasem mrzutým tím horkem, nemluvě již o dalších útrapách: „Jsi proti Hurleyovi zaujatý, Kene.“

„No a co? Kdo by nebyl? Copak nezabil Charlie Branda přímo uprostřed mého okresu? Nedostal se z toho jen proto, že pár chytráků tvrdilo, že ta kulka není z jeho pušky? Říkají tomu věda! Příště mi změří prdel a zjistí, kde jsem naposledy seděl!“ Znovu si odplivl a téměř se minul. „Přece klidně mohl zaměnit nábojnice, kdyby o to šlo. Nebo mohl použít jinou pušku.“

Tuttle si povzdechl. „Dobře, Kene, sledoval jsem ten proces dost pozorně. A něco ti řeknu. Můj soukromý názor je, že ty i ten prokurátor, ani nevím, jak se jmenoval, jste byli hloupí jako pár oslů. Neměli jste proti Hurleyovi jedinou věc, kromě toho, že byl po ruce. Přesto jste se pokoušeli ušít na něj boudu. Kdybyste u něj našli aspoň část těch peněz nebo nějaký úkryt, kde by je schoval, to by byla jiná.“

„Byl vinen jako medvěd ve včelím úle.“

„Možná jo, možná ne. Ale tys pro to neměl sebemenší důkaz. A jedeš sem v tom vedru jen proto, abys mi přidal další starosti, jako kdybych jich neměl i tak dost. Řekl jsem ti přece včera do telefonu, že Hurley s tím nemá nic společného, kromě toho, že chtěl požádat Jacksona o nějaké prachy a že našel to děvče s revolverem v ruce.“

„Je mi jedno, cos mi řekl,“ prohlásil Chalmers zarputile. „Jsem přesvědčen o tom, že Hurley je do toho namočený. Jak to, že šel náhodou v noci navštívit Jacksona? A proč ho vůbec šel navštívit? V posledním roce a půl, od té doby, co ho osvobodila ta poloblbá porota, Jackson odmítal mít s ním něco společného. Vím, že dostal něco málo od Berta Doyleho v Laramie a že od té doby jen žere trávu. Kde je? Předpokládám, žes ho nechal utéct?“

„Určitě ne. Bude mým korunním svědkem.“

„To teda bude. Bude jedním z obžalovaných.“ Šerif si opět odplivl. „Jdu pod ním zatopit.“

„Tady v mém okrese ne.“ Tuttle začínal dostávat bojovnou náladu. „Chceš trápit mého korunního svědka jen proto, abys živil svou nenávist? Ani nápad! Není sebemenší důkaz, že by v tom byl Squint Hurley namočen, a není ani důvod to předpokládat. Jsi prima soused, Kene, když jsou naše okresy tak veliké, ale budu zlý, jestli začneš házet kamení do mé ohrady. Sakra, jako kdyby ten případ už tak nebyl dost zlý! Vrať se domů a plaš zloděje ovcí nebo něco! Rád bych změnil místo – omluv mě.“

Zazvonil totiž telefon, šerif ho k sobě přitáhl a poslouchal. Pak řekl pouze: „Pošlete ho sem!“ a zavěsil.

Chambers zase začal: „Porozhlídnu se zatím –“

„Ne, to ne. Jestli ano, useknu ti ocas. To byl jen farář. Zůstaneš tady, dokud to nedořešíme.“

Dveře se otevřely a vstoupil reverend Rufus Toale. Svůj neodmyslitelný slamák držel v ruce, černý plášť měl zapnutý až ke krku a pramen černých vlasů, přilepený na zpoceném čele, mířil k levému obočí. Šel ke stolu s napřaženou paží a řekl svým hlubokým melodickým hlasem: „Bůh ti žehnej, bratře Tuttle. – Ach, ano, znám bratra Chamberse, nebo spíš, poznávám ho. Viděl jsem ho během soudního procesu toho ubožáka, souzeného za vraždu Charlese Branda. Bůh ochraňuj jeho duši.“

Ken Chambers, něco si mumlaje pod nosem, se opět posadil. Tuttle se snažil být srdečný: „Posaďte se, doktore. Mohu vám v něčem pomoct?“

„Bůh ví, že můžete.“ Rufus Toale se svou obvyklou rozvážností pověsil klobouk na opěradlo židle a posadil se s rukama sepjatýma před sebou. „Můžete, bratře Tuttle. Můžete přivítat pravdu a nechat si jí posloužit. Boží pravda je On sám a on sám je věčný, ale je také světská pravda, která, nu, je často brána jako rozhodující.“ Najednou zvýšil hlas a v jeho očích se rozzářilo světlo. „Boží pravda zvítězí!“ Oheň uhasl a jeho hlas se zklidnil. „Třikrát jsem byl navštívit Delii Brandovou, a ona mne nechce ani vidět. Odmítá se mnou mluvit.“

„Jo, slyšel jsem o tom.“ Šerif vypadal rozmrzele. „Je mi to líto, ale hlídač neviděl, jak by mohl…“

„Rozumím. Víra a láska nemohou vstoupit násilím a služebník Boží musí čekat, až se mu dveře otevřou. To ubohé nevinné dítě! Bůh je opatruj!“

Tuttle se zamračil. „Říkáte nevinné?“

„Ano. Myslím si, že je nevinná. Nemyslím si, že někoho zabila. Ale i když by byla vinna podle lidských zákonů, kdo jsme, abychom ji soudili? Pouze Bůh může ocejchovat Kaina. Za své hříchy neodpovídám člověku! Svými domýšlivými soudy a tresty si uzurpujete Jeho právo a popíráte Jeho milosrdenství!“

„Jistě,“ souhlasil Tuttle, „to je v pořádku pro kázání. Ale my tady musíme chránit zákon. Když by nechtěli, abychom ho chránili, proč by ho udělali?“

Rufus Toale si povzdechl. „Já vím. Prakticky je to zbytečné. Proto jsem tady. I já musím dát císaři to, co je císařovo. Takže jsem vám přišel říct, že tím mužem, kterého chtěla Delia Brandová zabít, jsem já.“

Konec věty zazněl nešťastně právě v okamžiku, kdy Ken Chambers plival, a tak minul plivátko nejméně o celou stopu. Tuttlemu klesla dolní čelist a zapomněl ji zavřít. Potom se zeptal: „He?“

Rufus Toale přikývl. „Dovolte mi to vysvětlit. Nebyl jsem si vědom toho, že to ubohé dítě si přeje mou smrt, i když jsem věděl o té zášti, která jí vstoupila do srdce. Ale když jsem četl v novinách, že když při nákupu těch nábojů oznámila svůj úmysl někoho zabít, věděl jsem hned, že musí jít o mne. Nemohu vám říct, co vyvolalo tu zášť vůči mé osobě, ale ujišťuji vás, že skutečně existuje. Není přehnaným říct, že si mě oškliví. Snažil jsem se s ní setkat, to je pravda, abych ji přesvědčil ve víru v Boha a jeho moudrost a milosrdenství během toho strašného procesu, ale chtěl jsem také získat její svolení k tomu, abych vám řekl o její zášti vůči mně, a pokud to bude nutné, i o její příčině. Nechtěla mě vidět. Takže vám neříkám nic o důvodech, ale vím, že mě nenávidí a že jsem to já, koho chtěla zabít.“

„Potom to tedy byla proklatě špatná rána.“

To řekl Ken Chambers. Tuttle se na něj obrátil, Rufus Toale ho ignoroval. Nakonec Tuttle pronesl: „Dobře, doktore, samozřejmě jsem hezky překvapený. Zní to pozoruhodně. Téměř neuvěřitelně.“

„Je to pravda.“

„Možná. Nejste tedy ochoten říct něco o těch důvodech?“

„Ne, to nejsem. Vzájemná důvěra mezi pastýřem a jeho ovečkami je svatá.“

„Jistě, uznávám to. Vyhrožovala vám někdy nebo řekla, že by vás chtěla zastřelit?“

„Ne, ale umím číst v její duši.“

„Řekla to někdy někomu, co myslíte?“

„Ne.“

„Potom – chápejte, že jsem trochu nedůvěřivý – co to má společného s tím, že byla nalezena u Jacksona s revolverem v ruce, kterým byl právě zastřelen?“

„Společného to má, bratře Tuttle, že mě to přesvědčuje, že došlo k omylu a že to ubohé dítě je nevinné.“ Toaleův hlas se zvedl a začal být velice zvučný. „A chtěl bych dodat a varovat vás, pane, abyste věnoval svou pozornost tomu, že existuje ještě jeden úplně jiný důvod, který nemohu prozradit, proč jsem si jist, že Jacksona nezastřelila ona. Bůh buď milostiv jeho duši.“

„To jsou silná slova, doktore.“

„Jsem si tím úplně jist.“

„Dobře…“ Tuttle se zkroutil na židli a jeho hlas se změnil. „Podívejte. Předpokládám, že víte, že zákon neuznává právo žádného kněze nebo duchovního zatajovat vědomosti o vážném zločinu, ne-li dokonce o vraždě. Mluvíte o tom, že důvěra je svatá a tak. Takové řeči však neospravedlňují –“

„Bůh ospravedlní!“ V očích Rufuse Toaleho opět vzplály ohýnky, fanatický oheň, a on pronesl nadšeným hlasem: „Myslíte si, šerife, že budu respektovat vaše příkazy a že se skloním strachem před vašimi hrozbami? Bůh to zakazuje! Myslíte si, že bych se vzdal jediného projevu Jeho přízně jen proto, abych si vysloužil pozemské ospravedlnění, které vy nebo někdo jiný můžete nabídnout? Strašný omyl, nejen z pohledu Boha, ale i z pohledu muže!“

Tuttle na něj překvapeně hleděl. Dříve nebo později by určitě na to něco řekl, ale příležitost zmizela dřív, než se jí mohl chopit. Zazvonil telefon. Zvedl sluchátko a přikazoval někomu, že někdo musí počkat, až bude volný. Ale tyto instrukce byly buď špatně pochopeny nebo respektovány, protože sotva šerif odložil telefon, dveře se rozletěly a do místnosti vrazil muž. Jeho setrvačnost ho zanesla až k psacímu stolu.

„Říkal jsem, že jsem zaneprázdněný!“ křičel šerif. „Říkal jsem, abyste počkal!“

„Je mi jedno, jak moc jste zaměstnaný,“ prohlásil Tyler Dillon. Trochu kulhal, spíš asi ze vzrušení než z námahy. „Ať je to cokoliv, může to počkat. Mám –“

„Vy můžete počkat! Kdo je tentokrát vaším klientem?“

„Nemám klienta. Ale mám důkaz, který osvobodí Delii Brandovou!“

„Starou belu máte. Proč to nezanesete jejímu obhájci?“

„Protože nemá smysl to všechno zdržovat. Je to nezvratné. Pozvěte sem stenografku. Mám tu několik svědků. Chci udělat zápis – stenografku –“

„Uklidněte se.“ Tuttle sáhl po telefonu. „Nebudete mi vykládat o svých právech.“ Do telefonu řekl: „Řeknete Edu Bakerovi, jestli by nebyl tak laskav a nepřišel ke mně. – Hej, co děláte?“

„Přivedu sem své svědky!“

„To teda ne. Zůstanete tady a řeknete všechno okresnímu státnímu zástupci.“

„Mohu…“

„Můžete se posadit nebo zůstat stát, než sem přijde.“

Tuttle se v židli pohodlně opřel a díval se střídavě na svého kolegu, na reverenda Rufuse Toaleho a na mladého advokáta, hledajícího zákazníka. Za své dlouholeté praxe ještě nezažil takový blázinec kvůli jedné kulce v jednom těle; kromě zmatků tu pak byla osobní rizika, týkající se jeho osoby a jeho práce, která z jeho hlediska byla neméně důležitá. Bylo mu už kolem šedesátky, byl unavený a nenašetřil si moc peněz. Rozhodoval se, jestli by neměl raději vyhodit duchovního a šerifa z místnosti, když se otevřely dveře a vstoupil Ed Baker. Přišel ke stolu a zeptal se: „Tak co, Bille, o co jde?“

„Je tu zase ten Dillon. Říká, že má důkazy.“

Baker se otočil. „Ach, to jste vy? Jaké důkazy?“

Dillon se mu podíval do očí. „Důkazy, které očistí Delii Brandovou.“

„Kde je její obhájce?“

„Nevím a je mi to jedno. Beru jako fakt, že nemáte zlou vůli vůči Delii Brandové, a že když vám přeložím fakta, svědčící o její nevinnosti, že ji propustíte. Já vím, že jste nevěřili Pellettově historce o její kabelce, ale měli jste jen jeho tvrzení a on je její strýc. Tohleto je jiné. Je to opravdu důkaz.“

„O co jde?“

„Zavolejte stenografku.“

„Jen mi to klidně řekněte.“

„Dobře, ale nezapomenu na to. Mám na to svědky, ale nejprve vám to nastíním. Jak víte, koupila Delia Brandová v úterý ráno u MacGregora krabičku nábojů. Prodavač se díval na její zbraň a ta nebyla nabitá. Prohlásil to v rozhovoru pro Times-Star. V úterý odpoledne nechala slečna Brandová svou kabelku i s kloboukem na přihrádce v šatně Pendletonovy školy. Dva kluci se do té šatny vkradli a během vyučování jí krabičku s náboji z kabelky vzali. Vzali jen ty náboje. Revolver v kabelce viděli. Vzali ty náboje domů a teď je mám já. Tady v kapse. Padesát. Úplně všechny. Kde potom získala náboj, kterým zastřelila Jacksona? A další náboj, který zůstal v revolveru?“

Baker zabručel. „Někdo měl náboj, kterým byl Jackson zastřelen.“

„Ale ne ona. Kde by ho měla?“

„Kdo tvrdí, že náboje, které máte, jsou ty, které koupila?“

„V tom není problém. To je prokázané. Ti kluci jsou na chodbě.“

„Neříkala nic o tom, že by jí byly náboje ukradeny. Říkala, že jí byla ukradena kabelka se vším, co v ní bylo.“

„To se stalo až později, z jejího auta. Náboje nepostrádala. To je jasné. Je to tak jasné, že jsem ani nenavštívil její sestru, abych ji varoval, že vám nemá nic říkat o tom, že si všimla nábojů, když opouštěla školu. Nemohla by to říct, protože náboje tam nebyly. To je úplně jasné.“

Okresní státní zástupce si kousal ret. Nakonec se obrátil k šerifovi. „Zavolejte sem ty chlapce, Bille.“

V reakci na šerifovu výzvu se počet osob v místnosti zvětšil ne o dvě, ale o čtyři. Vpředu šla Clara, za ní Jimmie a Eric a průvod uzavíral James Archer starší s kabátem přes ruku. Mladý muž z přední kanceláře chvíli zůstal, aby pomohl přítomným sehnat židle a posadit se; potom odešel.

Dillon představil všechny státnímu zástupci, který začal Jimmiem. „Byl jsi v Pendletonově škole v úterý odpoledne?“

„Ano, pane.“

„Cos tam dělal?“

„Plnil jsem své povinnosti.“

„Cos dělal v době, kdy slečna Brandová vedla hodinu?“

„Hledal jsem něco, protože někdo nabízel odměnu.“

„Ach, odměnu? A dostal jsi ji?“

„Ano, pane.“

„Kdo ti ji dal?“

„Pan Escott, můj právní zástupce.“

„Jasně. Když ti dával tu odměnu, poučil tě, jak máš tady vypovídat?“

„Ne, pane.“

„Radil ti někdo jiný, co máš říkat?“

„Ano, pane.“

„A co ti radili, abys řekl.“

„Pravdu, pane.“

Dillon vztekle zasáhl. „Zkraťte to, Bakere. To jsou všechno blbosti. Existuje řada svědectví – otcové a matky a ředitelka –“

„Já to zvládnu sám, děkuji.“ Baker pokračoval v rozhovoru s Jimmiem. „Cos našel?“

„Krabičku nábojů.“

„Kdes ji našel?“

„V kabelce slečny Brandové. Byl jsem v té šatně s Ericem a šeptal jsem mu, říkal jsem…“

Jimmie byl hotov. Trvalo to hodinu. Ed Baker, nejprve s jedním a pak s druhým hochem, vyčerpal každý detail celé události od začátku do konce. Potom začal znovu a celé představení se opakovalo. Se stejnou důkladností se vyptával i Jamese Archera staršího a znovu se vrátil k Jimmiemu ohledně jeho návštěvy u Escotta, Brodyho & Dillona a jeho podlehnutí návnadě stříbrných dolarů. Dillon přecházel netrpělivě sem a tam. Bakerovo vyptávání bylo přerušeno několika slovy šerifa do telefonu.

„Je to Frank Phelan,“ řekl šerif, zakrývaje mikrofon. „Říká, že něco má a že s tím jde sem, a chce, abys tu na něj počkal.“

„Jistě, jsem tu!“ řekl Baker netrpělivě. „Jen ať s tím přijde!“

A vrátil se k Jimmiemu. Po pěti minutách už se mu zdálo, že se dozvěděl vše podstatné. Vyptávání skončilo. Chvíli chlapce pozoroval a pak se obrátil na Dillona. „V pořádku,“ zabručel. „Říkáte, že máte důkaz. Máte. Gratuluji. Ale mě se zdá, že byste s ním měl jít především za obhájcem. Raději to tam hned zaneste.“

Dillon zkoprněl. „Zanést to – proč? Co byste ještě chtěli? Chcete říct, že máte ty nervy, držet –“ Jeho hlas začínal stoupat to rozhořčeného tónu.

„Uklidněte se, Dillone. Myslete trochu. Co s tím mají společného mé nervy? Připouštím, že jste vyhrabal důkaz. Když ho bude mít Anson, pravděpodobně se odvolá na habeas corpus a potom se budu muset rozhodnout, jestli proti tomu bojovat, nebo ne. Musím si to promyslet. Pořád ještě je podezřelá, a kdybyste byl na mém místě, věděl byste to stejně dobře jako já.“

„Ale co sakra ještě chcete? To přece dokazuje, že nemohla…“

„Dokazuje to jedinou věc a to je, že jestli zastřelila Jacksona, neudělala to jedním z nábojů, které si v úterý ráno koupila u MacGregora. Připouštím, že něco v tom je. Připouštím, že bych s tím měl něco udělat – ale co?“

Otočil se. Dveře se opět rozletěly a dovnitř vešlo několik lidí. Všichni hleděli na nový příval, který hrozil ucpat kancelář. Prvním z nich byl Lem Sammis, následovaný Quinby Pellettem. Jako další vstoupil uniformovaný policista, vysoký hubený mladík v tričku a plátěných kalhotách s vlnitými blond vlasy, náčelník policie Phelan a další policista v uniformě. Nakonec, jako obvykle, pohybuje se s nejmenším možným úsilím, šel Harvey Anson.

Reverend Rufus Toale nenápadně opustil svou židli a postavil se ke stěně. James Archer starší vyhnal oba chlapce ze sedadel. Ale nově příchozí nehledali pohodlí, hledali činnost. Zůstali stát. Lem Sammis řekl Edu Bakerovi: „Tak mi řekni, jak se ti to bude líbit. Quin Pellett je podle tebe lhář, jo? Až opustíš můj dům, Ede, zavřou se za tebou dveře navždy!“ Phelan naznačil šerifovi, že by možná měl všechny ty lidi z kanceláře vystrnadit. Ale Harvey Anson se probojoval ke státnímu zástupci a svým vysokým hlasem na sebe upoutal pozornost:

„Bakere. Můžu jít přímo za soudcem Hamiltonem. Ale možná, že bys to raději vyřešil neformálně. Máme svědka, kterého bys měl vyslechnout.“

Baker našpulil dolní ret. „Svědka čeho? Kdo je to?“

Anson ukázal na blonďatého mladíka. „Zeptej se jeho. On ti všechno poví.“

Baker si neznámého prohlédl od hlavy k patám. „Vezmu ho k sobě nahoru.“

„Ach ne, to nebude nutné. Má rád posluchače. Všichni je máme rádi.“

Posluchačstvo se mezitím rozrostlo. V nastalém tichu bylo slyšet dopad slin šerifa ze Silverdale. Jeden z policistů postrčil mladíka dopředu.

Baker se na něj přísně podíval. „Máte mi co říct?“

„Mám.“ Mladíkův hlas trochu zaskřípal, ale ne strachem nebo nejistotou. „Mám to tedy říct?“

„Okamžik. Kdo jste a jak se jmenujete?“

„Jmenuji se Clement Ardyce Cooper a studuji na univerzitě. Bydlím v Comstock Hall.“

Baker zavrčel. „Tak o co jde?“

„V úterý odpoledne kolem čtvrté jsem stál na chodníku v Halley Street, nedaleko od The Haven, a studoval typy –“

„Jaké typy?“

„Lidí. Chcete, abych vám všechno podrobně vysvětloval?“

„Chci, abyste nám řekl, proč jste sem vlastně přišel.“

„Tak mě laskavě nepřerušujte. Stál jsem na chodníku a viděl jsem procházet muže, mimo jiné, o němž jsem usoudil, že je to extrovert, nestálý, philotyp B. Šel těsně u kraje chodníku a zvláštním způsobem nahlížel do zaparkovaných aut. Opatrně se rozhlížel, zda není pozorován, ale já už dovedu pozorovat lidi, aniž by si to uvědomovali. Jsem psycholog. Viděl jsem ho otevřít dveře jednoho z aut a něco z něj vyndat – koženou kabelku. Byl ode mne asi deset metrů. O chvíli později k němu přistoupil jiný muž a oslovil ho. První muž něco odpověděl, vrazil kabelku do rukou druhého muže a odešel. Druhý muž za ním chvíli hleděl a potom také odešel, opačným směrem. Kabelku nesl s sebou. Jeho jméno je Quinby Pellett.“

„Chcete tím říct, že ho znáte?“

„Ne, tehdy jsem ho ještě neznal. Nikdy předtím jsem ho neviděl. Ale dnes ráno jsem viděl v novinách na titulní stránce jeho fotku. Přečetl jsem si tu výzvu a ve dvě hodiny, když mi skončilo vyučování, jsem šel na policii. Ti poslali pro Quinby Pelletta a přirozeně jsem ho poznal.“

„Přirozeně. Podle fotky v novinách.“

„To ne. Viděl jsem ho v to úterý.“ Mladý muž vypadal pobaveně. „Vy jste tak průhledný. Téměř infantilní. Rád bych s vámi provedl test.“

„Mockrát děkuji. Mám-li si udělat nějaké testy, udělám si je sám.“ Baker se na něj nakrknutě díval, ale ta rozmrzelost nepatřila jemu. Vypadalo to, že Harvey Anson celou tu věc vytáhl, říkal tomu neformálně, před bandou čumilů, bez výstrahy…

„Ještě něco?“ zeptal se psycholog.

„Jistě.“ vyštěkl Baker. „Hodně. Především mě zajímá ten muž, který vzal kabelku z auta. Popsali vám ho?“

„Popsali? Kdo mi ho měl popsat?“

„Kdokoliv. Kdokoliv z přítomných v této místnosti nebo i někdo jiný. Nebo vám ukázali jeho fotku?“

„Aha, už vám rozumím.“ Mladík vypadal ještě pobaveněji. „Něco vám povím. Vím, že jsem trochu hubený, ale jinak jsem v pořádku. Na univerzitě jsem druhý nejlepší tenista. Pokud vyklidíte tuto místnost nebo půjdete se mnou na dvůr, můžeme si to spolu rozdat.“

Baker vypadal trochu zaraženě. „Není příležitost…“

„Je množství příležitostí.“ Ve studentově hlase něco zaskřípalo, ale jinak zachovával klid. „Přišel jsem vám sem něco říct. O tom, co jsem viděl, protože jsem to viděl, a vy se hned pokoušíte o špinavé urážející triky. Chcete-li se mne tím zeptat, jestli lžu, a chcete-li mi dát šanci říct ne, řeknu ne, to je v pořádku, ale místo toho začnete člověka zbaběle urážet. Máte základní nedostatek inteligence, když předpokládáte, že když jsem se rozhodl, nebo byl přinucen, vymyslet si nějakou historku, že bych neměl dost rozumu na to, ubránit ji proti jakémukoliv napadení z vaší strany. Nejsem překvapen tím, že jste právník. Pravděpodobně byste se ničím jiným ani neuživil.“

„Měl jsem tě varovat, Bakere.“ Ze rtů Harveye Ansona uklouzlo uchichtnutí, což se stávalo jen zřídka. „Je dost ostrý. Zhruba totéž řekl i mně. Proč se nepodíváš na jeho kontakty? Abys viděl, jak bychom ho mohli podplatit.“

„Děkuji, udělám to.“ Baker se zahleděl na svědka. „Co dělá váš otec?“

„Je geometr.“

„Co?“

Mladík se shovívavě usmál. „Oblastní ředitel Geodetického průzkumu USA.“

„Je přítelem náčelníka policie? Nebo pana Quinby Pelletta nebo rodiny Brandových? Nebo pana Ansona či pana Sammise?“

„Ne.“

„A vy jste?“

„Ne. To bych nedokázal. Pro právníky, finančníky a politiky mám jen opovržení.“

Anson se opět usmál. Baker na to nereagoval. „Poznal byste toho muže, kdybyste ho opět uviděl? Toho, který vzal kabelku z auta?“

„Určitě. Říkal jsem vám přece, že jsem ho studoval.“

Frank Phelan se vmísil do rozhovoru. „Proč to nezkusíš, Ede? Také bych to rád viděl. Můžeme postavit Rowleye do řady s jinými…“

„Jo, jistě. Věřím, že by se ti to líbilo, Franku.“ Zdálo se, že státní zástupce cedí slova přes zuby. Díval se upřeně na psychologa. „Tvrdíte, že tím druhým mužem byl Quinby Pellett a že s kabelkou odešel. Co s ní udělal?“

„To nevím. Odešel po chodníku pryč. Pak přišla mladá žena, trochu mongoloidní, s typickým –“

Quinby Pellett vybuchl. „Řeknu vám, co jsem udělal! Šel jsem na roh a dal si pivo –“

„Vás se neptám. Pamatuji si dobře, co jste mi řekl.“ Obrátil se zase ke svědkovi: „A viděl někdo vás na Halley Street v to úterý odpoledne? Viděl jste někoho známého, nebo mluvil jste s někým?“

„Jistě. Mluvil jsem, přerušovaně, se svou společnicí, slečnou Griseldou Amesovou, dcerou profesora na Hornické fakultě.“

Baker zavrčel. „Chcete říct, že byla celou tu dobu s vámi?“

„Jistě.“

„A že viděla všechno stejně jako vy?“

„Jistě.“

Baker rozhodil ruce. „Proboha, proč jste mi to neřekl hned?“

„Řekl jsem to.“ Svědek pořád zachovával klid. „Přihlásil jsem se na ten inzerát pouze na naléhání slečny Amesové. Mně se to zdálo trochu donkichotovské. Pokud si budete chtít mou historku ověřit, i když mně se zdá, že je to zbytečné, jistě vám ráda vyhoví. Ale ne že bych toho litoval, že jsem sem přišel, to ne.“

Pomalu se obracel, aby si se zájmem prohlédl přítomné. „Tváře rozčilených lidí, jsoucích pod nějakým tlakem, jsou neobvykle vhodné ke studiu.“

Harvey Anson zakašlal. Státní zástupce se k němu otočil a zeptal se: „No?“

Anson pokrčil rameny. „Nuže, Bakere, vypadá to tak, že jedinou otázkou je, zda chcete, abych vydal příkaz. Faktem je, že mám jeden v kapse. Chtěl jsem ho prodiskutovat na základě svědectví Quina Pelletta a pak došlo tady k tomu.“

„Jo. A místo toho, abyste mi ho poskytl s decentní profesionální zdvořilostí, uspořádal jste tady to masové shromáždění!“

„To je v pořádku. Lem Sammis ani já nemáme moc pochopení pro vaše záměry, které projevujete. Mám jít s tím příkazem k soudci Hamiltonovi?“

„Ne,“ vyštěkl Baker. Obrátil se na šerifa. „Bille, nechej sem přivést Delii Brandovou. Jdu nahoru a vystavím příkaz k propuštění. Zdržte ji tady, dokud se nevrátím; bude to trvat jen pár minut – Ansone, půjdeš se mnou?“

Baker vypochodoval z místnosti s Ansonem v patách. Šerif se také zvedl a opustil místnost jinými dveřmi. Ken Chambers uplivoval. Slabý nedobrovolný povzdech vyšel úst Clary Brandové a Ty Dillon jí poklepal na rameno. „Tylere!“ řekla, „oni ji pustí! Je volná!“ Zabručel: „Máš pravdu, je volná,“ a nechal ji jít k psychologovi, kterého chytla za ruku. Student to zdvořile snášel. Reverend Rufus Toale opustil své místo u zdi, přiblížil se ke Claře, zazářil úsměvem a vyzval ji: „Děkuj Bohu, mé dítě! Poděkuj mu za jeho nekonečný a požehnaný projev Jeho božské vůle!“ A zase se vrátil na své místo. Před Clarou ho nahradil Quinby Pellett, mačkal jí loket a drmolil: „Není to štěstí, Claro? Ohromné štěstí? Že mě ten mladík viděl s tou kabelkou a ta dívka s ním? Nebylo to štěstí?“ Clara se však dívala spíše na dveře než na něj, když odpovídala: „Nádherné, strýčku Quine, prostě nádherné!“ Otevřely se dveře a vstoupila její sestra. Hned za ní šel šerif.

Ty Dillon udělal tři rychlé kroky směrem k ní a pak se vzpamatoval. Deliina tvář byla vyrovnaná, nebyla ani bledá, ani unavená; opravdu, jestliže by chtěl ten psycholog studovat obličeje pod napětím, ona by byla tím posledním zajímavým objektem v místnosti. Jedním pohledem přejela shromážděné a spatřila Claru. Přiběhla k ní, objala ji a políbila. „Ségro!“ zvolala, „co se děje? Jsem opravdu – je to za námi?“ Padly si do náruče. „Co se stalo? Je to –? Ach, Tylere, ty jsi tady také? Dobře, polib mě na tvář. Rychle! To se podívejme, celý se třeseš – jistě, pane Sammisi, i vy mě polibte – vy také, strýčku Quine, i když vím, že nejste moc okázalý –“

Všichni byli natlačeni kolem ní a mluvili jeden přes druhého. Frank Phelan a dva policisté dělali obecenstvo s širokými úsměvy, psycholog se smál shovívavě, pan Archer a dva kluci zírali ohromeně, Ken Chambers předstíral, že jeho se to netýká, a reverend Toale pohyboval rty jako v tiché modlitbě. Scéna byla pořád stejná, když do místnosti vešli Harvey Anson a Ed Baker.

Baker přešel k šerifovi, podal mu jakýsi papír a řekl: „Tady máš papír, Bille, dej ho správci.“ Pak se obrátil a pokusil se všechny překřičet. „Slečno Brandová! Prosím!“

Všichni se k němu otočili. Byl úsečný. „Slečno Brandová, jste propuštěna z vazby. Je mi líto, že jste byla dočasně obviněna z vraždy, kterou jste nespáchala; nenabízím vám žádnou omluvu, protože obvinění bylo vzneseno v dobré víře, pod tíhou okolností, které se zdály být zcela jasné. To, že jste teď propuštěna, ještě neznamená, že nemůže být v budoucnu obvinění obnoveno, pokud si to vynutí nové důkazy, i když to považuji za nepravděpodobné; chci vám jen vysvětlit vaše postavení.“ Jeho oči přejely všechny přítomné. „Vyskytly se narážky, že zadržuji slečnu Brandovou z jiných důvodů než kvůli dodržení práva. To není pravda. Je-li slečna Brandová nevinná, a já tomu teď věřím, nikdo není šťastnější než já, že je na svobodě. Ale jedno bych vám chtěl říct: Jsem rozhodnut ještě pevněji než dříve vyšetřit vraždu Dana Jacksona, najít viníka a potrestat ho. Gratuluji vám, pane Ansone, že se vám podařilo osvobodit svého klienta, ale připomínám vám a všem, že problém je stále otevřený a že já jsem odhodlán ho vyřešit: kdo zabil Dana Jacksona?“

„Dej se do toho, Ede,“ řekl Lem Sammis.

„Už se chystám, Leme. Povedu toto vyšetřování, ať směřuje kamkoliv. Jen chci, abyste to věděli. A první věcí, kterou chci udělat, je položit pár otázek Delii Brandové. – Ne, počkejte. Jistě jsi si vědom, Ansone, že právě od slečny Brandové mám minimum informací. Od úterního večera, kdy ses jí ujal, neřekla ani slovo. Ale byla zadržena v té kanceláři s Jacksonem krátce poté, co byl zabit, a byl zabit revolverem, který byl v jejím držení, a to z ní činí důležitého svědka. Bylo úplně správné, žes jí přikázal mlčet, dokud byla obviněna z vraždy. Ale teď je situace jiná. Chci se jí na pár věcí zeptat a taky se zeptám, a pokud se mi nedostane odpovědí, zadržím ji jako korunního svědka.

Je mi jasné, že odpovědi si nemohu vynutit, ale mohu je očekávat a také je očekávám.“

Anson řekl mírně: „Měl bys ji napřed nechat vyspat se ve vlastní posteli.“

„Ne. Nechám ji, bude-li na tom ona trvat, ale chci začít vyšetřování hned teď a s ní. Co na to říkáte, slečno Brandová?“

Všechny oči se obrátily na Delii. Ta váhala. „Budu muset odpovědět na všechno, na co se budete ptát?“

„Nemusíte odpovídat na nic. Ale pokud jste zákonů dbalý občan – potom na vše, co má pro zločin význam.“

Anson řekl: „Chci být přítomen. Je pořád mou klientkou.“

„Ne,“ řekla Delia. „Už nejsem.“

„Co to má znamenat? Jak to, že nejste?“

„Ne.“ Podívala se na něj nepřátelsky. „Myslel jste si… myslel jste, že jsem zabila Jacksona. Nejenom to, myslel jste si, že jsem ho zabila, protože…“ Zrudla. „Víte dobře, co jste si myslel. Takže už nechci být vaší klientkou a nejsem jí.“

„A co já?“ zeptal se Tyler Dillon. Byl také celý rudý, ale cítil svou šanci. „Měla bys mít advokáta, Del, a když nechceš pana Ansona…“

„Ne. Nechci žádného advokáta.“ Znělo to tak, jako by to myslela vážně. „Máš pravdu, Ty, ale nemyslím si, že bych udělala nebo řekla něco, kvůli čemu bych potřebovala advokáta. Uvědomila jsem si spoustu věcí v té cele, ležíc na té pryčně… když jsem otevřela oči a viděla přes mříže paní Welchovou, sedící tam z jediného důvodu: dokázala být lidská. Přemýšlela jsem o věcech, které mi dříve ani na mysl nepřišly – a vlastně – a myslím to doopravdy – vlastně jsem vůbec nemyslela. Z počátku jsem byla samozřejmě vylekaná, ale pak jsem začala přemýšlet. Poprvé v životě jsem si uvědomila, jak je pro lidi pošetilé, ne-li dokonce nebezpečné, žít se samozřejmou představou, že nejsou blázni. Já už to nikdy nebudu považovat za samozřejmé. A nikdo nemůže tvrdit, že jste blázen nebo ne, kromě vás samých, protože nikdo toho o vás neví dost.“ Podívala se na Eda Bakera. „Můžete mě přece vyslýchat bez advokáta, nebo ne?“

„Samozřejmě. Také bych tomu dával přednost.“

Promluvil Lem Sammis. „Možná, že právě teď jsi pošetilá, Delie. Anson tě dostal z vězení, ne? Co záleží na tom, co si myslel nebo nemyslel? Ukazuje to jen, že byl také pošetilý.“

Ale zřejmě jediným výsledkem, ke kterému ji přivedly její duševní pochody v cele, bylo, že měla právníků, přinejmenším na nějaký čas, po krk. Byla v tom ohledu neoblomná a přes protesty Ansona, Sammise, Clary, Tylera a strýčka Quina odešla spolu s okresním státním zástupcem do jeho kanceláře.

Za pět minut byla místnost, kromě obou šerifů, prázdná. Seděli beze slova. Nakonec si Tuttle povzdechl.

„No dobře,“ zeptal se Ken Chambers, „jak se ti to líbí teďka? Co jsem říkal?“ Vytáhl z kapsy balíček jemného tabáku. „Říkal jsi, neblbni mi hlavu se Squintem Hurleyem, protože to udělala ta Brandova holka a ta je mým korunním svědkem. Taky jsi mi říkal –“

„Drž zobák,“ řekl Tuttle hořce. „Ne že bych neměl k Delii Brandové sympatie, ale podívej se na to! Slyšels, co říkal Ed Baker? Sledujte vyšetřování, ať vede kamkoliv. Může přivést jeho i mne mezi nezaměstnané, než to skončí. Ty říkáš, že to udělal Squint Hurley. Možná. Ale když se ukáže, že to udělal Lem Sammis?“

Zazvonil telefon. Tuttle chvíli stručně mluvil, téměř vrčel, a zvedl se ze židle. „Zdá se, že budeš mít společníka. Volal Ed Baker a chtěl, abych sehnal Squinta Hurleye. Chce ho co nejdříve konfrontovat s tou Brandovou.“

Šerif ze Silverdale strčil do kapsy balíček tabáku, vstal a protáhl se. „Asi půjdu s tebou.“

„Můžeš, ale budeš mlčet.“

A společně vyšli ven.

10. KAPITOLA

Wynne Cowlesová, s těžkou automatickou pistolí v ruce, seděla na skále a pátravě se rozhlížela kolem obrovského balvanu, který seděl na okraji úzkého kaňonu. Pistole, skála, kameny a kaňon – to vše jí patřilo; vše leželo na území ranče Broken Circle, který vlastnila.

V době jejího prvního příchodu do Cody před dvěma lety to byl zanedbaný ranč, který se jí však tak zalíbil, že si ho hned koupila. Energie, bystrost, čas a peníze, které na svůj vrtoch vynaložila, by stačily na vybudování dlouhé železniční tratě.

Zmítala jí netrpělivost. Opustila svůj úkryt za balvanem a doplazila se na okraj srázu, aby se podívala, je-li ovčí mrtvola na svém místě; a opravdu na dně kaňonu spatřila nezaměnitelnou našedlou skvrnu. Návnada byla dokonalá; proč tedy nejdou? Vrátila se do úkrytu a čekala. Její hodinky ukazovaly téměř pět hodin. Dá jim ještě třicet minut. Ale neuplynula ještě ani polovina té doby, když její oči objevily skupinu černých bodů, pohybujících se rychle proti modré obloze. Pozorovala je, odjistila pistoli a přitiskla se k balvanu. Černé body pomalu sestupovaly v širokých ladných spirálách, jejichž průměr se postupně zmenšoval, až se z bodů staly věci s křídly – křídly, která nemávala, ale jen plachtila a kormidlovala. Přiletěli blíž, soustřeďujíce se na bod v kaňonu přímo pod ní. Teď byli obrovští a bylo vidět jejich holé krky a lačnost v jejich očích. Z jejích očí vyzařovala nechuť; neměla ráda supy, protože jí z nich bylo nanic. Počkala, až se dostanou do její úrovně, potom se nadechla, zamířila pistolí a vystřelila. Kulku nic nezastavilo. Vystřelila znovu a jeden ze supů, nejméně sto metrů vzdálený, udělal přemet, chvíli se zdál viset ve vzduchu a potom se začal snášet do kaňonu jako velký černý list. Dalších šest osm supů začalo mávat křídly a vzdalovat se. Vypálila za nimi ještě čtyřikrát, ale vzdálenost byla už tak velká, že zásah byl možný jedině náhodou. Přistoupila k okraji kaňonu a podívala se na sestřeleného ptáka, ani ne pět metrů od mršiny, plácajícího se na skále jako bezhlavé kuře.

Za ní se ozval hlas. „To je špatné, šéfová. Opravdu. Ti zatracení ptáci to tady uklízejí.“

Obrátila se a uviděla štíhlého malého muže s dobrosrdečnýma očima. „Dostala jsem jen jednoho, Joe. Viděl jsi to? Letěl vzduchem jako orel a potom se najednou zřítil, jako by ztratil oporu. Nebaví mě střílet na sysly, protože nikdy žádného neminu. Co ty tady děláš?“

„Mám zprávu. Znáte Eda Bakera, okresního státního zástupce?“

„Ne. Měla bych? Co je s ním?“

„Telefonoval, že by chtěl s vámi mluvit. V jeho kanceláři na soudu kdykoliv do půlnoci, nebo říkal, že by mohl zajet sem. Mám vám říct, že se vyptává všech, kdo mluvili s Jacksonem v den jeho smrti. Slíbil jsem mu, že mu zavoláte.“

„Ale myslela jsem –“ Wynne Cowlesová se zamračila. „Sakra. Nemám ráda vyptávání.“ Zastrčila pistoli do pouzdra na opasku. „Ale třeba budu moct nějak pomoct té Brandové.“

„Stejně jedete do města na večeři.“

„Vím. Pojďme!“

Odešli ke koním, uvázaným ve stínu vysokých hnědých skal, a spolu jeli míli k ranči, kolem ohrad, hospodářských stavení a zavlažovaných polí. Dům byl nízký, natřený na bílo, s patiem a obklopený stromy. Dlaždičková veranda byla zastíněna velkým zeleným baldachýnem a podobný baldachýn chránil celou plochu prvotřídního tenisového dvorce, blízko něhož se nacházela velká ohrada s tuctem antilop. Na nízké větvi stromu u verandy se krčila, jako živá, divoká kočka, připravená ke skoku, zřejmě na stůl, na kterém ležela hromada časopisů, mísa s ovocem a krabice s cigaretami. Ranč Broken Circle byl pitoreskní a drahé místo, byl však i efektivně fungujícím podnikem; Joe Paltz byl nejlepším ovčákem v severním Wyomingu. Wynne Cowlesová mu u rohu verandy předala svého koně, zašla do bytu, sundala šaty, s uspokojením si prohlédla své tělo v obrovském zrcadle a vešla do sprchy.

~

Lem Sammis, sedící u svého mahagonového psacího stolu v kanceláři ve vrchním patře nové budovy, podrážděně říkal: „Podívej, Harveyi, na tom nezáleží. Delia Brandová je z toho venku a vůbec ne tvou zásluhou. Musíme teď Bakera zarazit!“

Harvey Anson navrhl: „Guvernér říkal, že s ním bude dnes večer mluvit a Ollie Nevins –“

„Řeči! Pořád jen řeči! Už jsi docela ztratil rozum?“ Sammis udeřil pěstí do stolu. „Chápeš, co se děje, nebo ne? Ten paličák Carson se rozhodl využít toho ke zúčtování. Rozumíš anglicky? Zaměřil se na to, protože si myslí, že může přitlačit, a ví také, že já musím bojovat s nevýhodou. Ví dobře, že to mohu zvládnout jedině na konto Amy. Špinavý zbabělec, dostat se na mne přes mou dceru! Zná mě. Nedovolím to! Nedovolím, aby tady, v mém vlastním státě, byla moje dcera zatažena do veřejného bordelu, možná vyslýchána u soudu, o svém životě s tím syčákem! Dobrý Bože, když si vzpomenu, co všechno se mi podařilo uchránit před novinami a soudy, a ty mi teď chceš říct, že tomu nezabráním?“

„Jde o vraždu Leme.“

„Mluvíš jako učitel v nedělní škole.“

„Ne, to ne.“ Anson roztáhl dlaně. „Podívej. Faktem je, že došlo k vraždě a že lidé chtějí, aby Carlson na Bakera přitlačil. Všichni v tomto okrese slyšeli o Jacksonovi a různých ženských; teď mají naději dozvědět se podrobnosti, a tak je chtějí. To, že je jeho žena tvou dcerou, je neodrazuje, naopak. Baker to možná neututlá. Carlson ho může klidně vyštvat. Poslechni mou radu; nesnaž se nutit Bakera do skoku, kterého není schopen, jinak převezme otěže on. Bude muset. Raději hrej s ním. Poskytni mu veškerou pomoc v jeho vyšetřování a doporuč Amy, aby udělala totéž. Domluv se s ním, že až si to všechno srovná, že udrží pod pokličkou všechno, co nebude nezbytně muset použít u soudu. Jiná otázka je, jestli to vůbec někdy vyřeší. Skoro o tom pochybuji.“

„Chceš říct, že ho mám nechat šťourat se v rodinných záležitostech? Mé dcery?“

„Myslím tím, abys ho nechal vyšetřovat, co bude chtít, s tou dohodou –“

„To neudělám! Ten malý prcek, který tady fňuká za stovku dolarů!“

„Dělej, jak myslíš, Leme.“ Anson pokrčil rameny. „Vím, že jsi tvrdohlavý, ale viděl jsem tě už stáhnout ocas, když to bylo nutné. Viděl jsem tě zahodit i dobrou kartu. Proč jdeš sám proti sobě? Možná není moje rada dobrá, ale pak je to jen tím, že neznám všechna fakta, a začínám mít podezření, že v tom je ten zakopaný pes.“

„Znáš všechna fakta, která znám já. Někdo vešel večer do Danovy kanceláře a zastřelil ho. To je vše, co vím.“

„Dobře. Ale podívej, Leme, možná je tvůj úsudek špatný, protože se to tak blízce dotýká Amy. Možná, že nemáš tak chladnou hlavu, jak bys měl mít. Držím s tebou, to přece víš, ale nemohu ti dobře poradit, pokud mi nedáš dobré informace. Víš-li něco, co já nevím, bylo by mnohem lepší, kdybys mi to řekl. Jinak nechápu, proč nepovažuješ mou radu za nejlepší řešení této situace.“

„Nevím nic, co bys nevěděl i ty.“

Anson opět pokrčil rameny. „No dobře, Leme.“

~

Delia Brandová vstala. V jejím obličeji se zračilo více napětí než před dvěma hodinami, kdy si ji šerif odvedl do své kanceláře, když zjistila, že ji chce přivítat dav lidí. Otázky okresního státního zástupce byly sice zdvořilé, ale velmi důkladné. „To je vše?“ zeptala se nakonec.

„Ještě ne docela.“

„Jsme – už jsem dost unavená.“

„Chápu to.“ Baker sešpulil rty. „Vzpomínáte si, že jsem vám dole řekl, že teď jste sice propuštěna, ale že to nevylučuje znovu vás obvinit v případě, že to ospravedlní nové důkazy proti vám. Chtěl bych, abyste pochopila svou situaci úplně jasně, zvláště když jste se podvolila tomuto vyšetřování dobrovolně, bez přítomnosti advokáta.“

„Ale mne přece nemůžete obvinit! Nemůže existovat žádný důkaz…“

„Ale ano, může. Proto chci, abyste to jasně pochopila. V tuto chvíli nevěřím, že jste Jacksona zastřelila. Někdo to však udělat musel a to revolverem, který jste s sebou nosila v kabelce. Zbraň se dostala z vašeho držení, to připouštím jako zjištěné, ale nedá se vyloučit, že jste se k ní opět dostala. Není nic známo…“

„Nemohla jsem ji získat! Přece jsem vám to vysvětlila. Jela jsem přímo z Jacksonovy kanceláře na ranč Cockatoo a začala jsem postrádat kabelku, až když jsem byla hodně daleko na cestě. A odtamtud jsem šla na hřbitov a pak –“

„To všechno vím. Ale je tu ten jeden zvláštní fakt, že totiž někdo sebral kabelku vašemu strýci, když byl sražen ze schodů – a fakt je, že jste jedinou žijící osobou, která tam byla, když se to stalo. Nechci tím říct, že vás podezřívám z toho, že jste ho uhodila tím kusem rudy –“

„Nemohl byste mě z toho podezřívat, ani kdybyste chtěl. Seděla jsem u Jacksona v kanceláři, když jsme ho slyšeli spadnout.“

„To říkáte vy,“ řekl Baker suše. „Jackson je mrtvý.“

Delia na něj hleděla s otevřenými ústy.

„Pochopte mě,“ pokračoval. „Neobviňuji vás z toho, že jste udeřila svého strýce do hlavy nebo sebrala kabelku nebo co, já se vám jen snažím vysvětlit vaši pozici. Pellett šel po těch schodech s kabelkou a revolverem v ní a od chvíle, kdy byl udeřen do hlavy, nemám ani ponětí o tom, co se s kabelkou stalo nebo kdo se k ní dostal. Vy jste se k ní mohla dostat stejně snadno jako kdokoliv jiný – vlastně ještě snadněji, protože jste byla na místě. Ani jste nebyla vůči mně upřímná nebo otevřená. Odpírala jste vysvětlit své prohlášení prodavači u MacGregora a odpírala jste vysvětlit tu otázku pro Tylera Dillona, kterou jste si zapsala. Stejně tak to bylo s Rufusem Toalem. A nejenom to, je tu ještě otázka Amy Jacksonové, která vás potkala v úterý večer na cestě k domu.“

„Co tím myslíte?“ Delia vypadala zmateně. „O tom jsem vám přece řekla.“

„O ní ano. Ale nic o tom, že byl její otec v autě s ní.“

„Ale já – to nemohl být on! Byl venku na ranči Cockatoo!“

„Jak si tím můžete být tak jista? Byla přece tma, ne?“

„Samozřejmě, že byla tma.“ Delia se zamračila. „Zdá se mi, že si sám protiřečíte. Napřed říkáte, že jsem k vám nebyla upřímná, protože jsem vám neřekla, že pan Sammis byl s ní ve voze, a pak zase říkáte, že vám nemohu říct, byl-li to on, nebo ne, protože byla tma. Každopádně jsem upřímná byla. Řekla jsem vám vše, co vím a co by mohlo být ve spojení s Danem Jacksonem. Řekla jsem vám, že jsem ho nikdy neměla moc ráda a že jsem ho ani moc neznala, a to ani v době, kdy ještě táta žil a kdy byli partnery.“

Baker se opřel v křesle a beze slova na ni hleděl. Delia vstala, chvíli čekala a zeptala se: „Je to už všechno?“

„Asi ano. Pro tuto chvíli.“

„Potom bych chtěla – mohla bych dostat svou kabelku?“

„Ne, to nemůžete. Patří mezi důkazy.“

„Nemyslím zbraň. Chci jen kabelku.“

Zavrtěl hlavou. „Ležela na psacím stole a vy říkáte, že jste ji tam nepoložila. Představuje důležitý důkaz.“

Její rty se zatřásly, ale ovládla se. „Je v ní obrázek mé maminky a taťky. Mohu dostat aspoň ten?“

„Lituji. Kabelka a její obsah musí zůstat nedotčeny. Dostanete ji zpátky – ve vhodný čas.“

„Děkuji,“ řekla, otočila se a vyšla z místnosti.

Již byla rozhodnuta, co teď udělá, ale v jejích plánech nastalo malé zpoždění. I když už bylo skoro šest hodin, byla předsíň kanceláře státního zástupce pořád plná. Čtyři muži, jeden z nich v uniformě jízdního policisty, seděli v rohu a tlumeně hovořili. Další skupina tří mužů seděla u protější zdi: Bill Tuttle a Ken Chambers a mezi nimi zálesácky oděný muž s větrem ošlehanou tváří a téměř bílými vlasy, kterého Delia viděla naposledy v úterý večer, když se s ještě teplým revolverem v ruce obrátila za jeho hlasem. Prohlédla si jen ty dvě skupiny, když byla za dvou stran napadena. Přiběhl k ní párek lidí, jeden z nich s hlučnou palbou slov a druhý s mířící kamerou; současně z druhé strany zaslechla své jméno a uviděla Claru, Dillona a strýčka Quina.

Dillon s podporou Pelletta se snažil zatarasit cestu reportérům, Clara uchopila Delii za ruku a tlačila ji ke dveřím.

„Ale ségro – proč – neměla jsi tady celou tu dobu čekat –“

„Před budovou je dav lidí, Del – je to hrozné – musíme jít tudy –“

Daly se k zadnímu schodišti a seběhly dolů. Téměř dole je předběhli Dillon a kulhající Pellett. V přízemí prošly úzkou chodbičkou a dostaly se k zadnímu vchodu, hlídanému nějakým mužem. Dillon mu něco podal, dveře se otevřely a všichni vyšli na velké dlážděné prostranství, sloužící jako parkoviště pro úředníky a zaměstnance. Přeběhli je k hnědému sedanu, v němž Delia poznala Dillonovo auto.

„Naskoč si,“ přikázal stručně.

Delia zůstala stát a zavrtěla hlavou. „Nechci jet domů.“

Všichni na ni překvapeně zírali.

„Myslím, ne teď. Ne především. Nejdřív musím mluvit s doktorem Toalem.“

„Dobrý Bože!“ zvolal strýc Quin. „To se podívejme!“

„Přece nepůjdeš pěšky. Vlez tam, rychle,“ přikazoval Tyler.

Všichni nasedli, Tyler za volant. Motor zabručel, vůz vyrazil kupředu, s velkým nakloněním zatočil a zamířil na ulici. Delia si všimla pohledů mnoho očí, když projížděli kolem. „Ale proč ten dav? Přece ne kvůli mně?“ šeptala Claře do ucha.

„Samozřejmě, že kvůli tobě.“ Clara jí sevřela ruku. „Chtějí tě pozdravit a odnést na ramenou domů. V rádiu hlásili, že jsi vyslýchána jako svědek a že budeš brzy propuštěna. Co to má znamenat, že chceš navštívit doktora Toaleho?“

„Prostě chci, to snad stačí, ne?“

Clara otevřela ústa k odpovědi, ale auto se opět naklonilo a zatočilo kolem rohu tak prudce, že se musela chytit držadla. Po třech minutách jízdy vůz zastavil u chodníku, pod stromy na River Avenue, a Ty Dillon se otočil k zadním pasažérům.

„Myslím si,“ řekl s naléhavostí ve hlase, „že tvé místo je teď doma. Myslím, že jsi říkala, že jsi minulé dva dny hodně přemýšlela.“

„Taky že ano, Ty,“ odmítla Delia námitku. „Mé místo je samozřejmě doma. Ale nejdříve se musím setkat s doktorem Toalem.“

„A proč?“ zeptal se Pellett.

„Nic nerozumného, strýčku Quine. Já vím, že mě považuješ za blázna. Byla jsem zavřená ve vězení a ty očekáváš, že až se dostanu ven, že udělám něco tajemného a dramatického, ale ne, neboj se. To, co se chystám udělat, je zcela prosté a poctivé. Můžeš mě odvézt domů a vezmu si své auto – kde vlastně skončilo? Nechala jsem ho na Halley Street.“

„Je doma v garáži,“ řekla Clara. „Přivezl ho včera Frank Phelan.“

„Takže když mě odvezete domů, mohu –“

„Nic takového,“ prohlásil Dillon. „Když nic jiného, vzbudíš v tom otevřeném autě pozornost a všude, kde se objevíš, se seběhnou davy lidí. Sakra, stala jsi se senzací! Celé město si myslí, žes zastřelila Jacksona a byla propuštěna na Sammisův zákrok. Opakuji ti, že bys měla jet domů a dobře zamknout dveře. Proč chceš mluvit s Toalem?“

Delia zavrtěla hlavou. „Změnila jsem se, Ty.“ Zamračila se na něj. „Opravdu. Ale než se vrátím do toho domu, který býval otcovým, kde umřela i moje maminka, musím něco udělat. Dobře vím co a je to v pořádku.“

Podíval se na ni. „Oukej.“ Otočil se zpátky k volantu. „Zavezeme tě tam a počkáme na tebe.“

Pohodlná a atraktivní fara, obývaná reverendem Toalem, vdovcem, stála za kostelem na Maltbie Street. Stůl, u něhož jídal své skromné večerní jídlo, když neměl hosty, stál v arkýřovém oknu v obývacím pokoji. Dával mu v tuto denní dobu přednost před jídelnou, protože byl chladnější a protože ze své židle se mohl dívat na barevnou zvětšenou fotografii své bývalé ženy. Okusoval úlomky jehněčí kosti, když mu přišla hospodyně ohlásit, že si s ním přeje mluvit slečna Delia Brandová.

„Kdo, paní Bonnerová? Jste si tím jista?“

„Samozřejmě, pane.“

„Díky Bohu! Uveďte ji do knihovny.“ Pomalu a metodicky si utřel prsty do ubrousku, napil se vody, vstal, zapnul si kabát a odešel do knihovny, menší místnosti přes chodbu.

Tam stála Delia, upírající oči na dveře a očekávající jeho příchod.

Zastavil se tři kroky před ní. „Posaď se, mé dítě.“

Zavrtěla hlavou, polkla, ale nepromluvila. Znovu polkla a podařilo se jí ze sebe vypravit: „Přišla jsem vám jen něco říct.“

„Ale můžeš se k tomu posadit. Hosté a přátelé, kteří si povídají, dítka Boží –“

„Nejsem ani host, ani přítel, doktore Toale. Nejsem ani dítko Boží – alespoň ne vašeho Boha –“

„Ubohé dítě, jsi přemožená tím zmatkem –“

Vyhrkla. „Řekl jste dnes šerifovi, že jste to byl vy, koho jsem chtěla zabít.“

„To jsem řekl. Pokoušel jsem se s vámi setkat –“

„Měl jste pravdu.“ Stála vzpřímená, ruce svěšené. „Opravdu jsem vás chtěla zabít. Dokonce si myslím, že bych to byla udělala. Byla jsem odhodlána. Ale asi jsem byla hysterická. Myslím si, že to byl falešný poplach a bluf. Nicméně, je to už minulostí a všechno, co se stalo, je minulostí. Chci vám říct, že vím, že jste zabil mou matku. Nevím jak, ani proč, ale vím to, a to jsem vám chtěla říct. Je mi to jedno, jestli jste za to trestán nebo ne, protože když jsem tam ležela na tom kavalci, dívala se na paní Welchovou a přemýšlela – něco mi řekla – o zlu, neštěstí a milosrdenství. Nemohu žádat milosrdenství pro vás, ale nechci ani předstírat, že – že já –“

Zmlkla. Její rty se pohybovaly, ale nevycházel z nich žádný zvuk. Nedokázala to zastavit.

Reverend Rufus Toale k ní přistoupil s nataženou paží. „Ubohé dítě! Bůh ti požehnej –“

„Neopovažte se mě dotknout!“ zasyčela, otočila se a vyběhla z domu.

Stál na chodbě asi pět minut a jeho rty se tiše pohybovaly. Díval se na dveře, které za sebou nechala otevřené. Zavřel dveře, vrátil se ke stolu v arkýři v obývacím pokoji. Pohlédl na obraz své ženy, pak sklopil oči dolů a zjistil, že druhé žebírko je studené a mastné.

11. KAPITOLA

Okresní státní zástupce Ed Baker poučoval dva ze tří mužů, sedících v jeho kanceláři. „Buď mlčte, Chambersi, nebo vypadněte. Neposlal jsem pro Hurleye proto, abych ho týral, ale abych z něj dostal nějaké informace. Nebudete do toho zasahovat, pokud nebudete vyzván. Jasný?“

Šerif ze Silverside brumlavě připustil: „Asi rozumím.“

„Oukej – a ty, Hurleyi, jestli je ti nepříjemné mít jakýkoliv kontakt s šerifem Chambersem –“

„Už při pohledu na něj se mi chce blít.“

„Tak se dívej tímto směrem a neuvidíš ho. Chci ho mít tady, protože si chci ušetřit čas, když se ho budu chtít na něco zeptat. Jak už jsem řekl, první věcí, kterou chci vědět, je, co se přesně stalo v to úterý večer. Já vím, že už jste o tom mluvili, ale teď jsme v jiné sestavě. Není to také tak jednoduché, jak jsem si z počátku představoval. Tak se do toho dejte a nic nevynechejte.“

Squint Hurley vypadal, jako by se na židli v kanceláři cítil zcela nesvůj. Byl příliš velký a v tomto spořádaném prostředí vypadal téměř groteskně. Mumlal: „S Chambersem jsem nemluvil. Ten pytel vysušených střev. To je snad jasný. Jestli se mě začne na něco ptát…“

„Nezačne. Teď mluvíš se mnou.“

„Dobře. Nejsem dobrý řečník, protože tam v kopcích mluvím jen sám se sebou. Dělám to už čtyřicet let a není to totéž. Je to jiný druh mluvení.“ Zvedl šlachovitou ruku, s jedním chybějícím prstem, aby odehnal mouchu. „Ale vy chcete ode mne slyšet, co se stalo v úterý večer. Především to, že jsem provedl největší pitomost od roku 1898, kdy jsem odjel na Kubu. Měl jsem dvě stě devadesát pět dolarů, což by mi v kopcích vystačilo nadosmrti. Slim Fraser mě pozval, abych s ním šel na tah a já ho poslechl. Poprvé za dvaatřicet let. Asi to bylo proto, že moje vůle už slábne, i když fyzicky jsem pořád stejně silný. Nicméně, šel jsem a on měl vzal do toho The Haven –“

„Kdy to bylo?“

„Asi kolem osmé. Slunce už zapadalo. Chvíli jsem hrál ruletu, hlavně jsem sázel na číslo 19, protože v roce 1919 jsem narazil na tu žílu nahoře v Cheefordu…“

„Jak dlouho jsi se zdržel?“

„Příliš dlouho. Sázel jsem sice jen malé částky, ale asi po dvou hodinách jsem byl na dně. Nepodařilo se mi dosáhnout obratu, horečka stoupala, a tak jsem požádal Slima, aby mě založil. Ale byl už taky na dně, a tak jsem si vzpomněl, že v tomto městě je jediná osoba, kterou bych mohl pumpnout, a tou byl Dan Jackson. Věděl jsem, kde bydlí, a řekl jsem si, že se k němu dostanu i pěšky. Na chodníku jsem si uvědomil, že má svou kancelář právě tady a že by neškodilo se podívat, jestli v ní náhodou není. Dveře nebyly zavřené, vešel jsem tedy a šel po schodech nahoru. Otevřenými dveřmi jsem viděl světlo. Vstoupil jsem do místnosti. Myslím, že jsem vešel dost tiše, protože nechodím moc často po prkenné podlaze a rozčiluje mě hluk mých kroků. Spatřil jsem tu dívku s koltem v ruce, zády ke mně, jak jde k tomu člověku, visícímu přes opěradlo křesla.“

„Slyšel jsi výstřel, když jsi šel nahoru?“

„Ne.“

„Byl v místnosti cítit zápach po výstřelu?“

„Trochu. Ale neřekl bych, že jako těsně po výstřelu. Moc se v místnostech nevyznám, zápachy a tak. Ale to už jsem vám všechno říkal.“

„Já vím, ale chci to slyšet ještě jednou a mnohem podrobněji.“ Baker se snažil zjistit všechno. Teplotu revolveru, způsob, jakým ho držela v ruce, když ji spatřil poprvé, polohu kabelky na psacím stole, co Delia řekla, jak jednala a jak vypadala, přesnou polohu Jacksonova těla – všechny tyto detaily, i řada dalších, byly důkladně probírány.

Nakonec Baker řekl: „Oukej, Hurleyi, zdá se, že je to všechno. Ale vraťme se ještě před onu událost. Říkáš, že jsi přišel do The Haven v osm?“

„Vzpomínám si, že jsem řekl ‚asi v osm‘.“

„Byl jsi v The Haven po celou tu dobu, než jsi odešel navštívit Jacksona a získat od něj prachy?“

„To jsem byl. Horečka dosahovala vrcholu.“

„Mohl by ti to Slim Fraser, nebo někdo jiný, potvrdit?“

„Snad ano. Myslím, že krupiér by mohl, aspoň by měl.“

„Víš přesně, kolik bylo hodin, když jsi odešel?“

„To teda nevím. Jednak nemám hodinky a jednak se o čas moc nestarám. Ale mohli byste si to zjistit, kdybyste chtěli, protože to bylo asi čtyři nebo pět minut před tím, než jsem vám zavolal.“

„Jistě. Řeknu ti to upřímně, Hurleyi. Nemyslím si, že jsi Jacksona zastřelil, ale je nutno vzít v úvahu všechno. Doktor tam dorazil v 22.35, dvacet minut po tom, co jsi zavolal na stanici. Tvrdí, že Jackson nebyl mrtvý déle než hodinu a že musel zemřít okamžitě. Takže když se potvrdí, že jsi opustil The Haven pouze pět minut před tím, než jsi telefonoval, jsi z toho úplně venku…“

„Sakra!“ vybuchl Chambers. „Mohl se vplížit –“

Hurley se začal zvedat ze židle. Baker vztekle vybuchl. „Drž hubu! Ještě jednou pípneš a vyhodím tě!“

„Ale přece mohl –“

„Řekl jsem, drž hubu! Já vím dobře, co mohl, stejně jako ty, možná i lépe.“ Baker se vrátil ke svému svědkovi. „Jde o jedno, Hurleyi. Kdybych považoval za možné, že jsi zastřelil Jacksona ty, musel bych zjistit, jak ses dostal k té zbrani. Protože je prokázáno, že byl zabit právě tím revolverem. Jsem k tobě upřímný, protože bych chtěl, abys byl stejně upřímný ty ke mně. Na příklad, jak jsi přišel na myšlenku, že bys mohl dostat peníze právě od Jacksona?“

„Zrodila se v mé hlavě.“

„A jak se tam dostala?“

„Bylo to tím, že mi už jednou půjčil.“

„Kdy?“

„Onoho rána. Téhož dne.“

„Kolik?“

„Dal mi tři sta dolarů.“

„Za co?“

„Za co asi? Za parcelu. Pracoval jsem pro něj.“

Ken Chambers vstal ze židle, postavil se přímo před státního zástupce a mračil se na něj. „Nemluvím s ním,“ řekl. „Mluvím s tebou. Mám ti to raději zašeptat, sakra? Co říká, nemůže být pravda a já to vím. Za poslední rok a půl, co ho ta pitomá porota osvobodila, neviděl od Jacksona ani cent. Jackson s ním neměl nic společného. Říkám ti to, protože znám každý jeho pohyb –“

„Vrať se a sedni si. Jsem ti zavázán.“ Baker zvedl obočí a podíval se na prospektora. „Nuže? Chceš mi zopakovat –“

„Slyšel jsem ho. A něco vám povím. A chci, aby to Chambers slyšel. Je pravda, že mě Jackson nechtěl založit poté, co jsem vyšel z vězení v Silverside. Vždycky jsem Chamberse podezříval, že ho proti mně štve, a myslím si to pořád. Musel jsem téměř sníst své boty. Nakonec mě založil Bert Doyle v Sheridanu, ale neměl jsem štěstí a vypadalo to se mnou špatně. Zkoušel jsem ledacos a už to vypadalo, že budu muset prodat své nádobíčko a odejít do důchodu, což se mi nezamlouvalo. Tak jsem si udělal plán. Svezl jsem se do Cody, v úterý ráno zašel do jeho kanceláře a řekl mu, podívej –“

„Komu, Jacksonovi?“

„Ano. Řekl jsem mu, že před dvěma lety jsem byl v Silverside na Brandově pozemku a že jsem se s ním domluvil na určitý den na schůzce ve srubu. Kvůli bolavé noze jsem se zdržel a dostal se tam o pár hodin později. To už ležel ve srubu s kulkou v srdci. Ken Chambers, tamní šerif, mě nenávidí, protože jsem jednou svědčil proti němu u soudu –“

„To je lež! Nikdy jsem –“

„Drž hubu, Chambersi! Pokračuj, Hurleyi.“

„Jak říkám, nenávidí mě a chce se pomstít a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby toho Branda zastřelil právě on. Já jsem totiž měl jen pušku a žádný revolver, kterým byl zastřelen. A potom, ten kdo ho zastřelil, sebral těch dvaatřicet táců a kde jsou? Přesto mě Ken Chambers zabásnul a snažil se mě s tím pošahaným právníkem odsoudit. Abych to zkrátil, jediným výsledkem bylo, že jsem zamlčel ten kus papíru, který jsem našel pod Brandovým tělem, když jsem ho převrátil, a nikdy jsem se o něm nezmínil, až dneska. A říkám to vám, protože Charlie Brand byl váš partner a vím, že byste se rád dozvěděl, kdo ho zabil. A ten kus papíru by mohl pomoct, protože na něm bylo něco napsáno, takže já –“

„Ty kryso! Ty špinavý lháři! Nevěřím –“

Baker rezolutně prohlásil: „Vyhoď ho, Bille! Ne, vyraz s ním dveře! Do toho, ven s ním!“

Z hlediska majestátu zákona to byl žalostný pohled, jak jeden šerif vyhazoval druhého; nebo spíš se k tomu chystal, protože Chambers se vytrhl Tuttleovi a rozhořčeně povstal. Vrčel. „Nemůžeš čekat –“

„Ven, Chambersi. Myslím to doopravdy.“

„Ale slyšel jsi –?“

„Říkám ti, vypadni! Nevaroval jsem tě? Ven!“

Bill Tuttle se pohnul. Chambers udělal krok zpátky, vydal neartikulovaný zvuk, otočil se a vyšel dveřmi, které za sebou hlasitě zabouchl. Tuttle se vrátil do svého křesla a usedl. Squint Hurley si mumlal pod vousy: „Jednou popadnu svou pušku a udělám mu díru do břicha.“ Potom se překvapeně rozhlédl a omluvně prohlásil: „Promiňte, povídal jsem si sám se sebou.“

„V pořádku, Hurleyi. Pověděl jsi Jacksonovi o kusu papíru s nějakým nápisem, který jsi našel pod Brandovým tělem. Proč jsi o tom dva roky nikomu neřekl?“

„Protože mi bylo jasné, že to k ničemu nebude. Měl jsem ho ukázat Chambersovi, aby mi ho sebral, když mě měl ve vězení, což bylo to hlavní, co si přál?“

„Neprohledali tě?“

„Ukryl jsem to.“

„Kde? Někde pod skálou. Proč?“

„Říkám, že jsem to ukryl.“ Hurleyovy oči se ztratily v jeho úšklebku. „Poslyšte. Neztrácejte čas pokusy mě dostat. Říkám vám přesně, jak to bylo, protože jednak jsem rád, že k tomu mám příležitost, a jednak proto, že musím mít někde přítele. Musím se dostat pryč od tady těch lidí, kteří si na vás vyskakujou, a od všech těch baráků a pořád kropených trávníků. Umřu, jestli se nevrátím tam, kam patřím. Vím, že mě nepustíte, dokud se tato záležitost nevyřeší, protože to tvrdíte, ale mohlo by se stát, že byste znali někoho, kdo by si mne najal. Mám ten kus papíru v botě pod vystýlkou. Neukázal jsem ho Kenu Chambersovi ani tomu právníkovi, který s ním pracoval, protože ti by ho mohli jedině zničit. Když mě pustili, myslel jsem si, že bych ho mohl ukázat Jacksonovi, který byl Brandovým partnerem, ale ten se mnou ani nechtěl mluvit. Chtěl jsem ho ukázat i Lemu Sammisovi, ale ten mě vyhodil. Za vším tím stál Ken Chambers. Takže jsem si ho nechal, až jsem se konečně dostal k tomu, abych prodal své nádobíčko a rozhodl se znovu navštívit Jacksona, a to bylo právě v to úterý dopoledne.“

„Ukázal jsi ten papír Jacksonovi?“

„Proto jsem tam šel. Ukázal jsem mu ho a taky jsem mu ho dal. Řekl jsem mu o papíru i o Kenu Chambersovi, jak mi bylo po Brandově smrti, a taky jsem mu řekl, kde jsem mohl schovat těch dvaatřicet táců? Že bych si je nechal do hrobu? Tak jsem mu ten papír dal, on mi uvěřil a založil mě. Tři sta dolarů. Šel jsem zpátky na ranč Cheeford a potom se nechal jako blbec přemluvit Slimem Fraserem –“

„To jsi prohrál v The Haven peníze, které ti dal Jackson?“

„To byly ony.“

„Byl někdo u toho, když ti dával ty peníze?“

„Ve druhé místnosti byla ta Brandova holka. Dveře byly sice zavřené, ale zavolal ji a dal jí mnou podepsanou stvrzenku.“

Bill Tuttle se zeptal: „Mohla slyšet tvou rozmluvu s Jacksonem?“

„Nemyslím. Dveře byly zavřené a bylo slyšet, že píše na tiskacím stroji.“

„Tiskacím –?“

„Psací stroj,“ řekl Baker. „Hurleyi, k tomu papíru. Byl to jeden list papíru?“

Starý prospektor neodpovídal.

„No tak, byl jeden?“

Pořád bez odpovědi.

„Tak co je s tebou?“

„Co by bylo?“ Hurley se podíval na Tuttleho a zpátky na státního zástupce. „Víte, nejsem sice už tak mladý, ale pořád ještě jsem dost silný a mám pevnou ruku a dobré oči. Neodpověděli jste mi dost přesně na to, jak jsem říkal, že byste mohli znát někoho, kdo by měl mohl založit. Nebo byste to mohli udělat vy sami.“

„Nedělám do lichvaření. Co to má společného s tím papírem?“

Hurley se na něj jen zašklebil.

Baker na úšklebek reagoval zlostným pohledem. „Pokoušíš se vynutit si slib, že se postarám, abys dostal půjčku?“

„Ne, nic se nepokouším vynutit, pane. Ale člověk uvažuje. Napadlo mě, že Jackson byl zabit hodně brzy po tom, co jsem mu dal ten papír. Možná v tom byla nějaká souvislost a možná by vám informace o tom papírku mohly pomoct najít toho, kdo Jacksona zabil. Možná, že byste ho rádi dostali, takže byste byli ochotni trochu riskovat. Ale o žádném riziku není co mluvit, protože já znám ten ranč a znám tam pár –“

„Drž hubu!“ Baker se naklonil dopředu, aby to zdůraznil. „Poslouchej mě. Odstranil jsi důkaz z místa zločinu a zatajil ho. Jak by se ti líbilo, kdybychom tě vrátili Kenu Chambersovi a nechali ho na tom trochu zapracovat? Co se týče tvé půjčky, to je tvůj problém. Pokud budeš v Cody, město se postará, abys neumřel hlady. Nezabásnu tě, aspoň ne teď hned. Chci se však dozvědět něco o tom papíru.“

„Další basu bych už nepřežil. Nedá se tam dýchat.“

„Tak si dávej bacha. Byl to jeden list papíru?“

„Byl velký asi jako moje ruka, přeložený, takže byl velký asi pětkrát pět centimetrů.“

„Jaké byl barvy?“

„Bílý.“

„Byl ten nápis napsaný inkoustem nebo tužkou?“

„Byl to černý inkoust.“

„Co na něm stálo?“

„To nevím.“

„Chceš říct, žes ho měl dva roky a nepřečetl si ho?“

„Jistě, podíval jsem se na něj, ale nikdy jsem ho nečetl, protože číst neumím.“

Baker vyvalil oči. „Hurleyi, ty lžeš.“

„Ne, nelžu. Přece byste mě zavřeli, kdybych lhal. Umím číst tisk, ale ne rukopis.“

Baker se obrátil na šerifa. „Co s tím, Bille? Věříš mu?“

„Vím já?“

„Jdi dolů a dej se do telefonování. Sežeň Claru Brandovou a zeptej se jí na Hurleyovu návštěvu u Jacksona v úterý ráno. Chci o ní vědět všechno. Jestli slyšela, co si povídali, o těch třech stovkách, byly-li zapsány do peněžního deníku a jestli ví, zda umí Hurley číst a psát, a jestli viděla nějaký papír, který Hurley dal Jacksonovi – počkej! Bylo by asi lepší nemluvit o tom přes telefon. Jen se jí zeptej – počkej, paní Cowlesová je objednána na devět – jestli by sem nemohla přijít v deset. Cestou popros jednoho ze svých hochů, aby se poohlédl po Pellettovi a pozval ho sem na osm – a hej! – požádej dalšího, je-li tam třeba Ray, aby mi donesl pár hamburgerů a hrnec kávy.“

Šerif zmizel. Baker se zatočil na židli, opřel se do opěradla podíval se na Hurleye. „Takže neumíš číst, jo?“

„Rukou psané písmo ne.“

„A umíš psát?“

„Tiskací písmena mi docela jdou. Ale k psacím jsem se nedostal.“

„Umíš napsat své jméno?“

„Umím se podepsat. Nedá se to přesně označit za psaní. Jednou mi to jeden člověk ukázal.“

„Víš, Hurleyi, jestli lžeš, přijdu na to. Ale teď mi to nepomůže.“

„Nedovedu si představit, jak by vám to někdy mohlo pomoct.“

Baker seděl zamyšleně a potahoval se za dolní ret. Za chvíli se začal znovu vyptávat. „Kolik toho bylo na tom papíře napsaného? Byly popsány obě strany?“

„Jen jedna. Nebylo toho moc, možná pět šest slov.“

„Sakra, a o čem byla?“

Hurley zavrtěl odmítavě hlavou.

„Tak jak to písmo vypadalo? Jaké bylo první písmeno?“

„První písmeno neznám. Možná bych mohl poznat jedno nebo dvě, kdybych se o to snažil, ale protože jsem věděl, že to stejně nepřečtu, ani jsem tím neztrácel čas. Ale jednu věc vím jistě, nepsal to Charlie Brand. Protože jsem ho vídal psát, na příklad stvrzenky, které jsem musel podepisovat, a to vypadalo úplně jinak. On psal tak nějak trhavě, nahoru a dolů, a tady to bylo víc jako… jako…“

„Jako co?“

„No, řekl bych velké a kulaté a těžké. Jako že inkoust nic moc nestojí. Jednou jsem se podepisoval Brandovým plnicím perem a to psalo tence.“

„Říkáš, žes ten papír našel pod Brandovým tělem?“

Hurley přikývl. „Ležel pod ním na podlaze. Našel jsem ho, když jsem ho převrátil. Mám ve zvyku schovávat si drobnosti, které nechci ztratit, za podšívku v botách. Potom jsem Branda vytáhl ven, připoutal ho na jeho koně a zavedl koně do Sugarbowl. První komentář Kena Chamberse byl, jestli nevím, že s mrtvolou se nesmí hýbat. Jistě, řekl jsem, takže jsem ho tam měl nechal krysám a kojotům, aby si s ním trochu pohráli. Dál vím –“

„Přestaň s tím. Kde byl ten papír, když jsi ho naposledy viděl, myslím v to úterý ráno?“

„Dal jsem ho Jacksonovi.“

„Co s ním udělal?“

„Uložil ho do peněženky, kterou měl v kapse.“

„Do stejné peněženky, ze které vyndal tvých tři sta dolarů?“

„Ne, peníze vyndal ze sejfu. Ta peněženka byla taková hnědá, kožená.“

„Strčil ji zpátky do kapsy?“

„Ano.“

Státní zástupce sáhl po telefonu a chvíli do něj mluvil. Po chvíli čekání opět promluvil a zase chvíli čekal. Nakonec řekl: „Je to Mac? Tady Ed Baker. Řekli mi, že Frank šel domů na večeři, a nechci ho rušit. Možná bys mi to mohl říct ty. Prohledal někdo Jacksonovy kapsy v úterý večer? Ty sám? Fajn! Našel jsi hnědou koženou peněženku? Prohlížel jsi její obsah? Nebyl v ní kus papíru – počkej, byl to kus bílého papíru…“

Po pěti minutách odložil telefon a vstal. Podíval se na Squinta Hurleye a řekl: „Nic takového v peněžence nebylo.“

Hurley mlaskl jazykem. „Sakra, viděl jsem ho, jak ho tam dával. Někdo ho teda musel sebrat. Možná ho přemístil do jiné kapsy –“

„Neměl ho u sebe. Nebyl nikde. Tvůj první nápad se mi líbí víc. Někdo ho musel sebrat. Kruci, Hurleyi, jestli se ze mne utahuješ, budeš toho do smrti litovat –“

„Nedělám si srandu. Stalo se to přesně tak, jak říkám.“

„Bude pro tebe lepší, když to bude pravda.“ Baker zašel ke dveřím do předsíně, otevřel je, rozhlédl se a zavolal: „Pojď sem Clinte, a vezmi s sebou Lukeho!“

Vstoupili dva muži. Když se za nimi dveře zavřely, Baker řekl: „Tento případ je tak zmatený, že to až smrdí, a je to jen z části moje vina. Kde, sakra, jsou mé hamburgery?“

„Ray by se měl vrátit každou chvíli.“

„Dobře. Luke, vezmi soupravu na otisky prstů a zajdi do Jacksonovy kanceláře. Bude tam Mac Losey se svými muži. Projdi celý byt a pokus se najít kus bílého papíru, velkého, asi jako ruka, dvakrát přeloženého. Na jedné straně je černým inkoustem napsaných pět šest slov kulatým těžkým písmem. Jestli najdete –“

„Co je na tom nápisu?“

„To nevím. Jestli ho najdete, nedávejte ho Macovi. Přineste ho sem a bohatě se vám odvděčím. Clinte, ty zajdi do Jacksonova bytu na Blacktail Avenue a promluv si s paní Jacksonovou. Obsah jeho kapes dostala ona a mezi těmi věcmi byla hnědá kožená peněženka. Získej ji. Obsah není nezbytně nutný, hlavně peněženka. Když se to podaří i s obsahem, ještě lépe. Využij své diplomatické schopnosti. Potom se dej do otisků a pořádně. Teď už to možná bude beznadějné, ale musíme to zkusit. Dejte se do toho.“

Oba muži se ještě na pár věcí zeptali a odešli.

Baker se obrátil k Hurleyovi. „Můžeš jít a dát si něco k jídlu. Vrať se o půl jedenácté. Možná budu chtít, aby ses setkal ještě jednou s Clarou Brandovou.“ Něco ve tváři starého prospektora ho přinutilo zeptat se: „Máš vůbec nějaké peníze?“

„To není vaše starost,“ zabručel Hurley.

Baker vytáhl z kapsy svitek bankovek a jednu nabídl Hurleyovi. „Vezmi si. Jen si ji vezmi! Můžeš tomu říkat půjčka, budu rád, když ji dostanu zpátky. Vrať se kolem půl jedenácté.“

„Nevím, jestli vydržím tak dlouho vzhůru. Stejně mě asi nebudete potřebovat. Kdyby přece, tak víte, kde mám svůj kavalec.“

„Dobře, ale nepokoušej se o žádné triky.“

„Žádné ani neznám,“ prohlásil Hurley a zamířil ke dveřím.

12. KAPITOLA

Bylo už téměř devět večer, když Quinby Pellett vstoupil do místnosti státního zástupce. Byli zde i šerif a náčelník policie. Přijel sice už v osm, jak vyžadoval telefonát, který ho zastihl v domě Brandových na Vulcan Street, ale kvůli jiným naléhavým záležitostem musel čekat. Malý muž s vystouplou čelistí, který vešel do Bakerovy kanceláře o půl osmé zadním vchodem, aby se vyhnul čekárně, byl guvernér; po jeho odchodu stejnou cestou zmizel Baker. Poslal pro všechny dostupné spolehlivé muže z řad šerifa i vlastních, bez Tuttleových protestů, a rozeslal je na různé cesty a pochůzky. Uprostřed této činnosti vešel soukromým vchodem ještě někdo a byla z toho obtížná, ne-li bouřlivá čtvrthodina s Ollie Nevinsem, největším provozovatelem dolů na Západě. Kdyby Nevins náhodou dorazil před guvernérem, mohl se případ vyvinout jinak, ale Baker se již rozhodl.

Když byl těsně před devátou vpuštěn Pellett, vypadalo to, že Tuttle a Phelan si vyměňují názory, protože si něco tiše šeptali. Baker, s lokty na stole, si držel čelo v dlaních. Zvedl hlavu, přitlačil si prsty na oči, několikrát zamrkal a vyštěkl: „Sedni si Pellette. Co bylo na tom kousku papíru, který ti v úterý odpoledne Jackson ukázal?“

Pellett pokrčil rameny. „Dobrý bože,“ řekl plačtivě, „to začínáš takhle?“

„Chci vědět, co stálo na tom papíru!“

„No… to bych chtěl vědět i já.“

„Neukázal ti ho?“

Pellett zkousl rty; potom opět pokrčil rameny a rozhodl se, neztratit trpělivost. „Včera jsem to všechno vyprávěl Billu Tuttleovi. On tě o tom neinformoval?“

„Jen mi řekl, že tě někdo srazil, před tím, než jsi mluvil s Jacksonem, a že si moc nepamatuješ. Ale ten papír ti, ukázal, ne? Jak vypadal?“

„Vypadal jako kus bílého papíru, ne moc velký. Byl jsem ještě omámený a sotva jsem se držel na nohou. Ale dobře si pamatuji jednu věc a to by ti mělo stačit: řekl mi, že ho dostal ráno od Squinta Hurleye. Byl to Hurley, kdo –“

„Vím. Děkuji. Vzal jsi ten papír do ruky?“

„Nevzpomínám si, ale asi ne. Vlastně určitě ne. Rukama jsem si držel hlavu. Viděl, že nejsem v pořádku, a tak mě zavezl domů. To bylo až po tom, kdy jsem si uvědomil, že kabelka je pryč – kabelka mé neteře, kterou jsem měl s sebou.“

„Bylo na tom papírku něco napsáno?“

„Nic jsem neviděl, ale vlastně jsem se ani nepodíval. Ale něco tam být muselo, protože mi do telefonu řekl, že mu to nic neříká, a že proto chce, abych přišel a podíval se, jestli to něco neřekne mně.“

„Neřekl ti do telefonu, co to bylo?“

Pellett se na něj chvíli díval a potom klidně řekl: „Zdá se mi, že se chováš pěkně hloupě. I když vezmu v úvahu všechny tvé problémy. Jestli chceš vědět, co na tom papíře bylo napsáno, musíš se zeptat Squinta Hurleye; on ho dal Jacksonovi. Ale vidím, že sis zasedl na mne. Je mi také jasné, že ten papír nemáš, protože jinak by ses na něj nevyptával. Ten papír zmizel?“

„Nevím. Já ho nemám. Nemáš ho náhodou ty?“

„Tak se mi to líbí,“ přikývl Pellett souhlasně. „Mám rád přímé otázky. Nemám ho. Nemám ani důvod, proč bych ti lhal. Neviděl jsem, co na něm bylo napsáno, a Dan mi to do telefonu neřekl. U něj v kanceláři jsem nic napsaného neviděl, aspoň si nic takového nepamatuji. On mi také papír nedal do ruky a já jsem si ho ani nevzal. To asi chceš slyšet. Zmizel?“

„Zatím nebyl nalezen.“ Baker se na něj mračil. „Proč ti ho chtěl ukázat? O čem se chtěl s tebou poradit?“

„Předpokládám, že si myslel, že by mě to mohlo zajímat a že bych mu s tím mohl pomoct. Věděl, že ti detektivové, které si najala moje sestra, podávali i mně stejné zprávy jako jí. Věděl také, že jsem nikdy neuvěřil tomu, že by Squint Hurley zabil Charlieho.“

„Proč jsi tomu nevěřil?“

„No, kromě důkazu s kulkou jsem Squinta dobře znal a věděl jsem, co je zač. Dlouhá léta mi dodával materiál – kojoty a antilopy a jiné. Znal jsem ho.“

„Umí číst?“

„Co? Číst? Samozřejmě, že umí číst.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Viděl jsem ho. Byl jsem u něj v horách, pro kůže, a ukazoval jsem mu, jak s nimi musí zacházet. Dával jsem mu staré časopisy a tak –“

„Umí číst i rukou psané písmo?“

„K tomu se nemohu vyjádřit.“ Pellett špulil rty a uvažoval. „Nevzpomínám si, že bych ho viděl číst psaný text. Ale mohl – aha, už to mám! On ti nemůže říct, co bylo na tom papírku napsáno, protože to neuměl přečíst? Bože můj!“

„Aspoň to tvrdí. Takže tys nikdy nevěřil tomu, že by Hurley zabil Branda?“

„Nevěřil a nevěřím.“

„Nenapadá tě, kdo by to tedy mohl být?“

„Ne. Moje sestra utratila jmění a dobře placené detektivy ze San Franciska, a ani ti nikdy nenarazili na sebemenší stopu.“.

„Nenapadá tě, kdo mohl zabít Jacksona?“

„Ano, napadá.“

„Kdo?“

„Počkej,“ zavrtěl Pellett hlavou. „Nemyslím konkrétní osobu. Ale řekl jsem to už včera Billovi, a když teď říkáš, že ten papír nejde najít, musím to opakovat. Mohlo být náhodou, že byl Dan zabit jen pár hodin poté, co dostal ten papír od Squinta Hurleye. Ale jestli ten papír zmizel, musel mu ho někdo sebrat a to už náhoda není. Není to jen nápad, je to tutovka. Musel to být jeden a tentýž člověk, který zabil Charlieho i Dana. A řekl bych, že to byl stejný člověk, který mě praštil do hlavy na těch schodech. Tehdy mi sebral tu kabelku s revolverem. Už jsem si několikrát říkal, že jsem měl raději nechat toho tuláka s tou kabelkou odejít. Aspoň by se do toho Delia nezapletla.“ Pellettovy rty ztuhly a jeho ramena klesla ještě níž než obvykle.

Baker se na něj podíval a řekl: „Proti této teorii jsou námitky.“

„Já vím. Přemýšlel jsem o tom. Proč potřeboval tak nutně právě ten revolver, že mě musel omráčit, aby se k němu dostal? A jak mohl vědět, že ho mám – viděl mě brát tu kabelku tomu otrapovi? Nebo mu z počátku vůbec nešlo o revolver? Až když mě srazil ze schodů, uviděl kabelku, poznal, co v ní je, a dostal nápad, jak ten revolver využít – ale v takovém případě, proč mě sledoval? Proč tam na mne číhal? Nemohl si mě splést s Jacksonem, ani tam v té tmě, protože musel vědět, že Jackson je v kanceláři. Dále – když tak nutně chtěl ten papír, že neváhal zabít Dana, proč už dávno nezabil raději Hurleye? Jistě, znám tvé námitky, ale kdyby neexistovaly žádné námitky, nebyla by to už teorie. To musíš vyřešit ty, to je tvoje práce.“

Baker zabručel. „Chtěl bych se tě ještě zeptat na tu ránu do hlavy. Nemáš ani ponětí, kdo to mohl být, že?“

„Kdybych měl, tak –“ Jeho rty opět ztuhly. Pak krátce řekl: „Nemám.“

„Nic jsi nezaslechl nebo nezahlédl?“

„Všechno, co si uvědomuji, je ten kámen tady,“ a sáhl si na obvaz na hlavě. „Aspoň Dan a ten doktor říkali, že to byl kámen.“

„A ty si myslíš, že to udělala stejná osoba, která zabila Branda a Jacksona?“

„Myslím. A taky si myslím, že bys už byl o pěkný kus dál, kdybys to celé ty dva dny nepovažoval za samozřejmé – a nedržel mou neteř zavřenou kvůli obvinění z vraždy –“

„Za dané situace by to každý považoval za prokázané. Její kabelka na psacím stole, revolver v ruce –“

„O krádeži kabelky jsi se dozvěděl už včera v poledne, téměř před šestatřiceti hodinami.“

„Dozvěděli jsme se to od tebe. Jejího strýce. Bez dalšího potvrzení.“ Státní zástupce mávl rukou. „Připouštím, že to bylo nešťastné a že jsme ztratili hodně času. Jsem ti hrozně vděčný za tvou teorii a budem na ní pracovat. Samozřejmě spolu s dalšími. A co se týče těch dalších teorií, rád bych ti položil jednu otázku. Chtěl bych ti tu otázku položit já a myslím, že i ty ji raději uslyšíš ode mne. Bylo tady všeobecně známo, že před tím, než si Amy Sammisová vzala Jacksona, že byla – no, že měla dobré vztahy s Brandem. To bylo veřejné tajemství. Ale Charlie si vzal tvou sestru. Asi před třemi lety se objevily řeči. Určitě jsi je zaslechl. Týkaly se Charlieho Branda a Amy Jacksonové – jistě, nikdo to nemohl mít Amy za zlé, při tom všem, co si musela s Jacksonem vytrpět. Co o tom víš? O co šlo?“

„Nic nevím,“ mumlal Pellett.

Baker na něj naléhal: „Charlie je mrtvý. Tvoje sestra je mrtvá. Už jim nemůžeš ublížit, Pellette. Jestli někdo může na tu otázku odpovědět, jsi to ty. Nemyslím drby, myslím fakta.“

„Ne,“ zavrtěl Pellett hlavou. „Neznám žádná fakta. I kdybych je znal, zahrabal bych je do země. Pokud něco bylo, nedostaneš se k tomu, díky Bohu. Moje sestra je mrtvá, ale mrtvá není její památka a její děti. Ne. Ne!“

„Přece chceš, aby se ta vražda vyšetřila, nebo ne?“

„To by k jejímu řešení nepomohlo.“

„To přece nemůžeš posoudit. Tvoje teorie může být dobrá, ale může být i špatná. Nemám v úmyslu…“

Ozvalo se zaklepání na dveře do předsíně. Baker vyzval dotyčného ke vstupu. Dveře se otevřely a vešel strážník.

„Prosím?“

„Paní Cowlesová říká, že měla domluvenou schůzku na devět, a že už je půl desáté a že za minutu odchází.“

Pellett vstal. Baker mu ještě řekl: „Přesto bych si rád s tebou ještě jednou promluvil.“

„Možná, ale ne o…“

„Dobře. O nejrůznějších věcech. O tvé teorii. Mohl bys sem přijít v osm ráno?“

„Budu tady.“

„Pošlete ji dovnitř,“ požádal Baker strážníka.

Frank Phelan řekl: „Quin Pellett má pravdu. Bůh stvořil i malá červivá jablka.“

Bill Tuttle řekl: „Raději by ses měl přenést do Silverside. Byla to žena, kdo zabil Jacksona, a já mám –“

Ozval se Ed Baker: „Drž hubu.“

Wynne Cowlesová se na to vystrojila. Ve svém bytě ve Fowler měla šatnu, která by stačila na jakoukoliv slavnost na obou stranách Atlantiku, a protože její vlastní názor na sebe byl jediným, který ji zajímal, dbala na své oblečení v Cody stejně jako v Juan-les-Pins nebo White Sulphur. V soudní kanceláři sice vypadala nemístně, stejně jako Squint Hurley, ale nepřipouštěla si to. Když usedla na židli, kterou jí Baker nabídl, nechala žlutý šátek spadnout z ramen a zachytit se o opěradlo. Všichni tři muži, kteří také znovu usedli, zřejmě považovali za zajímavé si ji prohlédnout. Večer bývaly její panenky eliptické pouze v jasném světle nebo když dostaly impuls z vnitřku. Tak tomu bylo i nyní. Obrátila se na Bakera a energicky prohlásila: „Dostal jste mě sem podfukem.“

„Naopak, paní Cowlesová, já –“

„Ano, dostal, i když si to možná neuvědomujete. Souhlasila jsem přijít jen proto, že jsem si myslela, že bych mohla nějak pomoct té Brandovic dívce. Ale když jsem přijela do města, zjistila jsem, že už jste ji propustil a že je očištěna z obvinění. Ale když jsem to slíbila, tak jsem tady.“ Pohlédla na smaragdový náramek na svém zápěstí. „Začínáme tančit u Randalla v deset, takže jestli jsem podezřelá z vraždy Jacksona, máte jen pár minut na to, abyste ze mne vynutil přiznání.“ Obrátila se na Billa Tuttleho: „Ano, vím, mám velmi hezká ramena a těší mě, že je obdivujete.“

Baker sebejistě prohlásil: „Budu co nejstručnější, paní Cowlesová, a vaše přiznání odložíme na zítra. Vše, co vím, je, že jste se hádala s Jacksonem v jeho kanceláři, když tam v úterý asi ve čtyři přišla Delia Brandová. Je to pravda?“

Pokrčila obdivovanými rameny. „Můžete tomu říkat hádka. Šla jsem za ním, abych se s ním setkala tváří v tvář.“

„Hrozil vám vyhazovem z tohoto státu?“

Usmála se. „Asi to tak bylo.“

„Křičel na vás, abyste od něj dala ruce pryč?“

Zamračila se; pořád musela se svým obličejem něco provádět.

„To nezní pravděpodobně. Nesnažím se moc často se s někým prát. Samozřejmě, máte to od Delie Brandové a ona vypadá na to, že má bujnou fantazii. Aha! To musí být ono. Říkal mi, že mám dát ruce pryč od zálohování prospektorů a speciálně, že nechce – ale to snad je dost důvěrná záležitost.“

„O to v té hádce šlo, o prospektory?“

„Jistě.“ Udělala jakousi grimasu. „Smýšlíte o mrtvých jen dobře, pane Bakere? Něco vám řeknu. Když jsem byla před dvěma lety v Cody, uslyšela jsem o najímání prospektorů a znělo to fantasticky – mít muže, kteří za vás pracují, partnery, tucty a desítky, venku v těch horách, hledajících zlato a stříbro – a další věci. Rozhodla jsem se, že se na tom chci podílet, ráda se v něčem angažuji. Dozvěděla jsem se, že Charlie Brand o tom ví víc, než všichni ostatní dohromady, takže jsem šla za ním. Neměla jsem se za co stydět. Všichni zkoušíme všechny možné klíče ke dveřím, do kterých se chceme dostat. Ale moje klíče k němu nepasovaly. Ne že by byl proti tomu, ale byl úplně hluchý a slepý. Už jsem to chtěla vzdát, když jsem se doslechla, že byl zabit. To mě samozřejmě šokovalo, ale myšlenka na ten obchod mě neopouštěla. Zdálo se mi, že Brandův partner by mohl být tím nejlepším, od koho bych mohla získat nějaké informace. Ráda něco podnikám, ale také mám ráda, když trochu rozumím tomu, na co se chystám, abych to dělala správně. Takže jsem se s Jacksonem docela spřátelila. Vypadalo to docela nadějně, dokud se nedozvěděl, že jsem si otevřela malou kancelář a najala Paula Emeryho a začala podnikat na vlastní pěst. Samozřejmě, že jsem chtěla ty nejlepší prospektory, a jeho informace byly velmi cenné. Také ten starý orangutan, který si myslí, že mu patří celé Skalisté hory až po Sierru, Lem Sammis – měl pěnu u huby. Řekla jsem mu, že jsme svobodná země, a pokračovala. Potom jsem odjela a předpokládala, že Emery udrží všechno v chodu, ale on bohužel není moc dobrý. Když jsem se za pár týdnů vrátila, trochu jsem se na to podívala a přesvědčila se, že to pořád ještě stojí za námahu. V úterý odpoledne jsem v Jacksonově kanceláři hovořila s Clarou Brandovou, když přišel Dan a začal vyskakovat do stropu. Clara odešla na nějakou schůzku a já jsem se pokoušela Jacksona uklidnit. Vždycky mám raději přítele než nepřítele, vyjde-li to na stejné peníze. Ale moc daleko jsem se nedostala, protože přišla Delia Brandová. Už to přestávalo být zábavné, a tak jsem raději odešla.“ Wynne Cowlesová zvedla ruku a zachytila cíp svého přehozu. „Tak to je. Je to v pořádku?“

„Jistě, je to v pořádku.“ Baker se zřejmě zajímal o třpyt smaragdů. „Kdyby vám to nevadilo – když jste odcházela z Jacksonovy kanceláře, nezahlédla jste něco nahoře na schodech?“

„Něco jsem měla zahlédnout?“ Zamračila se.

„Nikoho jste tam neviděla?“

„V chodbě? Ne.“

„Tak na schodech nebo dole v hale?“

„Ne.“

„Když jste odešla z kanceláře, šla jste přímo po schodech dolů a na ulici?“

„Samozřejmě.“

„Nešla jste, na příklad, k té staré bedně u zdi pro nějaký suvenýr?“

Hleděla na něj překvapeně. „Nemám ani ponětí, o čem to mluvíte. O žádné bedně nevím. Na té chodbě je taková tma, že musíte nohama šátrat po prvním schodu.“

„To jste nevěděla, že tam má bednu s kusy rudy?“

„To teda ne. Má nějakou cenu?“

Bill Tuttle zakašlal. Baker na něj vrhl nesouhlasný pohled a pokračoval. „Ptal jsem se vás, jestli jste někoho na chodbě neviděla, protože těsně po vašem odchodu vyšel po schodech nahoru muž. Když byl nahoře, byl udeřen do hlavy kusem té rudy, že upadl do bezvědomí.“

Usmála se. „Já to nebyla. Čestně. Kdo byl zraněn?“

„Jistý Quinby Pellett. Strýc Brandovic děvčat. Znáte ho?“

„Ne, ještě – ach, ano, vzpomínám si! Pellett – ten hnusný vycpavač?“

„Právě ten.“

„Ano, setkala jsem se s ním. Vypadá, jako by právě snědl něco kyselého, a jeho vlasy potřebují umýt. Když dokáže tak dokonale zacházet se zvířecí srstí, očekávali byste, že se bude trochu líp starat i o vlastní. Byl zraněn nějak vážně?“

„Nic moc. Je v pořádku.“ Baker se podíval na hodiny na zdi. I on cítil, že by měl raději přítele než nepřítele, zvláště po tom posledním výstupu s Ollie Nevinsem. „Ještě jednu nebo dvě otázky, paní Cowlesová, jestli dovolíte. V té vaší hádce s Jacksonem šlo opravdu jen o prospektory?“

„Jistě. Můj čas už vypršel, pochopte to.“

„Já vím. Říkala jste, že vás Jackson žádal, abyste dala ruce pryč od prospektorů, a že zvlášť nechtěl – a pak jste se zarazila a prohlásila, že je to důvěrné.“

Přikývla. „I to se týkalo prospektorů; ale třetí osoby.“

„Koho?“

„Ne,“ usmála se. „V tom vám nepomohu.“

„No dobře, budu vám věřit. Aspoň prozatím,“ vrátil jí úsměv Baker. „Ale pochopte, vyšetřuji vraždu. Poslední dvě otázky jsou zcela obvyklé a asi si je dovedete představit ještě před tím, než je vyslovím. Kde jste byla v úterý večer mezi devátou a desátou?“

Opět se usmála. „Také moje odpověď je obvyklá. Byla jsem na scéně zločinu.“

Vyvalil oči. „Byla jste v úterý večer v Jacksonově kanceláři?“

„Ne, ne v jeho kanceláři. Ale na té adrese. Pod stejnou střechou. Byla jsem v The Haven a vyhrála tisíc dolarů.“

„Byl někdo s vámi?“

„Pár lidí. Šli jsme tam z Fowler asi kolem… ach, chvíli po deváté, a odcházeli jsme těsně po půlnoci. Budete-li si to přát, pošlu vám seznam.“ Vstala. Phelan a šerif se srazili ve snaze pomoct jí s šátkem. „Ne, děkuji. Já – mockrát vám děkuji. Lituji, pane Bakere, ale sám jste mě nechal půl hodiny čekat.“ Omotala si přehoz kolem krku, aby se chránila před večerním chladem. „Zmiňoval jste se o dvou posledních otázkách. Máte tedy ještě jednu?“

„Další obvyklou,“ řekl Baker vstávaje. „Netušíte, kdo mohl Jacksona zabít, nebo proč?“

„I další odpověď bude obvyklá,“ usmála se na něj. „Netuším, a ani kdybych tušila, neřekla bych vám to. Dobrou noc.“

Tuttle otevřel dveře. Prošla jimi s děkovným pokývnutím hlavou. Tuttle se vrátil ke svému křeslu, posadil se, povzdechl si a prohlásil ke svým společníkům s hlubokým přesvědčením: „Kdyby ta ženská chtěla, klidně by někoho zabila a snědla jeho vnitřnosti k snídani.“

Frank Phelan zavrtěl hlavou. „Tvrdá na povrchu. Ty ten typ nechápeš, Bille. Podívej se, jak zachází s hochy v Broken Circle. Když si Larry Rutherford zlomil nohu –“

Bakerova slova „Mlč, prosím tě!“ ho zarazila. Byl zaměstnán telefonováním. Za chvilku se otevřely dveře a vešel strážník, kterému Baker řekl: „Pošli sem slečnu Brandovou.“

„Není tady.“

„Nepřišla?“

„Ne, pane. V deset jsem volal, abych zjistil, zda odešla, a její sestra mi řekla, že odešla před dvaceti minutami. Teď už je pár minut po desáté a pořád tu není.“

Baker se zamračil. „Sakra, přece by jí to nemělo trvat déle než pět minut. Možná se někde cestou zastavila. Clint už se vrátil? Pošli ho sem.“

Rozmluva s Clintem byla krátká. Amy Jacksonová nejenom že mu odmítla dát peněženku, ale ani mu ji neukázala. Vypadala, jako by byla nervózní nebo se něčeho bála. Baker poslal pro další strážníky, přijal jejich zprávy, vydal rozkazy. Mikroskopicky se potvrdilo, že náboje v revolveru, včetně toho vypáleného, byly jiné výroby než ty, které Delia Brandová koupila u MacGregora. Strážník s obrovskou bradou hlásil, že lstivý pokus získat otisky prstů Lema Sammise skončil rozčarováním. Luke přišel s informací, že nikdo není schopen říct, jestli postrádaný papír je v Jacksonově kanceláři, nebo ne, protože soudce Hamilton odmítá vydat příkaz k otevření sejfu a soudce Merriam není k sehnání. Mají skvělou sbírku otisků prstů a ocenili by nápad, co s nimi.

Ve tři čtvrtě na jedenáct vešel Baker do předsíně a zabručel: „Ta Brandová tu pořád ještě není?“

„Ani náhodou.“

„Už je to víc než hodina, co odešla z domu.“ Státní zástupce si povzdechl. „Zavolejte tam ještě jednou a dejte mi kohokoliv z nich k telefonu.“

13. KAPITOLA

Brandovic děvčata, strýček Quin a Tyler Dillon pojídali šunkové a sýrové sendviče, ostružinový džem a sušenky a popíjeli kávu v jídelním koutu kuchyně Brandových. Clařino a Tylerovo vyprávění o podrobnostech objevení nábojů a historka o ukradené kabelce, vyprávěná Pellettem, byla kouskována častými přerušeními. Reportéry vyhnal Ty Dillon. Přátelům a známým, přicházejícím s gratulacemi na jazyku a se zvědavostí v očích, bylo jedním nebo druhým mužem opakováno, už na prahu domu, že Clara a Delia jsou unavené a že potřebují samotu a klid. Telefonickým dotazům se dostalo stejně zdvořilé odpovědi, s výjimkou volání z kanceláře státního zástupce, vyžadujícího přítomnost Pelletta v osm hodin a Clary v deset. Chvíli diskutovali o tom, zda by Clara neměla pozvání odmítnout, ale ona trvala na tom, že tam raději půjde, aby to už měla za sebou.

Chvíli před osmou Pellett odešel. Zbývající trojice seděla nad kávou, a když byly šálky prázdné, Clara se zvedla a začala sbírat nádobí.

Tyler také povstal, vzal jí je z ruky a prohlásil: „Obě sotva stojíte na nohou. Del, jdi nahoru do postele, a ty, Claro, se jdi aspoň na hodinu natáhnout do obýváku. Já to tady trochu uklidím a včas tě vzbudím, abys mohla jít k soudu, pokud na tom pořád ještě trváš.“

Obě silně protestovaly. Nicméně Clara kapitulovala a byla poslána na gauč, zatímco Delia a Ty spolu zvládali nádobí. Nějaký čas bylo z kuchyně slyšet pouze chrastění šálků a talířků ve dřezu, pouštění a zastavování kohoutků, otevírání a zavírání dveří příborníku. Delia, s rameny svěšenými skoro stejně jako její strýc, umývala nádobí zcela mechanicky. Tyler se pohyboval rychle, přinášel je, utíral, ukládal. Najednou si začal pozpěvovat nějakou dětskou říkanku.

Delia se na něj podívala a udělala nepatrný pokus o úsměv. Přestal rýmovat a pokračoval v próze. „Trávník je ostříhaná louka kolem šťastného a spokojeného domu. Děti jsou to, co činí domov šťastným a spokojeným. Domov je příbytek muže a ženy, kteří se snad jednou vezmou. To, co činí toto prohlášení relevantním, oprávněným a věcným, je, fakt, že ty a já se vezmeme.“

„Bože, Tylere. Prosím tě, nezačínej zase. Ne teď!“

Popadl talíř a začal ho utírat. „Nezačnu, Del,“ ujišťoval ji. „Chci říct, že tě nebudu teď nutit, aby ses rozhodla. Jakmile doumýváme to nádobí, opustím tě v osamění, o kterém jsem stovce lidí tvrdil, že je potřebuješ. Ale před svým odchodem musím ještě učinit jedno prohlášení.“

Uklidil talíř a popadl další. „Dnes jsi řekla Harvey Hansonovi, že ho nechceš za obhájce, protože si myslel, že jsi zastřelila Jacksona. A nejenom to, myslel si, žes ho zastřelila z intimních osobních důvodů. Měla bys vědět, a máš na to právo, že si vezmeš za manžela muže, který si myslel totéž – počkej! Pokračuji v tom utírání talířů proto, že chci udržet hovor nenucený a neformální. Nechci se vykrucovat. Chci tím jen říct, že za daných okolností každý mužský, pokud není úplný blbec, by si myslel totéž. Znáš ty okolnosti stejně dobře jako já. Myslel jsem si, žes Jacksona zastřelila, a protože jsem nemohl předpokládat, že bys někoho zabila jen proto, že propustil tvou sestru, a jiný zřejmý motiv tady nebyl, zbytek byl nevyhnutelný. Co jsem si myslel, nemá teď už žádný význam. Důležité je, co jsem při tom cítil!“

„Prosím tě, Ty, nemusíš se vykrucovat. Za daných okolností…“

„Odpusť. Brzy to bude za námi. I to nádobí. Byl jsem téměř šílený. Chtěl jsem strhnout vězení holýma rukama, jen abych tě dostal ven. Udělal bych cokoliv, doslova cokoliv, abych tě dostal ven. Byl jsem ve stavu, že jsem nedokázal rozumně uvažovat. Když jsem sem včera jel, abych se potkal s Clarou, ptal jsem se ‚proč?‘. Kvůli Jacksonovi? Cudnost a čistota? Už dřív jsem ti říkal, že tě miluji a že chci, aby sis mne vzala, ale to byly jen řeči. Potřebuji tě k životu – kruci, nevím, jak to říct. Jsem tvůj. Navždy. Oznámení faktu.“ Popadl poslední talíř. „Samozřejmě, to je teprve úvod, ale musím to ze sebe dostat po tom, co jsi dnes řekla Ansonovi. Až přijde čas, budu od toho místa pokračovat. Mám tu utěrku pověsit zpátky na věšák, nebo co?“

Přikývla. „Pověs ji tam, aby uschla.“ Čistila při tom dřez.

Sedl si ke stolu a pozoroval ji. Když ždímala hadr na nádobí, zeptal se: „Doufám, že sis ještě neudělala o mně konečný úsudek? Za poslední dva dny? Vzpomněla sis vůbec na mne?“

Neodpověděla, dokud si neumyla a neutřela ruce. Pak se na něj podívala a řekla: „Myslela jsem na celý svět. Na minulost, přítomnost i budoucnost, na tátu i mámu, na život a smrt, na to, co lidé dělají a co říkají, co všechno mi kdo řekl a kde je pravda, a jak je těžké tvrdit, že skutečně děláš to, co chceš. Uvažovala jsem o tom, že budu zavřená nadosmrti, že ztratím svůj život; že budu popravena i že budu propuštěna, a co pak budu dělat. Nebylo to všechno nijak hluboké a nebylo to ani uvažování. Představovala jsem si, jaké to bude po propuštění. Vystupoval jsi v tom i ty. Objal jsi mne a políbil a já jsem brečela. Vždycky, když hraji, tak pláči – ale ve skutečnosti jsem ani jednou nezaplakala. Když mě potom šerif přivedl do té místnosti a chtěl mě nechat odejít, poprosila jsem tě, abys mě políbil na tvář. Tys to neudělal.“

Zabručel: „Místnost byla plná lidí.“

„Teď není.“

„Co tím…“ Polkl. „Co mi tím chceš říct?“

„Nic. Obviňoval jsi mne, že často hraji scénky, a tak bys mi mohl v jedné z nich pomoct.“

„Když tě políbím…“

„Pamatuj, že mě musíš i obejmout.“

Učinil to. Zda kvalita polibku odpovídala jejím představám, které měla v cele, to mohla říct jedině ona sama. Ale podle délky polibku se o tom nedalo moc pochybovat. Trval tak dlouho, že by stačili utřít tucet talířů, pokud by ještě nějaké zbývaly. Konečně se zavrtěla a on ji pustil.

„Tak, a teď jdi domů,“ řekla.

Nadechl se, pak ještě jednou. „Nepůjdu domů!“

„Ale ano, půjdeš –“

„Chci říct, že půjdu někam jinam. Půjdu navštívit starého Escotta.“ Učinil pokus přiblížit se. „Mohl bych –?“

„Ne, Ty, prosím. Představovala jsem si jen jeden.“

„Zavolám ti ráno, jestli bych tě mohl přijít navštívit. Nezapomeň, že jsi vyhodila svého advokáta.“

„Teď už žádného advokáta potřebovat nebudu.“

„Potřebuješ tohoto advokáta. Dobrou noc, Del.“

„Dobrou noc, Ty.“

Po špičkách prošli halou, protože v obývacím pokoji viděli spící a hluboce oddechující Claru. Když odešel, zastavila se Delia v obývacím pokoji a zhasla lampu u gauče. Pak se posadila na židli a dívala se na svou spící sestru. Moc se jí líbila, jak tak spokojeně oddechovala. Až se taky vyspí a její nervy se trochu uklidní, bude se ještě zlobit na Tylera za to, že o ní tak nespravedlivě smýšlel? Zdálo se jí to nepravděpodobné a současně i zvláštní. Věci, které řekl – měla z toho teď v hlavě zmatek – přece nemůže do rána zapomenout. To co říkal o cudnosti a čistotě…

Zvedla hlavu. Bože! Někdo je přede dveřmi. Podle zvuků jich musí být několik. Zazvonil zvonek a Clara se zavrtěla, otevřela oči a zvedla se. „Někdo zvonil,“ řekla Delia naštvaně. „Půjdu se podívat.“

„Zřejmě jsme usnula.“ Clara vstala. „Jen proboha nikoho nepouštěj dál.“

To však bylo nerealizovatelné přání. Když Delia rozsvítila světlo nad vchodem, spatřila přes sklo, že zvonící osobou jsou lidé, před kterými by se nezavřel práh žádného domu v Cody. Takže otevřela dveře a pan a paní Sammisovi vstoupili do domu.

Delia ihned dostala další polibek, tentokrát na tvář – opravdu spíš jen puknutí než polibek, protože pět schodů ke dveřím byla moc velká námaha pro Evelinin dýchací systém.

„Vypadáš hrozně, děvenko! Ale konečně tě máme doma! Pamatuji si, jak ten Marbie nebo Marble, nebo jak se jmenoval, když byl na dva roky v base za to, že podváděl indiány, jako kdyby je bylo možno podvádět, vyšel z vězení tlustý jako prase – ahoj, Claro. Co jsem říkala? Neříkala jsem, že Lem ji do večera dostane ven? No jo, já vím, bylo to už včera, ale je tady!“

„Zavři klapačku, Evo,“ vyštěkl její manžel. „Nemám s tím nic společného. Ven ji dostali Escottův partner a Quin Pellett. Bál jsem se, že už budete v posteli. Asi byste měly být. Stavili jsme se tady cestou od Amy…“

Delia opět rozsvítila lampu v obývacím pokoji a hosty usadila.

„Nezdržíme se dlouho,“ řekl Sammis. „Přišel jsem se vás zeptat na pár věcí a Eva chtěla jít s sebou a dát Delii pusu.“ Nejdravější rukou v celých Státech poklepal ženě na koleno. „Tak především ty, Claro, co si chceš počít s kanceláří?“

„Proč…?“ Clara byla trochu zmatená. „Dostala jsem přece vyhazov.“

„Ne, nedostala. Delia ti to neřekla? Už nějaký čas uvažuji o tom, skončit s tím najímáním prospektorů, ale nechtěl bych vidět tu starou kancelář zavřenou. Jak už jsem řekl Delii, byl bych rád, kdyby ses té kanceláře ujala, jen kdybych věděl, co s Danem. No, někdo to vyřešil za mne. Ty jsi sice chytrá holka, ale přece jen jsi žena a už to není, jak to bývalo před dvaceti lety. Myslíš, že s tou dnešní těžbou je naděje na to, aby se to vyplácelo?“

„Proč, já –“ Clara z toho byla zmatená. „Já myslím, že ano.“

„Řekněme tedy devadesát týdně a třetinový podíl?“

„To by šlo.“ Clara se narovnala a rozhodně zvedla bradu. „Ale musím ti říct jednu věc. Málem jsem přijala nabídku Wynne Cowlesové, abych se k ní přidala jako partnerka.“

Delia vyjekla. Sammis se nasupil.

„Myslíš tu ženskou s kočičíma očima? Tu, která zaměstnává Paula Emeryho?“

„Ano. Nabídla mi to asi před dvěma týdny, ale tehdy jsem to odmítla. Potom jsem dostala vyhazov. Měla jsem s ní schůzku v úterý odpoledne, ale přišla si pro mne do kanceláře, protože dělá, co ji napadne, a Jackson ji uviděl a začali se hádat. Opustila jsem je. Později jsem ji opět potkala a řekla jsem jí, že s ní do toho půjdu. Ona do toho vloží dvě stě tisíc a já sedm tisíc ročně a polovinu zisku.“

„To jo,“ Sammisovy oči se zúžily. „A přebereš mi mé muže.“

„Asi ano, až jim jejich půjčky dojdou.“ Clara zvedla ruku na obranu. „Co jsem měla dělat? Dostala jsem vyhazov, nebo ne?“

„Měla jsi zajít za Lemem, děvenko,“ zdůraznila Evelina. „Všichni za ním chodí.“

„Už jsem se ho naotravovala dost. Stejně, byla jsem ráda, že jsem se dostala od Jacksona, a ani mě moc nemrzelo, že mě vyhodil.“ Clara se otočila k sestře. „Neříkala jsem ti o tom, Del, protože jsem nechtěla, aby se to někdo dozvěděl, dokud to není jisté. Ale kdybych ti to byla bývala řekla, nešla bys v úterý večer k Jacksonovi s tím dopisem, a – hrozně mě to mrzí, Del, měla jsem ti to říct.“ Obrátila se opět k Sammisovi. „Věděla jsem, že se vám to nebude líbit, ale nebylo jiné pomoci. A jak to dnes vypadá, když stejně chcete toho obchodu s prospektory nechat, jsem si jista, že paní Cowlesová bude ochotna uzavřít dohodu –“

„Nemám ji rád,“ zavrčel Sammis. „To by byla pěkná zpráva, že dvě ženské převezmou firmu Sammis & Brand. No, uvidíme. Co si o tom myslíš ty, Evo? Povíš mi to později. Jsem unavený. Máš pravdu, Evo, jsem opravdu unavený.“ Evelina mu oplatila poklepání na koleno.

Sammis si povzdechl. „Uvidíme. Musíme si to probrat. Chtěl jsem se tě zeptat, Del, řeklas Bakerovi, žes mě viděla ve voze Amy v úterý večer u jejího domu?“

Teď byla řada na Delii, aby byla vyjevená, protože to bylo něco nečekaného. Vyvalila oči. „Proč, ne. Nemohla jsem mu nic takového říct, protože jsem vás neviděla.“

„Opravdu ne?“

„Ne.“

„Neviděla jsi mne a neřeklas mu o tom?“

„Jistě. Ptal se mne, jestli jsem vás viděla v autě, a já mu odpověděla, že jste nemohl být v žádném autě, protože jste byl na ranči.“

„Mýlila jsi se. Nebyl jsem na ranči, byl jsem v Amyině autě.“

Delia byla zaražená. „Ale když jsem odcházela – předpokládala jsem –“

„Nevyplácí se předpokládat, Del. Když jsi opouštěla ranč, začínal jsem večeřet, to je pravda. Ale asi v deset jsme jeli k Amy. Chci se vás, děvčata, na něco zeptat. Řekněme, že Amy šla do Danovy kanceláře a zastřelila ho, protože byl prasák a už to dál nechtěla snášet. Neudělala to, ale řekněme, že ano. Kde byste vy, děvčata –“

„Ona to přece nemohla udělat! Kde by vzala revolver –“

„Říkám přece, že to neudělala. Ale řekněme. Na čí straně byste stály? Víte, jaký Jackson byl. Chtěly byste ji vidět zavřenou, souzenou a odsouzenou?“

Obě hleděly na Lema. Delia řekla: „To bych nechtěla.“

„Ani já,“ souhlasila Clara.

„Nic o tom nevím, Leme –“

„Ty laskavě mlč, Evo. Neříkám nic, co by už Baker nevěděl. Dobře, vy děvčata říkáte, že byste nechtěly, a já vám věřím. Věřím vám, protože vás znám a protože jste dcery Charlieho Branda. Ale teď vám povím něco, co Baker ještě neví. Dva lidé mu řekli, že v úterý večer, kolem tři čtvrtě na deset, viděli Amy scházet ze schodů k Danově kanceláři, a mají pravdu. Dan jí totiž řekl, že jde do kanceláře, ona ho však podezřívala, že tam nejde, a šla se přesvědčit. V kanceláři však byla tma a klid, a tak zase odešla, aniž by do ní vstoupila. Tak se to opravdu stalo. Jak já jsem se k tomu dostal, na tom nezáleží – prostě mi zavolala a já jsem se s ní setkal.“

Sammis vysunul svou čelist na stranu a po chvíli ji opět uvolnil. „Ed Baker ji chce vyslechnout. Chce dělat potíže. Nemůže sice vysvětlit, jak se dostala k revolveru a kabelce, ale mohl by ji zavřít a soudit. Chce po celém Wyomingu znemožnit jméno Sammis. Chce na Amy navléct motiv tím, že vyhrabe všechno o Danovi a o jeho vztazích se ženami. Proto jsem vám položil tu otázku – zvláště tobě, Claro. Dan byl opatrný a mazaný a nezanechával po sobě žádné stopy – vím to, protože jsem se pokoušel nějaké najít. Mnohokrát jsem se tě chtěl vyptat na telefonáty, zprávy a dopisy v kanceláři, ale nikdy jsem to nedokázal. Přece nezatáhnu dceru Charlieho Branda do špehování nějakého sukničkáře. Ale Ed Baker nebude tak úzkoprsý. Ví dobře, že ty můžeš být nejlepším a možná i jediným zdrojem informací. Očekává tě v deset v kanceláři, že?“

Clara přikývla. „Ano, ale –“

„Ale nevíš, jak jsem se to dozvěděl. Mám ještě na policii a u soudu pár přátel. Až to skončí, budu jich mít víc než Baker, nebo nebudu mít žádné. Možná si vzpomeneš, že jsem včera ráno zarazil jeho vyptávání. Ale teď už mluvil s guvernérem, který mu nasadil do hlavy nějaké myšlenky, a tím způsobem už ho nezarazím. Takže musím podniknout pár kroků. Týká se to i tebe, Claro. Tys toho musela v kanceláři slyšet a vidět hodně, aniž by ses snažila. Chci tě poprosit, abys o tom nevykládala Bakerovi. Raději se mu vyhni. Žádám tě o to jménem svým a Amy. Uděláš to pro mne?“

„V pořádku,“ řekla Clara.

„Nechoď za ním. Když přijde sem, nevpusť ho dovnitř, a když se dovnitř dostane, nemluv s ním. Kdyby tě chtěl zadržet, hned zavolej Harveye Ansona.“

„Dobrý Bože – za co by mě mohl chtít zavřít?“

„Jako důležitého svědka. To nic neznamená. Soudce určí kauci a Anson tě za pět minut zase dostane ven. Uděláš to?“

„Ano.“

Sammis přikývl. „Věděl jsem, že to uděláš. Jsi hodné děvče. Ale musíš si být vědoma toho, do čeho jdeš. Když k tomu dojde, jestli tě zavřou a ty budeš propuštěna na kauci, bude si o tom šeptat celý okres. Taky o tobě. Lidé už jsou takoví. Ale ty už to znáš, jak mluvili o tvé zemřelé matce a reverendovi Toaleovi. Proč by nemohli mluvit o Amy a o tobě, když mohli tvrdit, že Lucy Brandová se vplížila do toho srubu a zabila svého muže. Já – co se děje?“

Delia vyskočila a hleděla na něj s otevřenými ústy. Stejně tak Clara na něj hleděla beze slov.

„Co se děje?“ opakoval.

„Co to říkáte?“ Clara prudce oddechovala. „Že si šuškali –“

„Že vaše matka zabila vašeho otce? Samozřejmě, že si to povídali. Lituji, že jsem se o tom zmínil, mohl jsem vědět, že vám to nikdo neřekl. Ale hodně se o tom mluvilo. Že ho zabila – ať to tedy víte všechno – protože si myslela, že to táhne s Amy, což je také lež. Že mu sebrala ty peníze a že najmutí těch detektivů byla jen zástěrka a že reverend Toale na to nějak přišel. Trápil ji nejen on, ale i výčitky svědomí, až se nakonec sama zabila. Dokonce říkali –“

„Drž už hubu, Leme,“ přikázala Evelina.

Delia, pořád jako u vytržení, už zase seděla a svírala opěradla křesla. Clara nevěřícným tónem potichu opakovala: „Ale to – to je hrozné.“

Evelina vstala. „Když blbneš, tak blbneš pořádně,“ řekla znechuceně svému muži. „Jaký má smysl o tom vůbec mluvit, i kdyby už o tom nakrásně slyšely?“ přikolébala se ke Claře a poklepala jí na rameno. „Zapomeň na to, děvenko. Pojďme, Leme. Musíme se vrátit k Amy. Už je skoro deset hodin.“

„K Amy nejdu. Musím se podívat –“

„Ale já jdu, a ty mě tam musíš odvézt. Pojď už, než ze sebe uděláš ještě většího blázna.“

Lem se zastavil před Clarou. „Mohu s tebou počítat?“

„Jistě, můžete se mnou počítat.“

„Dobře. Omlouvám se, jestli – jestli…“

„To je v pořádku. Půjdu vás vyprovodit.“

Delia ani nevěděla, zda odpověděla na pozdrav. Uvědomovala si jejich přítomnost v hale, otevření a zavření dveří, a pak si uvědomila, že Clara se vrátila a stojí před ní.

Zvedla oči. „No?“

Clara mlčela.

„Když za tebou chodil Rufus Toale – v těch posledních dvou týdnech – řekl ti něco o tom?“

„Ne,“ odpověděla prudce Clara a odešla do předsíně. Delia ji následovala. Clara si oblékala přehoz, který sundala z věšáku.

„Kam jdeš?“

„Jdu navštívit Toaleho.“

„Jdu s tebou.“

„Ne, sestřičko. Nepůjdeš.“ Clara měla už přehoz na sobě. „Já jsem starší. Trvám na tom, prosím tě – víš dobře, jak se dovedeš rozčílit. Prosím tě, Del. Jen to jdu ověřit.“ A otevřela dveře.

„No dobře.“

Delia vyšla přede dveře a za stínem své sestry, ztrácejícím se ve tmě, zavolala: „Pospěš si zpátky!“ Stála tam a pozorovala auto, jak vyjíždí z příjezdové cesty na ulici, a vrátila se dovnitř. Když došla do pokoje, vzpomněla si, že za sebou nezavřela domovní dveře, ale zdálo se jí to teď tak nevýznamné, že se ani nevrátila je zavřít. Padla na gauč, tváří dolů, a jestliže ve vězení neuronila ani slzičku, nyní se rozplakala.

Pláč za chvíli ustal a přestala se i třást. Obličej však měla pořád zabořený do polštářů. Myslela si, že si v cele všechno pěkně promyslela, a teď toto. Město, ve kterém její otec žil a pracoval, ve kterém se ona a její sestra narodily a chodily do školy, tancovaly a pořádaly večírky – toto město si povídalo, že jejich matka zavraždila jejich otce. Pořád na to musela myslet.

Když zazvonil telefon, zvedla ho, aby přestal – a také to mohla být Clara nebo Ty. Byl to však někdo z kanceláře státního zástupce a ptal se, proč tam Clara nepřišla. Nevěděla, co na to říct, zda jim má říct, že tam Clara vůbec nepřijde, tak pouze odpověděla, že opustila dům dvacet minut před desátou. Když zavěsila, podívala se na své hodinky; bylo deset pryč. Na faru to bylo jen pár minut jízdy a Clara by měla být brzy zpátky. Opět se vrhla na gauč.

Slíbila Tylerovi, že půjde do postele a pokusí se usnout, a jednou z věcí, ke kterým se ve vězení rozhodla, bylo, že bude dodržovat všechny své sliby. Ale nechtěla jít nahoru, dokud se Clara nevrátí. Nemělo by to žádný smysl. A pak, musela přemýšlet. Musela si promyslet, co vlastně podniknout. Mohly by se s Clarou odstěhovat, opustit Wyoming. Nebylo tu nic – ale byl tu přece Ty. Co s ním? Co to k ní vlastně cítil a co cítí ona k němu? Slyšel, co si lidé povídají o její matce? Jestliže ano, proč jí to neřekl? Cožpak by to milující muž své dívce neřekl…?

Bylo to auto na naší příjezdové cestě, nebo u sousedního domu? Clara? Ne, auto nezajelo do garáže. Asi sousedi. Cožpak by milující muž…?

Kroky – nejprve na schodech a potom u vchodu – určitě nepatří Claře, jsou příliš těžké. Ale neotevře, ať si zvoní jak dlouho chce; měla zhasnout. Ale teď si vzpomněla, že nechala dveře otevřené! Kroky už byly v hale! Zvedla se, spustila nohy na podlahu a spatřila reverenda Rufuse Toaleho, vstupujícího do místnosti s bílou tváří, bez obvyklého úsměvu a laskavosti.

14. KAPITOLA

Rufus Toale se těžkým krokem přibližoval. U velkého křesla před gaučem, ve kterém před nedávnem seděl Lem Sammis, se zastavil a ruce položil na jeho opěradlo; potom ho opatrně obešel a s komickou opatrností usedl. Delia se pokoušela vstát, ale kolena se pod ní podlamovala. Tak si jen sedla a hleděla na reverenda.

Když začal mluvit, nezahájil svým obvyklým ‚Pochválen Pán Bůh‘. Jeho hlas byl stejně groteskní jako jeho pohyby. Tvář měl pořád křídově bílou. Místo obvyklého hlubokého, sonorního a muzikálního hlasu se ozvalo něco jen o trochu lepšího než koňské zaržání a vyslovil jediné slovo: „Clara?“

Delia bezděčně zavrtěla hlavou.

„Není tady?“

Opět jen zavrtěla hlavou.

Rufus Toale si přitiskl pravou dlaň s nataženými prsty na hrudní kost. „Nesmím moc dýchat,“ prohlásil nezměněným hlasem. „Cítím, že uvnitř krvácím, když dýchám. Jsem zraněn. Střelen. Ucpal jsem ránu kapesníkem, aby přestala krvácet. Umírám… tvá sestra?“

Delia opět zavrtěla hlavou. „Není tady.“ Jeho oči fanatika se zabodávaly do jejích. „Mohu ti svěřit Boží vzkaz? Věříš v lidskou pomstu?“

„Kdo –“ Delia se zarazila. „Kdo na vás střelil?“

Otázku ignoroval. „Věříš v lidskou odplatu, mé dítě? Myslím, že umírám. Odpověz.“

Byla to jedna z jejích vězeňských myšlenek a zřejmě ji měla v paměti zafixovanou, protože odpověděla: „Nevěřím v pomstu. Ale jste-li zraněn – musíte –“

„Ne!“ Jeho hlas a jeho oči ji přibily ke gauči. „Ať se stane cokoliv, toto má přednost. Musíš se to dozvědět celé – budu-li schopen –“ Ovládl svůj obličej a dlouze se nadechl, s přestávkou uprostřed. „Chtěl jsem ti to jednou říct, tobě i tvé sestře, když jsme poklekali k modlitbám – jako jsem to řekl tvé matce. Nyní, bez přípravy k modlitbám – ach, zapřísahám tě, přijmi Boží pokyny! Fakta jsou stručná, ale následuj Jeho příkazy!“

„Fakta –“

„O tvém otci. Bůh opatruj jeho duši. Nebyl zbožným člověkem, ale byl to dobrý a přátelský muž. Když před dvěma lety odjel na tu osudovou cestu, měl s sebou množství světských peněz a trochu Božích. Dal jsem mu je. Byly to mé vlastní peníze, ale patřily církvi. Byly to Boží peníze. Dal jsem mu deset dvacetidolarových bankovek. V rohu každé z nich byly napsány iniciály R.T., jako Rufus Toale. Měl vybrat člověka, který jich byl hoden a který by všechno, co v horách najde, vrátil mé církvi pro slávu Boha, který stvořil všechny ty hory a poklady v nich. Dal jsem ty peníze, Boží peníze, tvému otci. Měl je u sebe. Byl však zabit a mé peníze, spolu s jeho, někdo ukradl.“

Rufus Toale se na chvíli zastavil, aby se mohl znovu hluboce nadechnout. Nehybnou rukou si stále svíral prsa. Pak se jeho rty zkřivily a pokračoval. „Peníze vzal tvému otci ten, kdo ho zabil. Nikomu jsem o tom neřekl. Nechtěl jsem přilévat olej do ohně lidské pomsty. Ale i já jsem jen člověk. Nevídám často dvacetidolarové bankovky, protože Boží peníze bývají menší, a tak když jsem nedávno jednu dostal, podíval jsem se na ni. A ke své hrůze jsem zjistil, že mám v ruce jednu z těch bankovek, které jsem kdysi dal tvému otci. V rohu byla písmena R.T., stejná, jaká jsem tam napsal před jednadvaceti měsíci. Věděl jsem dobře, od koho ji mám. Za daných okolností vznikaly určité – určité pochybnosti –“

Opět se zarazil k dlouhému nadechnutí. „Myslím –“ lapal po dechu, boj se zobrazoval na jeho tváři. Posílil svou pravou dlaň přiložením levé. „Myslím – musím skončit. Ta krev uvnitř – mě dusí. Bankovku mi vzal – tam, kde jsem byl střelen – když jsem ležel, předstíraje, že jsem mrtev.“

Opět se nadechl a jeho obličejem proběhla křeč. Delia, ochromená hrůzou, se nedokázala pohnout. Naklonil se v křesle a loktem se opřel o opěradlo.

„Bůh buď pochválen!“ šeptal horečně. „Musím tě opustit – s Jeho vzkazem! Musím skončit! Viník se musí přiznat a podstoupit trest – ale ne světský, Boží! Musíš jít za – Bože, pomoz mi!“

Jeho loket sjel z opěradla a začal se hroutit. „Chval Boha!“ krákal, nadechl se a zhroutil se, vise přes opěradlo křesla, téměř stejně jako Dan Jackson, s pažema kývajícíma se nad podlahou.

Delia strnule hleděla na nehybnou postavu. „Ne,“ opakovala, „ne!“ Aniž by z něj spustila oči, vstala a začala ustupovat. „Ne,“ řekla znovu a zastavila se. Nesmí být hysterická. Ona, která si všechno tak dobře a dokonale promyslela, nesmí zpanikařit a začít ječet. Někdo by ji mohl uslyšet. „Ne,“ řekla potichu. Lékař. Ano, samozřejmě, lékař; ale Clara? Clara –

Zazvonil telefon. Zhluboka se nadechla, bez zaváhání udělala pár rozhodných kroků k malému stolku, popadla sluchátko a ohlásila se: „Haló?“

„Je to Brandovic rezidence?“

„Ano, tady Delia Brandová.“

„Je tam vaše sestra, Clara Brandová?“

„Ne, není tady.“

„Dobře, počkejte chvíli, okresní státní zástupce chce –“

„Vy počkejte.“ Deliin hlas byl jasný a rozhodný. „Haló? Pošlete sem hned nějakého lékaře. Je tu muž, který byl postřelen a možná umírá. Pošlete –“

„Co? Říkáte postřelen? Kdo –“

Delia zavěsila. Její prsty se sice třásly, když listovala v telefonním seznamu k písmenu T, bez problémů našla číslo, opět zvedla sluchátko a začala vytáčet.

„Je tam fara?“

„Ano, paní. Jsem hospodyně.“

„Já jsem Delia Brandová. Není u vás moje sestra Clara?“

„Ne, paní, už odešla.“

„Kdy to asi bylo?“

„Ach, možná před pěti, deseti minutami. Nechala jsem ji v kostele, protože říkala, že by raději počkala tam. Ale vrátila se, že už nemůže déle čekat, a odešla.“

„Mockrát vám děkuji.“

Delia zavěsila. K následujícímu hovoru seznam nepotřebovala, číslo do malého bytu Ty Dillona na Beech Street znala zpaměti. Opět zvedla sluchátko a začala vytáčet číslo. Nikdo se nehlásil. Když uslyšela na příjezdové cestě auto, které pokračovalo do garáže, sluchátko odložila. Ve dveřích se objevila Clara.

„Nebyl tam,“ řekla. „Proč jsi nešla do postele? Čekala jsem hodinu, ale paní Bonnerová nevěděla –“ Zarazila se, fascinována, oči upřené přes Deliino rameno doprostřed místnosti. „Del! Probůh, co se to děje?“ Oběhla Delii, zastavila se, zvědavě si ho prohlížela, narovnala se a pohlédla na sestru. „Del! Dobrý Bože, Del!“

„Ne!“ řekla Delia divoce. „Přišel sem – vešel dovnitř, posadil se a začal mi vykládat, že byl postřelen a že umírá – myslela jsem, že to ty – že ty – a teď ty si myslíš – myslíme si jedna o druhé –“

Vybuchla ve smích. Bláznivě se smála, pohupovala se, její ramena se třásla. Clara k ní skočila, chytila ji za ramena a násilím ji vtlačila do křesla. „Ségro! Proboha, přestaň. Přestaň s tím! Nic jsem si nemyslela! Del, miláčku, nesmíš, nesmíš –“

Ode dveří zazněl hlas Eda Bakera. „Jsou tady obě.“

Clara ztuhla, Delia se chichotala.

Baker vešel do místnosti. „Tady, doktore, v křesle. Je-li už mrtvý, tak s ním ani nehýbejte, dokud si ho neprohlédnu. Přiveď hochy, Franku. Bude tu dost práce pro všechny.“

15. KAPITOLA

Průměrný denní náklad Times-Star byl v tom roce 9400 výtisků. Ve středu a ve čtvrtek činil dvanáct, respektive čtrnáct tisíc a v pátek už přes sedmnáct, což byl dosavadní rekord.

Sotva kdy bylo v hotelu Fowler ubytováno víc reportérů a fotografů.

Guvernér Matthews byl demokratický muž. Obvykle nebylo zapotřebí žádné kvalifikace k tomu, aby se člověk dostal do jeho kanceláře; stačily k tomu zdravé nohy. Ale v pátek nešel do kanceláře ani on. Seděl v zamčené místnosti v klubu Pyramida a jediní lidé, kteří o něm věděli, tam byli s ním.

Kostel, ve kterém byl Rufus Toale pastorem, byl ve všední dny vždy otevřený pro ty, kdož by chtěli vstoupit a pomodlit se, ale jen zřídka jich tam bylo více než jeden dva věřící. V pátek však proudili dovnitř a ven celý den a ukazovali si s šepotem místo, kde předešlého večera seděla Clara Brandová těsně před tím, než pastora zabila. V tutéž dobu jiní lidé zpomalovali svá auta, když projížděli Vulcan Street, a ukazovali si okna pokoje, v němž Delia Brandová zastřelila a zabila Rufuse Toaleho, téměř na minutu přesně za osmačtyřicet hodin poté, co zabila Jacksona, což byl jistě rekord. Tento rozpor byl pouze jedním z aspektů vášnivých polemik, které rozdělily okres na dva nepřátelské tábory.

Ve své kanceláři v nejvyšším patře nové Sammisovy budovy na Divoké ulici seděl Lem Sammis u svého psacího stolu, s vysunutou čelistí, proti mladšímu muži, jehož černé, soustředěné oči nejevily ani přátelství, ani dobrou náladu. Zatím si ještě neodporovali.

Muž řekl: „Ne, Leme, nebudeme si mazat med kolem huby. Můžeš mi jednou proříznout hrdlo, nebo ho já proříznu tobě. Ale musíme držet spolu proti těm krysám. Tento stát udělalo hornictví a věřím, že ho bude řídit i nadále. Možná, že Jacksona zabila tvoje dcera, ale možná jsi ho zabil ty. Je mi to jedno. Jednoho dne tě přiskřípnu, ale ne takhle a ne s pomocí té bandy. Matthews někam zalezl, ale já ho najdu a vyřídím si to s ním.“

Lem Sammis řekl chladně: „Nežádám žádnou laskavost, Ollie.“

„K čertu s laskavostmi. Oba víme, jak se věci mají. Až to vyřídíme… Musím dostat Matthewse.“

„Až ho najdeš, vyřiď mu ode mne –“

„Nikomu nebudu od nikoho nic vyřizovat. Řeknu jim to sám za sebe.“

„Jdi k čertu.“

„Až po tobě, Leme.“

Ollie Nevins odešel. Sammis chvíli nehybně seděl, potom sáhl po telefonu. Za chvíli se otevřely dveře a vstoupil náčelník policie Frank Phelan, podíval se chápavě na starou tvář s vysunutou čelistí, obešel židli a posadil se.

„Tak co, Franku, odstavili tě?“

Phelan přikývl. „Jo. Chtěli mé lidi k prohlídce Danova domu a já jsem se vzepřel.“

„Kdo jim ten příkaz vydal – Merriam?“

„Jo.“

„A chtějí ho použít?“

„Jistě. Je to pár zasraných hajzlů.“

Sammisova čelist se vysunula ještě víc do strany. „Prohledávat Amyin dům. Dům dcery Lema Sammise, jo? Pověz mi, co se stalo, než jsi odešel?“

Phelan si odkašlal a spustil. Bylo kolem poledne.

V soudní budově se situace nezměnila. Baker seděl za psacím stolem, proti němu stenografka s blokem, šerif Tuttle stál u okna s rukama v kapsách a Clara Brandová seděla na židli, obrácené přímo k Bakerovi. Vypadala rozhodně a pevně, ale vyčerpaně. Oči měla oteklé a červené, ruce v klíně se svíraly a rozvíraly.

„Je mi to jedno, co jste našli nebo nenašli. Už jsem vám všechno řekla včera večer a řekla jsem vám pravdu,“ prohlásila.

Baker také vypadal unaveně. Oči měl krvavé a vypadal jako člověk po opici. Podíval se na ni a zeptal se: „Takže trváte na své historce, jak jste nám ji vyprávěla včera večer?“

„Trvám.“

„A očekáváte, že vám uvěřím? Pamatujete si, co jste řekla? Řekla jste, že když vám hospodyně sdělila, že neví, kde Toale je, ani kdy se vrátí, že jste jí řekla, že počkáte a že počkáte v kostele. Ona vzala klíč a pustila vás dovnitř. Až dotud je to v pořádku, paní Bonnerová říká totéž. Řekla jste jí také, že bez ohledu na to, kdy se Toale vrátí, že budete v kostele a ona že ho má za vámi poslat. Došla jste uličkou k lavici, kterou vždy používala vaše matka, a hodinu jste tam bez pohybu seděla. Najednou jste se rozhodla odejít, jít domů. Tak jste to řekla paní Bonnerové, nasedla do auta a jela domů. To tedy byla vaše historka.“

„Pořád je.“

„Ale už není tak důvěryhodná, jak zněla včera večer. Řekl jsem vám, že nejste obviněna z vraždy Rufuse Toaleho. V současné době nejste obviněna z ničeho. Ale přinejmenším jeden detail vašeho příběhu je neuvěřitelný. Včera večer jsme neměli ponětí, kde byl Toale postřelen. Dnes ráno jsme zjistili, že to muselo být hned vedle kostela, mezi příjezdovou cestou a zadním vchodem. Našli jsme místo, kde upadl na květinový záhon. Byl tam jeho klobouk i stopy krve na trávě. Bezpochyby při návratu buď dal vůz do garáže, nebo ho nechal na příjezdové cestě, a před vstupem na faru šel ke kostelu na noční modlitbu, což byl jeho běžný zvyk. Tam byl postřelen. Zadní dveře kostela byly otevřené. Vy jste seděla v té lavici, potichu a potmě. Povězte mi ještě jednou, neslyšela jste žádný výstřel?“

„Povím vám. A povím vám i proč. Jestli tam vůbec byla ta rána vypálena.“

„Byla. Říkala jste, že jste byla zabrána do svých myšlenek. Byla jste tedy zabrána do svých myšlenek. Upřímně řečeno, tomu nevěřím. Tak zabrána, že jste neslyšela ránu, vypálenou v takové blízkosti? Muselo se to stát mezi záhonem a kostelem, když byl Toale obrácen ke kostelu, a to musel být, protože kulka mu vnikla doprostřed hrudi, prošla plícemi a zarazila se o páteř. Bez ohledu na to, jak hluboce jste byla zamyšlená –“

„Říkám vám, že jsem žádnou ránu neslyšela.“ Clara opět sepnula ruce. „Nebo možná jsem ji slyšela, ale nepoznala jsem, že jde o výstřel. Už jsem vám řekla, co jsem se dozvěděla, že lidé říkali o mé matce. Řekla jsem vám, že kvůli tomu jsem šla za ním, abych se ho na to zeptala. Žádnou ránu jsem neslyšela a víc vám o tom neřeknu. To je vše.“

„Neslyšela jste žádnou ránu? Žádné volání o pomoc? Nic?“

„Nic.“

„A byla jste pořád v té lavici, od chvíle, kdy vás tam paní Bonnerová vpustila, až do chvíle, kdy jste se rozhodla odejít?“

„Jistě.“

„A – musím se vás na to zeptat znovu – Toalea jste nezastřelila?“

„Ne.“

„Ani jste neslyšela jeho vůz na cestě, neskryla se v křoví, a když se k vám přiblížil se světly auta za sebou, nezastřelila jste ho?“

„Ne, ne a ne.“

„To vám řekl Lem Sammis, o tom, co si lidé povídali o vaší matce, že?“

Neodpověděla.

„Nebyl to tedy Lem Sammis, kdo vám to řekl?“

„To se vás netýká. Už jsem vám řekla, že nechci prozradit, kdo mi to pověděl.“

„Nebyl Lem Sammis se svou ženou u vás včera večer?“

„Ani do toho vám nic není.“

„No, já vím, že tam byl a že krátce po jeho návštěvě jste se vydala za Toalem.“ Baker se naklonil dopředu a upřel na ni oči. „Podívejte, Claro. Chcete si poslechnout, co vám řeknu?“

„Poslouchám.“

„Dobře. Chtěl bych, abyste uvěřila, protože je to pravda, že se nepokouším nic proti vám vykonstruovat. To, že jste mi ve středu ráno tvrdila, že jste šla v úterý odpoledne navštívit Attersona, a že jsem se potom dozvěděl, že to není pravda, a že vy jste zase začala s historkou o setkání s paní Cowlesovou u Fowlera – to vám nemám za zlé. Nemám vám za zlé ani to, že mi nechcete říct, co se dělo v Jacksonově kanceláři za poslední rok nebo dva. Dovedu to pochopit. Jste loajální k Lemu Sammisovi, starému příteli a partnerovi vašeho otce. Jak byste se cítila, kdybyste se dozvěděla, že Sammis se pokoušel obvinit vás a vaši sestru z vraždy?“

Clara na něj vyjeveně hleděla.

„Ptám se vás, jak byste se cítila?“

„To je nesmyslná otázka,“ odsekla.

„Možná je, možná není.“ Baker byl vážný, naléhající. „Neobviňuji ho z toho, protože k tomu nejsem připraven. Ale jsou zde určitá fakta. Je to hotovka, že někdo se snaží narafičit tu Jacksonovu vraždu na vaši sestru – její revolver, kabelka na psacím stole. Ale ať to udělal kdokoliv, musel vědět, že tam Delia večer půjde. Kdo všechno to věděl? Ani vy – aspoň to tvrdíte. Věděla to jediná osoba, a to je Sammis. On sám jí napsal dopis, který nesla k Jacksonovi. Jak se vám to líbí?“

„Nemyslím –“ Clara se zarazila. Za chvíli pokračovala: „To je absurdní.“

„Říkáte absurdní, ale myslíte těžko uvěřitelné. Mnoha věcem je těžko uvěřit a řadu z nich udělal Lem Sammis. Víte stejně dobře jako já, kolik laskavosti má k někomu, koho se rozhodne zničit. To jsou fakta o Delii. A teď vy. Musel to být Sammis, kdo vám řekl o tom, co lidé říkali o vaší matce. Nebo ne?“

Neodpověděla.

Baker obrátil ruce dlaněmi nahoru. „Musel to být on. Proč se rozhodl vám to říct? A o tom, jakou roli hrál Toale v její sebevraždě? Nešla jste hned Toalea navštívit? Šla. Byl zabit? Byl. Nejste za těch okolností podezřelá? Jste.“

Clara vrtěla hlavou. „To je prostě fantastické.“

„Vůbec to není fantastické. Je v tom logika. Sammis si myslí, že mám podezření, že on nebo jeho dcera zastřelil Jacksona kvůli jeho aférám s jinými ženami. Nemám. Aspoň do posledního večera jsem neměl. Spíš mám podezření, že Jackson byl zabit proto, že nedávno dostal důkaz, který by mohl vést k vyřešení vraždy vašeho otce.“

„Mého otce –“

„Ano. Pochází to od Quinby Pelletta, vašeho strýčka, a od jistého Squinta Hurleye. A teď ten Toale. Víte, co řekl vaší sestře, když umíral. S dírou v plicích a kulkou v páteři nasedl do auta, jel k vašemu domu, aby vám to řekl – a potom vám jen vypráví o označené bankovce a o tom, že se ztratila, když byl zabit. Ty bankovky byly opět důkazem, který mohl vyřešit vraždu vašeho otce. Takže Toale byl zabit ze stejného důvodu jako Jackson. A byl zabit tím, kdo buď zabil vašeho otce, nebo v tom měl prsty. A ten někdo je Lem Sammis. Nu?“

„Nevěřím tomu. To je šílené.“

„Má to k šílenství daleko.“ Baker se k ní opět naklonil. „Vy si samozřejmě myslíte, že Sammis byl partnerem vašeho otce a jeho nejlepším přítelem. Ale musela jste přece slyšet nějaké řeči o vašem otci a Amy Jacksonové – nebo možná ne, protože jste Brandova dcera. Nicméně, řeči tady byly a Sammis je určitě zaslechl a vy víte, co si o své dceři myslí. Takže to tak šílené není.“

Clara vrtěla hlavou.

„Nevěříte tomu?“

„Ne.“

„Nepovažujete to ani za možné?“

„Ne.“

„Dobře, nemusíte. Jste tím šokovaná. Jste nedůvěřivá. Pravděpodobně se divíte, proč vám to všechno vykládám, protože s největší pravděpodobností to všechno při nejbližší příležitosti Sammisovi vyklopíte. Risknul jsem to a pověděl vám o tom, protože musím získat informace od někoho, kdo byl blízký Jacksonovi a Sammisovi, a očekávám to od vás. Chtěl bych, abyste si to promyslela. Posadím vás do vedlejší místnosti a buďte tak hodná, promyslete si to. Zůstaňte tam hodinu, dvě, jak dlouho chcete. Vzpomeňte si na fakta, která jsem vám řekl. Vzpomeňte si na všechny maličkosti, které jste za uplynulé roky slyšela a viděla. Přemýšlejte o tom. Předpokládám, že nebudete chtít být loajální k Sammisovi nebo ho krýt, jestli existuje možnost, že zabil vašeho otce, nebo za to byl aspoň zodpovědný. V úterý i včera večer chtěl na vás a vaši sestru vrhnout podezření, aby je odvrátil od sebe. Šla byste do té místnosti a promyslela si to?“

Clara na něj nevěřícně hleděla zarudlýma očima. Ale prohlásila pevně: „Nemyslím si, že by to bylo nutné.“

„Přesto vás tam usadím. Promyslete si to. Potom si s vámi ještě jednou pohovořím.“

„Musím? Musím tu zůstat?“

„Na chvíli, ano.“

„No… věděla bych lépe, co si myslet, kdybych si mohla nejprve promluvit s panem Sammisem.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Baker suše. „Lituji. Nic takového.“

„Pak bych tedy ráda zavolala své sestře. Nebo panu Dillonovi.“

„To můžete, potom.“ Baker náhle vstal. „Je to tam pohodlné. Jděte. Je to mnohem pohodlnější než kavalec, který by vás čekal v případě obžaloby z vraždy.“

16. KAPITOLA

V pátek odpoledne, asi ve dvě hodiny, v době kdy byla Clara Brandová ponechána sama v místnosti, aby si vše promyslela, rozruch v Brandovic domě na Vulcan Street už téměř úplně ustal. Ulicí sice ještě pořád projížděla auta plná zvědavců, ale uniformovaní policisté dbali na to, aby se před domem neshlukovali čumilové. Pilní muži už neprohledávali křoví, hledajíce revolver, který tam mohl zapadnout, byv vyhozen Delií oknem poté, když zastřelila Toaleho. Tato aktivita byla ukončena už před pár hodinami, když byl na okraji květinového záhonu u kostela objeven komický slamák a krvavé skvrny a dokončena důkladná prohlídka vnitřku domu. Ten objev osvobodil Delii od dalšího otravování, které trvalo celou noc. Nejméně dvacetkrát musela opakovat svůj rozhovor s Toalem nebo spíš jeho monolog. A třikrát jim musela přehrát scénu, sedíc na gauči, s šerifem Tuttlem, představujícím na židli Toaleho.

Teď ve dvě hodiny už s ní nebyl v domě nikdo, s výjimkou Ty Dillona, ani ostatky pastora, který se na cestě za svým Bohem udusil vlastní krví, dříve než ji mohl dokončit. Nahoře v ložnici ležela Delia na posteli a Ty pomalu přecházel po místnosti. Na konci každé cesty se po obrátce zastavil a pozoroval Delii, ležící na zádech se zavřenýma očima. Nemluvil. Už si to všechno pověděli. Shodli se na tom, že uvěřili Clařině historce, která nemá ponětí o tom, kdo Toaleho zastřelil; že Sammise, ať už z jakéhokoliv důvodu požadujícího, aby Clara neposkytovala informace státnímu zástupci, nemá poslechnout a že má všechno vypovědět; že bude-li zavřena, zvolí si Phila Escotta za svého obhájce; že klid a mír pro obě děvčata nebude dříve, dokud se nevysvětlí vraždy Jacksona a Toaleho; že je do toho třeba zahrnout i vraždu jejich otce před dvěma lety, vzhledem ke znamení hanby, které drby spojily se jménem jejich matky; že nemají utíkat, ale naopak zůstat v Cody. Quinby Pellett, který s nimi dvě hodiny hovořil, s tím vším souhlasil. Neměl už v rukávu žádné eso, přiznal se s chladným a bezmocným vztekem, jako byla jeho zpráva o krádeži Deliiny kabelky; odešel s neurčitým mumláním o tom, co on by udělal a na co by se podíval. Byla to beznadějná a bezútěšná situace. Při jedné ze svých nespočetných zastávek uslyšel Ty zazvonit zvonek.

Otevřel dveře a snažil se vyjít z ložnice co nejtišeji, ale Delia otevřela oči. „Kdo to může být?“

„Nevím. Podplatil jsem toho policajta, aby sem nikoho nepouštěl. Půjdu se podívat.“

„Možná je to Clara – ale ne, ta má přece klíče.“

„Uvidíme.“

Přede dveřmi našel dva muže: policistu a vysokého, opáleného muže s téměř bílými vlasy a s přivřenýma očima. Policista oslovil Dillona.

„Jo, já vím, ale jediným možným způsobem, jak ho zastavit, by bylo dát mu jednu do nosu. Je jako mezek, až na tu velikost. Víte, kdo to je? Squint Hurley. Byl souzen za vraždu Charlie Branda a byl osvobozen.“

Ty se podíval na starého prospektora. „Co si přejete, Hurleyi?“

„Chci se setkat s Brandovou dcerou v obchodní záležitosti.“

„Se kterou?“

„Myslím, že s tou starší. S tou, která pracovala u Jacksona.“

„To je Clara. Ale ta tady není. Je ve městě u soudu.“

„Kdy se vrátí?“

„Opravdu nevím. Možná až večer.“

Hurley zabručel. „Počkám na schodech,“ prohlásil; obrátil se a posadil se na horní schod.

„Jestli ho budete chtít vyhodit,“ ušklíbl se policista, „zavolejte na stanici pro posily.“ Obešel Hurleye a vrátil se na chodník, kde se zastavila skupinka školaček, která vypadala, jako by se chystala k útoku na dům.

Tyler se zeptal flanelové košile, která kryla široká záda: „O čem chcete mluvit se slečnou Brandovou?“

„Kdo jste?“ zeptal se Hurley, aniž by se otočil.

„Jsem Tyler Dillon, právní zástupce Clary i Delie Brandové.“

Hurley zabručel. „Tady v tom městě člověk pořád naráží na nějaké advokáty.“ Otočil hlavu. „Delia? To je ta, kterou jsem tehdy našel v Jacksonově kanceláři s revolverem v ruce? Možná, že bych s ní mohl mluvit místo s její sestrou. Je doma?“

„O čem s ní chcete mluvit?“

„O obchodu.“

„Jakém obchodu?“

„Důležitém. Mohlo by to být důležité pro dceru Charlie Branda, kdyby byla zvědavá na to, kdo zabil jejího otce.“

„Vysvětlete to mně a já jí to potom povím.“

Hurley zavrtěl hlavou. „To nepůjde. Asi tedy počkám, až se vrátí ta starší.“

Ty se chvíli zamyšleně mračil. Nakonec se zeptal: „Říkáte, že víte něco o smrti jejího otce?“

„Určitě.“

„Nebyl jste to vy, kdo našel jeho tělo v tom srubu?“

„Je to tak.“

„Počkejte chvíli, ano?“

„To už dělám.“

Tyler šel do ložnice. Delia seděla na kraji postele. „Kdo to byl, Ty?“

Řekl jí to a poradil: „Kdybych byl tebou, Del, šel bych dolů a zjistil, co má na srdci. Než abys tu ležela se zaťatými pěstmi…“

Souhlasila tedy s tím, že půjde dolů, ale bez velké zvědavosti. Prohlásila, že jestli Hurley opravdu něco věděl, tak už to dávno řekl. Prohrábla si vlasy, obula boty a následovala Tylera po schodech dolů. Zašla do jídelny a posadila se ke stolu, potahujíc za okraj vyšívaného ubrusu, a Ty odešel pro návštěvníka. Oba se také posadili. Hurley vypadal ještě nepřiměřeněji než v soudní kanceláři, ale Delia si toho nevšímala. Snažila se ovládnout své nervy, když si vzpomněla na scénu, kdy ten muž, který byl obviněn z vraždy jejího otce, ji našel u mrtvého Jacksona.

Ovládla své chvění a řekla: „Pan Dillon říká, že se mnou chcete o něčem mluvit.“

Hurley přikývl. „S vámi nebo s vaší sestrou.“ Díval se přímo na ni a ukazoval palcem na Dillona. „Toho tady nepotřebujeme. Já toho ani tak moc nenamluvím a s jediným posluchačem mi to jde líp.“

„To je v pořádku. Je můj – můj advokát.“

Hurley zabručel. „Začínáte proklatě mladá s advokáty. Nevím, možná bych přece jen raději počkal na vaši sestru. Je to obchodní problém. Musím se vrátit do hor a chci půjčku. Znám místo u Cheefordu –“

„Pan Dillon říkal, že se to má týkat mého otce.“

„To také. Ale především chci mluvit o té půjčce. Jste Brandova dcera a věřím vám stejně jako vašemu tátovi. Chci se vám svěřit a doufat v tu zálohu, ale je to obtížné tady s tím advokátem. Já vám něco řeknu a on to začne roznášet a na nás nic nezbude.“

„Mohu odejít, jestli si to přejete,“ řekl Tyler. „Ale jestli něco řeknete slečně Brandové a ona vás bude chtít založit, nejenom že budu proti tomu, ale pomohu jí také získat peníze zpátky. Je pravda, že jsem její právní zástupce, ale jsem také… budeme se brát.“

„Ach.“ Prospektor pomalu vrtěl hlavou. „Tím se ta věc nezlepší. Uvidíte sám, že to bude jen horší. Ale já nejsem dobrý obchodník – kdybych byl, nemusel bych ve svém věku žádat ženskou o půjčku. Ale musím to říct, v zájmu Charlieho Branda, ale neřeknu to tomu kojotovi u soudu. Už jsem mu toho řekl až moc.“

„Myslíte Bakera? Státního zástupce?“

„Právě toho. Když jsem se mu včera zmínil o tom, že by mě mohl založit, vzal to, jako bych byl pouštní krysa. Už jsem mu řekl, že tehdy, když jsem se dostal do srubu a našel mrtvého Branda, když jsem ho obrátil, že jsem pod ním našel kus papíru s nějakým nápisem; strčil jsem ho do boty, jak to obvykle dělám, a když jsem naložil Charlieho na koně a odvezl ho do Sugarbowl a Ken Chambers přišel a začal cintat ty svoje kecy, o papíru jsem se nezmínil, protože jsem věděl, že to k ničemu dobrému nebude, a řekl jsem si, že se na to raději vykašlu. Nikdy jsem se o tom nikomu ani nezmínil. Později jsem to chtěl říct Lemu Sammisovi, ale i ten se mnou jednal jako s krysou. Tak už jsem o tom nikomu neříkal, až jsem ten papír v úterý ráno ukázal Jacksonovi a dal mu ho. On ho strčil do své peněženky a založil mě. Dal mi tři sta dolarů. Zaplatil jsem pár dluhů a jako blbec jsem šel se Slimem Fraserem do The Haven a prohrál všechno v ruletě. Protože jsem si myslel, že by mi mohl Jackson za ten kus papíru dát další půjčku, šel jsem nahoru za ním. Tam jsem vás našel s revolverem v ruce.“

Obrátil se k Tylerovi a prohlásil: „Vy asi moc velký advokát nejste, protože jinak byste měl hodně otázek.“

„Jen pokračujte.“

„Už jsem skončil. To je všechno. To všechno jsem včera řekl i Bakerovi. Jenže Baker mi tvrdí, že v Jacksonově peněžence žádný papír nebyl a že ho musel vzít ten, kdo Jacksona zastřelil. Protože mu nevzal žádné peníze, musel ho zabít právě kvůli tomu papíru. Takže ten, kdo zabil před dvěma lety Branda, zabil v úterý i Jacksona. To dá zdravý rozum. Potom chtěl Baker vědět, co bylo na tom papíru napsáno. Ale já mu řekl, že to nevím, protože neumím číst psané písmo. Takže jsem mu jedině řekl, že to byl kus bílého papíru velikosti mé dlaně, složený, a že na něm bylo napsáno pět, šest slov. To bylo vše, co jsem mu řekl –“

„Neřekl jste mu, co na něm bylo napsáno?“

„Ne, pane, neřekl.“

„A papír zmizel?“

„Jistě. Musel ho z peněženky vyndat ten, kdo ho zastřelil.“

„A tvrdíte, že jste ho našel pod Brandovým tělem?“

„Jo, když jsem ho převrátil.“

„A teď nikdo neví, co na tom papíru bylo napsáno?“

„Vypadá to tak.“

„A to jste přišel říct slečně Brandové?“

„Správně. To všechno jsem jí chtěl říct a také to, co bylo na tom papíru napsáno, jestli si bude myslet, že by ji to mohlo zajímat.“

Oba na něj nedůvěřivě hleděli. „Ale vždyť jste říkal, že neumíte číst.“

„Ne, to jsem neřekl. Jen jsem řekl, že jsem Bakerovi tvrdil, že neumím číst, protože se mnou tak sprostě jednal ohledně té zálohy –“

„Aha.“ Tyler se na něj ušklíbl. „Mám vás. Vy chcete prachy. Jestli vás slečna Brandová založí, řeknete jí, co bylo na tom papíru.“

„Přesně tak.“

„Co když nikdy žádný takový papír neexistoval? Co když jste si to celé vymyslel?“

Hurley zavrčel. „To by bylo zlé. Určitě. Ale nic jsem si nevymyslel. Nosil jsem u sebe ten papír dva roky.“

„A co když vám slečna Brandová půjčku odmítne? Co podniknete?“

„To bude v prdeli.“ Hurley vypadal znechuceně. „Ale stejně jí řeknu, co na tom papíru bylo. Je Brandovou dcerou a má právo to vědět. Ale řeknu vám, že to místo tam v Cheefordu –“

„Já ho založím, Ty,“ prohlásila Delia. „Mám dost našetřeno a –“

„Založím ho sám.“ Ty vytáhl z kapsy různé papíry a obálky, rozložil je na stole a mezi nimi objevil šekovou knížku. Z jiné kapsy vylovil plnicí pero a položil ho na knížku. „Dobrá, Hurleyi. Povězte nám, co bylo na tom papíru, a já vám vypíši šek. Nebo jestli dáváte přednost hotovosti –“

„Nechci to teď. Nechci to, dokud nebudu smět opustit město.“ Rty starého prospektora se chvěly nedočkavostí, kterou nedokázal skrýt, a špičky prstů klepaly do ubrusu. „Chcete tím říct, že mě založíte? Tři sta dolarů?“

„Ano.“

„Půl na půl?“

„Jak obvykle.“

„Dobře.“ Jeho rty se opět zkřivily. „Nemluvíte moc jako advokát. Dobře. Tak na tom papíru bylo: ‚Divoká kočka připravena k lovu čtyři sta padesát WD‘.“

Delia vykřikla: „Divoká kočka!“

Tyler ji zarazil. „Počkej! Bylo to napsáno tužkou, nebo perem?“

„Perem. Černým inkoustem.“

„Bylo to – poznal byste to, kdyby to byl Brandův rukopis?“

„Nebyl. Charlieho rukopis jsem znal. Tady to bylo velké, kulaté a těžké písmo.“

„Bylo to všechno napsáno na jednom řádku?“

„Ne. ‚Divoká kočka‘ bylo na jednom řádku, pod tím bylo ‚připravena k lovu‘, na dalším řádku ‚čtyři sta padesát‘ a úplně dole ‚WD‘.“

„Těch čtyři sta padesát bylo vypsáno, nebo číslicemi?“

„Číslice. Čtyřka, pětka a nula, žádné desetinné čárky nebo tak. ‚WD‘ bylo velkými písmeny vpravo dole.“

Delia opět vykřikla. „Tylere! Ta ‚Divoká kočka‘ určitě znamená Wynne Cowlesovou! Určitě! Jela tehdy po tátovi, pokoušela se něco zjistit o jeho obchodech – žertovával o tom doma –“

„Může být a také nemusí,“ připustil Tyler. „Wynne Cowlesová je určitě vždy připravena k lovu. Ale to ‚WD‘ vypadá jako podpis. WD?“

„To nevím. Ale ‚Divoká kočka‘ je určitě Wynne Cowlesová.“

„Možná. Znáte někoho, Hurleyi, s iniciálami WD?“

„Ne. Lámal jsem si tím hlavu dva roky.“

„Jste si jist, že to nebylo Brandovo písmo?“

„Naprosto.“

„Říkal jste, že ten papír ležel pod ním. Jak, pod ním?“

„Právě pod ním. Obrátil jsem ho, abych ho mohl popadnout a vynést na koně, a pod ním ležel ten papír. Složený.“

„Mohl tam ležet ještě před tím, než tam Brand přišel.“

„Proklatý advokát.“ řekl Hurley netrpělivě. „Kdo by ho tam dal? V tom srubu jsem byl za poslední dva měsíce jen já, nikdo jiný.“

„Mohl to být papír, který měl u sebe a který vypadl z peněženky, když ho vrah šacoval, aby našel peníze.“

„Charlie Brand nikdy nenosil peněženku. Když měl větší balík peněz, měl je přivázané k tělu a papíry, stvrzenky a tak nosil v malém koženém pouzdru, které se dalo strčit do kapsy u sedla. To bylo i se sedlem venku na sloupku – nebylo ani otevřeno.“ Hurleyovy oči byly jen úzká štěrbinka. „Jestli to chcete vědět, řeknu vám, jak se tam ten papír dostal.“

„Chcete říct, že to víte?“

„Řeknu vám to. Nejsem advokát, ale dokáži si představit, jak se věci staly. Měl jsem na to dva roky. Ten chlap, který ho zabil, sjel ze silnice asi dvě míle severně od Sugarbowl, přešel kopec –“

„Proč zrovna dvě míle na sever?“

„Protože to je jediné místo u silnice, kde můžete schovat auto tak, aby ho nikdo nespatřil.“

„Proč pěšky? Proč ne na koni?“

Prospektor vypadal otráveně. „Kde by tam sehnal koně a nikdo si ho nevšiml?“

„No dobře. Pokračujte.“

Delia se vmísila do jejich rozhovoru. „To s tím pásem na peníze a koženým pouzdrem je pravda. Vždycky si je bral na cesty.“

„Samozřejmě. Říká někdo, že ne? Tak ten chlap přešel přes kopec a dostane se do srubu před Charliem –“

„Proč před ním?“

„Protože Charlie jel na Oakleyově hnědáku, kterého dostal v Sugarbowl, a uvázal ho u sloupu právě u dveří srubu. Kůň má takový zvyk, když je uvázaný, že když se někdo kromě jeho jezdce přiblíží, začne frkat. Charlie by to uslyšel a šel by ke dveřím, pravděpodobně s vytaženým revolverem, když měl u sebe tolik peněz. Ale jeho revolver byl pořád ještě v pouzdru a místo, kde upadl a zemřel, bylo dobré tři čtyři metry od dveří. Takže ten chlap musel být ukrytý někde ve srubu.“

„Pokračujte.“

„Dobře. Charlie tedy vejde a ten chlap ho zastřelí. Jedinou ranou. Chce peníze a musí je získat co nejdříve, protože neví, že já jsem se kvůli své noze o takových pět šest hodin opozdil. Pás je důkladný a těžký, musí si sundat kabát, aby si ho mohl upevnit na tělo a aby byl kabátem zakrytý, až půjde zpátky. Hory jsou sice dost opuštěné, ale vždy je určité riziko, že vás někdo zahlédne. Uvědomuje si, že já mohu dorazit každou chvíli. Je nervózní a musí dělat rychle, a nevšimne si, že mu při sundávání kabátu vypadne z kapsy kus papíru. Když obrací Charlieho, aby mu mohl pás odepnout, převalí ho na ten kus papíru.“

Delia se kousla do rtů. Tyler se mračil a uvažoval. Zeptal se: „Proč šel zpátky pěšky? Proč nejel na Brandově koni?“

„Kéž by se tak bývalo stalo. To by mne nemohl Ken Chambers zavřít, kdyby se ten hnědák našel volný dvě míle od Sugarbowl. Ale ten chlap byl dost chytrý a koně tam nechal.“ Hurley se ušklíbl na Delii a obrátil se zpátky na Tylera. „Ken Chambers je teď v Cody. Pokud vím, byl tady už v úterý, kdy byl zabit Jackson. Ať už ho zabil kdokoliv, sebral mu ten kus papíru. Řekl jsem vám, co na tom papíru bylo, ale kdybych byl vámi, zajímal bych se trochu o Kena Chamberse.“

„Myslíte, že Branda zabil Ken Chambers?“

„To netvrdím. Jen říkám, že byste se o něj měli zajímat.“

„Máte nějaký důvod k podezření? Nějaký důkaz?“

„Jen takový pocit. Znám ho, to je všechno.“

„Mohl to udělat? Kde byl onoho dne?“

„To já nevím. Ale je to součást toho, co jsem mínil tou zvědavostí.“ Tyler vrtěl hlavou, mračil se a mlčel.

Delia řekla: „Nemohl to být Ken Chambers, jestliže ta ‚Divoká kočka‘ na papíru znamenala Wynne Cowlesovou. Tím jsem si jistá, Ty. Jaké mohlo být spojení mezi ní a Chambersem?“

„To nevím, Del. Ten zatracený papír, který kromě tady Hurleyho nikdo neviděl, zase zmizel. Byl to drahý, nebo levný papír?“

„No – byl bílý.“

„Nic jiného na něm nebylo? Například něco vytištěného?“

„Ani v nejmenším.“

„Byl to levný a snadno roztrhatelný papír, jako třeba noviny, nebo to byl dobrý, pevný, pěkný bílý papír?“

„Já jsem ho trhat nezkoušel. Byl to prostě bílý papír.“

„Nosil jsi ho dva roky v podšívce boty. Nezačínal se už ve skladu rozpadat na kusy?“

„Ne, pořád držel pěkně pohromadě. Samozřejmě, tím nošením se nezměnil k lepšímu. Byl trochu jako odřený.“

„A byl tak velký jako vaše ruka?“

„Asi tak. Možná trošku větší.“

„Jak bylo to písmo – počkejte.“ Z hromádky na stole, kterou vyndal z kapsy, když hledal šekovou knížku, vybral Ty jednu obálku a na její zadní stranu napsal svým plnicím perem ‚Divoká kočka‘. Podal ji Hurleyovi. „Vypadalo to písmo asi takhle?“

Prospektor si písmo chvíli prohlížel. „Ani trochu. Bylo větší a více inkoustu.“

„Zapomeňte na inkoust. Ten závisí na peru, kterým píšete. Jde mi o typ písma. Na, Del, napiš teď ty ‚Divoká kočka‘.“

Napsala ta dvě slova na jinou obálku. „To je ještě horší.“

„Dobře. Podej mu pero, Del. Pokuste se napsat to sám, aby se to co nejvíce podobalo tomu originálu.“

„Já ne.“ Hurley si odmítl pero vzít. „Kromě svého podpisu jsem za čtyřicet let nenapsal ani sto slov.“

„Jen to zkuste.“

„Ne, pane. Spíš bych to dokázal klackem na kus skály.“

„Ale já jen chci získat představu o tom, jak to písmo vypadalo. Obraťte tu obálku a podívejte se na druhou stranu. Vypadalo to asi tak? Ach, to je psáno strojem. Vezměme některou jinou… Asi takto?“

Hurley se podíval na adresu na obálce. „Trochu, ale ne moc. Tohle je krátké a tlusté.“

„Zkuste toto.“ Ty mu hodil další obálku.

Hurley ji vzal do ruky. Když se na ni podíval, jeho rty se pomalu rozevřely a jeho úšklebek se roztáhl tak, že oči téměř zmizely. Zvedl je od obálky a podíval se na Tylera. „Sakra – k čertu,“ řekl nevěřícně. „To je ono!“

„Co je ono?“

„Je to stejné písmo! Je to ono!“

Delia se natáhla a chňapla po obálce. Na kvalitním papíru uviděla adresu: Pan Tyler Dillon, Divoká ulice 214, Cody, Wyoming.

A v levém horním rohu bylo natištěno: Ranč Broken Circle, Cody, Wyoming.

Upustila obálku na stůl a řekla: „Wynne Cowlesová.“

Ty přikývl a hleděl chvíli na obálku, pak na Hurleye. „Chcete říct, že písmo na tom kusu papíru vypadalo právě takhle?“

„Řekl bych, že bylo stejné.“ Hurley vypadal, jako by někdo vytáhl z klobouku králíka. „To slovo ‚Divoká‘. Nemohu si ho splést, tolikrát jsem se na něj díval.“

„Vypadá stejně?“

„Je stejné.“

„To jsem blázen.“ Tyler hleděl na obálku. Pak se podíval na Delii. „Tomu se říká štěstí. Dostal jsem ten dopis včera do kanceláře, poslala mi nějaký papír, spojený s jejím rozvodovým řízením. Obvykle obálky vyhazuji –“

„Jo? Byl to papír ve spojení s jejím rozvodem?“

„Jistě. Co si myslíš – hej! Jsem hlupák a ty taky! Už to mám – to ‚WD‘. Před dvěma roky se ještě nejmenovala Wynne Cowlesová, ale Wynne Durocherová! Nejenom že to napsala, ale i podepsala!“

„Bylo to tak, Ty. Divoká kočka.“

„No jo, měla jsi pravdu.“

„A ten papír, který napsala, byl nalezen pod taťkovým tělem. Takže byla – musí o tom něco vědět.“

„Ne nutně. Musíme na to jít logicky. Podle toho, co říká Hurley o textu, včetně podpisu WD, můžeme považovat za jisté, že to psala. Oukej. Potom to tedy buď sama upustila ve srubu a spáchala vraždu, nebo to tam upustil někdo jiný a ona musí vědět, komu ten papír dala. To je jasné. Zeptáme se jí, kdy ten papír napsala a co s ním udělala. Ale i jestli ho sama ztratila ve srubu, nebude to tak jednoduché. Protože papír zmizel, neexistuje žádný důkaz a bylo by nežádoucí vzbudit v ní neopatrným dotazem podezření. Takže to budeme muset narafičit jinak. Podívej, Del. Není čas na to cokoliv skrývat. Víš o nějakém motivu, který by měla Wynne Cowlesová k zabití tvého otce?“

„Ne.“ Delia mu pohlédla do očí. „A nic nebudu skrývat, Tylere. Teď ne. Není to otázka pomsty, jde o to, zastavit… všechnu tu hrůzu… a Clara je tam sama…“ Těžce polkla. „A nemyslím si, že Wynne otce zabila. Neměla k tomu žádný důvod. A stejně tak by mu nevzala peníze. Nemám ji ráda, ale něco takového by neudělala. Musíme se jí zeptat, proč napsala ten papír a komu ho dala. Někdo to bude muset udělat.“

„Byla by to chyba, má-li v tom prsty. Třeba to neudělala sama, ale stojí za tím v pozadí.“

„To si nemyslím.“

Tyler se podíval na Hurleye. „Dostal jste někdy půjčku od Wynne Cowlesové?“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Žena, která koupila ranč Broken Circle.“

„Ach ta. Slyšel jsem o ní, ale nikdy jsem se s ní nesetkal.“

„Nebo jste dostal půjčku od Paula Emeryho?“

„Sakra, ne. Ten malý rošťák.“

Ty seděl a mračil se. Nakonec řekl: „No, mohu se jí jít zeptat. Vypadá to však dost naivně. Existuje samozřejmě ještě jiná alternativa, kterou bychom měli rozvážit, totiž předat to všechno státnímu zástupci. Ten má možnosti –“

Hurley zabručel. „Myslíte toho Bakera? A dopustit, aby mě zavřel, protože jsem mu tvrdil, že neumím číst? Přísahám na Boha, jestli mě ještě jednou zavře…“

Tyler myšlenku odmítl. „Nemělo by to stejně žádný smysl. Baker je tak namočen do politiky, že se nedokáže dívat rovně, i kdyby chtěl, a není jisté, jestli by vůbec chtěl. Nikomu z nich se nedá věřit. Šerif je jenom jeho poskokem, Frank Phelan je Sammisův člověk a tohleto se může Sammise týkat.“ Posbíral papíry ze stolu, včetně obálky od Wynne Cowlesové, nacpal je do kapes, prudce odstrčil židli a vstal. „Dobře. Jdu za ní.“

Vstala i Delia. „Půjdu s tebou.“

„Ne, Del. Prosím tě. Spíš to vyklopí jednomu než dvěma. Musím jít sám. A ty musíš být tady, kdyby se Clara vrátila. Ještě jedno. Co budete dělat vy, Hurleyi?“

„Já?“ zabručel prospektor. „Půjdu do svého pokoje a budu čekat. Je to lepší, než se plahočit tady po těch chodnících.“

„Uvědomujete si, že jste cíl?“

„Cíl na co?“

„Cíl pro kulku. Jackson měl v držení důkaz o zavraždění Branda, byl zabit a důkaz mu byl sebrán; Rufus Toale – ach, o tom nic nevíte, ale Toale byl zabit ze stejného důvodu. Vy jste teď jediná žijící osoba, která může nabídnout nějaký důkaz proti Brandově vrahovi. Viděl jste ten papír a nápis na něm. Je pravděpodobné, že vrah to ví. Kdo ví, že jste řekl státnímu zástupci, že neumíte číst?“

„Co já vím?“

„Dobře. Jen chci říct, že možná byste rád zůstal naživu.“

Hurley opět zabručel. „To se mi daří docela dobře už skoro sedmdesát let.“

„Já si myslím, že byste měl zůstat tady. V tomto domě. Nahoře je rezervní postel.“

„Já?“ Hurleyův úsměv se rozšířil. „To má být vtip?“ Odsunul židli a vstal. „Ne, udělám líp, když se přenesu do svého pokoje.“

„Mám venku auto. Odvezu vás.“

„Nechci.“ Byl zcela rozhodný. „Raději chodím.“

„Jak je libo. Mezek má pravdu.“ Ty se obrátil k Delii. „Vrátím se co nejdřív. Pokud ji nenajdu ve městě, bude mi to trvat asi čtyřicet minut. Vrátím se rovnou sem.“

„Prosím tě.“ Dotkla se jeho paže. „Tylere? Prosím tě…“

„Já vím, Del. Udělám, co bude v mých silách.“

Políbil ji. Na počasím ošlehané tváři Squinta Hurleye se objevil malý, ale zřetelný ruměnec. Rychle se odvrátil.

17. KAPITOLA

Lem Sammis otevřel dveře dvoupodlažní budovy a vešel. Po pěti krocích se zastavil a zmateně se rozhlížel po sbírce zvířat a ptáků. Jeleni, tetřívci, orli, sysli, králíci, koloušci, medvěd, puma. Ale neviděl nic živého. Tak se vydal dozadu za dělicí stěnu a tady našel, co hledal. „Už třikrát jsem pro tebe poslal,“ zavrčel.

Quinby Pellett, sedící u pracovního stolu, zvedl oči. Jeho šedé vlasy vypadaly zaprášenější než kdykoliv před tím a oblouk jeho svěšených ramen byl téměř polokruhový. „Kašlu na to, i kdybys pro mne poslal tisíckrát.“

Sammis k němu přistoupil blíž. „Podívej, Quine. Vždycky jsi byl nezávislý. To je v pořádku. Ale když pracujeme na stejném problému, a tak tomu teď je, je takový postoj nesmyslný. Baker právě teď zavřel tvou neteř. Nepodaří se mu svést žádnou vraždu na mne nebo na tebe nebo na naše lidi, ale vypadá to tak, že rozvíří pořádné bahno, než se mi podaří ho zarazit. Začíná se šťourat v životě tvé sestry a možná i v její smrti. A mé dcery. A Charlieho a Dana. Teď tam má Claru. Tys byl u něj dnes ráno dvě hodiny. Rád bych věděl, cos mu řekl.“

„Neřekl jsem mu nic.“

„Byls tam dvě hodiny!“

„Přesto jsem mu nic neřekl.“

„Chvíli byl u toho Frank Phelan. Mluvil jsem s ním.“

Pellett odložil nůž. „Jestli Frank tvrdí, že jsem Bakerovi řekl o tvé nebo své rodině něco, co bychom nechtěli, aby věděl, tak lže. Důvod, proč jsem nezašel k tobě, je ten, že o tom nechci mluvit ani s tebou. Řečí už bylo dost.“

„Je tu trochu moc střílení, Quine.“

„To vím docela dobře i bez tebe.“

„Neřekl jsi Bakerovi nic o Amy a Danovi, doufám.“

„Ne.“

„A ani neřekneš?“

„Ne.“

„Čestné slovo?“

„Čestné slovo.“ Sammis na něj nehnutě pár vteřin hleděl, pak se obrátil a odešel.

~

Náčelník policie Frank Phelan zlostně zasyčel, zvedl se od stolu a zamířil výhružně ke třem detektivům v civilu. „Zatracení sráči! Chci po vás, abyste našli jehlu v kupce sena? Ne! Chci abyste našli guvernéra státu Wyoming! Bože, mám vám nakreslit jeho obrázek? Je mi jedno, kde se schovává nebo kdo ho schovává! Najděte ho! Chce ho Lem Sammis a chce ho i Ollie Nevins! Mám vám to dát písemně, vy blbé opice? Vypadněte odtud, než z vás nadělám krém na boty.“ Vypadli tedy.

~

Státní zástupce Ed Baker bojovně vyhrkl: „Co chcete?“

Před Bakerovým stolem stál Ken Chambers, šerif ze Silverside. Ten líně oznamoval: „Přišel jsem vám říct něco o Squintu Hurleyovi.“

„Co je s ním?“

„Sleduji ho trochu. Právě navštívil Brandův dům na Vulcan Street.“

„No a co?“

„Myslím si, že byste to měl vědět. Byl tam déle než hodinu. Teprve před chvílí se vrátil do svého pokoje.“

„Proč si myslíš, že bych o tom měl vědět?“

„Bože!“ Chambers zvedl a opět spustil ramena. „Proč vás vlastně zvolili? Abyste si nevšímal lumpáren? Když vás nezajímá, kvůli čemu mohl Squint Brandovy navštívit –“

„S kým tam mluvil?“

„Nebyl jsem tam s ním.“

Baker vydal podrážděný zvuk, zvedl telefon a chvíli mluvil. Dveře se otevřely a vešel robustní, ale unaveně vypadající mladý muž. Baker se ho zeptal, jestli ví, kde je Squint Hurley ubytován, a on odpověděl, že ne.

„Ukážu mu to,“ nabídl se Chambers.

„To jsem rád. Jdi s Chambersem, Jacku, a toho Hurleye mi sem přived.“

„Je na to příkaz?“

„Kruci,“ pronesl Baker sarkasticky. „Na to jsem zapomněl. Zastav se v tiskárně a kup tam tištěnou pozvánku.“

„Oukej. Odpusťte, že dýchám.“

Když oba odešli do předsíně, přešel Baker k jiným dveřím na opačné straně místnosti a prošel jimi do malého kamrlíku.

Měl světlík, vrčel ventilátor, ale nebylo v něm žádné okno. Na židli, se zavřenýma očima, seděla Clara Brandová. Při Bakerově příchodu otevřela oči a zamrkala.

Postavil se před ní. „Už jste dospěla k nějakému rozhodnutí?“

„Chci jít domů, pane Bakere.“

„Řekl jsem vám, že půjdete až k večeři. Snad tady nijak netrpíte. Chcete přece, aby se ty vraždy vyřešily, nebo ne?“

„Samozřejmě chci. Musí se vyřešit.“

„Uvědomujete si, že je při tom nutno někomu ublížit?“

„Možná že ne.“

„Ale ano. Chcete krýt vraha?“

„Ne.“

„Tak mi pomozte, Claro.“

Zavrtěla hlavou.

„Nechcete?“

„Já nevím, já – já, asi jsem usnula. Teď už budu vzhůru.“

„Nechcete sendvič nebo nějaké občerstvení?“

„Ne, děkuji.“

~

Pod baldachýnem na verandě v Broken Circle odpočívala Wynne Cowlesová ve žlutém hedvábném plandavém pyžamu na přenosném lehátku s chromovaným rámem a nafukovacími koly. Po ruce měla malý stolek s cigaretami, zápalkami, knihami a nějakým nádobím. Při zvuku přibližujících se kroků spustila rozečtený časopis na prsa a otočila hlavu. Přimhouřila oči, když se musela dívat do ostrého slunce pod okrajem baldachýnu.

„Hej, cizinče!“ zvolala. „Konečně důvod pro drink, který už nutně potřebuji.“ Když mu podávala ruku, trochu se zamračila. „Jaký obličej! Jste absolutně k smrti unavený! V telefonu to sice znělo, jako že jde o něco důležitého, ale vy vypadáte jako úplná katastrofa. Přisuňte si tu židli. Skotskou nebo režnou?“ Zazvonila na zvonek.

„Režnou s bublinkami.“ Ty Dillon se posadil. „Musím hrozně přehánět, jestli vypadám jako katastrofa.“

„Takže to není tak zlé?“

„Doufám, že ne. Jen se vás chci na něco zeptat. Malá informace, která pomůže mladému advokátovi bojovat.“

„Jsem zvědava.“ Objevil se Číňan. Wynne mu dala instrukce o pití a poslala ho opět pryč. „Ale jestli dovolíte, sama bych napřed potřebovala pár informací. Jak to vypadá s Clarou Brandovou? Zastřelila toho kněze?“

„Ne.“

„Zavřou ji?“

„Doufám, že ne.“

„To je dobře.“ Wynne Cowlesová sundala časopis ze své hrudi a odložila ho na stolek. „I tak ji lituji. Je nezávislá jako koza na ledě. Třikrát jsem jí dopoledne telefonovala a dvakrát odmítla přijít k telefonu a potřetí mi řekla, že nepotřebuje-žádnou-pomoc-děkuji.“

„Pochopitelně.“ Ty se pokusil o úsměv. „Jsem její právní zástupce.“

„Nepokoušejte se o gesta, jen ze sebe děláte šaška. Já vím, že jdete po její mladší sestře. Jste do ní blázen. Proto s vámi ani neztrácím čas. Je to hodné děcko. Když jste telefonoval, myslela jsem si, že možná budete potřebovat peníze na obranu. Ráda bych pomohla.“

Ty zavrtěl hlavou. „Teď ne, děkuji, ale budu si to pamatovat. V tuto chvíli potřebuji malou informaci o něčem, co se stalo před dvěma lety.“

„To je dlouhá doba na tak špatnou paměť, jako je moje. Bude to vyžadovat velký výkon?“

„Ani ne. Jednoho dne jste vzala kus papíru a napsala na něj: ‚Divoká kočka připravena k lovu‘. ‚Divoká kočka‘ bylo na prvním řádku, ‚připravena k lovu‘ na druhém. Pod to jste napsala ’450’.

Dole jste to podepsala svými iniciálami ‚WD‘. Napsala jste to černým inkoustem. Tehdy jste se jmenovala Wynne Durocherová.“

„Bylo to tak. Bože, jak ten čas letí…“ Odsunula knihy na stolku, aby udělala místo pro Číňanem přinesený tácek, zamíchala cinkající led, podala mu sklenici a vzala si svou. „Tak říkáte, že jsem napsala na kus papíru ‚Divoká kočka‘. Už je to dva roky, co mi dali to krásné jméno. ‚Divoká kočka‘. Mimochodem, dlužím vaší přítelkyni láhev vína. Když jí ji přinesete vy, pravděpodobně ji přijme. Myslí si, že jsem se upsala ďáblu.“

Tyler usrkoval svůj nápoj. „Pamatujete si na ten vzkaz?“

„Myslíte?“ Na čele se jí objevila vrásky. „Tak mnoho věcí narušuje mou paměť a jednou z nejhorších je zvědavost. Jsem zvědavá jako divoká kočka. I když jsem to opravdu před dvěma lety napsala, jak o tom můžete vědět vy? A když už to náhodou víte, proč je to tak důležité, že jedete třicet mil, abyste se mne na to zeptal?“

Ty mávl rukou. „Jsem advokát, znám všechno. Když se tak na to ptáte, jedním z důvodů může být ten drink s mou nejatraktivnější klientkou.“

„Kecáte. Viděla jsem, jak hledíte na Delii Brandovou. Jaký je drink, v pořádku? Není moc zředěný?“

„Ne, děkuji, je fajn. Víte přece, že jste atraktivní.“

„To samozřejmě vím.“ Usmála se. „A také poznám, zda jste upřímný nebo ne. Ale teď k tomu mému vzkazu, napsanému černým inkoustem na bílý papír. Jaké detaily! Něco vám řeknu – osvěžte mou paměť a ukažte mi ten papír.“

„Rád bych, ale není to možné.“

„Proč? Nemáte ho?“

„Ne.“

„A kdo ho má?“

„To právě nevím.“

„Kde jste ho viděl?“

„Nikdy jsem ho ani nezahlédl.“

„Ach.“ Vypadala zklamaně. „Podle toho, jak jste ho popisoval, jsem byla skoro přesvědčena, že ho ukrýváte pod polštářem.“ Napila se a olízla si rty. „Tomu říkám dobrý highball.“

„I já.“ Odložil svou sklenici. „Podívejte, paní Cowlesová. Hrajete si se mnou, baví vás to a normálně bych proti tomu ani nic nenamítal, ale tohleto je dost důležité. Vzpomínáte si, že jste to napsala, ne?“

Zavrtěla hlavou. „Ještě ne. Nesmíte na mne spěchat. Jakmile si totiž vzpomenu a řeknu vám to, zmizíte někam k soudu nebo do vězení nebo kdoví kam, a já vás tady potřebuji k dalšímu drinku.“ Zazvonila. „Mám z advokátů hrozný strach. Vždycky mám ten dojem, že mě chtějí nachytat.“

„Ano, vidím, že se chvějete.“

„Samozřejmě můžete – víc ledu, Johne – můžete mi mít za zlé, že jsem zvědavá. Říkáte, že jste ten papír nikdy neviděl, že nevíte, kde je nebo kdo ho má, a přesto ho dokážete popsat tak dokonale, jako byste mě viděl ho psát. Konečně…“ Pokrčila rameny.

„Popsal mi ho někdo, kdo ho viděl.“

„Kdo?“

„Jistý prospektor jménem Squint Hurley.“

„Kde ho viděl?“

Tyler se pokusil nezamračit se. „Viděl ho mnohokrát. Dva roky ho nosil u sebe.“

„Jak se k němu dostal?“

„Našel ho.“

„Kde?“

Tyler ji chvíli pozoroval bez dalšího pokusu skrýt zamračení a potom řekl rozhodně. „Oukej. Buď nám pomůžete, nebo ne. Našel ho pod tělem mrtvého Charlieho Branda ve srubu, kde byl zabit.“

„Ach.“ Její víčka zamrkala. „Opravdu. Papír, který jsem napsala, byl nalezen pod mrtvým tělem. Nedomníváte se také, že jsem spáchala tu vraždu a zapomněla na ni?“

„Ne. Kdybych si to myslel, tak bych se vás na to nepřišel ptát.“

„Ale přišel jste se vyptávat, jen tak mimochodem, aniž byste mi řekl, jak do toho budu zapletená.“ Její panenky byly zúžené, i když se nedívala do slunce, a její hlas byl ostrý. „Měla jsem dojem, že jsem klientem vaší firmy. Že jsem vám zaplatila dostatečný honorář.“

„Nebudete do ničeho zapletena –“

„Že ne? Opravdu, pane Dillone. Vypadá to tak, že přinejmenším mohu očekávat svědeckou lavici v případě vraždy, což by mohlo být – řekněme trochu nevkusné.“

„Ale já se vás jen ptám – důvěrně –“

„Ne, ne. Vy podvádíte. Kdybych přiznala, že jsem napsala papír, který byl nalezen pod tělem zavražděného muže, stalo by se mé svědectví životně důležitým pro toho, komu jsem ho dala. To by pořád ještě bylo důvěrné?“

„V takovém případě bych vás požádal –“

„Samozřejmě. Požádal byste mne, abych svědčila, a kdybych odmítla, dostala bych obsílku, napsanou černým inkoustem na bílém papíru. Tady máte led. Dejte si ještě jeden highball.“ Nalila ho a zamíchala. „Rozjasní vám to mozek. Mou zvědavost jste uspokojil jen částečně. Na příklad, jak může ten prospektor vědět, že je to moje písmo?“

„On to neví.“

„Tak kdo ještě viděl ten papír?“

„Nevím o nikom.“

Zvedla obočí. „Tak jak jste to provedli?“

„Ukázal jsem Hurleyovi obálku, kterou jste mi poslala, a on tvrdí, že písmo je identické. Slovo ‚Divoká‘.“

„Ach! Takže jste mě podezříval? Čí intuice to byla? Vaše?“

„Byla to úplná náhoda. Měl jsem vaši obálku v kapse s řadou dalších.“ Tyler si další drink nevzal. „Mýlíte se, paní Cowlesová. Neměli jsme sebemenší úmysl způsobit vám potíže –“

„Ach, jistěže se mýlím! Vůbec žádné potíže. Jen klíčový svědek v případu vraždy.“ Trochu se zachvěla. „Ten prospektor musí být zřejmě i grafolog. Ráda bych ten papír viděla. Co se s ním stalo?“

„Hurley ho dal Danu Jacksonovi v úterý dopoledne. Toho večera byl Jackson zabit a někdo mu ten papír vzal.“

Sklenice Wynne Cowlesové se zastavila v půli cesty k ústům. Odložila ji na stůl. „To je pěkné. Ne jedna vražda, ale dvě. To vám tedy děkuji!“

„Rádo se stalo.“ Tyler se k ní naklonil. „Jsem prvotřídní blbec. Všechno jsem to popletl. Mohlo mě napadnout, že nebudete chtít být zamíchána do procesu, nikdo by nechtěl, měl jsem začít úplně z druhého konce a rozvážit si, jaká prosba na vás může zapůsobit. Měl jsem vám to vyložit a ponechat rozhodnutí na vás. Ale jedno je jisté – potřebujeme vaši pomoc. Brandovic děvčata ji potřebují. Říkala jste, že Delia je hodné děcko. To je slabý výraz. Slyšel jsem vás předevčírem u soudu, jak jste nabízela Claře pomoc v jakékoliv výši. Já vím, myslela jste peníze, ale ty teď nepotřebujeme. Vaše informace o tom, komu jste dala ten papír, je životně důležitá. Je to jediná stopa, kterou máme –“

„Považujete za samozřejmé, že jsem ten papír napsala.“

„No, ano. Nebo jste ho nenapsala?“

„Ne.“

„Nenapsala jste ten vzkaz na papír a nepodepsala ho WD?“

„Ne.“

Podíval se jí do očí a řekl: „Nevěřím vám.“ Pokrčila rameny. Tyler pokračoval: „Chcete asi říct, že jste sice ten dopis napsala, ale vzhledem k tomu, že nemůže být předložen jako důkaz, bude lepší vyhnout se nepříjemnostem a zapřít to. Jestli to myslíte takhle, tak proč to neřeknete? Aspoň bych věděl, na čem jsem. Jsme tady sami, beze svědků.“

Opět pokrčila rameny. „Delia byla z vězení propuštěna, že?“

„Ano.“

„A hrozí jí nebezpečí, že bude opět uvězněna?“

„Ne. Aspoň si to myslím.“

„A říkáte, že Clara také nebude vzata do vazby. Mají jen své nepohodlí a proslulost, ale tomu se nedá pomoct. Takže říkám toto: Kdybych takový papír napsala a kdybych si myslela, že by mé přiznání usvědčilo vraha a musela to jít odpřísáhnout k soudu a vypovídat o tom, neudělala bych to. Víte už, na čem jste?“

„Ano,“ řekl Ty hořce. „A také mi to říká, na čí straně stojíte vy.“

„Já vím.“ Ušklíbla se a zvedla svou sklenici. „Jsem koketa, dříč, netvor – sakra, jsem divoká kočka. Nevadí mi to. Nemám ráda vrahy, ale nemám ráda ani katy. Možná jsem anarchistka. Ani jste se nedotkl svého nápoje.“

„Nechci ho. Poslouchejte, paní Cowlesová. Řekněte mi důvěrně a já vám přísahám –“

„Jste zamilovaný. Byla bych blázen, kdybych vám věřila. Ne.“

„Sakra, přece jste Claře nabízela pomoc –“

„Ráda jí pomohu. Kolik?“

Snažil se ještě asi deset minut, ale bylo to marné. Jediné, co získal, bylo pár škrábanců od divoké kočky.

Do Cody dojel za pětatřicet minut. Jen taktak se vyhnul srážce se stádem ovcí ve Engel’s Gulch. Kolem tři čtvrtě na pět odbočil na příjezdovou cestu u domu Brandových. Otevřela mu Delia. Odpověď na svou otázku našla v jeho tváři.

„Lehla sis na chvíli?“ zeptal se Ty.

Zavrtěla hlavou. „Jen jsem se tady tak motala. Raději jsem měla jet s tebou.“

„Buď ráda, žes nejela. Divoká kočka? Ona je hyena. Pojď, posadíme se a všechno ti to budu vykládat.“

Když skončil, seděl a hleděl na ni nešťastně, poraženecky a zasmušile. Její rty se pohybovaly, nervózně v nich cukalo, takže si je musela zuby zkousnout.

„Zpackal jsem to,“ řekl Ty. „Jsem trouba, jsem zatracený vůl. Stačila by mi dvě její slova, ale šanci jsem propásl. Kdybych měl jen trochu víc rozumu, měl jsem si to lépe promyslet. Jako například toto: buď měla prsty ve vraždě tvého otce, nebo ne. Jestli ano, tak už musela o papíru vědět a bylo úplně jedno, jaký postup jsem zvolil; nic by z ní přiznání nevynutilo. Ale jestli neměla s vraždou nic společného, potom byl postup velmi důležitý, protože nemohla vědět, proč se na ten papír ptám. Mohl jsem si vymyslet přijatelnou historku, která by ji nepoplašila, a ona by mi všechno pověděla. Teď už je ve střehu a není naděje. Bylo to naše jediná mizerná stopa a já jsem ji zničil.“

„Udělal jsi, cos mohl, Ty.“

„Jestli to je to nejlepší, čeho jsem schopen, pak to nejhorší bude světovým rekordem.“

„Myslíš, že si pamatuje, že to psala a komu to dala?“

„Určitě. Vsadím se, o co chceš.“

„Pořád si myslíš, že nemá nic – že nespáchala –?“

„Tu vraždu? Nevím. Ale s největší pravděpodobností ne. Proč by to dělala? Napadá tě jediný důvod?“

„Ne.“ Delia pomalu vrtěla hlavou. „Ne. Měli jsme být chytřejší. Nebyli jsme dost prozíraví.“

„Já vím. Nemůžeš si o mně myslet nic horšího, než co si o sobě myslím sám.“

„Nepohrdám tebou, Ty.“

„Ale měla bys.“

Chvíli seděli a mlčeli.

Nakonec hluboce povzdechl. „Nu což, jaký bude náš další omyl? Jaký by mělo smysl, předat to státnímu zástupci? I kdyby byl na úrovni a chtěl přitlačit na Wynne Cowlesovou, jak by to dokázal? Neexistuje žádný důkaz, kromě Hurleyových slov, že někdy nějaký papír existoval, a ještě menší důkaz, že ho napsala ona. Dá se tomu Hurleyovi věřit?“

„Určitě.“

„Já mu taky věřím.“ Ty najednou vstal. „Jsem v koncích. Chytám se stébla trávy, a žádné tu není. Jediným zábleskem naděje, který vidím, je předat to Philu Escottovi. Měl jsem to udělat hned a ne se hnát s vystrčenou bradou na Broken Circle. Slyšela jsi o Claře?“

„Telefonovala jsem tam asi před hodinou. Odmítli mě s ní spojit, ale řekli mi, že bude v sedm doma k večeři.“

„Nemá tam auto. Neměl bych pro ni zajet?“

„Tvrdili, že ji přivezou.“

„I to musím říct Escottovi. Nemohou ji tam takhle držet. Dovolila bys, aby tě dokonalý mrzout políbil?“

Nastavila tvář. Políbil ji a šel ke dveřím. Ještě se k ní otočil. „Hrozně toho lituji, Del.“

„Je to stejně má chyba jako tvoje, Ty. Zavolej mi, až se domluvíš s Escottem.“

Když uslyšela zaklapnout dveře, zabořila tvář do dlaní a dlouhou chvíli se ani nepohnula. Neplakala. Už neměla energii ani na to. Její nervy, mozek a svaly byly ochablé únavou. Nic spolu nesouviselo; nic na celém světě pro ni už nemělo význam. Byla ve stavu, že už už by se poddala stavu bezvědomí, který by se jen eufemisticky dal nazývat spánkem, když tu jí náhle něco blesklo hlavou. Zvedla se. Bylo to něco důležitého, něco, co si říkala, že nesmí nikdy zapomenout. Co jen to bylo? Zamračila se. Co to bylo? Jistě – samozřejmě. Máslo. V domě nebylo kousek másla a ona ho zapomněla telefonicky v obchodě objednat s ostatními věcmi.

Její mozek zoufala bojoval s problémem másla. Nakonec ho vyřešila statečným rozhodnutím vydat se do nedaleké tržnice a koupit ho. Vstala a podivila se, že ji nohy unesou. Dobře. Šla k zásuvce v jídelně, kam obvykle ukládala svou kabelku. Ta tam však nebyla. Nebyla ani v kuchyni. Tak po schodech nahoru. Ani tam ne. Má ji státní zástupce. Tato vzpomínka ji opět srazila, ale rozhodla se, že to máslo musí mít. Ale v tržnici neprodávají na fakturu. Musí mít peníze v hotovosti. Hotovost stejně bude potřebovat a kdoví, kdy dostane zpátky svou kabelku.

Vrátila se tedy ke schodům, vyšla nahoru, pomáhajíc si rukou na zábradlí, a vešla do ložnice. Zavřela dveře, protože to byl její zvyk vždycky, když sem vcházela s úmyslem otevřít tu zásuvku. Z tmavého koutu skříně, mezi záhyby šátků, vytáhla klíč a odemkla jím horní zásuvku stolku, stojícího mezi okny.

Na máslo už zase téměř zapomněla, protože zásuvka obsahovala všechny její poklady. Stříbrné ostruhy jejího otce, výstřižky z Times-Star, opěvující její výkony ve školním divadle, slámka, kterou asi před rokem s Tylerem cucali limonádu (Ty by se divil, kdyby věděl, že si ji schovává), několik dopisů a zvlášť dopisy od matky, které jí občas psávala…

Odehnala vzpomínky a sáhla po krabičce, ležící vzadu v zásuvce, vyndala z ní hnědou obálku, otevřela ji, sáhla dovnitř a vytáhla dvacetidolarovou bankovku. Již pouhý pohled na ni stačil, aby jedna vzpomínka zatlačila všechny ostatní myšlenky – historka, kterou jí včera vykládal umírající Rufus Toale. Mimoděk se podívala na bankovku, obrátila ji a prohlédla si i druhou stranu. Zůstala stát s otevřenými ústy a vyvalenýma očima. V pravém horním rohu bankovky byla malým, sotva viditelným, ale zcela zřetelným písmem napsána dvě písmena: R.T. Byly to Boží peníze.

18. KAPITOLA

Bez dechu hleděla na bankovku. Potom spustila ruku a hleděla do prázdna. Její nervy, svaly a mozek už nebyly ochablé únavou. Zachvátil je strach.

Šla k oknu a odhrnula záclonu, aby na bankovku lépe viděla. Písmena na ní nebylo možno zaměnit za nic jiného. R.T. Muselo to být R.T., nic jiného. A byla to jediná dvacítka v obálce; ostatní bankovky byly deseti a pětidolarovky. Nebo ne? Utíkala k zásuvce, vysypala obsah obálky a přebírala bankovky jednu po druhé. Opravdu – samé deseti a pětidolarovky. Dvacítka byla opravdu jen jedna a ona věděla zcela přesně a neomylně, od koho ji dostala. Uložila si ji tam asi před šesti týdny, kdy ji dostala jako dárek k narozeninám. Vrátila ji zpátky do obálky a místo ní si vzala desítku. Pak uložila obálku do krabičky, zavřela zásuvku, zamkla ji, uložila klíč do skříně a těžce usedla do křesla.

Bylo to groteskní a neuvěřitelné.

Mohla samozřejmě jít a říct: „Ta dvacetidolarová bankovka, kterou jsi mi dal k mým narozeninám, je jednou z těch, které někdo sebral mému otci, když ho zavraždil. Odkud ji máš?“ Stejně tak, jako se šel Ty zeptat Wynne Cowlesová na ten papír. Nedosáhl ničeho. Co kdyby dopadla stejně? Ne.

Mohla by zavolat Tylera a požádat ho, aby přišel. Ukázat mu to a všechno mu říct. On by pak mohl… Ne. Před dvěma dny byla sama považována lidmi, kteří ji milují, za vinnou vraždou. Ne. Nejprve to musí nějak zjistit sama. Měla by přemýšlet. Musí přemýšlet.

Její otec před dvěma lety. Dvě hodiny jízdy do Sugarbowl. Dvě hodiny cesty přes hory do srubu v Ghost Canyon, pokud si opravdu pospíšíte. Čtyři hodiny zpátky. Je to možné? Nutila svůj mozek, aby si vzpomněl na všechny události onoho dne. Ano, je to možné.

Dan Jackson v úterý večer. Možné? Pokud ví, docela možné. A kromě toho tu byl ještě fakt, co sama viděla… dobrý Bože! Bůh Rufuse Toaleho, jehož poselství jí přinesl. Polkla. Více než možné.

Rufus Toale včera večer. Žádný fakt, který by sama viděla, ale ani žádný důkaz o opaku. Takže všechno bylo možné. Mohla by říct, mohla by se zeptat… ne, nemůže ani jedno, ani druhé. Nesmí být kolem toho žádná fušeřina, nikdo nesmí být zasvěcen a nikomu není možno věřit. Ale cesta se musí najít. Musí na to přijít a musí na to přijít rychle. Nebude žádné jídlo, žádný spánek, žádné setkání s kýmkoliv, dokud na to nepřijde. Ale nesmí udělat chybu. Nesmí nic zdivočet, jak to udělali s Wynne Cowlesovou –

Wynne Cowlesová! Když na ni pomyslela, obličej se jí změnil.

Ano, rozhodla se. Mohla by to zkusit, protože kdyby to nevyšlo, o nic nepřijde a může zkusit něco jiného. Ale musí to jít. Musí se jí to podařit. Jednou se rozhodla, a tak se to musí podařit. Podívala se na hodinky: za pět minut tři čtvrtě na šest. Vyskočila. Clara se může každou chvíli vrátit…

Seběhla dolů po schodech a na kus papíru naškrábala vzkaz: Claro! Jsem na chvíli venku, vrátím se asi v osm nebo devět. Platí to i pro Ty, kdyby tě přivedl domů nebo telefonoval. Del.

Nechala vzkaz pod šálkem na kuchyňském stole, vyběhla do garáže pro auto a vyrazila na ulici.

Během té čtyřicetiminutové jízdy se její mozek věnoval dvěma záležitostem: jednou bylo řízení, druhou úvahy o plánu k útoku na Wynne Cowlesovou.

Ještě nikdy na ranči Broken Circle nebyla, i když mnohokrát už jela kolem. Když vystoupila z auta, nikde nikoho neviděla. Odhodlaně vyrazila k domu, ale po pár krocích se její kroky zpomalily, protože se vlastně ještě nerozhodla, co řekne. Rozhlížela se po okolí, jako by očekávala nějakou inspiraci. Stála s hlavou zakloněnou a hleděla do větví nad sebou, kde se chystala ke skoku nádherná puma, jako živá.

Ozval se hlas: „Odpusťte, prosím. Máte nějaké přání?“

Trhla sebou a uviděla Číňana, který se vynořil z domu. „Ano, ráda bych mluvila s paní Cowlesovou.“

„Vaše jméno, dámo?“

„Delia Brandová.“

V jeho tváři škublo. „Oznámím jí to. Půjdete dovnitř?“

„Ne, děkuji. Počkám tady.“

Kolena se jí chvěla. Odtáhla od stolu pod strom proutěné křeslo a raději si sedla. Chtěla se ještě jednou podívat nahoru, jak vypadá puma přímo zezdola, ale odolala pokušení. Pak se chtěla odsunout, aby neseděla přímo pod ní, ale také se ovládla. Teď už si byla jista, úplně jista. Klidně by mohla vstát a odejít a s Wynne Cowlesovou se ani nepotkat – ale ne. Před tím, než odejde, se jí musí dostat satisfakce a potvrzení.

„Helou, helou!“ Na dlaždičkách zaklapaly blížící se podpatky. „John si nebyl jménem jist a já jsem si myslela, že je to možná Clara. Jak se jí daří? Kde je?“ Wynne Cowlesová stála nad ní a usmívala se.

„Je v pořádku.“

„Je doma?“

„Ještě ne. Měla by být v sedm.“

Wynne Cowlesová vydala jakýsi zvuk soucitu. „Ubohá děvčata. Je to hrozné. Nechceš jít dovnitř nebo aspoň na verandu?“

„To je dobrý. Chtěla bych se vás na něco zeptat.“

„Jen do toho.“ Otočila židli a posadila se. „Už vím, jde o to víno. Nabízela jsem ho tvému kavalírovi, ale vypadl jako střela.“

„Nemůžete se mu moc divit, když jste mu řekla takovou zřejmou lež.“

„Ale, ale.“ Wynne Cowlesová vypadala vyčítavě. „Ts, ts, drahoušku. Když to říkáš, usmíváš se.“

„Není mi do smíchu.“ Delia se pořád střetávala s napjatou pozorností těch zvláštních očí. „Za poslední dva roky jsem se moc nenasmála. Asi o to teď bojuji, abych se opět mohla někdy zasmát. Vy to pochopíte, protože jste chytrá žena. Nemám vás ráda a nechtěla bych být jako vy, ale vím, že jste chytrá. Byla jsem pošetilý blázínek. Přemýšlela jsem o vás ve vězení, jako o všem a o všech, a objevila jsem na vás dobré i špatné stránky. Samozřejmě jsem tehdy ani netušila, že vás budu brzy nutit do něčeho, co nebudete chtít udělat.“

„Bod pro tebe!“ Wynne Cowlesová se usmála. „Rozum vítězí. K čemu mě chceš přinutit?“

„Chci, abyste mi řekla pravdu o tom papíru, o kterém jste lhala Tylerovi.“

„Prima. To bude legrace. Tak začni!“

„Už to bude.“ Deliin výraz byl neochvějný. „Jen na ukázku – vy pravděpodobně předpokládáte, že my si myslíme, že ta slova ‚Divoká kočka‘ na tom papíru znamenají vás. Samozřejmě neznamenají.“

„Ne? A co tedy znamenají?“

„Podívejte se nahoru na strom.“ Deliin hlas se stal ostřejším. „Ne, přímo nahoru! To je ono. Divoká kočka připravena k lovu. Nazývá se puma, kuguár, horský lev nebo divoká kočka. Vám se líbí ‚divoká kočka‘, a proto jste to jméno použila na tom papíru. Nebo ne?“

Wynne Cowlesová pokrčila rameny. „Drahé dítě, použij svůj rozum. Jsem ochotna ti nějaký přiznat. Jaký má smysl diskuse o papíru, který již neexistuje, pokud vůbec kdy existoval?“

„Přišla jsem si o tom popovídat. Takže si budeme povídat. Musím to vědět. Cestou sem jsem přemýšlela, jak vás přinutit k tomu, abyste mi všechno řekla. Tylerovi jste lhala, abyste zachovala svou pověst. Napadlo mne, že bych si také mohla vymyslet nějakou lež, která by vám něco přidala k vaší pověsti a nebudete tomu moct zabránit. Mohla bych říct policii, že v to úterý odpoledne, když jsme s Jacksonem slyšeli hluk v hale a šli se podívat na jeho původ, že jsem vás viděla schovávat se za tou bednou. Jackson vás viděl též a vy jste nás prosila, abychom vás pustili, což jsme učinili. Ale teď mě mé svědomí nutí někomu o tom říct.“

„Drahoušku!“ Oči Wynne Cowlesové se rozšířily. „Neříkala jsem, že jsi inteligentní? To ti přece neuvěří.“

„Ale uvěří. Ujišťuji vás o tom. Uvěří mi natolik, že vám to bude velice nepříjemné.“

„Zajímavé. Vyhrožuješ mi tím?“

„Myslím tím, že byste neměla trvat na své lži o tom papíru. Udělám všechno možné, abych z vás pravdu dostala. Musím vědět, komu jste ten papír dala, a dozvím se to.“

Wynne Cowlesová se na ni nezvykle pomalými pohyby naklonila, sáhla po vyřezávané skříňce, vytáhla z ní cigaretu, zapálila si ji, opět se narovnala a vypustila obláček kouře, pomalu stoupající do koruny stromu.

„Ty už to víš, že?“ zamumlala.

Delia polkla. „Připouštíte tedy, že jste ten vzkaz napsala?“

„Připouštím to tady před tebou, ano.“

„Dala jste ho – dala jste ho mému –“ Delia opět polkla.

„Ano. Jak jsi se správně domnívala, byla to objednávka. Jakási připomínka. Zřejmě jsem před 450 nenapsala dolary. Lajdáctví…“

Wynne Cowlesová se k ní naklonila a řekla příkře: „Podívej. Nemělas toho ještě dost? K čemu je to dobré? Jaký má smysl mluvit o tom papíru? Papír byl určitě už zničen. Zabil Jacksona, vzal mu ten papír a zničil ho. I kdyby byl vzat do vazby a souzen, jaký by to byl důkaz? Ten prospektor by řekl, že ho našel, a já bych řekla, že jsem ho napsala, a řekla, co jsem s ním udělala. Co by se stalo? Fakt, že někdo dostal kus papíru, ještě nedokazuje, že zabil jiného muže, který na tom papíru ležel, zvlášť když ten papír nelze ani soudu předložit. Říkám ti, nemá to smysl. Myslím, že jsi dost chytrá na to, abys to pochopila. Dokážeš si přece uvědomit – počkej – co blázníš – Delie!“

Tak zřídka kdy slyšel svou paní křičet tak hlasitě a naléhavě, že Číňan vyběhl v obavách na verandu, také i proto, že návštěvnice byla jednou z těch, které střílejí lidi; na kraji verandy se však zastavil, protože viděl, že jeho pomoc není nutná. Návštěvnice rychle běžela přes vyštěrkované prostranství za trávníkem ke svému autu a jeho zaměstnavatelka, nezraněná, stála klidně pod stromem a už nekřičela. John, stydící se za své vtíravé chování, přešel ke stolu a začal rovnat časopisy, předstíraje, že jeho nerozvážný čin je v zájmu pořádku. Koutkem oka však sledoval, že návštěvnice nespěchala k autu proto, aby z něj přinesla zbraň, ale aby do něj nasedla a odjela pryč.

Wynne Cowlesová se rozhlížela, jako by hledala něco, čím by mohla někoho praštit. „Kruci,“ řekla už civilizovaným tónem a vešla do domu. „Zatracená neuvěřitelná odporná blbost pána tvorstva,“ pronesla a odebrala se do koutu obývacího pokoje, kde z vykládané skřínky vyndala telefonní seznam. Když našla číslo, zvedla sluchátko a začala vytáčet.

Nikdo to nebral. Chvíli čekala, ale marně.

Možná je ještě v kanceláři. Našla si další číslo, vytočila, ale se stejným výsledkem. Nikdo to nebral. Ve vzteku listovala stránkami seznamu, až našla třetí číslo. Tady se jí alespoň dostalo ujištění ‚Ano, tady je rezidence pana Escotta‘. Zeptala se, zda by mohla mluvit s panem Escottem a tomu byl telefon předán. Ne, řekl zdvořile, jak se slušelo na bohatého zákazníka, nemá ani ponětí, kde by právě mohl pan Dillon být. Mluvil s ním sice před pár minutami, ale pan Dillon odešel, neznámo kam. Není vyloučeno, že by ho mohla paní Cowlesová, dříve či později, zastihnout u Brandových ve Vulcan Street, kdyby se o to chtěla pokusit…

Nahledala si tedy i toto číslo a zkusila je, ale ani tady se nikdo nehlásil. Otrávena to vzdala. Vlastně to Delii bude trvat nejméně půl hodiny, než dojede domů, a tak to zkusí později.

19. KAPITOLA

Nápad s divokou kočkou vznikl v Deliině hlavě, když zastavila za Frenchy’s Corners. Musela se zastavit, protože nechtěla přijet do Cody, aniž by si ujasnila, co vlastně chce podniknout. Nápad se dostavil v okamžiku, kdy už se skoro rozhodla ode všeho utéct. Chtěla jet domů, vzít si ze zásuvky všechny peníze, kromě té dvacetidolarovky, probrat to s Clarou, pokud by byla doma, a při první příležitosti zmizet. Mohla by jet autem do Kalifornie nebo vlakem na pobřeží… nějak, někam, hlavně se ztratit.

Světská pomsta. Boží vůle. Nedokázala být nástrojem žádné z nich. Aspoň ne teď.

Od okamžité realizace jejích plánů ji odrazoval zárodek pochybností. Kdyby měla jistotu, byla by nesdělitelná a nesnesitelná, a utéct s nesdělitelným tajemstvím by bylo jedinou záchranou; ale jistotu neměla. Byla si téměř jista, ale ještě ne úplně.

Tady na okraji silnice u Frenchy’s Corners si vzpomněla na divokou kočku a na scénu před třemi dny, kdy její vytí kojota přerušilo prohlídku chlupatého břicha, na němž nebyla žádná srst.

To by dokazovalo všechno. Kdyby měla ten důkaz, mohla by být schopna říct o tom Claře a Tylerovi a sdílet s nimi to tajemství, aby ho nemusela nést sama…

Nastartovala motor, vyjela na silnici a za pět minut byla v Cody. Bylo přesně půl osmé. On tam nebude. Obvyklá hodina večeře v Cody je kolem šesté, ale on měl ve zvyku pracovat u svého stolu až do sedmi a potom si zajít do restaurace Pay Streak o tři bloky dál. I kdyby tam náhodou byl, bude jistě nahoře a jí stačí tři minuty. Stejně jako náhlý impuls opakovat dětský trik byl odpovědný za scénu před třemi dny, vzpomínka na jiný trik z dětství inspirovala Del v její další strategii.

Zaparkovala auto za rohem a pěšky šla k jednopatrové budově, před níž stál hnědý medvěd, olizující mládě. Opatrně a potichu vyšla čtyři schody a zkusila dveře. Byly zamčené. Fajn. Chvíli tam stála, uvědomujíc si v hrdle příliš rychle bušící srdce a chvějící se ruce. Klid však nebyl žádoucí; hlavní věcí byla rychlost, už aby to měla za sebou. Sestoupila ze schodů a obešla budovu.

Vzadu panoval nepořádek a chaos. Mezi hromadou vyhozených forem z rezavých drátů sahaly po pás kopřivy a jiné býlí. Pod rozviklanými schody byly narovnány plátěné pytle. Všude se válely krabice a bedničky nejrůznějších velikostí, všechno bylo zarostlé plevelem. Delia se rozhlédla. Všimla si jedné podlouhlé bedničky, kterou stačilo posunout jen pár kroků. Uchopila ji za roh a škubla a pohnula jí, postavila ji na výšku a opřela o zeď budovy. Pak se pokusila na ni vyškrábat. Zapotácela se a téměř spadla, ale dosáhla na okenní římsu, opět zabalancovala a přitáhla se k oknu. Okno bylo pootevřené, síť proti hmyzu zřejmě nebyla upevněná. Pokusila se tedy dostat se nehty pod rám sítě. Málem spadla dolů, když za sebou zaslechla ostrý výkřik: „Hej, vy tam!“

Otočila hlavu a na dvoře mezi rajčatovými keříky uviděla nějakého muže. Zamávala na něj rukou a zavolala: „Oukej! Představuji lidskou mouchu! Místa k sezení jsou ještě volná!“

„Spadnete a zlomíte si vaz!“

„Doufám, že ne. Sledujte mne.“

Na chvíli přerušila svůj horolezecký výstup, v mozku jí vířila řada myšlenek. Ale proč by se měla kvůli tomu zastavovat? Proč se vůbec zastavovat? Opět strčila nehty pod rám, zkusila ho vypáčit, jeden nehet si při tom zlomila, a vmáčkla špičky prstů do vzniklé štěrbiny. Celou silou zatlačila na síť, která se s ránou zvedla. Zbytek už byl snadný. Zachytila se rámu zevnitř oběma rukama, vyskočila, naklonila se do místnosti, chvíli zůstala viset, zabalancovala a nakonec přepadla na podlahu. Postavila se na nohy, zamávala z okna, aby uklidnila přihlížejícího zahradníka, a zavřela síť. Srdce jí v hrudi divoce bušilo. Čtyřmi kroky se dostala k pracovnímu stolu, kde byla zavěšena řada různých nástrojů. Kdysi dávno si směla s těmito nástroji hrávat, nikdy však s ostrými noži; teď však jeden z dlouhých ostrých nožů vzala do ruky. S nožem v ruce šla ke dveřím na konci komory a prošla jimi do velké přední místnosti. Původně si myslela, protože tento okamžik předpokládala, že půjde ke schodišti a zkusí na něj nahoru zavolat, aby se přesvědčila, že opravdu není doma. Ale v tom spěchu na to teď zapomněla. Aniž by věnovala schodům jediný pohled, přešla rychle k divoké kočce, stojící na pódiu uprostřed místnosti. Puma měla přední pracku položenou na uloveném kolouchovi. Delia si lehla na záda pod její břicho a rychlým řezem se pokusila rozpárat tuhou kůži. Vycpanina však byla dobře provedená, takže vznikla jen malá štěrbina. Tak musela zvednout ramena a seknout několikrát napříč. Uchopila vzniklý roh a trhla za chlopeň, otvor se zvětšil a z břicha kočky začaly na její tvář vypadávat předměty. Uhýbala jim, jako by to byli jedovatí hadi, i když viděla, že to jsou peníze, balíčky dvacetidolarových bankovek. Srdce jí prudce bušilo.

Ozval se hlas: „Del!“

Srdce se jí zastavilo. Ztuhla. Uvědomila si kroky, na ni sahající ruku, prsty svírající její kotník. Škubla nohou a odkutálela se zpod kočky. Vyskočila na nohy. Před ní stál s bledou a zkroucenou tváří Quinby Pellett. Jeho rty se chvěly jako rty dítěte, snažícího se neplakat. „Tak,“ řekl nakonec.

Mimovolně přikývla. „Tak.“

„Del,“ zvedl ruku, zamával jí a opět ji spustil. „Sakra práce.“

Dívala se mu na břicho, kde mu špinavá košile vylézala z kalhot. Nemohla se mu podívat do tváře. Bezděčně udělal krok do strany, pak druhý. Šel za ní.

„Kam jdeš?“

Z jejího hrdla vyšel sice nějaký zvuk, ale slova to nebyla.

„Stůj!“ Zřejmě spokojen tím, že rozkaz byl dostačující, zastavil se, aby sebral dva balíčky bankovek, a položil je na pódium. Když uviděl pod pumou nůž, zdvihl ho také a držel ho v ruce; ani ne tak jako zbraň, spíš bezděčně, jako někdo, kdo nemá rád povalující se nářadí. Opět se na ni podíval. „Kdo tě sem poslal?“

Zavrtěla hlavou. „Nikdo.“ Vlastní hlas jí zněl jako skřek. „Přišla jsem sama. Když jsem se sem šplhala, viděl mě ten mužský –“

„Já vím. Slyšel jsem ho seshora. Slyšel jsem i tebe. Byl jsem za losí kůží, když jsi sem vešla. Chtěl jsem vidět – ale jednala jsi tak rychle, nemohl jsem tě zastavit.“ Podíval se na pódium. „Vím, proč jsi to udělala. Všimla sis tenkrát mého pohledu. Jsi jako já, nic ti neunikne. Vzpomněla sis, jak jsem se na ni tenkrát díval, že?“

Bezděčně přikývla.

Přikývl i on. „Samozřejmě. Vím, jak tvůj mozek pracuje. Bál jsem se toho. Když ke mně včera přišel Toale a ukázal mi bankovku, kterou jsem mu dal o Velikonocích, začal jsem se bát, protože bankovka, kterou jsem ti dal k narozeninám, byla stejná. A Toale ti všechno řekl. Bál jsem se, že tvůj mozek zapracuje tímto způsobem. Ale peníze jsem neodklidil, protože mi bylo jasné, že na to stejně jednou přijdeš, a já už jsem nechtěl tak dlouho čekat. Nechtěl jsem, aby to dopadlo jako s tvou maminkou. Věděl jsem, že o tom ví, jen jsem tenkrát netušil, jak se to mohla dozvědět –“

Delia zašeptala: „Maminka to věděla?“

„Jistě. Toale jí to řekl.“ Jakási křeč přeběhla Pellettovou tváří a nechala ji znetvořenou. „On nevěřil v lidskou odplatu. Chtěl vypudit myšlenku na odplatu z jejího srdce a chtěl, aby mě přiměla vzdát se Bohu. Podařilo se mu dohnat ji k sebevraždě. Nechtěla – nemohla mi o tom říct. Řekl mi to on včera a ukázal mi tu bankovku, protože věděl, že jsem zabil také Jacksona.“

Delia ho chtěla zarazit. Cítila, že se jí podlamují kolena. Zhroutila se na okraj pódia. „Ach, ne!“ prosila.

„Co ne? Nemám mluvit?“ ptal se Pellett s nečekanou tvrdostí. Gestikuloval rukou s nožem. „Sakra, Del, musím mluvit a musím to říct tobě. Právě tobě. Protože jsem udělal hroznou věc, ale já jsem to tak nemyslel. Samozřejmě, že jsem si to nevymyslel hned, že použiji tvůj revolver. Napadlo mě to teprve potom, když jsem ho vzal tomu chlapovi, který ho ukradl z tvého auta. Teprve potom mi došlo, jak by se to dalo dobře provést. Strčil jsem kabelku s revolverem pod sedadlo a šel jsem k Jacksonovi. Nad schody jsem vzal v bedny kus rudy a praštil se jím do hlavy. Později jsem zjistil, že v něm nejsou patrony, ale mám také svou osmatřicítku a pár nábojů. Ten večer jsem si myslel, že by mohlo být dobré tam ten revolver i kabelku nechat, protože jsem předpokládal, že budeš někde s Clarou a že ti nějací lidé potvrdí tvé alibi. Mohlo to být dobré i pro mne, protože všichni vědí, že tobě bych nikdy nemohl ublížit. Jenže tys šla do té kanceláře a Hurley tě tam nachytal. To bylo strašné. Cítil jsem se hrozně.“

Delia se nedokázala na něj podívat. Sedíc na pódiu hleděla přímo před sebe, na dlouhý nůž v jeho ruce.

„Kromě tvé matky jsem nikoho nelitoval,“ řekl drsně. „Nikdy, Del. Chci být k tobě poctivý. Nikdy jsem nelitoval tvého otce. Teď mě možná budeš nenávidět. Já jsem ho také nenáviděl. Byl plný života a plný úspěchů. Potom začaly ty řeči o něm a o Amy Jacksonové. Nevěděl jsem, kolik na tom bylo pravdy, nevím to ani teď a je mi to jedno. Když jsem se zeptal tvé matky, odmítla se o tom bavit. Žádný mužský nemá právo žít tak, aby si o tom lidi povídali. Moje vlastní sestra odmítala se mnou mluvit. Řekl jsem to tedy jemu, přímo do tváře, a on se mi vysmál. Vždycky se mi jen smál. Byl jsem jeho švagr a on mi tu a tam dával trochu peněz, protože jsem nedokázal vyžít z toho vycpávání. Ale pořád se na mne díval jako na budižkničemu. To dobře víš.“

Rukou dělal nějaké posuňky. „Ještě jednu věc musíš pochopit, Del. Týká se to těch peněz. Chtěl jsem ty peníze a také jsem je dostal, ale nechtěl jsem je pro sebe. Jednou měl přijít ten den, a já věděl že přijde, kdy tvoje maminka spotřebuje všechny své peníze; a pak jí budu moct pomáhat, i tobě a Claře. Pomohl by jí ten zneuznávaný bratr. Dalo by se to udělat bez podezření, protože mému obchodu se dařilo a dalo se i předstírat, že jde ještě lépe. Na to všechno jsem myslel, než jsem odjel do toho srubu –“

„Prosím!“ prosila Delia. „Přestaň, prosím tě –“

Přikývl. „Já vím. Teď mě nenávidíš. Jistě. Ale musím ti říct, že jsem tě nikdy do toho nechtěl namočit, nikdy, a nevzal jsem ty peníze jen pro sebe. Pořád jsem si představoval, jak to bude jednou prima, jak se ty peníze hodí pro tvou matku a pro vás děvčata, i pro mne… a potom ona… nějak se to dozvěděla; já věděl, že to ví, ale nevěděl jsem jak… ona… moje vlastní sestra, kvůli které jsem to vlastně všechno udělal…“

Pak mu došla slova. Ani Delia nedokázala promluvit. Oněměla; její nervy byly mrtvé a krev studená. Měla by ho nenávidět, jistě, ale nenávidět znamená život, a ona nežila; jediným jejím pocitem byl nesmírný hnus. Měla by vstát a odejít; ale nemohla se ani pohnout. Dokáže zvednout oči a podívat se mu do tváře? Ano, nejprve musí vidět jeho tvář…

Ale než se k tomu opravdu odhodlala, začal znovu mluvit, úplně jiným tónem. „Teď už sis to ověřila, když jsi rozpárala tu kočku. Měl jsem to tušit.“ Jako by káral dítě. „Měl jsem tě zarazit, když jsi sem vešla, ale chtěl jsem to vidět. Sakra, podívej se na to. Je to nebezpečné. Běž raději nahoru a počkej tam. Nechci abys viděla, kam to dám.“

Její oči dosáhly až k jeho tváři a zůstaly na něj hledět.

„Co se děje?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

Netrpělivě zamával rukou, ve které držel nůž. „Jdi nahoru. Hned tam budu. Je to hrozně nebezpečné. Všechen ten bordel tady.“

Opět zavrtěla hlavou.

„Tak jdi.“ Jeho hlas zněl naléhavě. „Jednak ti musím ještě něco vysvětlit a jednak, kdybys šla domů, všechno bys vykecala Claře. A to ti právě chci vysvětlit, proč o tom nesmíš Claře nic říct. Není důvod, proč by to měla vědět. Musím ti vysvětlit – musím si být jist, že si uvědomuješ, že bych si raději uřízl ruku, než abych tě namočil do nějakých problémů. Kruci, Del, i tak už je to dost hrozné –“

Jako blesk se otočil a zůstal napjatě stát.

Zvuky kroků na dřevěných schodech přede dveřmi byly sice slabé, ale otočení kliky už bylo hlasitější a bouchání na dveře, které následovalo, rozbilo ticho v místnosti.

Quinby Pellett se podíval na Delii a tlumeným hlasem jí naléhavě přikázal: „Ticho!“

Přikývla a to ho uspokojilo. Obrátil se opět ke dveřím a ztuhl. Bouchání se opakovalo, otřásalo dřevěnými panely a mezi ním bylo slyšet výkřiky: „Del! Del, to jsem já! Tyler! Del!“

Je možno si představit, že i na tuto výzvu by Delia zůstala tiše. Ale Pellett udělal chybu; špatně odhadl hloubku a sílu její neochoty stát se nástrojem lidské pomsty – ona, která teprve před třemi dny koupila krabičku s náboji, aby s ní spáchala vraždu – nebo prostě byl překonán strachem. Začal se k ní přibližovat a ona si uvědomila jeho tvář: už to nebyla tvář strýce, snažícího se přesvědčit svou neteř, jak je mu líto, že ji nechtěně přivedl do potíží. Bylo to tvář zlé a necitelné stvůry, která zabila Charlieho Branda, Dana Jacksona a Rufuse Toaleho.

Dříve, než na ni mohl Pellett dosáhnout, třikrát co nejhlasitěji zavolala Tylerovo jméno. Je možné, že jí chtěl pouze ucpat ústa, aby ji utišil; ale její výkřiky všechno změnily. Pokusila se uchopit zápěstí ruky, která držela nůž, když uslyšela ránu, kterou se Tylerovo rameno pokusilo rozrazit dveře. Pellett uskočil a ona se minula. Opět skočila po jeho ruce, opět minula a upadla na podlahu. Klekla si a zjistila, že vlastně nebyla vůbec napadena; Pellett byl pět kroků od ní, ve směru ke dveřím, skrčený za losí mládě. Pár vteřin zůstala na kolenou a dívala se jako blázen. Pak se najednou staly dvě věci: Tylerův pátý pokus skutečně rozrazil dveře a ona si uvědomila, proč se tam Pellett skrývá. Opět vykřikla Tylerovo jméno, aby ho varovala, ale už bylo pozdě. Když Tyler běžel kolem něj, Pellett vyskočil ze svého úkrytu a udeřil. Tyler se otočil; Pellettova setrvačná hmota ho srazila na podlahu. Delia opět vykřikla. Pellett vstal dříve, než ho mohl Tyler chytit, a mávaje nožem ustupoval. Tyler ho následoval, teď opatrněji, ale rozhodně. Delia chytila Tylera za ruku. Aniž by se na ni podíval, přikázal jí: „Nech toho. Schovej se někam, nech mě.“ Setřásl ji. „Zahoď to, Pellette. K čemu ti to je? Zahoď –“

Pellett po něm skočil jako divoká kočka. Ale jeho svaly už byly staré. Levou rukou Tyler nůž odrazil a pravou Pelletta tvrdě udeřil. Ten šel k zemi a roztáhl se na podlaze. Nůž mu vypadl z ruky a po podlaze sjel až téměř k Deliiným nohám. Tyler ho zvedl a zahodil ho do rohu místnosti. Delia se klepala hrůzou, křečovitě se třásla od hlavy k patám. Když k ní natahoval ruku, ozvaly se za otevřenými dveřmi spěchající kroky.

Vypadalo to na celou armádu, ale byli jen tři: náčelník policie Frank Phelan, uniformovaný policista a zahradník, který volal na Delii, že si zlomí vaz. Vběhli dovnitř, pak zabrzdili a zůstali zírat.

Pellett na podlaze se nehýbal.

„Co to má sakra znamenat.“ Phelan hleděl na Delii. „Bože, zase vy! Podívej se na něj, Pete, a já –“

„Ukousněte si svůj jazyk a zaduste se jím!“ Ty Dillon se třásl vztekem. „Vy zatracení blázni! Tady je váš vrah! Zvládnete ho? Nebo vám ho musím dodat vyplaceně až do vězení? Musíte být pěkně blbí, Bože, musíte být opravdu blbí, když to za vás musí udělat ta dívka! Vždyť ji mohl zabít! Nebylo k tomu daleko! Honil ji tady s nožem –“

„Ne, Tylere, přestaňte –“

„Držte laskavě hubu! Můžete mě zavřít na zbytek života, ale teď je řada na mně! Jste pěkná sebranka líných hovad! Beru ji domů, zkuste mi v tom zabránit! Bože, nechejte ji už být! Jsem její advokát a manžel a dejte jí konečně pokoj! Budete-li potřebovat nějaké vysvětlení, přijďte si pro ně ke mně!“

Objal ji kolem ramen a odváděl si ji pryč. Bylo zřejmé, že ten, kdo by se ho pokusil zastavit, by byl zavražděn. Proto se o to nikdo ani nepokusil.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai