Rex Stout

TŘI PŘÍPADY

PĚSTITELE

ORCHIDEJÍ

U dveří zazněl zvonek

Černé orchideje

Srdečné pozvání na smrt

1. KAPITOLA

Protože ten činitel byl rozhodující, měl bych jej raději nejdříve popsat. Byl to obdélníček růžového papíru sedm a půl centimetru široký a šestnáct centimetrů dlouhý, s příkazem, aby První národní městská banka vyplatila na účet Nero Wolfa jedno sto tisíc dolarů. Podepsána Rachel Brunerová. Teď šek ležel na desce Wolfova psacího stolu, kam ho paní Brunerová položila. Potom opět usedla do klubovky potažené červenou kůží.

Přišla několik minut po šesté hodině a v kanceláři byla už půl hodiny. Její tajemnice sjednala tu schůzku před necelými třemi hodinami, takže jsem neměl moc času na shánění informací, ale přesto jsem o vdově, dědičce majetku po Lloydu Brunerovi, věděl víc než dost. Nejméně osm z několika tuctů budov, co jí Bruner odkázal, mělo víc než dvanáct pater a odevšad, od severu či od východu, od jihu či od západu, jste viděli některý z těchto domů. Stačilo vlastně jenom zavolat Lonu Cohenovi z Gazette a zeptat se, zda ví o nějaké Brunerové něco, co se nehodí k publikování.

Ještě jsem zavolal náměstkovi ředitele naší banky a Nathanielu Parkerovi, našemu právnímu zástupci. Nic jsem se nedověděl, až na to, že pojednou náměstek poznamenal: „Hm… taková divná věc…“ A odmlčel se.

Zeptal jsem se ho, jaká divná věc se stala.

Odmlka. „Celkem nic. Náš ředitel, pan Abernathy, od ní dostal knihu…“

„Jakou knihu?“

„Tu… Zapomněl jsem jakou. Promiňte, pane Goodwine, mám napilno.“

Když u našeho cihlového domu v Západní 35. ulici zazvonila a já otevřel dveře a uvedl ji do kanceláře, o naší návštěvnici jsem věděl pouze to, že jednomu muži poslala nějakou knihu.

Usedla do klubovky potažené Červenou kůží a já vzal kožich, který se jistě vyrovnal tomu sobolímu, za který jedna přítelkyně zaplatila osmnáct táců, položil jej na gauč, usedl jsem za svůj psací stůl a prohlížel si klientku.

Byla o něco menší a poněkud plnější, aby mohla být považována za elegantní, třebaže její vlněné šaty pocházely od Diora. Měla až příliš kulatý obličej a v něm hezké tmavohnědé oči, které upřela na Wolfa, a zeptala se ho, jestli je třeba, aby se představovala.

Díval se na ni bez valného nadšení. Měl smůlu, že zrovna začínal nový rok, a zdálo se pravděpodobné, že bude muset zase pracovat. V takovém listopadu či prosinci, když dosáhl hranice příjmu, kdy by z dalších honorářů musel odvést sedmdesát pět či více procent na daních, téměř automaticky klienty odmítal. Ale v lednu byla jiná situace.

A dnes se psalo pátého ledna a naše klientka penězi oplývala. Wolfovi se její otázka nezamlouvala.

„Pan Goodwin mi vaše jméno řekl,“ pronesl chladně, „a já čtu noviny.“

Kývla. „Vím, že je čtete. Vím toho o vás víc, a proto jsem přišla k vám. Chci od vás něco, co by patrně žádný jiný člověk nedokázal. Knihy rovněž čtete. Četl jste knihu s názvem FBI, jak ji nikdo nezná?“

„ Ano.“

„Nemusím vám tedy nic vyprávět. Učinila na vás dojem?“

„Ano.“

„Příznivý?“

„Ano.“

„Jemine, vy ale mluvíte úsečně!“

„Madame, na vaše otázky jsem odpověděl.“

„To ano. Já také dovedu mluvit úsečně. I na mě ta kniha udělala dojem. Ten dojem byl tak silný, že jsem deset tisíc výtisků skoupila a rozeslala lidem po celých Státech.“

„Opravdu?“ Wolfe pozvedl obočí o půl centimetru.

„Ano. Knihu jsem poslala členům vlády a soudcům Nejvyššího soudu,

guvernérům

států,

senátorům

a kongresmanům, členům státních legislativ, vydavatelům novin a časopisů, nakladatelům, ředitelům obchodních společností a bank, vedoucím a redaktorům rozhlasových společností, novinářům a zpravodajům, státním zástupcům, pracovníkům školství a jiným, och, ano, také policejním komisařům. Musím vysvětlovat, proč jsem to udělala?“

„Nikoli mně.“

V jejích tmavohnědých očích se zablesklo. „Nelíbí se mi váš tón. Chci od vás, abyste pro mě něco udělal, a za to vám zaplatím maximum, ba víc. žádný strop nestanovím, nemá však smysl, abych pokračovala, ledaže… Říkal jste, že ta kniha na vás učinila příznivý dojem. Znamená to, že souhlasíte s autorovým názorem na FBI?“

„Ano, s jistými menšími výhradami.“

„A rovněž s jeho názorem na J. Edgara Hoovera?“

„Ano.“

„Pak vás tedy nepřekvapí, když uslyšíte, že jsem ve dne v noci sledována. Myslím, že se tomu říká ,stínovat‘. Můj syn a má dcera, moje tajemnice a můj bratr jsou rovněž sledováni. Odposlouchávají můj telefon a syn myslí, že také jeho, je ženatý a má vlastní byt. Několik zaměstnanců Brunerovy společnosti bylo vyslýcháno. Společnost zabírá dvě patra Brunerova paláce a má přes sto zaměstnanců.

Překvapuje vás to?“

„Ne,“ zabručel Wolfe. „Posílala jste s knihami dopisy?“

„Dopisy ne. Jenom navštívenku s krátkou poznámkou.“

„Pak by vás to překvapit nemělo.“

„No ale mě to překvapuje. Totiž překvapilo. Já prostě nejsem kongresman či redaktor, rozhlasový komentátor nebo profesor, který si nemůže dovolit ztratit místo. Copak si ten megaloman myslí, že mi může uškodit?“

„Fuj. Škodí vám.“

„Ne. Jenom mě rozčiluje. Vyslýchali několik mých obchodních a osobních přátel, ovšem diskrétně, samozřejmě s mnoha omluvami. Začalo to asi před dvěma nedělemi. A telefon mi začali odposlouchávat tak asi před deseti dny. Moji právní zástupci řekli, že se proti tomu nedá nic dělat, ale že se ještě nevzdali naděje definitivně. Je to jedna z největších a nejlepších advokátních kanceláří v New Yorku a má také z FBI strach! Vytýkají mi, že jsem ty knihy rozesílala, prý jsem se chovala ‚neuváženě a kichotovsky‘.

Ale je mi jedno, co říkají. Dopálila jsem se, když jsem dočetla tu knihu. Zavolala jsem nakladatelství a jejich pracovník za mnou přišel a řekl, že prodali asi dvacet tisíc výtisků. Ve státě s téměř dvěma sty miliony obyvatel, z nichž pro Goldwatera hlasovalo dvacet šest milionů!

Nejdřív jsem chtěla zaplatit za reklamní inzerci, ale potom jsem si řekla, že bude lépe tu knihu rozeslat. Dali mi na ni čtyřicetiprocentní rabat.“ Ovinula prsty postranní opěradla klubovky. „A teď mě obtěžuje a já chci, aby s tím přestal.

Chci na vás, abyste tomu učinil přítrž.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Absurdní.“

Natáhla ruku ke stolečku stojícímu u jejího lokte, vzala hnědou koženou kabelku, kterou otevřela, vytáhla z ní šekovou knížku a plnicí pero, pomalu knížku rozevřela a začala vypisovat šek, pečlivě, metodicky, nejdřív kontrolní útržek. Vytrhla šek, zvedla se, položila šek na Wolfův stůl a znovu usedla do klubovky. „Těch padesát tisíc dolarů,“

řekla, „je pouze záloha. Říkala jsem, že výši vašeho honoráře nijak neomezuji.“

Wolfe se na šek vůbec nepodíval. „Madame,“ řekl, „nejsem ani čaroděj, ani ťulpas. Jste-li sledována, pak se vám drželi v patách, také když jste šla ke mně, a budou předpokládat, že jste mě požádala o pomoc. Venku už patrně stojí další muž, aby dohlížel na náš dům. Anebo s tím dohledem začnou ve chvíli, kdy jim naznačím, že jsem byl tak hloupý, abych tu práci přijal.“ Pootočil hlavu. „Archie, kolik agentů mají v New Yorku?“

„Hm…“ našpulil jsem rty. „Nevím, asi na dvě stovky.

Neustále se to mění.“

Obrátil se opět k ní. „Já mám jednoho člověka. Pana Goodwina. Nevycházím nikdy z domu za prací. Znamenalo by to –“

„Máte Saula Panzera, Freda Durkina a Orrieho Cathera.“

To, jak rychle ta jména odříkávala, by na něj za normálních okolností zapůsobilo. Ne však dnes. „Nemůžu od nich chtít, aby na sebe brali takové riziko,“ řekl.

„Nečekám ani, že by to chtěl učinit pan Goodwin. Bylo by to úsilí stejně marné jako pošetilé. Řekla jste ‚učinit přítrž‘.

Tomu rozumím tak, že chcete, abych FBI přiměl, aby vás dále neobtěžovali?“

„Ano.“

„Jak?“

„To nevím.“

„Ani já to nevím.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, madame. Máte, co jste si na sebe přivolala. Neříkám, že neschvaluji, že jste tu knihu rozeslala, ale souhlasím s vašimi právními zástupci, že to bylo kichotovské počínání. Tento don své strázně snášel a vám rovněž nezbývá nic jiného. Nemůže to trvat věčně, a jak jste říkala, nejste v kongresu ani zaměstnancem, který se bojí, že může přijít o místo. žádné další knihy už nerozesílejte.“

Hryzla si ret. „Myslela jsem, že se nikoho a ničeho nezaleknete.“

„Zaleknout se? Pošetilostem se vyhýbám a nepropadám strachu.“

„Říkala jsem, že to nikdo jiný na světě nedokáže.“

„Pak jste v rejži.“

Uchopila kabelku, otevřela ji, vytáhla šekovou knížku a plnicí pero a znovu se dala do psaní. Nejdřív vyplnila kontrolní útržek přesně tak jako předtím, přistoupila k jeho stolu, ten první šek vzala a na jeho místo dala ten druhý.

Potom se vrátila do klubovky.

„Těchto sto tisíc dolarů,“ řekla, „je pouze záloha.

Všechny výdaje hradím. Jestli se vám ten úkol podaří splnit, kromě zálohy obdržíte ještě honorář, jehož výši si určíte sám. Když se vám to nepovede, těch sto tisíc vám zůstane.“

Naklonil se nad stůl a sáhl po šeku. Když si jej dobře prohlédl, položil šek zase na místo, zaklonil se v křesle a zavřel oči. Poněvadž ho znám, vím, o čem hloubal. Ne o té práci, byla absurdní, jak říkal. Kochal se nádherným obrazem, že jestli má pátého ledna v šupleti sto táců, až do konce zimy a jara a dokonce až do poloviny léta nebude potřebovat a ani už nepřijme žádnou další práci. Přečte si sto knih a vypěstuje tisíc nových orchidejí. Dokonalý ráj.

Povytáhl ústní koutek, u něho to znamenalo tolik jako široký úsměv. Tonul v slastných představách. Na půl minuty to bylo úplně v pořádku. Člověk má právo snít. Když to však trvalo už celou minutu, hlasitě jsem zakašlal.

Otevřel oči a napřímil se. „Archie? Máte nějaký návrh?“

Tak ho to tedy dost vzalo. Nebylo vyloučeno, že dokonce něco slíbí, třeba jen částečně. K tomu ovšem dojít nesmělo. A nejlepší způsob, jak tomu předejít, bude naši návštěvnici odsud co nejrychleji vyprovodit.

„Nemám,“ odpověděl jsem. „Tak zčistajasna to nejde.

Mám však připomínku. Říkal jste, že když je paní Brunerová pod dohledem, jistě ji sledovali až sem. Ale jestli má napíchnutý telefon, pak se s tím sledováním obtěžovat nemuseli, protože slyšeli, jak její tajemnice tuhle schůzku sjednávala.“

Zakabonil se. „A náš dům je pod dohledem.“

„Možná. Ale třeba to nebude tak zlé, jak se paní Brunerová domnívá. Jistě to úmyslně nezveličuje, ale –“

„Já nic nezveličuji,“ přerušila mě.

„Ovšemže ne,“ odpověděl jsem. „Jenomže,“ řekl jsem Wolfovi, „lidé, kteří na obtěžování nejsou zvyklí, se snadno rozčilí. Hned si můžeme prověřit, jak to s tím stínem je.“

Otočil jsem se. „Přijela jste taxíkem, paní Brunerová?“

„Ne. Můj šofér čeká venku s vozem.“

„Výborně. Vyprovodím vás na ulici, počkám, až

odjedete, a uvidím, co se bude dít.“ Vstal jsem. „Pan Wolfe vám zítra oznámí, jak se rozhodl.“ Šel jsem ke gauči pro ten sobolí kožich.

Zapůsobilo to. Moc se jí to ovšem nezamlouvalo. Přišla za Nero Wolfem, aby ho k té práci najala, a pět minut ještě otálela a snažila se získat jeho souhlas. Ale brzy pochopila, že si ho jenom může rozhněvat, a tak se zvedla a dovolila, abych jí pomohl do kožichu. Je fakt, že vedla o jedno kolo před Wolfem. Věděla, že ruku podává nerad, a tak mu ji sama nenabízela, ale když jsem s ní vyšel pod přístřešek vchodu, teplou dlaní mi pevně stiskla ruku. Pochopila, že já budu mít také slovo při Wolfově rozhodnutí. Na těch sedmi schodech bylo místy náledí, a tak jsem paní Brunerovou vzal pod paždí a dovedl ji na chodník, kde už stál šofér u otevřených dvířek vozu, aby jí pomohl dovnitř. Ale předtím se na mě těma tmavohnědýma očima podívala a řekla: „Děkuji vám, pane Goodwine. Vy ovšem dostanete osobní šek.“

Šofér se jí nedotkl. Zřejmě se starala radši sama o sebe a nepatřila mezi ty vdovy středního věku, které jsou rády, když jim silná mužská ruka stiskne paži. Usedla do vozu, šofér dvířka přibouchl, zasedl za volant a rozjel se. Necelých třicet metrů východně odtud, směrem k Deváté avenue, se rozsvítila světla a rozběhl motor vozu, který vyrazil za prvním autem. Vpředu seděli dva muži. Stál jsem ve studeném lednovém větru tak dlouho, až jsem viděl, že vůz zahýbá do Desáté avenue. Bylo mi to k smíchu, a tak jsem se smál, když jsem vystupoval po schodech, ale přestal jsem, než jsem vešel do haly.

Wolfe seděl zakloněn v křesle a jeho stisknuté rty tvořily rovnou čáru. Když jsem došel k jeho psacímu stolu, pootevřel oči v úzké štěrbiny. Zvedl jsem šek a prohlížel jej.

Viděl jsem sice šeky na vyšší Částky, ale nikdy na rovných, zaokrouhlených, celých jedno sto táců. Položil jsem šek zase na místo, přešel jsem ke svému psacímu stolu, posadil se a na poznámkový blok načmáral poznávací značku druhého vozu, přitáhl jsem si telefon a vytočil číslo. Ozval se jeden městský zaměstnanec, kterému jsem kdysi prokázal velikánskou službu. Když jsem mu nadiktoval číslo, řekl, že snad potrvá hodinu, než to zjistí, a já mu odpověděl, že tak dlouho čekat vydržím.

Jakmile jsem odložil sluchátko, ozval se Wolfův hlas: „Balamutila?“

Pootočil jsem se v křesle. „Ne, pane. Skutečně je v nebezpečí. Dva z nich seděli ve voze o kousek dál. Když usedla do vozu, rozsvítili reflektory, a když její rolls zahnul na Desátou avenue, drželi se v těsném závěsu, div do něho nenabourali. Nijak se nesnaží skrývat, ale dělají to moc horlivě. Kdyby rolls náhle zabrzdil, určitě do něho narazí. Je v nebezpečí.“

„Grrh,“ řekl.

„Ano, pane. Souhlasím s vámi. Běží o to, kdo to je. Jestli to jsou privátní fízlové, tak by se těch sto táců vydělat dalo.

Ovšem jestli to jsou opravdu G-mani, bude tu strázeň muset snášet, jak jste říkal. Za hodinu se to dozvíme.“

Koukl se na hodiny. Za dvanáct minut sedm. Obrátil pohled na mě. „Je pan Cohen ještě v kanceláři?“

„Patrně ano. Odchází odtud obvykle až kolem sedmé.“

„Požádejte ho, aby s námi povečeřel.“

Zaonačil to chytře. Kdybych řekl, že to nemá smysl, protože celý případ vypadá absurdně, odpověděl by, že jsem si jistě vědom, jak je důležité s panem Cohenem udržovat dobré styky, a toho jsem si vědom byl, a že se s ním už přes rok neviděl, a byla to pravda.

Otočil jsem křeslo, přitáhl si telefon a vytáčel.

2. KAPITOLA

V devět hodin jsme opět seděli v kanceláři. Lon seděl v červené kožené klubovce, já a Wolfe za svými stoly a Fritz přinesl kávu a brandy. Těch devadesát minut v jídelně na druhé straně haly docela příjemně uběhlo. Měli jsme

zapékané škeble s chili omáčkou, hovězí dušené v červeném víně, melounové řezy s kyselou smetanou a sekaným koprem, avokádo s řeřichou a loupanými vlašskými ořechy a Liederkranz. Hovořili jsme o situaci ve Státech, o ženské mentalitě, o tom, zda se vařené ústřice dají jíst, o strukturální lingvistice a o cenách knih. Debata se poněkud přiostřila, když se mluvilo o té ženské mentalitě, a to vyprovokoval Lon úmyslně, aby viděl, kam až Wolfe zajde s argumenty.

Lon uskrkl brandy a koukl se na hodinky. „Jestli vám to nevadí, měli bychom přejít k věci,“ řekl. „Mám v deset nějaký záskok. Já vím, že na mně nechcete, abych vám za tu večeři platil, ale vím také, že když mi nějakou informaci dáte nebo sami nějakou chcete, Archie mě prostě zavolá nebo za mnou zajde. Tedy dnes jde o něco výjimečného.

Bude to něco fantasticky výjimečného jako tenhle koňak.“

Wolfe zvedl list papíru, který ležel na jeho stole, zakabonil se a položil papír zase na místo. Dal jsem mu jej tam před půlhodinou. Uprostřed večeře mě vyrušil telefon a městský zaměstnanec mi poskytl požadovanou informaci.

Napsal jsem na list z poznámkového bloku „FBI“, položil jej Wolfovi na stůl a vrátil se do jídelny.

Moji chuť k jídlu to nijak nezlepšilo. Kdyby se v těch lidech, co jí šlapali stín, zmýlila, rýsovaly se velké možnosti, zejména tučná odměna ve formě osobního šeku.

Wolfe dopil kávu, odložil číšku a řekl: „Mám ještě čtrnáct lahví.“

„Panebože,“ řekl Lon a přičichl k brandy. Prapodivný chlápek. S ulízanými vlasy v zátylku a napnutou kůží na drobné tváři nevypadal nějak nevšedně. Ale vždy dovedl dobře zapadnout do prostředí, v němž se právě pohyboval, ať už byl ve své kanceláři ve dvacátém patře paláce Gazette, ob jedny dveře od rohové místnosti vydavatele listu, či když

byl v baru Flamingo a tančil s nějakou kůstkou, anebo když

jsme v bytě Saula Panzera seděli za stolem a hráli poker.

Anebo teď, když přičichl k padesátiletému koňaku.

Upil malý doušek. „Cokoli chcete,“ řekl. „Bez výhrad.“

„Vlastně nejde o nic výjimečného,“ řekl Wolfe. „A ani o nic fantastického. Nejprve otázku: znáte nějakou třeba i vzdálenější souvislost mezi paní Brunerovou a Federálním vyšetřovacím úřadem?“

„Ovšem. Kdo by ji neznal. Milionu lidí rozeslala tu knihu Freda Cooka. Náš vydavatel a náš šéfredaktor ji taky dostali. Je to nejnovější znak společenské prestiže. A já ji, sakra, nedostal. Vy ano?“

„Ne. Já jsem si ji koupil. Víte o nějakých represáliích, které FBI podnikla? Náš rozhovor je přísně soukromý a důvěrný.“

Lon se usmál. „Jestliže provádějí nějaké represálie, činí to přísně soukromě a důvěrně. Na to se musíte zeptat J.

Edgara Hoovera. Přirozeně, jestli už ovšem sám nejste informován. Jste?“

„Ano.“

Lon prudce pozvedl bradu. „Houby jste. Potom by to měli vědět lidé, co platí jeho služné.“

Wolfe kývl. „Vy na to ovšem takto pohlížíte. Hledáte informaci, kterou můžete uveřejnit. Mě k tomu vede soukromý zájem. V této chvíli se o ni zajímám proto, abych se rozhodl, zda je to můj zájem. Nemám ani klienta, ani závazek a říkám otevřeně, že i když nějaký závazek převezmu, vám patrně nebudu moct poskytnout žádné informace, které byste mohl publikovat, ať už se svého úkolu zhostím tak či onak. Budu vás informovat, když to půjde, ale pochybuju o tom, že to půjde. Jsme vašimi dlužníky?“

„Ne. Naopak, máte u mě konto k dobru.“

„Dobrá. Využiji toho. Proč rozesílala paní Brunerová ty knihy?“

„To nevím.“ Usrkl brandy, válel je po rtech a na jazyku, než polkl. „Snad chtěla prokázat službu veřejnosti. Já sám jsem koupil pět výtisků a zaslal je lidem, kteří by si knihu měli přečíst, třebaže to asi neudělají. Jeden můj známý rozeslal třicet těch knih jako dárky k Vánocům.“

„Nevíte, jestli její averze vůči FBI pramení z nějakého soukromého důvodu?“

„Nevím.“

„Neslyšel jste, že tu averzi nějak dala najevo? Máte nějakou domněnku?“

„Ne. Vy jste zřejmě o něčem podobném slyšel.

Koukněte, pane Wolfe. Čistě soukromě. Kdo se zajímá o vaše služby? Kdybych věděl tohle, snad bych vám mohl drobet pomoct.“

Wolfe si dolil kávu a odložil konvici. „Zatím klienta nemám,“ řekl. „A až ho mít budu, je docela možné, že vy se nikdy nedozvíte, kdo si mé služby vyžádal. Já vím, která fakta potřebuji. Je to soupis případů, kterými se v poslední době v New Yorku a okolí zabývali či zabývají agenti FBI.

Můžete mi to říct?“

„Hrome, to ne.“ Lon se usmál. „Ať se propadnu. Myslel jsem, zní to neuvěřitelně, ale myslel jsem či spíše v duchu jsem se tázal, zda není možné, že Hoover na vás chce, abyste se paní Brunerové podíval na ledví. Tohle by byla senzace. Ale jestliže vy… Ať se propadnu.“ Oči se mu zúžily. „Chcete prokázat veřejnosti nějakou službu?“

„Nikoli. A snad to nebude ani služba soukromá. Zatím o ní uvažuji. Nevíte, jak bych ten soupis získal?“

„Nemůžete. Ovšem, některé jejich případy jsou veřejně známé, kupříkladu ta krádež klenotů v Přírodovědeckém muzeu, nebo jak u toho kostela v Jersey stála dodávka, v níž

se našlo půl milionu v malých bankovkách. Ale některé případy nejsou pro oči veřejnosti. Tu knihu jste četl. Ovšem,

člověk slyší všelicos, vždycky se mluví o něčem, co nejde publikovat. Pomůže vám to?“

„Snad ano, zejména když to bude něco pochybeného, případně nelegitimního. Víte něco?“

„Zajisté. Není zábavné mluvit o něčem, co je legální.“

Koukl na hodiny. „Mám dvacet minut času. Jestli smím prosit ještě o malý příděl brandy a jestli budete považovat za důvěrné to, co vám povím, a jestli máte za lubem to, co si myslím já, rád přispěju svou troškou.“ Pohlédl na mě.

„Archie, připravte si blok.“

O dvacet minut později byla jeho sklenka s brandy dopita, já jsem popsal pět stránek v bloku a Lon byl pryč.

O obsahu těch pěti stránek se zmiňovat nebudu, protože jsme z toho materiálu použili pramálo. A kromě toho by ta zmínka příliš nepotěšila některé z osob tam jmenovaných.

Když jsem Lona vyprovodil a vrátil se do kanceláře, nemyslel jsem na ten zápis, ale na Wolfa. Skutečně o tom uvažoval? Ne. To bylo nemožné. Ubíjel prostě čas a mě chtěl samozřejmě popíchnout. Teď šlo o to, jak se k tomu mám tvářit. Jistě bude počítat, že vylítnu. A tak jsem vstoupil do kanceláře, šel ke svému stolu, zazubil se na něj a řekl: „To byla legrace.“

Vyškubl jsem z bloku těch pět stránek, přetrhl vedví a chystal se je zrovna roztrhat ještě jednou, když Wolfe zařval: „Přestaňte!“

Povytáhl jsem jedno obočí, něco, co on nedovede.

„Promiňte,“ řekl jsem docela přátelsky. „To bude suvenýr?“

„Ne. Sedněte si, prosím.“ Posadil jsem se. „Něco mi ušlo?“

„Pochybuji. Málokdy se vám to stává. Akademická otázka: co mi odpovíte, když vám řeknu, že jsem se rozhodl podržet těch sto tisíc dolarů?“

„To, co jste říkal vy. Absurdní.“

„Beru na vědomí. Ale pokračujte.“

„Mám to rozvést?“

„Ano.“

„Odpověděl bych vám, abyste svůj dům s celým příslušenstvím prodal a šel do nervového sanatoria, protože naprosto jasně vidím, že jste se pomátl. Ledaže byste ji chtěl podvést a ty peníze prostě zablokovat.“

„Nikoli.“

„Tak jste se opravdu pomátl. Tu knihu jste si přečetl.

Nemohli bychom udělat ani první krůček. Předpokládejme, že byste FBI mohl říct ‚Ruce pryč‘ a přimět je, aby vás uposlechli. Nesmysl. Vyvolat rozruch kolem nějaké jejich aféry nepostačí. Celý ten hromský spolek by se opravdu musel vehnat do úzkých, aby nemohl couvnout. Dobře, dejme tomu, že se do toho pustíme. Vybereme si některý případ –“ poklepal jsem prstem na roztrhané listy, „a zkusíme jej oťukat. A od toho okamžiku, jakmile vyjdu z domu, nebudu dělat nic jiného, než se snažit setřást

nohsledy, zkušené stopaře. Pod dohledem bude každý, kdo s tím případem bude mít nějakou spojitost. A také jiné telefony, třeba slečny Rowanové, Saula, Freda a Orrieho, ať už je do toho zavlečeme, či ne. A samozřejmě také Parkerův. Možná, že se nám pokusí nasadit psí hlavu, možná, že se o to nepokusí, když to však udělají, bude jejich obvinění sedět. Budu muset přespávat zde v kanceláři. Je to pro ně hračka, otevřít okna či dveře, i když jsou zajištěné řetízkem. Můžou nám prohlížet poštu. Nijak to nezveličuju.

Závisí na nich, co proti nám podniknou, ale všechno, co jsem říkal, můžou udělat. Mají k tomu všechny potřebné technické pomůcky a také nové věci, o kterých jsem jakživ neslyšel.“

Přehodil jsem si nohu přes nohu. „Nedostanem se ani za první lajnu. Ale dejme tomu, že budeme mít štěstí a podaří se nám do nějaké škvíry vrazit klín. Pak by se na nás vrhli s plnou vervou. Mají šest tisíc vycvičených lidí, někteří z nich jsou skutečně vynikající, a tři sta milionů dolarů ročně. Musím si půjčit slovník, abych v něm našel silnější výraz, než je ‚absurdní‘.“

Dal jsem nohy od sebe. „A kromě toho, co s ní?

Nevěřím, že ji to jenom rozčiluje. Vsadím dvacet k jedné, že je vystrašena k smrti. Ví o něčem, co nesnáší denní světlo, snad se to netýká jí, ale jejího syna nebo její dcery či bratra, anebo dokonce zemřelého manžela, a má strach, že se na to přijde. Ví, že nejdou po ní jen tak zbůhdarma, ale že hledají

něco, co ji pořádně zraní a té knize ulomí osten. Pokud běží o těch sto táců, to je pro ni almužna a kromě toho je v daňové kategorii, kde je tahle suma zanedbatelná.“

Přehodil jsem nohu přes nohu. „Tohle bych asi odpověděl.“ Wolfe zamručel. „Ty poslední věty jsou irelevantní.“

„Často nemluvím k věci. Vnáším tak mezi lidi zmatek.“

„Pořád přehazujete ty nohy.“

„Tohle taky vnáší mezi lidi zmatek.“

„Fuj. Nedivím se, že jste neposedný. Myslel jsem, že vás znám, Archie, ale to je pro mě novum.“

„Tohle není vůbec nic nového,“ řekl jsem. „Pouze zdravý lidský rozum.“

„Nikoli. Přehazovat nohy je nerozum. V podstatě jste mi řekl toto: nabízí se mi nejvyšší záloha na honorář, jakou jsem kdy dostal, a výše výdajů a honoráře je neomezená, ale to všechno bych měl odmítnout. Měl bych odmítnout tu práci ne proto, že bude obtížná a snad ji nebude možné splnit, mnohdy jsem převzal úkoly, které se zdály nesplnitelné, ale proto, že bych tím urazil jistého muže a jeho organizaci a že se pokusí o odvetu. Tu práci odmítám, protože se ji přijmout neodvažuji. Couvnu spíš před pohrůžkou než –“

„To jsem neřekl!“

„Dá se to mlčky předpokládat. Jste ustrašený a zakřiknutý. Nikoli bez důvodu, to připouštím, týž strach

ochromuje hlas a ruce mnoha vysoce postavených lidí.

A mně by se patrně vedlo rovněž tak, kdyby šlo jenom o to, zda tu práci mám vzít, nebo odmítnout. Já ale nevrátím šek na jedno sto tisíc dolarů, protože se bojím nějakého řvouna.

Moje sebeúcta mi to nedovoluje. Vám navrhuji, abyste si na dobu neurčitou vzal dovolenou. Placenou. Můžu si to dovolit.“

Dal jsem nohy od sebe. „S okamžitým nástupem?“

„ Ano,“ odpověděl studeně.

„Ty poznámky jsem zachytil svým soukromým těsnopisem. Mám je přepsat na stroji?“

„Ne. Tím byste uznal svou spoluúčast. Pozvu pana Cohena ještě jednou.“

Sepjal jsem ruce za hlavou a zahleděl se na něj. „Trvám na tom, že jste pomatený,“ řekl jsem, „a hrozně by mě bavilo na chvíli toho všeho nechat a koukat se na vás, jak to navlíknete beze mě. Ale po těch letech, co se v bazénu plácáme spolu, bych se zachoval škaredě, kdybych vás nechal jít ke dnu samotného. Dám vám vědět, až během té práce dostanu strach.“ Sebral jsem přetržené listy. „Chcete strojopis?“

„Příslušné místo přepíšete podle potřeby.“

„V pořádku. Jeden návrh. Zrovna jste v náladě, abyste vypověděl válku, a to tak, že naší klientce zatelefonujete.

Mám její tajné číslo, které ovšem odposlouchávají. Mám jí zavolat?“

„Ano.“

Přitáhl jsem si telefon a vytáčel číslo.

3. KAPITOLA

Než jsem si šel lehnout, zašel jsem do kuchyně zkontrolovat, zda Fritz zastrčil závoru zadních dveří, a potěšilo mě, když jsem viděl mísu s těstem zadělaným na smetanové koláče z pohanky. V této situaci by hezky křupavé topinky nebo točené rohlíčky nebyly přiměřené.

Když jsem ve středu ráno, chvíli po deváté hodině, sestoupil z prvního patra, věděl jsem, že budu patřičně nakrmen. Když jsem vešel do kuchyně, Fritz otočil plamenem pod lívanečníkem a já mu popřál dobré jitro a vzal si pomerančovou šťávu z ledničky. Wolfe, jenž snídá ve své ložnici z podnosu, který mu tam Fritz přináší, už odešel nahoru do skleníku na střeše na dopolední dvě hodiny u orchidejí; uslyšel jsem výtah jako obvykle. Když jsem šel ke stolku u stěny, kde snídám, zeptal jsem se Fritze, jestli se něco děje.

„Ano,“ odpověděl, „a vy mi povíte, co to znamená.“

„Aha, on ti to neřekl?“

„Ne. Jenom povídal, že závory na dveřích mají být pořád zastrčené a okna zavřená a že mám být, co znamená ‚obezřelý‘?“

„Znamená to být na pozoru. Nikomu do telefonu neříkat nic, co bys nechtěl vidět v novinách. Když půjdeš ven, nedělej nic, co bys nechtěl vidět v TV. Například přítelkyně.

Drž se zpátky. Vyhni se jim. Podezírej všechny cizí lidi.“

Fritz nechtěl mluvit a také nemluvil, zatímco koláčky dostávaly tu správnou nahnědlou barvu. Když ty dva první ležely přede mnou s párkem a dával mi na ně máslo, řekl: „Chci to vědět, Archie, a mám na to právo. Povídal, že mi to vysvětlíte. Bien. žádám vysvětlení.“

Vzal jsem vidličku. „Víš, co je FBI.“

„Ovšem, zajisté. Pan Hoover.“

„To si myslí on. V zastoupení jednoho klienta mu dáme ťafku do nosu. Půjde o běžnou práci, on je ale citlivka a pokusí se nám v tom zabránit. Bude to marné.“ Dal jsem kousek koláče tam, kam patřil.

„Ale to, je to velký pán. Ano?“

„Jistě. Myslím, že jsi ho viděl na nějakém obrázku.“

„Ano.“

„Co si myslíš o jeho nose?“

„Není hezký. Ne zrovna épaté, ale je široký. Není bien fait.“

„ Pak je ho zapotřebí přimáčknout.“ Nabodl jsem párek na vidličku.

Zase byl spokojený, když jsem dojedl a odešel do kanceláře. Jídla budou kvalitní, aspoň dnes. Zatímco jsem otřel stoly, odtrhl listy z kalendářů a otvíral poštu, většinou k zahození, přemítal jsem o jistém pokusu. Když vytočím číslo, libovolné, třeba Parkerovo, možná poznám, jestli nás odposlouchávají. Bylo by zajímavé vědět, zda náš hovor s paní Brunerovou má už odezvu. Pronesl jsem na to své veto. Zamýšlel jsem se držet přesně svých instrukcí. Proto jsem vytáhl kapesní notes a další věcičku ze zásuvky stolu, otevřel pokladnu, vzal ten šek, šel jsem do kuchyně Fritzovi oznámit, aby mě nečekal na oběd, z věšáku v hale jsem si vzal klobouk a kabát a vyšel jsem z domu.

Namířil jsem na východ a pomalu jsem kráčel. Je to hračka, poznat nohsleda, i dobrého, zejména za zimního dne, kdy studený, prudký vítr udržuje provoz na chodníku na nejnižším bodě. Ale oni asi věděli, kam mám namířeno, tak proč by se namáhali? V bance, na Lexington avenue, jsem s potěšením sledoval, jak pokladník široce otevřel oči, když se na šek znovu podíval. Prosté radosti boháčů. Když jsem vyšel, zamířil jsem nahoru do města. Měl jsem před sebou dvě míle cesty, ale bylo teprve dvacet minut po desáté, já jsem dobrý chodec, a jestli šel za mnou nohsled, provětrá si plíce a otuží nohy.

Čtyřpatrový kamenný dům na Čtyřiasedmdesáté ulici, mezi Madisonovou a Park avenue, byl nejméně jednou tak široký jako Wolfův cihlový dům, nebyl však hnědý. Dveře do vestibulu, tři schody dolů, byly solidní, ale uvnitř byla zasklená kovová mříž. Stál tam muž v černém, bez rtů, který ji zeširoka otevřel teprve tehdy, když jsem mu řekl své jméno. Vedl mě halou k otevřeným dveřím vlevo a pokynul mi dovnitř.

Byla to nevelká kancelář, s kartotékami, pokladnou, psacími stoly, poličkami a kupou listin na stole. Na stěně za ním visela zvětšenina Brunerova paláce. Můj rychlý pohled se zastavil na obličeji, který za pohled stál. Patřil ženě sedící za jedním z těch psacích stolů. Její světle hnědé oči se setkaly s mým pohledem.

„Jsem Archie Goodwin,“ představil jsem se.

Přikývla. „Já jsem Sarah Dacosová. Posaďte se, pane Goodwine.“ Zvedla sluchátko telefonu a stiskla knoflík.

Vzápětí někomu oznámila, že jsem tady, zavěsila a řekla mi, že paní Brunerová hned přijde dolů.

Posadil jsem se a zeptal se: „Jak jste dlouho u paní Brunerové?“

Usmála se. „Já vím, že jste detektiv, pane Goodwine, to mi nemusíte dokazovat.“

Usmál jsem se také. „Musím se udržovat v kondici.“

Usmívat se na ni mi nedělalo potíže. „Jak dlouho?“

„Skoro tři roky. Chcete to vědět přesně?“

„Snad později. Mám počkat, až přijde paní Brunerová?“

„To není třeba. Říkala, že mi položíte pár otázek.“

„Tak to udělám. Kde jste pracovala předtím?“

„Byla jsem stenografkou u Brunerovy společnosti a pak sekretářkou náměstka ředitele pana Thompsona.“

„Pracovala jste někdy ve státní službě? Třeba pro FBI?“

Usmála se. „Ne, nikdy. Když jsem začala pracovat pro Brunerovu společnost, bylo mi dvaadvacet. Teď je mi osmadvacet… Neděláte si poznámky.“

„Tady,“ poklepal jsem si na čelo. „Jak jste přišla na to, že vás FBI sleduje?“

„Já nevím, že je to FBI. Ale jsou to oni, protože kdo jiný by to byl?“

„Jste si jistá, že jste sledována?“

„Och, jsem o tom pevně přesvědčená. Neohlížím se, nedělám nic takového, ale pracuji nepravidelně, pokaždé odcházím v jinou dobu, ale když přijdu na zastávku autobusu, vždy za mnou nastupuje nějaký muž a také vystoupí, když vystupuji já. Je to tentýž muž.“

„Autobus na Madisonovu avenue?“

„Ne, Pátá avenue. Bydlím ve Village.“

„Kdy to začalo?“

„To vím určitě. Poprvé jsem si ho všimla v pondělí hned po Vánocích. Ráno jel za mnou taky. A večer, když jdu náhodou ven. Nevěděla jsem, že se to dělá takhle.

Domnívala jsem se, že když nějakou osobu sledujete, nechcete, aby to věděla.“

„Přijde na to. Někdy chcete, aby to věděla. Říká se tomu otevřený závěs. Můžete mi toho muže popsat?“

„Zajisté. Je asi o patnáct centimetrů vyšší než já, asi třicetiletý, snad o několik let starší, s podlouhlým obličejem a hranatou bradou, s dlouhým úzkým nosem, malými rovnými ústy. Má zelenavě šedé oči. Nosí klobouk, takže neznám barvu jeho vlasů.“

„Promluvila jste s ním někdy?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Ohlásila jste to policii?“

„Ne. Advokát říkal, abych to nedělala. Advokát paní Brunerová. Říkal, že jestli to je FBI, můžou vždycky říct, že je to bezpečnostní dozor.“

„To můžou. A také to říkají. Mimochodem, navrhla jste paní Brunerové, aby poslala tu knihu různým lidem?“

Povytáhla obočí. Bylo to hladké hezké obočí. „Kdepak, já ne. Nečetla jsem tu knihu. Přečetla jsem si ji až později.“

„Potom, až se objevil ten nohsled?“

„Ne, potom, když se paní Brunerová rozhodla tu knihu rozesílat.“

„Víte, kdo jí to navrhl?“

„Nevím, jestli to někdo udělal.“ Usmála se. „Myslím, že se vám zdá normální se mě na to ptát, protože jste detektiv, ale zdálo by se mi normálnější zeptat se na to jí. I kdybych věděla, že jí to někdo navrhl, pochybuji –“

V hale se ozvaly kroky, které přicházely blíž, a objevila se paní Brunerová. Jakmile vstoupila, vstal jsem a Sarah Dacosová rovněž. Vyšel jsem jí v ústrety, abych stiskl ruku, kterou mi podávala, a když usedla k druhému psacímu stolu, přesedl jsem do jiné židle. Krátce pohlédla na kupu papírů, zakrytou těžítkem, odstrčila ji stranou a řekla: „Domnívám se, že jsem vám zavázána díky, pane Goodwine. Více než pouhými díky.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, nejste. Nezáleží na tom, protože váš šek je už deponován, ale já jsem se stavěl proti.

Teď jsem pro, když jsme tu práci přijali.“ Vytáhl jsem z kapsy věc, kterou jsem vzal ze zásuvky svého psacího stolu.

Podal jsem jí list papíru, na který jsem strojem napsal: Mr. Nero Wolfe

914 West 35th Street

New York City 1

6. ledna 1965

Vážený pane,

potvrzuji náš včerejší rozhovor a pověřuji Vás tímto, abyste chránil mé zájmy v záležitosti, o které jsme spolu jednali. Domnívám se, že Federální vyšetřující oddělení provádí špionážní činnost, jež se týká mě, mé rodiny a mých obchodních přátel, a to z důvodů, které jsem Vám sdělila. Ať však za tím stojí kdokoliv, ze všech sil se vynasnažíte vypátrat pachatele a zabráníte mu, aby pokračoval v další činnosti. Jako zálohu jste obdržel 100 000 dolarů, které nebudu požadovat zpět ani v případě, že Vaše práce

nepřinese očekávané výsledky. Uhradím Vám všechny výdaje spojené s touto prací, a pokud splníte úkol k mé plné spokojenosti, vyplatím Vám honorář, jehož výši si sám stanovíte.

Rachel Brunerová

Přečetla si to dvakrát: nejprve zběžně a pak slovo za slovem. „To mám podepsat?“

„Ano.“

„To nemůžu. Nikdy nepodepisuji nic, co nečetl můj právní zástupce.“

„Můžete mu to přečíst do telefonu.“

„Ale můj telefon odposlouchávají.“

„Já vím. Máme však slabou naději, že zchladnou, až se dozvědí, že jste Nero Wolfovi popřála volnou ruku s neomezenými finančními možnostmi. Povězte to vašemu advokátovi. Ne že by se Wolfa zalekli, oni se nezaleknou nikoho, ale vědí toho o něm spoustu. A pro vás jsou zadní vrátka ta poslední věta, ‚honorář, jehož výši si sám stanovíte‘. Říká se v ní, ‚když splníte úkol k mé plné spokojenosti‘. A o tom splnění rozhodujete vy, to je jasné, takže nepodepisujete žádnou neomezenou plnou moc. S tím by mohl váš advokát souhlasit.“

Přečetla si to znovu a pak na mě upřela své tmavohnědé oči. „Nemůžu to udělat. Moji právní zástupci nevědí, že

jsem za Nero Wolfem šla. Neschvalovali by to. Kromě slečny Dacosové to neví nikdo.“

„Pak stojíme na mrtvém bodě.“ Otočil jsem ruce dlaněmi vzhůru. „Podívejte se, paní Brunerová. Pan Wolfe se nemůže do ničeho pouštět, když to nemá písemně. Co když

půjde do tuhého a vy ho pak necháte v bryndě? Co když se z toho pokusíte vykroutit a vymlouvat se, že svůj úkol neplnil, a budete chtít zálohu zpátky?“

„To neudělám. Nejsem obojetník, pane Goodwine.“

„Prima. Tak to tedy podepište.“

Podívala se na strojopis, pak na mě, znovu na ten dopis a potom na slečnu Dacosovou. „Sarah,“ řekla, „udělejte opis.“

„Mám průklep,“ řekl jsem a podal jí ho. Bodejť, přečetla si jej. Dobře vycvičená, manželem či po jeho smrti advokáty. Vzala pero ze stojánku a podepsala originál, který jsem si vzal.

„Tak proto pan Wolfe chtěl, abyste dnes ráno přišel,“

řekla.

Přikývl jsem. „Částečně. Chtěl, abych se slečny Dacosové zeptal na to sledování, a to jsem udělal. Včera jsem viděl vašeho nohsleda. Když jste odjela, těsně za vámi jel vůz se dvěma muži. Zapsal jsem si jeho číslo. Patří FBI.

Oni chtějí, abyste to věděla.

Nadále asi nebudeme mít nic, nač bychom se vás zeptali anebo co bychom vám sdělili. Ale třeba se na nás usměje

náhoda a měli bychom se domluvit. Tu knihu jste četla a víte tedy, co znamená mikro. Víte, jestli jsou v této místnosti mikra?“

„Ne, to nevím. Ovšem přemýšlela jsem o tom a několikrát jsme to tady prohledali. Nechci přísahat. Musí se dostat do místnosti, že? Aby v ní mohli ty mikrofony instalovat?“

„Ano. Ledaže by elektronika přišla s něčím, o čem se nepíše, a já o tom pochybuju. Nechci to zveličovat, paní Brunerová, ale pochybuji, že je v tomto domě nějaká místnost, kde se dá mluvit bez obav. Venku je chladno, ale drobet čerstvého vzduchu vám udělá dobře. Nevezmete si kabát?“

Přikývla. „Tak vidíte, pane Goodwine. Ve vlastním domě. V pořádku.“ Vstala. „Počkejte tady.“ Vyšla ze dveří.

Sarah Dacosová se na mě usmívala. „Mohl jste jít nahoru,“ řekla. „Neslyším skrz zeď, ba ani skrz klíčovou dírku.“

„Opravdu?“ Prohlížel jsem si ji od hlavy k patě, rád, že mám k tomu omluvu. Byla velice pohledná. „Můžete mít na sobě instalované mikrofony a o tom bych se mohl přesvědčit jenom jediným způsobem, který by se vám sotva zamlouval.“

Světle hnědé oči se smály. „Jak to víte?“

„Vyznám se v lidech. Vy jste netýkavka. Nepřistoupila jste k tomu nohsledovi a nezeptala se ho, jak se jmenuje a co chce.“

„Myslíte, že to mám udělat?“

„Ne. Ale vy jste to neudělala. Smím se zeptat, jestli tančíte?“

„Někdy.“

„Vyznal bych se ve vás lépe, kdybyste si se mnou zatančila. Nemyslím na možnost, že držíte s FBI. Kdyby tady měli vás, přímo v domě, nešlapali by na paty jí a celé rodině. Jediný důvod, proč –“

Naše klientka se objevila ve dveřích. Neslyšel jsem ji přicházet. To bylo zlé! Slečna Dacosová nebyla natolik přitažlivá, abych neslyšel kroky, třebaže jsem mluvil. Měl jsem pro to jediné vysvětlení: nebyl jsem cele při práci a to by se nemělo stát. Když jsem vyšel za klientkou k východu, vysunul jsem rázně bradu. Muž v černém otevřel vnitřní dveře a já dveře venkovní a stáli jsme venku v lednovém větru. Zamířili jsme na východ směrem k Park avenue a na nároží jsme se zastavili.

„Lépe se nám bude mluvit vestoje,“ řekl jsem. „Nejdřív, jak vás narychlo seženeme, až bude třeba. Nemůžeme vůbec předvídat, co se může stát. Ba je docela možné, že pan Wolfe a já budeme muset opustit dům a zalehnout někde jinde. Kdybyste telefonicky nebo jakýmkoli způsobem dostala vzkaz, že mléko zkyslo, okamžitě se odeberte do

hotelu Churchill a vyhledejte muže jménem William Coffey.

Dělá tam domácího detektiva. Nemusíte si dělat starosti, že jste sledována. Buď vám něco řekne, nebo něco dá. Mléko zkyslo. Hotel Churchill. William Coffey. Pamatujte si to.

Nic si nepište.“

„Nic si psát nebudu.“ Zamračila se. „Doufám, že se na něj můžete spolehnout.“

„Ano. Kdybyste pana Wolfa a mě znala lépe, nebudete se na tohle ptát. Je to jasné?“

Těsněji si přitáhla límec kabátu. Neměla na sobě sobolí kožich, ale něco jiného.

„Dobře. A teď, jak se s námi spojíte, když nám budete chtít dát nějakou zprávu, o které se oni nesmějí dovědět.

Zajdete do telefonní budky a zavoláte číslo pana Wolfa. Ať se vám ozve kdokoli, řeknete, že Fidovi je špatně, nic víc, a zavěsíte. Počkáte dvě hodiny a půjdete do hotelu Churchill za Williamem Coffeym. Ovšem to uděláte jen tehdy, když

se o tom nemají dovědět. Když něco udělají nebo jde o něco, co vědí, prostě nám zazvoňte. Fidovi je špatně.“

Ještě stále se mračila. „Ale o Williamu Coffeyovi se dozvědí hned, jak za ním poprvé přijdu.“

„Třeba ho použijeme pouze jednou. To nechte na nás.

Vy, paní Brunerová, stojíte teď vlastně víceméně mimo.

Budeme pracovat ve vašem zájmu, ne však s vámi osobně.

Pravděpodobně se s vámi vůbec spojit nemusíme. Tato opatření činíme pouze pro jistotu. Ale ještě něco bychom

potřebovali vědět hned. Říkala jste, že jste k panu Wolfovi přišla a ten šestimístný šek mu dala jen proto, že oni vás obtěžují. Ovšem, vy jste žena velmi bohatá, ale ani tohle to nevysvětluje. Myslím, že nejsem daleko od pravdy, když

řeknu, že někde je něco zakopaného, o vás nebo o vaší rodině, co nechcete vytáhnout na denní světlo, a máte strach, že to oni odhalí. Bude dobře, když nám to povíte, nikoli, co to je, ale jak je to naléhavé. Přiblížili se odhalení?“

Poryv větru se o ni opřel a ona sklopila hlavu a nahrbila ramena. „Ne,“ odpověděla, ale vítr to slovo odnesl a ona řekla hlasitěji: „Ne.“

„Ovšem nedá se to vyloučit.“

Upírala na mě oči. V tom větru se zdálo, že šilhá. „O tom nebudeme diskutovat, pane Goodwine,“ řekla. „Myslím, že každá rodina má své… něco. Snad jsem nebrala v úvahu tohle nebezpečí, když jsem knihu rozeslala, ale jednou jsem to udělala a nelituji toho. Pokud vím, žádnému odhalení se nepřiblížili. Dosud ještě ne.“

„To je všechno, co mi o tom povíte?“

„Ano.“

„Dobře. Kdybyste nám někdy chtěla prozradit víc, víte, co dělat. Co zkyslo?“

„Mléko.“

„Komu je špatně?“

„Fidovi.“

„Jak se jmenuje ten muž?“

„William Coffey. Hotel Churchill.“

„Ujde to. Bude lepší, když se vrátíte domů, máte červené uši. Pravděpodobně se některý den uvidíme, ale bůhví kdy.“

Dotkla se mé paže. „Co hodláte dělat?“

„Rozhlížet se. Slídit. Šmejdit.“

Chtěla mi něco odpovědět, ale rozmyslela si to, otočila se a odešla. Počkal jsem, až si otevřela dveře a vešla dovnitř, a potom jsem zamířil směrem k západu. Nemělo cenu obhlížet chodník, silnici a okna, ale podíval jsem se na parkoviště, když jsem kráčel kolem, a kousek odtud na mé straně Madisonovy avenue jsem viděl stát auto se dvěma muži na předních sedadlech. Zůstal jsem stát. Nedívali se na mě tak, jak je tomu učí ve Washingtonu. Vrátil jsem se o několik kroků zpátky, vytáhl zápisník a zapsal si poznávací značku. Když chtějí hrát s odkrytými kartami, proč jim nevyhovět? Pořád se ještě po mně jako nedívali a já kráčel dál.

Došel jsem skoro na dolní konec Madisonovy avenue.

Neobtěžoval jsem se rozhlížením po nohsledech, protože jsem si včera večer z telefonní budky sjednal schůzku se známým taxikářem, Alem Gollerem. Hodinky ukazovaly 11.35, takže mi ještě zbývalo moře času. Občas jsem se zastavoval a prohlížel výkladní skříně. Na rohu Šestašedesáté jsem vešel do dragstóru, posadil se hned vpředu na židli k jídelnímu pultu a objednal žitný chléb s mletým hovězím a sklenici mléka. Na Wolfově tabuli se

mleté hovězí a žitný chléb nikdy neobjevují. Když jsem dojedl, požádal jsem o jablkový koláč a kávu. Ve 12.27 jsem dopil druhý šálek a otočil se na židli, abych viděl oknem ven. Ve 12.31 zastavil před vchodem hnědě a žlutě károvaný taxík a já sebou hodil, a jen tak tak, že jsem předstihl nějakou ženu, která už stála u dvířek auta. Vklouzl jsem do vozu, AI vystrčil tabulku OBSAZENO, stáhl praporek a rozjeli jsme se.

„Doufám, že to nejsou poldíci,“ utrousil přes rameno.

„Kdepak,“ odpověděl jsem. „Arabové na velbloudech.

Chvíli to ber kolem rohů. Naděje je nepatrná, ale potřebuju je setřást. Promiň, že se otáčím zády.“ Obrátil jsem se na sedadle, abych měl volný výhled na to, co se děje za námi.

O deset minut později, když jsme šestkrát zabočili za roh, bylo jasné, že je vzduch čistý, a já Alovi řekl: „První avenue, roh Šestatřicáté.“

Když jsme zastavili, dal jsem mu deset zelených a řekl, aby na mě dvacet minut čekal, a kdybych se do té doby neobjevil, může odjet. Pět dolarů by stačilo, ale klient si to mohl dovolit a my Ala budeme patrně potřebovat znovu.

Opět a opět. Ušel jsem půldruhého bloku na jih a vstoupil do budovy, která tu před třemi roky nestála. Prohlédl jsem si seznam nájemníků visící na stěně haly a dověděl se, že firma Evers Electronics Inc. sídlí v osmém patře. Vešel jsem do zdviže.

Zabírala celé poschodí: hned u výstupu ze zdviže stál stolek, kde se hlásily návštěvy. Nebyla tam žena jako obvykle, ale širokoramenatý chlápek s hranatou bradou a nepřátelským pohledem. Přistoupil jsem k němu a řekl: „Pana Adriana Everse, prosím. Jmenuji se Archie Goodwin.“

Nevěřil tomu. Kdybych mu řekl, že je dnes šestého ledna, také by tomu nevěřil. Zeptal se: „Jste ohlášen?“

„Ne. Pracuji pro Nero Wolfa, soukromého detektiva.

Mám pro pana Everse jisté informace.“

Nevěřil ani tomu. „Nero Wolfe říkáte?“

„To říkám. Máte bibli?“

Nepokoušel se projevit svou nelibost, ale zvedl telefon, chvíli mluvil a chvíli poslouchal, pak zavěsil, řekl: „Počkejte tady,“ a vystrčil na mě hlavu. Snad uvažoval o tom, jakou by mu dalo práci, aby mě přemohl. Abych mu ukázal, že se ho nebojím, otočil jsem se k němu zády a prohlížel si fotografii roztahané dvoupatrové budovy s nápisem Závod Evers Electronics v Daytonu, visící na stěně. Zrovna jsem spočítal, kolik má oken, když se otevřely dveře a vyšla žena.

Vyslovila mé jméno a řekla, abych šel za ní. Šli jsme chodbou a zahnuli za roh ke dveřím s vizitkou Mr. Evers.

Otevřela dveře a já vstoupil dovnitř, ona však ne.

Seděl za psacím stolem mezi dvěma okny a ukusoval z obloženého krajíce chleba. Dva kroky od dveří jsem se zastavil a řekl: „Nechci vás vyrušovat při jídle.“

žvýkal sousto a měřil si mě přes neorámované brýle.

Jeho hladký drobný obličej patřil mezi tváře, které si pamatujete pouze tehdy, když vám na tom záleží. Když to sousto spolkl, usrkl kávu z papírového pohárku a řekl: „Pořád někdo vyrušuje. Co je s tím Nero Wolfem a informací? Jaká je to informace?“ Ukousl zase kus chlebíčku.

Šel jsem k židli u rohu jeho stolu a posadil se. „Snad ji už máte,“ odpověděl jsem. „Týká se vládní zakázky.“

Dožvýkal, polkl a zeptal se: „Pracuje Nero Wolfe pro vládu?“

„Ne. Pracuje pro soukromého klienta. Ten klient má zájem o fakt, že po bezpečnostní prověrce jistého úředníka vaší společnosti tu zakázku vláda zrušila, nebo se ji zrušit chystá. Jde o veřejný zájem a –“

„Kdo je vaším klientem?“

„Nesmím ho jmenovat. Je to důvěrné a –“

„Je to nějaká osoba zaměstnaná u naší společnosti?“

„Ne. Není to váš zaměstnanec. Jak jsem říkal, pane Eversi, uvědomte si, že jde o veřejný zájem. Zneužívá-li se práva provádět bezpečnostní prověrky k tomu, aby se porušovalo osobní či majetkové právo občanů, pak to není pouhá soukromá záležitost. Klient pana Wolfa na to z této stránky nahlíží. Všechno, co mi povíte, zůstane přísně důvěrné a použijeme to jedině s vaším svolením. Jistě nechcete přijít o tu zakázku, velkou zakázku, jak jsme byli

informováni, ale jako občan nechcete jistě tolerovat bezpráví. To je názor klienta pana Wolfa.“

Odložil obložený chlebíček, to, co z něho zbylo, a upřeně na mě hleděl. „Říkal jste, že máte nějakou informaci.

Co to je?“

„Nu, mysleli jsme si, že snad nevíte, že ta zakázka má být zrušena.“

„O tom ví sto lidí. Co dál?“

„K zrušení zakázky dochází patrně proto, že při bezpečnostní prověrce vašeho místoředitele vyšly najevo určité skutečnosti z jeho soukromého života. Z toho vyvstávají dvě otázky: předně, nakolik jsou tato takzvaná fakta přesná a do jaké míry lze jeho či vaši společnost považovat za nespolehlivou. Neděje se křivda jemu či vám?“

„Co dál?“

„To je všechno. Myslím, že je toho dost, pane Eversi.

Když o tom se mnou nechcete mluvit, můžete o tom promluvit přímo s panem Wolfem. Jestli vám nejsou známy jeho postavení a pověst, můžete se o tom informovat. Řekl mi, abych vám objasnil, že kdyby vám jeho činnost přinesla nějaký prospěch, on sám neočekává ani si nebude dělat nárok na nějakou odměnu. Nehledá klienta, protože ho už

má.“

Zakabonil se na mě. „Tomu nerozumím. Ten klient, jsou to noviny?“

„Ne.“

„Nějaký týdeník? Time?“

„Ne.“ Rozhodl jsem se trochu překročit své instrukce.

„Můžu vám jedině prozradit, že je to soukromá osoba, která se domnívá, že FBI překračuje dovolené meze své pravomoci.“

„Tomu nevěřím. A zatraceně se mi to nelíbí.“ Stiskl tlačítko na desce stolu. „Jste vy od FBI?“

Odpověděl jsem záporně a chystal se pokračovat, ale dveře se otevřely a stála v nich žena, která mě uvedla. Evers na ni vyštěkl: „Slečno Sailerová, vyprovoďte toho člověka.

K výtahu.“

Ohrazoval jsem se. Řekl jsem, že kdyby tu záležitost prohovořil s Nero Wolfem, v nejhorším případě by stejně o tu zakázku, s kterou to už dnes i tak vypadá beznadějně, přišel, a to že je poslední možnost, jak zvrátit zmíněné rozhodnutí. Ale stačilo se podívat na jeho obličej a viděl jsem, že nic nepořídím. Chystal se stisknout jiné tlačítko.

žádné vyhlídky. Zvedl jsem se a vyšel s tou ženou v patách, a když jsem prošel chodbou a stál u zdviže, pochopil jsem, že mám dnes černý den.

Dveře zdviže se otevřely a vyšel muž, který mi nebyl neznámý. Asi před rokem jsem pracoval na jednom případě, kde jsem měl co dělat s jistým G-manem jménem Morrison.

Stál teď přede mnou. Podívali jsme se na sebe, a když mi

podával ruku, řekl: „No tohle. Začíná Nero Wolfe používat elektroniku?“

Přátelsky jsem mu stiskl ruku a zazubil se. „Och,“ řekl jsem, „snažíme se držet krok s technikou. Chceme do jedné budovy na Šestašedesáté narafičit mikra.“ Přistoupil jsem ke zdviži a stiskl knoflík. „Informoval jsem se o posledních novinkách.“

Ze zdvořilosti se usmál a řekl, že se budou patrně muset domlouvat v šifrách. Dveře kabiny zdviže se otevřely, já vešel dovnitř a dveře se zase zavřely. Dnes jsem rozhodně neměl šťastný den. Ne že by nějak zvlášť záleželo na tom, že jsem u Everse nepochodil, ale bývá vždy zlé, když

člověku nepřeje štěstí, a my bychom je zrovna v tomhle případě potřebovali mít. Nevznášel jsem se vzduchem, ale šlapal tvrdý chodník, když jsem vyšel z domu a vracel se cestou, kterou jsem přišel.

Zdržel jsem se déle než dvacet minut a AI už byl pryč.

Ale v tuto hodinu jezdí po První avenue dost taxíků, takže jsem jeden zastavil a taxikáři řekl adresu.

4. KAPITOLA

Tu středu ve tři čtvrtě na jedenáct v noci jsem pesimistický a utahaný vylezl po schodišti našeho cihlového

domu a stiskl zvonek. Dveře byly zajištěny řetězem, takže jsem musel být dovnitř vpuštěn. Když přišel Fritz, zeptal se, jestli mi má ohřát kachnu v omáčce kari, a já zavrčel, že nechci. Sundal jsem klobouk a kabát a šel do kanceláře.

Za svým stolem seděl ten nadměrně veliký génius v křesle vyrobeném na objednávku pro tu sedminu tuny, s lahví piva a sklenicí na podnose před sebou, a spokojeně si četl v knize Poklad našeho jazyka od Lincolna Barnetta. Šel jsem ke svému stolu, otočil židli a usedl. Zvedne oči, až

dočte odstavec.

To také udělal. Ba dokonce zasunul do knihy záložku, tenký lístek zlata, který mu dal před lety klient, jenž si to mohl stěží dovolit, a knihu odložil. „Zajisté jste večeřel,“

řekl.

„Nevečeřel.“ Přehodil jsem nohy přes sebe. „Promiňte, že mávám nohama. Snědl jsem něco mastného, zapomněl jsem, co to bylo, v nějaké hospodě v Bronxu. Mělo to být –“

„Fritz vám ohřeje kachnu a –“

„Ne, nic neohřeje. Řekl jsem mu, aby to nedělal. Snad nikdy jsem neměl tak smolný den, proto ho příslušně skončím. Podám vám podrobnou zprávu a pak půjdu do postele s mastnou chutí v ústech. Předně –“

„Proklatě, musíte se najíst!“

„Povídám, že ne. Předně naše klientka.“

Odříkal jsem mu to doslova a popsal také, co se dělo, včetně obou mužů v tom zaparkovaném voze, jehož

registrační číslo jsem si zapsal. Nakonec jsem uvedl několik svých názorů:

a) je zbytečné vyhodit pěťák a zjišťovat majitele toho vozu,

b) Sarah Dacosovou můžeme vyškrtnout či alespoň prozatím odsunout,

c)ať už se v rodině Brunerových tají jakýkoli škraloup, zůstává pořád ještě pod pokličkou, pokud je naší klientce známo.

Když jsem vstal a podal mu listinu podepsanou paní Brunerovou, letmo si ji prohlédl a řekl, abych ji uložil do pokladny.

Referoval jsem rovněž podrobně o rozhovoru s Eversem a setkám s Morrisonem. Měl jsem na to jediný názor: šel jsem na to ze špatného konce, stačilo mu říct, že máme jistou důvěrnou informaci, kterou on nemá a ani si ji nemůže opatřit, a že bychom snad mohli zatlačit, aby ta zakázka nebyla zrušena, a že za to ovšem budeme čekat nějakou odměnu. To by byl ovšem riskantní čin, ale snad by zareagoval. Wolfe zavrtěl hlavou a řekl, že bychom se stali příliš zranitelní. Vstal jsem, obešel jeho stůl, přistoupil k polici, kde stál slovník, vyhledal jsem v něm to, co jsem potřeboval, a vrátil se ke své židli.

„Zranitelný,“ řekl jsem. „Kdo může být poraněn: neschopný

zabránit

poškození

obvykle

zevním

mechanickým zásahem. Byl by to kumšt, abychom se stali

ještě zranitelnějšími, než jsme. Ale abych dopověděl tu zprávu o dnešním dni. Zabralo mi celé odpoledne, než jsem našel Ernsta Mullera, který má na krku obvinění ze spoluúčasti na dopravě kradeného zboží přes hranice státu.

Je venku na kauci a byl ještě horší než Evers. Napadlo ho, že mě zmlátí, a já mu to musel oplatit a snad jsem mu zlomil ruku. Potom –“

„Zranil vás?“

„Jenom mé city. Potom, když jsem snědl tu mastnotu, jsem se vydal za Julií Fensterovou, právem či neprávem obviněnou ze špionážní činnosti, ale soud ji osvobodil.

Strávil jsem celý večer tím, že jsem ji hledal. Nakonec jsem našel jejího bratra, a to je morous. Nikomu se ještě nepovedlo udělat za den méně než mně. Postavil jsem nový rekord. A tohle jsou ty tři nejslibnější osoby, které jsme vybrali. Nemůžu se dočkat, až uvidím, jaký program jste mi na zítřek nachystal. Dám si ho pod polštář.“

„Je tím částečně vinen váš žaludek,“ řekl. „Když

nechcete kachnu, dejte si omeletu.“

„Ne.“

„Kaviár. Je čerstvý.“

„Zatraceně dobře víte, že miluju kaviár. Ale musím jím pohrdnout.“

Nalil si pivo, počkal, až pěna nebyla vyšší než centimetr, vypil sklenku, olízl si rty a zadíval se na mě. „Archie, snažíte se mě přimět, abych tu zálohu vrátil?“

„Ne. Vím, že bych to nedokázal.“

„Pak mluvíte naplano. Jste si dobře vědom, že jsme se uvázali vykonat úkol, který je, logicky vzato, absurdní. Oba jsme to prohlásili. Je velice nepravděpodobné, že nám některý z podnětů pana Cohena umožní někde se chytit, ale vyloučeno to není. Při každém vyšetřování jsou chvíle, kdy se postupuje nazdařbůh, ale v tomto případě postupujeme zcela nazdařbůh. Jsme vydáni napospas náhodě, můžeme štěstěnu pouze vybízet, ne však jí poroučet. Na zítřek nemám program; záleželo to na dnešku. Nevíte, jestli byl dnešek promarněný. Snad jste zavdal popud k nějaké činnosti, která se projeví už zítra či příští týden. Jste unavený a hladový. Hrome, snězte něco!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Co zítra?“

„Ráno se o tom poradíme. Ne dnes v noci.“ Otevřel rozevřenou knihu.

Vstal jsem, kopl do židle, vzal jsem tu listinu ze stolu a uložil ji do pokladny, šel jsem do kuchyně a nalil si sklenku mléka. Fritz si už šel lehnout. Uvědomil jsem si, že když jsem pohrdl kaviárem, musím pohrdnout také mlékem, vlil jsem ho zase zpět do kartonu, vzal si jinou sklenici a láhev bourbonu Old Sandy, nalil si na tři prsty a pořádně si lokl. Tím jsem zlikvidoval tu mastnotu, a když jsem zkontroloval, jestli jsou zadní dveře zajištěné zástrčkou, vyprázdnil jsem sklenku, vypláchl obě sklenice, vystoupil

jsem po schodišti do své ložnice v prvním poschodí a převlékl se do pyžama a pantofli.

Uvažoval jsem, zda si mám vzít elektrickou deku, ale pronesl jsem své veto. Když je člověk v úzkých, musí snášet trampoty. Z postele jsem si vzal jenom jeden polštář a ze skřínky v hale prostěradlo a přikrývky. S plnou náručí jsem sestoupil dolů, šel do kanceláře, sundal ozdobné polštářky z pohovky a natáhl prostěradlo. Když jsem rozbaloval přikrývku, ozval se Wolfův hlas.

„Pochybuji, že to bude zapotřebí.“

„Já ne.“ Roztáhl jsem jednu i druhou přikrývku a obrátil se. „Četl jste tu knihu. Když chtějí, tak dovedou udeřit rychle. Ten materiál v kartotéce a v pokladně, to by si olízli všech deset.“

„Pchá. Zveličujete to. Páčit pokladnu v obydleném domě?“

„Nic tak staromódního. Měl byste si sehnat nějaké knihy o elektronice.“ Zastrčil jsem si přikrývky v nohách.

Odsunul křeslo dozadu, zvedl se, řekl „dobrou noc“

a vyšel, a Poklad našeho jazyka si odnesl.

Ve čtvrtek ráno jsem tak trochu počítal, že až se Fritz vrátí dolů, když donesl tác se snídaní, přijde se vzkazem, abych si šel nahoru pro instrukce, ale nic mi nevyřizoval.

A tak, protože se Wolfe ze skleníků na střeše nevracel před jedenáctou, jsem si dával na čas s běžnou prací a táhlo na desátou, než jsem všechno zvládl, lůžkoviny byly zase

zpátky nahoře, snídaně ve mně, prohlédl jsem Times, otevřel poštu a Fritzovi poskytl vysvětlení. Ale ani pak nebyl klidný. Tak jako my všichni si živě vzpomínal na onu noc, kdy ty kulomety na střeše přes ulici roztříštily stovky skleněných tabulek a zničily na tisíce orchidejí, a Fritz si nedal vymluvit, že jsem v kanceláři spal proto, že okna mé ložnice vedou na Pětatřicátou ulici, a že se ta střelba bude opakovat. Vysvětloval jsem mu, že tu hlídám a ne, že se skrývám, ale on tomu nevěřil a taky mi to řekl.

Potom, kdy jsem otevřel poštu, jsem měl v kanceláři jedinou práci, nějak ubíjet čas. Byl tu telefon pro Fritze od prodavače ryb a já jsem naslouchal, ale nepostřehl jsem, že je naše linka napíchnutá, třebaže jistě byla. Sláva technikům.

Moderní věda to organizovala tak, že kdokoli může dělat všechno, ale nikdo se nemůže dovědět, co se k čertu děje.

Vytáhl jsem ze zásuvky notes a prošel si informace, které nám dal Lon Cohen, a uvažoval o různých možnostech.

Celkem čtrnáct a nejméně pět vypadalo zřejmě beznadějně.

Z těch devíti jsme oťukali tři, s výsledkem nulovým.

Zbývalo jich šest a probíral jsem je jednu za druhou. Došel jsem k názoru, že nejslibnější či aspoň nejméně beznadějný pokus se týká ženy, kterou vyhodili z práce ve státním departmentu a zase ji vzali zpátky, a zrovna jsem sahal po washingtonském telefonním seznamu, abych se podíval, zda je tam uvedená, když u dveří zazněl zvonek.

Šel jsem do haly, a než jsem se podíval zrcadlovým sklem domovních dveří ven, čekal jsem, že uvidím nějakého neznámého muže či snad hned dva. Hezky otevřeně. Nebo snad Morrisona. Ale pod přístřeškem vchodu byla dobře známá tvář a postava, doktor Vollmer, který má ordinaci ve vlastním domě kousek od nás. Otevřel jsem mu a pozdravil ho a on vstoupil a s ním i hektolitr čerstvého ledového vzduchu. Když jsem zavíral dveře, řekl jsem, že jestli shání pacienty, musí to zkusit o dům dál. Natáhl jsem ruku, abych mu odebral klobouk.

Ponechal ho na hlavě. „Pacientů mám až až, Archie.

Kdekdo je nemocný. Ale dostal jsem pro vás zrovna teď vzkaz telefonem. Mužský hlas, jméno neuvedl. Řekl, abych vám to vyřídil osobně. Máte být v hotelu Westsida, pokoj dvě-čtrnáct, Třiadvacátá ulice, v jedenáct třicet nebo o chvilku později, jak to jen stačíte, a že musíte mít jistotu, že jste bez stínu.“

Povytáhl jsem obočí. „Pořádný vzkaz.“

„Myslel jsem si totéž. Říkal, že mi povíte, abych to držel pod kloboukem.“

„Dobře, tak vám to povídám. Proto jste si také nechal klobouk na hlavě.“ Podíval jsem se na hodinky, 10.47. „Co ještě říkal?“

„To je všechno, jen ten vzkaz, a pak mě požádal, abych vám to šel vyřídit osobně.“

„Pokoj dva-čtrnáct, hotel Westside.“

„Souhlasí.“

„Jaký to byl hlas?“

„Nijak zvláštní, nevýrazný, ne vysoký, ne hluboký.

Normální mužský hlas.“

„Dobrá, doktore, tisíceré díky. Požádám vás ještě o jednu laskavost, snad mi vyhovíte. Pracujeme na dost perném případu a byl jste patrně zpozorován. Je možné, že se vás někdo bude ptát, proč jste přišel. Kdyby se vás někdo otázal, tak –“

„Odpovím, že jste mi telefonoval, abych se přišel podívat na váš krk.“

„Ne. Dvakrát špatně. Tazatel bude vědět, že mám krk v pořádku, a bude rovněž vědět, že jsem netelefonoval. Náš telefon se odposlouchává. Kdyby si všimli, že přes vás dostáváme důvěrné zprávy, stane se malér a budou odposlouchávat vaši linku.“

„Proboha! To je přece nezákonné!“

„Je to tím zábavnější. Kdyby se někdo ptal, můžete se cílit a říct, že mu po tom nic není, anebo se můžete tvářit vlídně a říct, že jste Fritzovi přišel změřit krevní tlak, ne, nemáte potřebný přístroj. Přišel jste –“

„Přišel jsem si pro recept na escargots bourguignonne.

To se mi zamlouvá, netýká se to medicíny.“ Popošel ke dveřím. „Věřte mi, Archie, u toho je opravdu příprava perná.“

Souhlasil jsem, znovu jsem mu poděkoval a on řekl, abych Wolfovi vyřídil jeho pozdravy. Když jsem za ním zavíral dveře, neunavoval jsem se zasunutím zástrčky, protože stejně brzy půjdu. Šel jsem do kuchyně Fritzovi říct, že právě dal doktoru Vollmerovi recept na escargots bourguignonne, pak jsem šel do kanceláře a domácím telefonem zabzučel do skleníku. Odmítám věřit, že dokážou odposlouchávat domácí telefon. Ozval se Wolfe a já mu referoval.

Zamručel a zeptal se: „Máte tušení, kdo to je?“

„Ani to nejmenší. FBI jistě ne. Proč by to dělali? Cituji: snad jsem zavdal popud k nějaké činnosti, která se projeví.

Konec citátu. Evers nebo slečna Fensterová či dokonce Müller. Máte pro mě nějaké instrukce?“

Řekl „Fuj“ a zavěsil a já přiznávám, že jsem si o to koledoval.

Poznat nohsleda a setřást ho se může stát problémem a vyžaduje čas, takže si musím sehnat pomoc, jestli chci přijít na schůzku přesně. Také bych měl být připraven na možnost, i když vzdálenou, že Ernst Müller nelibě nese, že jsem mu zkroutil paži, a zamýšlí mi ten kompliment vrátit.

Proto jsem ze zásuvky vytáhl podpažní pouzdro, připevnil si ho a nabil jsem marleye ráže .38. Ale snad budu potřebovat munici jiného druhu, tak jsem otevřel pokladnu a vzal si tisíc dolarů v opotřebovaných desítkách a dvacítkách.

Ovšem, existovaly i další možnosti, kupříkladu, že budu

vyfotografován s nahou ženou v jedné místnosti nebo v ní bude mrtvola či bůhví co, ale přes ten most přejdu, až k němu dorazím.

Bylo za minutu jedenáct, když jsem vyšel z domu. Bez rozhlížení jsem kráčel k dragstóru na rohu Deváté avenue, vešel dovnitř, šel do telefonní budky a vytočil číslo garáží na Desáté avenue, kde máme sedan Heron, který Wolfe vlastní a já řídím. Tom Halloran, který tam je už deset let, se nehlásil, ale po chvilce jsem ho dostal k telefonu a vysvětlil mu, co zamýšlím, a on řekl, že za pět minut bude připraven.

Myslel jsem, že bude lépe ještě pět minut přidat, a prohlížel jsem si chvíli polici s paperbacky, než jsem vyšel. Vracel jsem se zpět na Pětatřicátou ulici, prošel kolem našeho cihlového domu, zahnul doprava k Desáté avenue, vešel jsem do kanceláře garáží, prošel jí a šel k sedanu značky Ford, který tu stál s motorem v chodu. Tom seděl za volantem. Vlezl jsem dozadu, sundal klobouk a zalehl na podlahu. Vůz se rozjel.

Snad je v tomhle modelu místo pro nohy, ale není tu místo pro tělo sto osmdesát centimetrů dlouhého muže, pokud není vycvičeným hadím mužem, a já těžce zkoušel.

Po pěti minutách jsem začal Toma podezírat, že prudce zastavuje a snižuje rychlost, že zahýbá jen proto, aby vyzkoušel, kolik toho vydržím, ale nemohl jsem se pohnout.

Už už jsem myslel, že mi popraskají žebra, a nohy jsem měl

ztuhlé, když vůz pošesté zastavil a ozval se Tomův hlas: „V

pořádku, kamaráde. Čistý vzduch.“

„Sakra, vytáhni hever.“

Zasmál se. Podařilo se mi zvednout ramena a hlavu, rukou jsem se chytil za okraj zadního sedadla a jaksi jsem dokázal vylézt a nasadit si klobouk. Stáli jsme u Třiadvacáté ulice a Deváté avenue. „Víš to jistě?“ zeptal jsem se.

„Na dvě stě procent, fakt.“

„Prima. Ale příště vezmi sanitku. Kus ucha jsem nechal vzadu na podlaze. Nechám ti ho na památku.“

Vylezl jsem z vozu. Zeptal se, jestli ještě něco chci, já mu řekl, že ne a že mu poděkuju později, a odjel.

Hotel Westside stojící uprostřed domovního bloku nebyl zrovna zapadák, třebaže by ho mnoho lidí tak nazvalo.

Zřejmě ještě nebyl prodělečný, poněvadž před pár lety dostal novou fasádu a hala byla renovovaná. Vešel jsem dovnitř a bez povšimnutí kráčel kolem všeho a všech, včetně plešatého pikolíka, k samoobslužnému výtahu, stiskl jsem tlačítko a vyjel nahoru. Vystoupil jsem a šel k nejbližším dveřím, abych se podíval na číslo. Mimoděk jsem si uvědomil, že jsem rukou vklouzl pod kabát a dlaní se dotkl pažby marleye. V duchu jsem se zazubil. Jestli tu na mě čeká J. Edgar Hoover, ať se radši chová způsobně, jinak by mohl slíznout nějaké olovo.

Dveře pokoje 214 na levé straně chodby byly zavřené.

Hodinky ukazovaly 11.33. Zaklepal jsem. Ozvaly se kroky

a dveře se otevřely, a já stál a hloupě zíral. Díval jsem se na kulatý červený obličej a hřmotnou postavu inspektora Cramera z kriminálního oddělení, obvod Jih.

„Dochvilně,“ zavrčel. „Pojďte dál.“ Ustoupil stranou a já přešel přes práh.

Mám oči dávno vycvičené, aby postřehly věci kolem mě, takže jsem automaticky zaznamenal, že v pokoji stojí dvojitá postel, šatník se zrcadlem, dvě židle, stůl a na něm psací podložka, která potřebuje vyměnit, a že dveře od koupelny jsou otevřené. Zatím se můj mozek přizpůsobil tomuto otřesu. Když jsem odložil kabát a klobouk na postel, dostavil se další otřes. Jedna židle, ta bez opěradel, stála u stolu a na stole byl karton s mlékem a sklenka.

Propánakrále, to pro svého hosta koupil a přinesl on!

Nebudu se divit, když tomu nevěříte. Já tomu nevěřil také, ale stálo to na stole.

Šel k druhé židli, té s opěradly, posadil se a zeptal se: „Jste bez stínu?“

„Jasně. Vždycky se držím instrukcí.“

„Posaďte se.“

Přešel jsem k druhé židli. Upřel na mě své šedé oči. „Je Wolfův telefon napíchnutý?“

Naše pohledy se setkaly. „Koukejte,“ řekl jsem, „zatraceně dobře víte, jak to je. Kdybych si napsal jména sta lidí, kteří by tu snad mohli být, vaše jméno by se mezi nimi neobjevilo. Ten karton mléka je pro mě?“

„Ano.“

„Pak vám přeskočilo. Vy nejste ten inspektor Cramer, kterého dobře znám, a nevím, co se peče. Proč chcete vědět, jestli máme napíchnutý telefon?“

„Protože bych nerad věci komplikoval ještě víc, než

jsou. Mám rád věci prosté. Chtěl bych vědět, jestli jsem vám prostě mohl zavolat a požádat vás, abyste přišel.“

„Och! To jste ovšem mohl udělat, ale pak bych vám navrhl, že bude lepší, kdybychom se projeli.“

Přikývl. „V pořádku. Goodwine, potřebuju to vědět.

Vím, že Wolfe něco začal s FBI, a chci si učinit dokonalý obraz o situaci. Kdyby měl na to padnout celý den.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jsme mimo váš obvod a vy to víte.“

Vybuchl. „Zatraceně! Jsme tady mimo můj obvod. Proto jsem zde. Proto jsem vás sem zavolal. Myslel jsem, že máte aspoň krapět mozku v hlavě. Copak si neuvědomujete, co činím?“

„Ne. Nemám nejmenší ponětí.“

„Tak vám to tedy povím. Goodwine, znám vás velmi dobře. Vím, že vy a Wolfe někdy bruslíte na tenkém ledě, ale vím také, že se držíte v zákonných mezích. Povíme si to jen mezi čtyřma očima. Před dvěma hodinami si mě zavolal komisař. Telefonoval mu Jim Perazzo, víte, kdo to je?“

„Náhodou ano. Má povolování licencí v státním departmentu New York. Broadway, sedmdesát dva.“

„To jsem čekal. Nebudu se příliš rozšiřovat. FBI chce, aby Perazzo odebral Wolfovi a vám licence soukromého detektiva. Požádal komisaře, aby mu o vás dal všechny podklady. Komisař ví, že jsem už dlouhá léta s vámi, ehm, ve spojení, a chce ode mě podrobné hlášení, písemně.

Víte, jak takové hlášení vypadá, záleží na tom, jak se napíše. Než je začnu psát, musím vědět, co Wolfe provedl, že si na sebe poštval FBI. Chci mít dokonalý obraz.“

Když vás něco nečekaně překvapí a vyžaduje si to trochu času na rozmyšlenou, bývá dobře nějak zaměstnat ruce, třeba se vysmrkat nebo si zapálit cigaretu. Já jsem nekuřák, a tak jsem vzal ten karton s mlékem, utrhl víčko a pečlivě si naléval mléko do sklenice. Jedna věc byla nabíledni, Cramer mě mohl pozvat k sobě telefonem nebo přijít do Wolfova domu osobně. Neučinil ani jedno, ani druhé, protože měl podezření, že náš telefon je napíchnutý a dům pod dohledem. Nepřál si tudíž, aby se FBI dověděla, že s námi navázal spojení, a dal si velkou námahu, aby se s námi spojil jinak. Vyprávěl mi, co podniká FBI a Perazzo, a o svém rozhovoru s komisařem, a policejní inspektor se takhle obvykle soukromému detektivovi nesvěřuje. Pak nechtěl, abychom přišli o licenci, čili něco ho hryzlo, a bylo záhodno, abych přišel na to, co to je. V podobné situaci, než

něco prozradím, zvláště poldíkovi, mám volat Wolfovi, aby rozhodl. To však nešlo udělat. Podle jeho všeobecných

instrukcí se mám v případě nenadálého vývoje řídit vlastním rozumem a zkušenostmi.

Provedl jsem to. Upil jsem trochu mléka, odložil sklenici a řekl: „Když můžete porušit nařízení vy, můžu já taky.

Takhle to vypadá.“

Řekl jsem mu všechno, o rozmluvě s paní Brunerovou, o těch sto tácech zálohy, o večeři s Lonem Cohenem, o své rozmluvě s paní Brunerovou a Sarah Dacosovou, jak jsem strávil den v Evers Electronics a s Ernstem Müllerem a Julií Fensterovou a jak jsem přespal v kanceláři na pohovce.

Nepodal jsem mu doslovný referát, ale o všech bodech jsem se zmínil a také odpověděl na jeho otázky. Když jsem skončil, moje sklenice s mlékem byla prázdná a on měl doutník mezi zuby. Nekouří doutníky, jenom je žvýká.

Vyndal doutník z úst a řekl. „Tak mu těch sto táců zůstane, ať do dopadne, jak to dopadne.“

Přikývl jsem. „A osobní šek pro mě. Nezmínil jsem se o tom?“

„Zmínil. Wolfe mě nepřekvapuje. Při jeho ješitnosti neexistuje nikdo a nic, co by nevzal, když se mu za to zaplatí. Ale vy mě překvapujete. Zatraceně dobře víte, že se FBI nedá ochočit. Ani Bílý dům to nedokáže. A vy tu poskakujete a chcete odstranit lidský bolák. Koledujete si o to a taky si to slíznete. Vy máte o kolečko míň.“

Nalil jsem si mléko. „Máte naprosto pravdu,“ řekl jsem.

„Ze všech hledisek máte úplně pravdu. Před hodinou bych

dodal ,amen‘. Ale víte, teď na to už hledím jinak. Zmínil jsem se o něčem, co včera v noci říkal pan Wolfe? Prohlásil, že jsem snad zavdal popud k nějaké činnosti. Ano, zavdalo jim to popud, aby popíchli Perazza, a ten měl podnět zavolat komisaři a ten zas zavolal vám a vás to podnítilo, abyste mě pozval sem, bez společnosti, a pohostil mě půllitrem mléka, což je naprosto neuvěřitelné. Když se může stát jedna neuvěřitelná věc, může se stát i další. Odpovíte na jednu otázku?“

„Ptejte se.“

„Nedá se říct, že Nero Wolfa milujete, a rozhodně nemilujete mě. Proč chcete předložit komisaři hlášení, kde těžko najdou záminku, aby nám licence odebrali?“

„Nemluvil jsem o ničem takovém.“

„Nesmysl.“ Prstem jsem poklepal na karton od mléka.

„Tohle je důkaz. A také způsob, jak jste mě sem přilákal.

Proč?“

Vstal ze židle a pohnul se. Po špičkách šel ke dveřím, rychle a tiše, když uvážíme jeho věk, prudce dveře rozevřel a vystrčil hlavu na chodbu. Zřejmě nebyl přesvědčen tak jako já, že jsem se zbavil nohsledů. Zavřel dveře a odešel do koupelny, odkud jsem slyšel téct vodu z kohoutku, a za minutu se vrátil se sklenicí vody. Pomalu ji vypil, položil sklenici na stůl, usedl a přivřenýma očima se na mě podíval.

„Třicet šest let sloužím jako polda,“ řekl, „a dneska poprvé prozrazuji služební tajemství někomu cizímu.“

V očích mi to hrálo. „To mi lichotí. Či panu Wolfovi.“

„Jděte se bodnout. Nepoznal by lichotku, ani kdyby ji dostal označenou palcovým nápisem, a to platí také o vás, Goodwine. Povím vám něco, co je určeno jen pro vaše a Wolfovy uši. žádný Lon Cohen či Saul Panzer nebo Lily Rowanová. Jste srozuměn?“

„Nevím, proč do toho zatahujete slečnu Rowanovou, je to pouze moje osobní přítelkyně. A nemá smysl, abyste nám říkal něco, co nemůžeme použít.“

„Jen se nebojte, to použijete. Ale ode mě ta informace nepochází. Nikdy a nikomu to neříkejte.“

„Dobrá. Není tu pan Wolfe, aby vám dal čestné slovo, a tak to učiním za něho. Za nás oba. Naše čestné slovo.“

„To mi stačí. Poznámky si nedělejte, máte stejně magnetofonovou paměť. Říká vám něco jméno Morris Althaus?“ Hláskoval to.

Kývl jsem. „Čtu noviny. Případ, který jste nerozlouskli.

Byl zastřelen koncem listopadu ranou do prsou. Zbraň se nenašla.“

„V pátek večer, dvacátého listopadu. Mrtvolu našla uklízečka v sobotu ráno. Smrt nastala mezi osmou hodinou večer a třetí hodinou ranní. Střela do prsou, pronikla plícemi, narazila na žebro a vyletěla zády ven. Narazila do zdi sto padesát dva centimetrů vysoko od podlahy, ale ztratila razanci a udělala pouze důlek. Althaus ležel na zádech, s nataženýma nohama, s levou paží podél těla

a pravou zkříženou přes prsa. Byl oblečený, ale neměl sako, pouze košili. V místnosti nebyly stopy po nějakém nepořádku či zápase. Jak jste říkal, zbraň se nenašla.

Nemluvím příliš rychle?“

„Ne.“

„Přerušte mě, kdybyste měl nějaký dotaz. Ležel v obývacím pokoji ve svém bytě v druhém patře, třiašedesát, Arbor Street, dva pokoje, kuchyňka a koupelna. Bydlel v něm třetí rok sám, svobodný, šestatřicet let. Byl publicistou na volné noze a za poslední čtyři roky napsal sedm článků pro časopis Tik-Tak. V březnu si měl brát děvče jménem Marian Hinckleyová, čtyřiadvacetiletá, zaměstnaná v redakci Tik-Tak. Ovšem, můžu pokračovat. Mohl jsem přinést celý spis. Ale nenajde se v něm nic o jeho stycích či známých nebo společnících, co by vám pomohlo. Nám to nepomohlo.“

„Vynechal jste maličkost. Ráži té střely.“

„Nic jsem nevynechal. Ta střela se nenašla. Nebyla tam.“

Oči se mi rozšířily. „No tohle. Hezky prohnaný vrah.“

„Jo. Prohnaný a chladnokrevný. Podle velikosti rány se dá soudit na ráži osmatřicet či větší. A nyní dvě fakta. První: Althaus už tři týdny sbíral materiál k reportáži o FBI pro časopis Tik-Tak a v jeho bytě se z toho nic nenašlo. V pátek kolem jedenácté večer vyšli z domu číslo šedesát tři na Arbor Street tři členové FBI, zašli za roh, nasedli do vozu a odjeli.“

Seděl jsem a díval se na něj. Je mnoho důvodů, proč nemluvíte, ale nejpádnějším je ten, že nemáte co říct.

„Oni ho tedy zabili,“ řekl Cramer. „Přišli tam už s tím úmyslem? To asi ne. Lze najít několik vysvětlení. Nejvíc se mi zamlouvá tohle: zavolali mu, a když nebral telefon, mysleli si, že bude pryč. Šli tam, zazvonili u dveří, a když

nikdo neotevíral, tak si dveře otevřeli a vešli dovnitř, aby udělali šťáru. On na ně vytáhl bouchačku a jeden z nich vystřelil dřív než on. V té suterénní střelnici ve Washingtonu je dovedou dobře vycepovat. Pak hledali materiál, kvůli kterému přišli, a když ho nalezli, zmizeli odtud. Tu střelu odnesli taky, protože pocházela z jejich zbraně.“

Naslouchal jsem. Nikdy jsem nenaslouchal s větší pozorností. „Měl Althaus revolver?“ zeptal jsem se.

„Ano. Smith & Wesson, osmatřicítku. Měl na ni povolení. To jsme nenašli. Oni si je taky odnesli. Proč, to se zeptejte jich. V zásuvce ležela skoro plná krabička s náboji.“

Seděl jsem a zase na něj zíral. Pak jsem řekl. „Tak tenhle případ jste přece rozlouskl. Gratuluju.“

„Goodwine, vy si budete dělat legraci ještě na elektrickém křesle. Mám vám ho popsat?“

„Ne. Ale koneckonců, kdo je viděl?“

Zavrtěl hlavou. „Všechno vám povím, jen tohle ne.

Stejně by vám to k ničemu nebylo. Ten svědek je viděl vycházet z domu, jít k vozu a odjíždět, a tak si zapsal poznávací značku. Proto to víme a to je taky všechno, co

víme. Jsme ve slepé uličce. I kdybychom na ně mohli ukázat prstem, co by nám to bylo platné? Znal jsem moc vrahů, na které jsem mohl ukázat, ale co z toho, když to neprokážete?

Dal bych za to jeden svůj roční plat, kdybych mohl s tím zatraceným spolkem zamávat a zmáčknout je tak, aby se z toho nevyvlíkli. Tohle není jejich město. Je moje. Naše.

Policejního sboru města New York. Už jich máme plné zuby, po celá léta. A oni si, sakra, myslí, že se mohou jen tak vloupat do bytu a spáchat vraždu v mém rajonu. A ještě se mi vysmívat!“

„Neříkejte. Vysmívali se vám?“

„Ano. Osobně jsem si zašel do Devětašedesáté ulice, abych si promluvil s Wraggem. Řekl jsem mu, že oni jistě vědí, že Althaus sbíral ten materiál pro reportáž, a snad v den činu jejich člověk pozoroval ten dům a já bych rád uvítal jejich spolupráci. Wragg mi odpověděl, že by mi rád pomohl, ale že mají na práci řadu mnohem důležitějších věcí, než se starat o nějakého pisálka pochybných senzací.

Nezmínil jsem se mu ovšem, že je někdo zahlédl. Tomu by se mohl smát!“

Pohyboval čelistí. „Ovšem, probírali jsme to u komisaře.

Několikrát. Nejvíc by nás potěšilo, kdybychom se těm grázlům dostali na kobylku a mohli jim to přičíst. Ale s čím předstoupíme před porotu a kde ty důkazy seženem? Tak jsme ten případ dali ad acta. A já vám povím jedno: nejenže o vás a o Wolfovi tu zprávu pro komisaře napíšu, ale osobně

za ním zajdu a promluvím s ním. Pochybuju, že o své licence přijdete. Nebudu mu však říkat, že jsem s vámi mluvil.“

Vstal, šel k posteli a vrátil se s kabátem a kloboukem.

„Dopijte to mléko. A doufám, že paní Brunerové odvedete za její peníze plnou protihodnotu.“ Podal mi ruku. „Šťastný nový rok.“

„Vám taky.“ Vstal jsem a potřásli jsme si rukama. „Mohl by je ten svědek identifikovat, kdyby to bylo zapotřebí?“

„Propánakrále, Goodwine! Tři na jednoho?“

„Já vím. Ale co kdyby to bylo třeba jen tak pro forma.

Šlo by to?“

„Snad ano. On říkal, že by je znovu poznal. Pověděl jsem vám všechno, co vím. Nechoďte za mnou a netelefonujte mi. A dejte mi pár minut náskok, než

odejdete.“ Přešel ke dveřím, ale ještě se otočil a dodal: „Vyřiďte ode mě pozdravy Wolfovi.“ Potom vyšel.

Mléko jsem dopil vestoje.

5. KAPITOLA

Bylo dvacet minut po poledni, když jsem vyšel z haly hotelu Westside. Měl jsem chuť se projít. Za prvé jsem byl ještě bez stínu a hezky se to kráčí, když nemusíte dumat, jestli se vám někdo nelepí na paty. Za druhé se mi nechtělo vážně přemýšlet, a když jdu pěšky, málokdy upadám do řešení svízelných problémů. A za třetí jsem se chtěl drobet rozhlédnout po městě. Byl hezký slunečný zimní den, vítr téměř ustal, a tak jsem šel městem až k Šesté avenue a zahnul na jih.

Abych vám předvedl, co mě napadá, když jdu pěšky, tak jsem při chůzi přes Washington Square přemýšlel, jaká to je náhodná shoda, že Arbor Street leží ve Village a že ve Village bydlí Sarah Dacosová. To se nedá označit za řešení svízelného problému, protože ve Village bydlí na čtvrt milionu lidí, a znám náhodné shody mnohem fantastičtější, je to ale vzorná ukázka toho, jak můj mozek pracuje, když se procházím.

Byl jsem už v Arbor Street předtím. Proč, to není zapotřebí vysvětlovat, neboť to s tímto případem vůbec nesouvisí. Je to úzká a jenom tři bloky dlouhá ulice a na obou stranách je sbírka starých cihlových domů. Číslo 63, které stojí skoro uprostřed, ničím zvláštním nevyniká. Stál jsem na druhé straně ulice a prohlížel si dům. V druhém poschodí, kde Morris Althaus žil a zemřel, byla okna zakryta žlutohnědými drapériemi. Zašel jsem na roh, kde stál vůz G-manů. Jak jsem povídal, rozhlížet se po městě bez stínu. Ale vlastně jsem profesionálně obhlížel dějiště zločinu, kterým se patrně budu muset zabývat. To pomůže.

Pomůže to mně, nikoli Wolfovi. Ten by nešel ani k oknu, aby se podíval na dějiště zločinu. Rád bych zašel nahoru do druhého poschodí, abych si prohlédl obývací pokoje, ale chtěl jsem se dostat domů včas k obědu, tak jsem se zase vrátil zpátky na Christopher Street a zastavil taxík.

Chtěl jsem být doma k obědu proto, že se zachovává pravidlo „nikdy nemluvit o obchodu při jídle“. Bylo dvacet po jedné, když mě Fritz vpustil dovnitř, a než jsem pověsil klobouk a kabát na věšák, Wolfe už seděl u stolu. Jakmile jsem vešel do jídelny a posadil se naproti němu, pronesl jsem poznámku o počasí. Zamručel a polkl sousto dušeného telecího okruží. Fritz přinesl mísu a já si také vzal porci.

Nechtěl jsem být malicherný. Ukazoval jsem mu, že pravidla bývají někdy opravdu nesmyslná: vymyslíte si něco proto, abyste se mohl těšit z jídla, a můžete si zrovna tím pokazit chuť. Já jsem si ji nezkazil, ale moc se toho nenamluvilo.

Měl jsem však ještě další důvod, proč jsem si to vyprávění šetřil. Když jsme odsunuli židle, řekl jsem, že mu chci ukázat něco dole v suterénu, a vedl jsem ho halou, pak doprava a po schodech dolů. V suterénu je Fritzův pokoj a koupelna, skladiště a velká místnost s kulečníkem. Nestojí tam jen obvyklá vyvýšená lavička, ale také prostorné pohodlné křeslo na stupínku pro Wolfa. Kdyby měl chuť, může se dívat, jak já a Saul Panzer dovedeme zacházet s tágy, ale to se stává tak jednou ročně. Zavedl jsem ho do téhle místnosti, stiskl vypínač na stěně a promluvil.

„To je vaše nová kancelář. Doufám, že se vám líbí.

Pravděpodobnost jedna k milionu, že umějí odposlouchávat z místnosti bez toho, že by se tam předtím dostali, ale i to stačí. Posaďte se.“

Posadil jsem se na kraj kulečníkového stolu naproti křeslu.

Zamračeně zíral. „Chcete mě zlobit, anebo je to možné?“

„Není to vyloučeno. Nechci se vystavovat nebezpečí, že se pronese, že vás inspektor Cramer vzkázal pozdravovat.

Taky mi koupil karton mléka, potřásl mi rukou a popřál šťastný nový rok.“

„To je klam.“

„Ne, pane. Byl to Cramer.“

„V tom hotelovém pokoji?“

„Ano.“

Vyšplhal se na stupínek a usedl do křesla. „Podejte mi zprávu,“ zamručel.

Poslechl jsem ho. Nespěchal jsem, protože jsem chtěl opakovat každé slovo, které jsme pronesli. Kdybychom byli v kanceláři, zaklonil by se v křesle a zavřel oči, ale tohle křeslo nebylo na to stavěné a on musel sedět vzpřímeně.

Těch posledních deset minut měl pevně sevřené rty, snad kvůli tomu, co slyšel, nebo kvůli své pozici, ale zřejmě kvůli obojímu. Končil jsem zprávou o své procházce městem a řekl mu, že člověk, který šel třeba vyvenčit psa a šel po druhé straně ulice, anebo někdo v předních pokojích některého z obou protilehlých domů je mohl vidět vycházet z čísla 63, zajít k vozu a vidět i poznávací značku. Na rohu svítila pouliční lucerna.

Vdechl nosem několik litrů vzduchu a ústy ho vypustil.

„Nemyslel jsem,“ řekl, „že pan Cramer může být takový osel.“

Přikývl jsem. „Já vím, že to tak vypadá. Ale nevěděl, proč má FBI na nás dopal, dokud jsem mu to neřekl. Věděl jenom, že jsme si je proti sobě nějak popudili, a on měl vraždu, pro kterou je nemohl skřípnout. Tak se rozhodl, že nám ji předá. Musíte přiznat, že vám jistě zalichotil tím, že si o vás myslí, že máte nějakou naději jim ten čin přišít. A on si přitom s tím dal takovou práci. Ani když jsem mu pověděl o paní Brunerové, nepřestal o tom Althausovi dumat. Teď už toho patrně nechal. Jistě si uvědomuje, že to nějak nejde k sobě. Dejme tomu, že se vám povede zázrak a vy jim tu vraždu prokážete tak, že se z toho nevykroutí. Tím ovšem nesplníme to, co na nás klient požaduje. Můžete jí pomoct a vydělat si honorář jedině tak, že byste jim řekl: koukejte, já dám ruce pryč od vyšetřování té vraždy a vy dáte ruce pryč od paní Brunerové. Cramerovi by se to ovšem nezamlouvalo, takhle si to vůbec nepředstavuje. Ovšem tohle řešení by se nelíbilo ani vám. Uchýlit se ke kompromisu s vrahem neodpovídá naší povaze. Vystihl jsem to správně?“

Zavrčel. „Vaše zájmena se mi nelíbí.“

„Dobrá. Nahradím je ‚my‘ a ‚náš‘. To zas neodpovídá mé povaze.“

Zavrtěl hlavou. „To je hezké nadělení.“ Zkroutil koutek úst nahoru.

Zíral jsem na něj a zeptal se: „Proč se, k čertu, usmíváte?“

„Kvůli tomu nadělení. Té alternativě. Objasnil jste mi, že je zbytečné prokazovat, že členové FBI toho člověka zabili.

Dobrá, prokážeme, že ho nezabili.“

„Ano. A co potom?“

„Uvidíme.“ Obrátil ruku dlaní vzhůru. „Archie. Neměli jsme se vůbec čeho chytit. Informace pana Cohena, to byla pouze drobotina s beznadějnými vyhlídkami. Nyní, díky panu Cramerovi, máme oříšek s jádrem, nevyřešenou vraždu, do níž je zapletena FBI, ať ji už spáchala, či nespáchala. Můžeme prokázat svůj důvtip a míru svých schopností. Zajisté nejdřív musím vyzvědět, kdo toho muže zavraždil. Viděl jste pana Cramera a slyšel tón jeho hlasu. Je o vině FBI skutečně přesvědčen?“

„Ano.“

„A právem?“

„Myslí si to. Ovšem, ta myšlenka mu je sympatická.

Mluví o nich jako o tom zatraceném spolku a o těch

grázlech. Jakmile se dověděl, že se v době činu na scéně objevili tři G-mani, zřejmě přestal o jiných možnostech uvažovat. Cramer je však schopný poldík, a kdyby našel nějakou jinou čerstvou stopu, tak by po ní Šel. Podle všeho na žádnou nenarazil. A dál, jestli byl Althaus mrtev, když vešli do bytu, proč to neohlásili? Pochopitelně až potom, když vyšli z bytu, a anonymně. Třeba k tomu měli důvod, ale to je otázka, na niž lze žádat odpověď. A potom střela.

Málokterý vrah by si všiml, že se střela odrazila od stěny a spadla na podlahu, kde ji pak našel a odnesl ji. Pro takového zkušeného profíka, jakým je Cramer, má zřejmě tento bod velkou váhu. A myslím, že můžeme říct, že je o tom právem přesvědčen.“

Zakabonil se. „Kdopak je ten Wragg, o němž se pan Cramer zmínil?“

„Richard Wragg. Hlavní G-man v New Yorku. Zvláštní agent pověřený vedením.“

„Ví o tom či věří tomu, že Althause zabil někdo z jeho lidí?“

„Musel bych se ho na to zeptat. Snad ví, že to udělal někdo z nich, ale nemůže vědět, že to neudělal, protože on přítomen nebyl. Není padlý na hlavu, ale byl by, kdyby měl věřit všemu, co mu jeho lidé říkají. Záleží na tom?“

„Snad. Může to mít značné důsledky.“

„Podle mého mínění Wragg buď ví, že Althause zabil G-man, anebo aspoň tu možnost nevylučuje. Jinak by s Cramerem jednal přívětivěji, když ho šel požádat o spolupráci. FBI vychází místním poldíkům vstříc, když je to nic nestojí, třeba prestiž, a Wragg jistě ví, že Cramerovi nevadí, že FBI vpadla k Althausovi do bytu. Jak víte, poldové to taky dělají. Nic bych za to nedal, že má Wragg tu smrtící střelu v šuplíku svého psacího stolu.“

„A jaký je váš názor? Souhlasíte s panem Cramerem?“

„Od vás je to divná otázka. Nezáleží na mém mínění ani na vašem. Althause možná zastřelil domácí, kterému dlužil činži. Anebo, anebo, anebo.“

Kývl. „To musíme vypátrat. Dejte se hned do toho.

Odkud začnete, to záleží na vás. Třeba s jeho rodinou.

Pokud si vzpomínám, jeho otec David Althaus vyrábí ženské šaty.“

„To souhlasí. Sedmá avenue.“ Svezl jsem se z kulečníkového stolu. „Protože se spíše budeme držet teorie, že Althause nezabil G-man, myslím, že materiál, který sesbíral o FBI, nás nebude zajímat.“

„Zajímá nás všechno.“ Zašklebil se. „A jestli najdete někoho, s kým bych měl podle vašeho názoru mluvit, tak ho přiveďte.“ Znovu se zašklebil. „Anebo ji.“

„S radostí. Zastavím se nejdřív v Gazette a tam se podívám do archivu, a snad bude mít Lon nějaké informace, které uveřejněny nebyly. Co se týče těch návštěv.

Náš dům je asi pod dohledem, domovní dveře i zadní trakt.

Jak je dostat dovnitř a zase ven?“

„Domovními dveřmi. Vyšetřujeme vraždu, která se FBI netýká. To pan Wragg řekl panu Cramerovi. A pro jednou nebude mít pan Cramer řeči.“

„Tak si nemusím dělat starosti s nohsledy?“

„Ne.“

„To je pohoda.“ Vyšel jsem.

6. KAPITOLA

Moje hodinky ukazovaly 4.35, když jsem vešel do dragstóru, kousek od nádraží Grand Central, podíval se do telefonního seznamu pro Manhattan, zavřel za sebou dveře telefonní budky a vytočil číslo.

V zápisníku jsem popsal tucet stran výpisky z archivu Gazette, které jsem doplnil nepublikovanými údaji, jež mi poskytl Lon Cohen. Ty stránky mám před sebou, ale v knize by to také zabralo asi tucet stran, a proto uvedu jenom to, co potřebujete vědět k pochopení dalších událostí. Zde jsou jména hlavních osob: MORRIS ALTHAUS, zesnulý, třicet osm let, 182 cm vysoký, váha 78 kg, snědá pleť, hezký, u mužů oblíbený, u žen více než oblíbený. Dva roky, 1962 a 1963, měl poměr s jistou herečkou, jméno neuvádím. Vydělával si asi deset táců ročně psaním, ale jeho matka mu přilepšovala tak, aby o tom otec nevěděl. Chybí údaj, kdy se on a Marian Hinckleyová rozhodli, že se vezmou, ale ví se, že už několik měsíců neměl žádnou jinou přítelkyni. V jeho bytě se našel nedopsaný román, 384 stran strojopisu. Z personálu Gazette neměl nikdo, ani Lon, žádnou nějak podloženou domněnku, kdo Althause zabil. Nikdo z nich také nevěděl, že Althaus shromažďuje materiál pro reportáž o FBI, a Lon to považoval za novinářskou ostudu, zejména však pro osazenstvo Gazette. Althaus byl zřejmě tichošlápek.

DAVID ALTHAUS, Morrisův otec, kolem šedesáti, obchodní společník firmy Althaus a Greif, výroba dámských módních oděvů a šatů druhu Peggy Pilgrim (viz inzerci v denním tisku). David se rozzlobil, že jeho jediný syn Morris dal kvinde Peggy Pilgrimové, a v posledních letech se otec a syn nestýkali.

IVANA ALTHAUSOVÁ se žádným zpravodajem nemluvila a ani mluvit nechtěla. Ještě teď, sedm neděl po synově smrti, se stýkala jen s několika nejbližšími přáteli.

MARIAN HINCKLEYOVÁ, dvacet čtyři let, asi dva roky zaměstnaná v rešeršní skupině časopisu Tik-Tak. V

archivu jsem viděl její fotografii a hned jsem pochopil, proč se Althaus rozhodl nikoho jiného už nehledat. Odmítla rovněž mluvit se zpravodaji, ale jedné redaktorce z Postu se z ní nakonec přece jen podařilo vymáčknout toho dost, že se mohla otřít o Gazette. To zas dopálilo jednu dámu z osazenstva Gazette, která na oplátku vyrobila teorii, že Althause zastřelila Marian Hinckleyová jeho revolverem, protože ji podváděl, ale tato teorie dlouho neobstála.

TIMOTHY QUAYLE, kolem čtyřicítky, vedoucí redaktor časopisu Tik-Tak. Uvádím ho proto, že ručně zakročil proti žurnalistovi z Daily News, který se Marian Hinckleyovou snažil vmanévrovat do kouta v hale budovy vydavatelství Tik-Tak. Muž tak galantní si zasluhuje bližší pozornost.

VINCENT YARMACK, kolem padesátky, další vedoucí redaktor Tik-Tak. Zmiňuji se o něm proto, že reportáž o FBI, kterou Althaus připravoval, byl jeho nápad.

Nevypadalo to nijak slibně. Uvažoval jsem o té herečce, ale její románek s Althausem už před rokem zhasl a navíc jsem si, z několika zkušeností z dřívějška, vzal poučení, že herečky nejlépe vypadají z páté či šesté řady hlediště.

Oba redaktoři se mnou patrně odmítnou mluvit. Otec asi nebude nic vědět. Marian Hinckleyová mi dá kvinde.

Nejslibněji to vypadalo s matkou, proto jsem vyhledal její telefonní číslo a nyní je vytáčel.

Ovšem především jsem ji musel dostat k telefonu. ženě, která na druhé straně zvedla sluchátko, jsem neřekl, kdo volá. Úředním tónem jsem prostě sdělil, aby paní Althausové vyřídila, že volám z budky, že agent FBI je se mnou a že s ní musím nutně mluvit. To přineslo ovoce. Za pár minut se ozval jiný ženský hlas.

„Kdo mluví? Agent FBI?“

„Paní Althausová?“

„Ano.“

„Jmenuji se Archie Goodwin. Nepatřím k FBI, ale pracuji pro Nero Wolfa, soukromého detektiva. Ten agent FBI nestojí v budce vedle mě, ale je se mnou, protože mě sleduje. Šlape mi stín. Bude mě sledovat i k vám, mně to však nevadí, pokud to nevadí vám. Musím s vámi mluvit, neprodleně, jestli je to možné. Bude to –“

„Nikoho nepřijímám.“

„Já vím. Jistě jste o Nero Wolfovi slyšela, že?“

„Ano.“

„Jeden jeho dobrý známý řekl, že agent FBI zabil vašeho syna Morrise. Proto se mi věší na paty. A proto vás musím vidět. Můžu být u vás za deset minut. Slyšela jste dobře?

Jmenuji se Archie Goodwin.“

Ticho. Potom: „Vy víte, kdo mého syna zabil?“

„Neznám jméno pachatele. Nic nevím. Pouze to, co bylo panu Wolfovi řečeno. Víc vám do telefonu nemohu říct. Měl bych návrh. Myslíme, že by měla být informována také slečna Marian Hinckleyová. Snad jí můžete zatelefonovat a požádat, aby přišla k vám, a já to můžu říct vám oběma.

Dá se to zařídit?“

„Ano. Ovšem. Nejste reportér? Není to nějaká lest?“

„Ne. Kdybych jím byl, narafičil bych to pěkně hloupě, protože vy byste mě mohla dát vyhodit ze dveří. Jsem Archie Goodwin.“

„Ale já…“ Dlouhá přestávka. „Tak dobře. Vrátný ověří vaši totožnost.“

Odpověděl jsem, že s tím samozřejmě souhlasím, a rychle zavěsil, aby si to snad nerozmyslela.

Jakmile jsem vyšel z domu, v duchu jsem se rozhodoval, že si vůbec nebudu všímat svých nohsledů, ale když jsem obhlížel ulici a hledal volný taxík, nemohl jsem si nevšimnout stojících vozidel. Usedl jsem do taxíku a jeli jsme Madisonovou avenue, potom po Park avenue a já vytrvale hleděl před sebe. Ať sejdou ti za námi bodnout.

Byl to úl podle předpisu na Park avenue v sousedství Osmdesáté ulice, skládací stříška nad vchodem, a jakmile taxík zastavil, vycupital dveřník, na koberci ve dvoraně gumový běhoun jako chránič, byla to však 1. třída, poněvadž dveřník nezaskakoval také jako vrátný. Ten mě očekával, a když jsem mu ukázal průkaz soukromého detektiva, důkladně si jej prohlédl, pak mi jej vrátil, řekl „Deset B“ a já šel ke zdviži.

V desátém poschodí mi otevřela dveře uniformovaná žena, odebrala mi plášť a klobouk, v přístěnku je pověsila a klenutými dveřmi mě uvedla do pokoje, který byl ještě prostornější než u Lily Rowanové, kde může najednou tančit dvacet párů. Pro lidi s podobnými sály jsem si vymyslel zkoušku, neposuzuji je podle koberců, drapérií nebo nábytku, ale podle toho, jaké obrazy jim visí na stěně. Jestli poznám, co malba představuje, je všechno v pořádku. Jestli můžu jeho smysl jenom hádat, jsem ve střehu: ti lidé si zaslouží, abych se jim podíval na zoubek. Tento pokoj ve zkoušce obstál. Díval jsem se na olej, kde tři dívky seděly na trávníku pod stromem, když se ozvaly kroky a já se otočil.

Přicházela. Ruku mi nepodala, ale polohlasně, příjemným tónem řekla: „Pan Goodwin? Jsem Ivana Althausová.“ A posadila se do křesla.

I bez té mé předběžné prohlídky obrazu při zkoušce obstála, byla drobná, štíhlá, s nefalšovanými oblinami, s nefalšovanými šedivými vlasy a s nefalšovanými pochybami v očích. Když jsem si naproti ní přisunul křeslo, rozhodl jsem se, že si budu počínat také co možná nefalšovaně. Řekla mi, že slečna Hinckleyová přijde každou chvíli, ale že by na ni radši nečekala. Pokud v telefonu z mého hovoru vyrozuměla, zabil jejího syna agent FBI.

Pochopila to správně?

Dívala se mi přímo do tváře a já jsem se jí rovněž

podíval do očí. „Tak zcela to není,“ odpověděl jsem. „Řekl jsem vám, že jedna osoba v tomto smyslu informovala pana Wolfa. Měl bych se o něm zmínit. Je takový, no, výstřední a k newyorskému policejnímu ředitelství chová jistou averzi.

Nelibě nese, jak se vůči němu a jeho práci stavějí, a myslí, že mu do ní moc zasahují. Pan Wolfe čte noviny, zejména zprávy o vraždách, a před několika týdny došel k názoru, že policie a státní návladní velmi liknavě vyšetřují vraždu vašeho syna. Když se dozvěděl, že váš syn sbíral materiál k reportáži o FBI, pojal podezření, že ta liknavost je záměrná. V tom případě jim můžeme dát za vyučenou a to by pana Wolfa neobyčejně potěšilo.“

Upírala na mě stále oči a téměř vůbec nezamžikala.

„Protože jsme neměli žádného klienta, pan Wolfe začal shánět informace. Dozvěděli jsme se jeden fakt, který zveřejněn nebyl. V bytě vašeho syna nenašla policie žádné poznámky ani doklady o FBI. Možná, že to víte.“

Kývla. „Ano.“

„To jsem předpokládal, a proto se o tom zmiňuji.

Dověděli jsme se také některá jiná fakta, která však nemám dovoleno uvést. Zajisté to chápete. Pan Wolfe si je šetří, aby mohl jednat, až bude mít pohromadě dostatečné množství materiálu. Ale včera odpoledne mu jistý muž řekl, že ví, že jeden z agentů FBI zabil vašeho syna, a své tvrzení doložil dalšími podrobnostmi. Neprozradím vám jméno našeho informátora ani další údaje, které nám poskytl, je to však důvěryhodný člověk a ta fakta jsou spolehlivá, třebaže zatím jako důkaz nestačí. Z toho důvodu musí mít pan Wolfe co nejvíce informací od lidí blízkých vašemu synovi, kupříkladu lidí, jimž se svěřil, co se o FBI dozvěděl.

Přirozeně jste to vy a je to slečna Hinckleyová. A pan Yarmack. Bylo mi uloženo, abych vám docela otevřeně řekl, že se pan Wolfe nezajímá o to, aby získal nějakého klienta či honorář. Činí to z vlastní vůle a od nikoho ani nechce, ani neočekává, že mu za to zaplatí.“

Ještě stále se na mě dívala, ale byla duchem nepřítomná.

O něčem uvažovala. „Nevidím důvod…“ řekla a odmlčela se.

Chvíli jsem počkal a potom se zeptal: „Ano, paní Althausová?“

„Nevidím důvod, proč bych vám to neřekla. FBI jsem podezírala hned od chvíle, kdy mi pan Yarmack řekl, že se o nich v bytě žádný materiál nenašel. Pan Yarmack a slečna Hinckleyová soudí totéž co já. Nejsem pomstychtivá žena, pane Goodwine, on však byl můj…“ Její hlas se zachvěl a odmlčela se. Za chvilku pokračovala: „Byl to můj syn.

Nemůžu si ještě uvědomit, že… že už nemám syna. Znal jste ho? Nepotkal jste ho někdy?“

„Ne.“

„Jste detektiv.“

„Ano.“

„Očekáváte, že vám pomohu najít… že vám pomohu usvědčit člověka, který zavinil smrt mého syna. Ano, chci vám pomoct, ale nevím, zda vám bude moje pomoc něco platná. O své práci se mnou hovořil málokdy. Nepamatuji si, že by se někdy zmínil o FBI. Slečna Hinckleyová a pan Yarmack se mě na to také ptali. Je mi líto, že vám o jeho práci nemůžu nic říct. Opravdu mi je to líto, protože jestliže ho zabili oni, doufám, že budou potrestáni. Ve třetí knize Mojžíšově se praví: Ne má je pomsta. Aristoteles však říká: Pomsta je spravedlivá. Víte, já jsem o tom přemýšlela.

A věřím –“

Obrátila se tváří ke klenutému vchodu. Kdesi bouchly dveře, zaslechl jsem hlasy a poté vešlo děvče. Když přicházelo, já vstal, ale paní Althausová zůstala sedět.

Fotografie v archivu Gazette Marian Hinckleyové křivdily.

Byla to amoletka. Ani blondýna, ani bruneta, byla tak něco mezi tím, hnědovláska s modrýma očima. Kráčela ladně a zpříma. Jestli měla klobouček, tak jej patrně v předsíni odložila. Paní Althausovou políbila na tvář a pak se obrátila a pohlédla na mě, jakmile paní Althausová řekla mé jméno.

Když si mě měřila těma svýma modrýma očima, poručil jsem svému pohledu, aby nebral zřetel na stránky situace, které s případem nesouvisejí. Paní Althausová ji pobídla, aby se posadila, a já jsem přisunul křeslo.

Marian usedla a obrátila se k paní Althausové. „Jestli jsem ti v telefonu dobře rozuměla, říkalas, že Nero Wolfe ví, že FBI je pachatelem. Je to tak?“

„Bohužel jsem to ani já sama dobře nepochopila,“

odpověděla paní Althausová. „Vysvětlíte jí to, pane Goodwine?“

Shrnul jsem ty tři body: proč se Wolfe o případ začal zajímat, co v něm vzbudilo podezření a jak jistá informace, kterou mu včera dal jeden člověk, to podezření ještě posílila.

Vysvětlil jsem, že Wolfe neví, že tu vraždu spáchala FBI, a

určitě to nemůže ani prokázat, chtěl by se však o to pokusit a to je tedy důvodem mé návštěvy.

Slečna Hinckleyová se zamračila. „Ale já nechápu…

Řekl policii, co se od toho člověka dozvěděl?“

„Omlouvám se,“ odpověděl jsem. „Patrně jsem vám to dostatečně neobjasnil. Wolfe si myslí, že policie ví, že to provedla FBI, či je aspoň podezírá. Wolfe chce kupříkladu od vás slyšet odpověď na otázku: lepí se vám policie na paty? Chodí pořád k vám a znovu a znovu vám pokládají tytéž otázky? Paní Althausová?“

„Ne.“

„Slečno Hinckleyová?“

„Ne. My jsme jim ale řekly všechno, co víme.“

„Na tom nezáleží. Když se při vyšetřování vraždy nedrží nějaké pro ně přijatelné teorie, nepustí nikoho ze zřetele, a tentokrát se zdá, že pustili ze zřetele každého. Tohle je jedna z věcí, které potřebujeme vědět. Paní Althausová mi zrovna před chvílí říkala, že se vy a pan Yarmack domníváte, že FBI je pachatelem. Souhlasí to?“

„Ano. Ano, to souhlasí. Protože v jeho bytě nezůstal žádný materiál o FBI.“

„Máte tušení, co tam mělo být? Co vypátral?“

„Nevím. Morris se mnou o této věci nikdy nemluvil.“

„Ví něco pan Yarmack?“

„To nevím. Ale pochybuji o tom.“

„Jak se na ten případ díváte, slečno Hinckleyová?

Chcete, aby byl vrah Morrise Althause chycen, ať je to kdokoliv? Chycen a potrestán?“

„Ovšem. Samozřejmě to chci.“

Obrátil jsem se k paní Althausové. „Vy si to také přejete.

Nuže, je velmi nepravděpodobné, že vrah bude chycen, když

ho neusvědčí Nero Wolfe. Snad víte, že Wolfe na návštěvy nechodí. Bude zapotřebí, abyste zašly do jeho domu, vy a slečna Hinckleyová, a kdyby to šlo, pan Yarmack rovněž.

Můžete přijít v devět hodin dnes večer?“

„Víte…“ Sepjala ruce. „Já… K čemu to bude? Nevím, co mu říct.“

„Není to tak jisté. Často si také myslím, že mu nemám co říct, a pak zjistím, že jsem se mýlil. I kdyby pan Wolfe došel k názoru, že mu nikdo z vás nic neřekne, i to bude užitečné. Přijdete?“

„Myslím…“ Podívala se na dívku, která se kdysi měla stát její snachou.

„Ano,“ řekla slečna Hinckleyová. „Já přijdu.“

Nejraději bych ji objal. To by s případem souviselo.

„Mohla byste přivést pana Yarmacka?“ zeptal jsem se.

„To nevím. Vynasnažím se.“

„Dobrá.“ Zvedl jsem se. „V telefonním seznamu najdete naši adresu.“ Obrátil jsem se k paní Althausové. „Měl bych vám říct, že je skoro jisté, že FBI náš dům hlídá a uvidí vás.

Pokud vám to nevadí, panu Wolfovi to taky nevadí. Nemá

nic proti tomu, aby se FBI dověděla, že vyšetřuje vraždu vašeho syna. V devět hodin?“

Řekla „Ano“ a já šel. V hale mi služebná chtěla podržet kabát a já svolil, abych nezranil její city. Dole ve dvoraně, podle pohledu, který na mě vrhl dveřník, když mi otvíral dveře, jsem usoudil, že mu vrátný řekl, co jsem zač, a tak jsem se na něj pronikavě a ostražitě podíval, abych nezkazil dojem. Venku sněhové vločky prováděly přemety. V taxi jedoucím zpátky do města jsem opět ignoroval to, co se děje za námi. Vypočetl jsem si, že jestli mě sledují, což bylo velmi pravděpodobné, tak asi jeden cent z každých deseti táců Wolfova zdaněného příjmu a jedno promile z každých mých deseti táců padnou na služné vládních zaměstnanců za to, že mi dělají nevítané společníky, a to se mi nezdálo v pořádku.

Wolfe zrovna před chvílí přišel dolů ze skleníku na střeše, po odpoledním sezení u orchidejí od čtyř do šesti, a s Pokladem našeho jazyka se uvelebil v křesle. Místo abych vstoupil do kanceláře a jako obvykle šel rovnou ke svému psacímu stolu, jsem se zastavil na prahu, a když vzhlédl, důrazně jsem ukázal prstem dolů, obrátil se a rázoval ke schodům do sklepa a sestoupil dolů. Otočil jsem vypínačem, vešel a vylezl na kulečníkový stůl. Přešly dvě minuty. Tři.

Čtyři a potom se ozvaly kroky.

Stál mezi dveřmi, zakaboněně se na mě díval a promluvil: „To nebudu tolerovat.“

Povytáhl jsem jedno obočí. „Můžu vám to napsat.“

„Fuj. Dva body. Předně je to riziko velmi nepatrné. Za druhé toho můžeme využít. Můžeme do hovoru vkládat libovolné komentáře nebo informace a pozdvižením prstu mě upozorníte, abych si jich nevšímal. Učiním totéž. Ovšem nezmíníte se o panu Cramerovi. To si nemůžeme dovolit, ale budeme zastávat názor, že FBI toho muže zabila a že to hodláme prokázat.“

„Ve skutečnosti to ovšem nehodláme.“

„Samozřejmě, že ne.“ Otočil se a odešel.

Tak mě přelstil. Je to jeho dům, jeho kancelář a jeho křeslo. Ale musel jsem přiznat, zatímco jsem stoupal nahoru po schodech, že třebaže byl Wolfe tvrdohlavý, neměl špatný nápad. Jestliže v kanceláři opravdu nainstalovali nějaké elektronické ucho, čemuž jsem nevěřil, byla by to skutečně znamenitá finta.

Když jsem vešel do kanceláře, už zase seděl za svým stolem a já šel ke svému stolu, a jakmile jsem usedl, řekl: „Nu?“

Měl mít pozvednutý prst. Nikdy neplýtvá dechem a neříká „Nu?“, když přijdu zpět z nějaké pochůzky, prostě jen odloží knihu nebo sklenici piva a je připraven mě vyslechnout.

Vztyčil jsem prst. „S tou vaší domněnkou, že v Gazette snad přišli na teorii o FBI a že na ní pracují, vám to nevyšlo.“ Dal jsem prst dolů. „Lon Cohen se o tom nezmínil, a já proto taky ne. Nemají žádnou teorii. Dovolil mi, abych se podíval do archivu. Hovořili jsme a mám asi na tucet stránek s jmény a různými podrobnostmi, snad z toho bude něco k čemu.“ Vztyčil jsem prst. „Opíšu to na stroji za obvyklých pět dolarů za stránku.“ Dal jsem prst dolů.

„Potom jsem z budky zatelefonoval paní Althausové. Řekla mi, že můžu přijít, tak jsem šel. Park avenue u Osmdesáté ulice, byt v desátém poschodí se vším komfortem a uměleckými předměty. Oleje jsou jaksepatří. Nebuduji popisovat, protože ji uvidíte. Cituje z Třetí knihy Mojžíšovy a z Aristotela“ Dal jsem prst nahoru. „Chtěl jsem použít nějaký citát z Platóna, ale nevyšlo mi to.“ Prst dolů.

„Telefonem jsem ji žádal, aby pozvala Marian Hinckleyovou. Říkala, že přislíbila brzy přijít a že mi v telefonu rozuměla, že jejího syna zabil agent FBI, a zda se nepřeslechla. A teď bych vám to měl opakovat doslovně.“

Podrobně jsem mu referoval a nic nezamlčel, neboť jsem věděl, že neříkám nic, co bychom si přáli před FBI zamlčet.

Jak se tak zakláněl v křesle se zavřenýma očima, neviděl by můj zdvižený prst, takže jsem nemohl pronášet žádné vsuvky.

Jakmile jsem domluvil, Wolfe zamručel, otevřel oči a řekl: „Je to dost zlé, když víte, že se jedna jehla skrývá v kupce sena. Když však ani –“

U dveří zazněl zvonek.

Šel jsem se podívat do haly a pod přístřeškem u vchodu jsem uviděl stát G-mana. Ne že bych ho znal, ale nemohl to být nikdo jiný, ve vhodném věku, s širokými rameny, mužný ksicht s pevnou čelistí, elegantní tmavošedý kabát.

Šel jsem a pootevřel o dva palce dveře zajištěné řetízkem.

„Přejete si, pane?“ zeptal jsem se.

„Jmenuji se Quayle,“ zamektal do mezery, „a musím mluvit s Nero Wolfem.“

„Hláskujte mi to, prosím!“

„Timothy Quayle! Q-U-A-Y-L-E!“

„Pan Wolfe je zaměstnán. Zeptám se.“

Šel jsem ke dveřím kanceláře. „Jeden z těch, co jsou uvedeni v mém zápisníku. Timothy Quayle. Vedoucí redaktor časopisu Tik-Tak. Bohatýrský typ. Zmlátil jednou reportéra, který obtěžoval Marian Hinckleyovou. Patrně mu o vás telefonovala hned poté, co jsem odešel.“

„Ne,“ zabručel.

„Oběd bude za půl hodiny. Nemáte dočtenou kapitolu?“

Blýskl po mně očima. „Přiveďte ho.“

Vrátil jsem se, odepjal řetízek, otevřel dveře dokořán a on vstoupil. Když jsem zavíral dveře, řekl mi, že jsem Archie Goodwin, a já se k tomu přiznal, vzal mu klobouk a kabát a zavedl do kanceláře.

Tři kroky od prahu se zastavil a rozhlížel. Utkvěl pohledem na Wolfovi a bryskně se zeptal: „Znáte mé jméno?“ Wolfe přikývl. „Pan Quayle.“

Přikročil k jeho stolu. „Jsem přítel slečny Marian Hinckleyové. Chci vědět, jaké s ní máte plány. žádám vás o vysvětlení.“

„Pchá,“ řekl Wolfe.

„Nedělejte na mě ‚pchá‘! Co máte za lubem?“

„To je směšné,“ odpověděl Wolfe. „Mám rád slušné způsoby. Jestli se budete chovat takhle pošetile, pan Goodwin vás odtud vykáže. Račte se posadit do křesla, a když změníte tón a uvedete mi nějaký přijatelný důvod, proč vám mám něco vysvětlovat, snad vám vyhovím.“

Quayle otevřel ústa a zase je sklapl. Otočil hlavu, aby se na mě podíval, jak jsem tu stál, patrně aby odhadl, zda vypadám dost chlapsky. Zamlouvalo by se mi, kdyby měl negativní dojem, protože po tomto dni a večeru bych s potěšením uvítal nějakou záminku zase někomu zkroutit paži.

Ale rozhodl se jinak. Posadil se do klubovky potažené červenou kůží a zamračeně hleděl na Wolfa. „Slyšel jsem o vás,“ řekl. Neznělo to pošetile, ale ke společenskému tónu to mělo daleko. „Vím, jak pracujete. Jestli jste pro změnu políčil na paní Althausovou, to je její starost. Ale slečnu Hinckleyovou do toho zatahovat nebudete. Nepřipustím –“

„Archie,“ vybafl Wolfe. „Vykažte ho. Fritz otevře dveře.“ Stiskl tlačítko zvonku.

Přistoupil jsem před červenou klubovku na délku natažené paže a podíval se dolů na toho bohatýra. Vešel Fritz a Wolfe mu poručil, aby měl otevřené domovní dveře, a Fritz zase vyšel.

Quayle se nalézal v nevýhodné situaci. Já stál nad ním, a kdyby chtěl z křesla vstát, zatímco by se zvedal, mohl jsem mu nasadit libovolný chvat. Ani já však nebyl v nějakém výhodném postavení. Je problém vynést z klubovky devadesátikilového muže a on měl tolik filipa, že zůstal tak, jak byl. Zapomněl však dát nohy pod křeslo.

Natáhl jsem ruce, jako bych ho chtěl chytit za ramena, a pak jsem se mu vrhl po kotnících, uchopil je a dovlekl ho po zádech až do haly, než se pokusil o obranu. Ten zatracený hlupák se pokoušel otočit, aby se mohl rukama vzepřít o podlahu. U domovních dveří jsem zabrzdil a Fritz mu přidržel paže.

„Pod přístřeškem je sníh,“ řekl jsem. „Když vás pustím a vrátím vám kabát a klobouk, prostě vyjdete ven. Vyznám se v různých chvatech lépe než vy. Tak co?“

„Ano. Vy rabiáte.“

„Goodwin. Zapomněl jste mé jméno, ale já vám to prominu. Je to v pořádku, Fritzi.“

Pustili jsme ho a on se vyškrábal na nohy. Fritz mu přinesl kabát z věšáku, ale Quayle řekl: „Musím zpátky.

Chci se ho na cosi zeptat.“

„Ne. Nedovedete se slušně chovat. Zase vás budeme muset vyhazovat.“

„Ne, nebudete. Musím se ho na cosi zeptat.“

„Zdvořile. Taktně.“

„Ano.“

Zavřel jsem dveře. „Dávám vám dvě minuty. Nesedejte si, nezvyšujte hlas a nepoužívejte slova jako ‚rabiát‘. Veď nás, Fritzi.“

Mašírovali jsme za sebou halou a vešli dovnitř, Fritz vpředu a já poslední. Wolfe má dobrý sluch a slyší, co se v hale mluví. Když se Quayle stojící mezi Fritzem a mnou zastavil těsně u jeho stolu, věnoval mu chladný pohled.

„Chtěl jsem znát nějaký přijatelný důvod,“ řekl Wolfovi.

„Už jsem říkal, že jsem přítel slečny Hinckleyové. Přítel natolik dobrý, že mi zatelefonovala a pověděla o Goodwinovi, co říkal jí a paní Althausové. Radil jsem jí, aby sem dnes večer nechodila, ale ona chce přijít. Je to v devět hodin?“

„Ano.“

„Tak já půjdu –“ Odmlčel se. Tohle neznělo způsobně.

Šlo mu to namáhavě, ale zvládl to. „Chtěl bych být přítomen. Můžete… Smím přijít?“

„Pokud se budete chovat slušně.“

„Slibuji.“

„Je už čas,“ řekl jsem a uchopil ho pod paždí, aby se otočil.

7. KAPITOLA

Za deset minut devět večer toho dlouhého dne jsem zašel do kuchyně. Wolfe stál s Fritzem u prostředního stolu a oba se hádali, kolik bobulí jalovce se má dát do marinády na řízky ze srnčího hřbetu. Protože jsem věděl, že to nebude brát konec, řekl jsem: „Promiňte. Všichni jsou už tady a přišlo jich víc. David Althaus, otec. To je ten holohlavý vzadu po vaší pravici. Taky advokát jménem Bernard Fromm vzadu nalevo. S protáhlou lebkou a studeným pohledem.“

Wolfe se zakabonil. „Nepotřebuji ho.“

„Ovšemže ne. Mám mu to vyřídit?“

„Hrome.“ Obrátil se k Fritzovi. „Velmi dobře, můžete pokračovat. Já říkám tři kusy, dělejte však, jak myslíte.

Když jich dáte pět, nebudu to muset ani ochutnávat. Poznám to už podle vůně. Se čtyřmi by to snad ještě mohlo chutnat.“

Kývl na mě. Zamířil jsem ke kanceláři a on šel za mnou.

Obešel paní Althausovou sedící v červené kožené klubovce a zůstal stát, zatímco jsem oznamoval jména přítomných. V první řadě žlutých křesel seděl Vincent Yarmack, Marian Hinckleyová a Timothy Quayle, v druhé David Althaus a Bernard Fromm. Quayle mi seděl nejblíž, což bylo rozumné.

Wolfe usedl, podíval se po nich odleva doprava a zase zpátky a promluvil: „Měl bych vám říct, že snad pomocí

elektronického odposlouchávacího zařízení slyší agenti Federálního vyšetřovacího úřadu všechno, co se v této místnosti řekne. Pan Goodwin a já sice nemyslíme, že je to pravděpodobné, ale tu možnost nevylučujeme. Domnívám se, že byste –“

„Proč by to dělali?“ Fromm, ten advokát. Tón při křížovém výslechu v soudní síni.

„To se ukáže, pane Fromme. Domnívám se, že byste měli mít tuto byť vzdálenou možnost na mysli. A nyní vás prosím, abyste se mnou měli trpělivost. Chvíli budu mluvit.

Mohu doufat, že mě podpoříte, když vám ukážu, že váš zájem a můj zájem jsou souběžně. Přítomní jsou otec, matka, snoubenka a společníci muže zavražděného před sedmi týdny a jeho vrah zatím nebyl odhalen. Zamýšlím ho odhalit. Hodlám prokázat, že Morrise Althause zabil agent Federálního vyšetřovacího úřadu. Můj záměr –“

Současně se ozvali dva. Yarmack chtěl vědět „Jak?“

a Fromm zase „Proč?“

Wolfe přikývl. „Můj záměr je diktován dvěma skutečnostmi. Nedávno jsem přijal jednu práci, která nezbytně vyžadovala, abych vykonal šetření některých aspektů činnosti FBI, a oni vzápětí přikročili k odvetě.

Podnikli kroky, aby mi byla odebrána licence soukromého detektiva. Možná, že to prosadí, ale i v tom případě můžu jako soukromník provádět šetření ve svém občanském zájmu. Je jistě v mém zájmu, abych vyvrátil okázalé

holedbání FBI, že je neomylným zastáncem práva a spravedlnosti. To je první skutečnost. A druhou je příkoří, které snáším po řadu let od kriminálního odboru newyorské policie. Ta se holedbá stejně. Mnohokrát mi stavěli do cesty překážky při vykonávání mé legitimní činnosti. Nejednou mi pohrozili trestním stíháním pro údajné zatajování důkazů a maření průchodu práva. Potěšilo by mě, kdybych jim to mohl oplatit a ukázat jim, že průchod práva maří oni, neboť mají podezření, že v té vraždě má prsty FBI. Tak by rovněž

–“

„Hodně mluvíte,“ přerušil ho Fromm. „Můžete to doložit?“

„Ano, nepřímo. Ví to policie a ví to i státní návladní, že Morris Althaus shromažďoval materiál pro reportáž o FBI.

Ale v jeho bytě nebyl nalezen žádný materiál. Pane Yarmacku, myslím, že jste se na tom námětu podílel?“

Vincent Yarmack mou představu o vedoucím redaktorovi splňoval spíše než Timothy Quayle. Měl zakulacená skleslá ramena, sevřené drobné rty a tak bledé oči, že jste museli hádat, co se asi skrývá pod brýlemi a černým rámečkem.

„Ano,“ odpověděl hlasem, který zněl jako zakviknutí.

„A sbíral pan Althaus materiál opravdu?“

„Zajisté.“

„Dal vám ho, anebo si ho ponechal?“

„Myslím, že to měl u sebe. Ale policie mi sdělila, že se žádný listinný materiál o FBI v jeho bytě nenašel.“

„Vyvodil jste z toho nějaký závěr?“

„No… Z toho jasně plyne, že někdo odtamtud ty listiny vzal. Je nepravděpodobné, že je Morris uložil někde jinde.“

„Paní Althausová panu Goodwinovi dnes odpoledne řekla, že z toho podezíráte FBI. Je to tak?“

Yarmack otočil hlavu, pohlédl na paní Althausovou a pak se zase obrátil k Wolfovi. „Snad si ten dojem odnesla po soukromé rozmluvě se mnou. Podle vás ale nelze považovat naši rozmluvu za příliš soukromou.“

Wolfe si odfrkl. „Říkal jsem, že nás možná odposlouchávají, ale není to jisté. Když jste k tomu závěru došel vy, policie k němu jistě dojde také.“ Pohnul očima.

„Co myslíte, pane Fromme?“

Právník přikývl. „Lze to předpokládat. To vás však neopravňuje k tvrzení, že policie maří průchod práva.“

„Nikoli k tvrzení, ale dohadu. Pokud nejde o maření, jde přinejmenším o zanedbání povinnosti. Jako obhájce jistě víte, jak houževnatě dovedou policie a okresní návladní pátrat, když běží o vraždu. Když –“

„Nejsem obhájcem ve věcech trestních.“

„Fuj. Jistě vám není neznámé to, co ví každé dítě. Kdyby se policie nespokojila s domněnkou, že FBI má prsty ve zmizení těch materiálů a je proto patrně zapletena také do té

vraždy, zaměřila by své pátrání jiným směrem. Kupříkladu na pana Yarmacka. Pane Yarmacku, nedotírala na vás?“

Redaktor zívl. „Proč by na mě dotírala?“

„Aby prozkoumala možnost, jestli jste Morrise Althause nezabil vy a neodvezl ty materiály. Zachovejte klid. Vraždy se páchají z pohnutek, které někdy bývají k nevíře. Třeba vám Althaus vyprávěl, že učinil nějaké odhalení a že má nějaký důkaz, který, aniž to věděl, pro vás představoval smrtelné nebezpečí, takže jste musel ten důkaz a také jeho sprovodit ze světa. Je to výborná teorie. Jistě –“

„Je to pitomost, naprostá pitomost!“

„Snad se tak jeví vám. Jenže při tom poprasku s nevyřešenou vraždou by po vás policie měla jít. Ale neučinila to. Neobviňuji vás z vraždy, pane, ne v této chvíli.

Jenom poukazuji na to, že policie své povinnosti neplní či opomíjí. Ovšem, snad jste jim poskytl nezvratné alibi pro noc dvacátého listopadu. Máte takové alibi?“

„Ne. Nezvratné alibi nemám.“

„Vy ano, pane Quayle?“

„Jděte na kolo,“ řekl Quayle. Zase ty špatné způsoby.

Wolfe si ho změřil. „Vy jste zde jenom trpěný. Chtěl jste se dozvědět, co mám v záměru. Vysvětluji vám to. Pobízen svým soukromým zájmem, hodlám prokázat účast FBI na vraždě a to, že policie zanedbala svoji povinnost. Přitom musím být neustále ve střehu, aby moje plány nebyly zmařeny náhodnými okolnostmi. Včera jsem obdržel

důvěrnou informaci naznačující, že vinu nese FBI, ale tato informace není dostatečným důkazem. Nepřehlížím možnost, že se policie chová nečinně pouze z taktických důvodů, že policie a FBI vrahovu totožnost znají a vyčkávají, až budou mít o jeho vině dostatečné důkazy v ruce. Snad mi můžete pomoci uskutečnit mé záměry. Jestli si chcete tropit posměšky, jste zde nadbytečný. Pan Goodwin vás už jednou vykázal, a v případě potřeby to může učinit zase. V přítomnosti svědků podá ještě lepší výkon, neboť má posluchače rád stejně jako já. Dáte-li přednost tomu, abyste zde mohl zůstat, položil jsem vám otázku.“

Quayle zatínal čelisti. Byl, chudák, v pěkné kaši.

Nablízku, tak blízko, že se jí nataženou rukou mohl dotknout, seděla dívka, pro kterou a před kterou se vrhl na toho všetečného novinářského slídila (ať mi Lon Cohen promine), a nyní ho zmáčkl nějaký všetečný privátní slídil.

Čekal jsem, že pootočí hlavu buď směrem k ní, aby jí ukázal, že je kvůli ní ochoten spolknout svou pýchu, nebo směrem ke mně, aby mi ukázal, že žádný problém pro něj neznamenám. Nadále však upíral pohled před sebe, na Wolfa.

„Říkal jsem vám, že se budu ovládat,“ odpověděl. „Tak tedy pro tu noc dvacátého listopadu nemám nezvratné alibi.

Tím jsem vaši otázku zodpověděl a teď dám jednu já vám.

Jak vám může slečna Hinckleyová pomoct vaše plány uskutečnit?“

Wolfe přikývl. „To je otázka rozumná a věcná. Slečno Hinckleyová, vy mi zřejmě pomoct chcete, jinak byste nepřišla. Předložil jsem teorii o vině pana Yarmacka. A nyní pan Quayle. Je to prosté. Miliony mužů zabily jiné muže kvůli nějaké ženě, buď ze zášti k ní, anebo proto, aby ji o toho muže připravily, anebo aby si tu ženu sami získaly.

Chcete, aby byl pan Quayle odhalen, v případě, že vašeho snoubence zabil?“

Zvedla ruce a zase je spustila. „To obvinění je směšné.“

„Vůbec ne. Obvinění připadá mnohdy směšné vrahově rodině a jeho přátelům, ale tím se to obvinění nevyvrátí.

Netvrdím, že je pan Quayle vinen, uvažuji pouze o různých možnostech. Máte důvod se domnívat, že vaše zasnoubení s panem Althausem přijal s nevolí?“

„Nemůžete očekávat, že vám na tuto otázku odpovím.“

„Odpovím na ni já,“ vyhrkl Quayle. „Ano. Přijal jsem to s nevolí.“

„Vskutku? A právem? Dopustila se na vás prohřešku?“

„Nevím nic o nějakém ‚právem‘. Požádal jsem slečnu Hinckleyovou o ruku a oče… doufal jsem, že svolí.“

„A ona souhlasila?“

Zasáhl do toho advokát. „Tak dost o tom, Wolfe. Mluvil jste o prohřešku a myslím, že se sám toho prohřešku dopouštíte. Přišel jsem na žádost svého klienta, pana

Althause, a nemám právo mluvit za slečnu Hinckleyovou ani za pana Quayla, ale myslím, že zacházíte příliš daleko.

Znám vaši pověst. Vím, že nejste pletichář, a pokud k tomu nemám důvod, nechci vám upírat, že jednáte bona fide. Ale jako právní zástupce musím prohlásit, že to rozvádíte příliš do hloubky. Nebo lépe řečeno, do šíře. Všichni si přejeme, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost. Když jste obdržel informaci naznačující vinu FBI, proč tedy tato inkvizice?“

„Myslel jsem, že jsem to vysvětlil.“

„Ano, vysvětlil jste svou situaci a nabádal k rozvaze. To však není omluvou, abyste prováděl tento výslech. Příště se zeptáte mě, jestli mě Morris přistihl při nějakém zločinu.“

„A přistihl?“

„Nebudu zde dělat šaška. Opakuji, že zacházíte příliš daleko.“

„Pak se tedy stáhnu, ale neztratím rozvahu. Položím vám otázku, která se běžně dává v případě násilné smrti: když

Morrise Althause nezabil agent FBI, kdo ten čin spáchal?

Předpokládejme, že je nevina FBI definitivně prokázána a že já jsem státní návladní. Kdo měl důvod, aby toho muže zabil? Kdo ho nenáviděl nebo se ho obával nebo jeho smrtí mohl něco získat? Můžete mi někoho jmenovat?“

„Ne. Přirozeně, že jsem o tom uvažoval. Nevím.“

Wolfe přelétl očima nalevo a napravo. „Může někdo z vás?“

Dva z přítomných zavrtěli hlavou. Nikdo nepromluvil.

„Tato otázka je běžná,“ řekl Wolfe, „a nebývá vždycky zbytečná. Rozvažte si ji. Neobávejte se, že budete stíháni pro utrhání na cti. Pomlčím o tom, odkud informaci mám.

Morris Althaus jistě nežil šestatřicet let, aniž někoho neurazil. Ublížil svému otci. Urazil pana Quayla.“ Podíval se na Yarmacka. „Byly ty články, co psal pro váš časopis, neškodné?“

„Ne,“ odpověděl redaktor. „Ale kdyby měly někoho natolik urazit, aby pisatele zavraždil, nemyslím, že by to ten někdo tak dlouho odkládal.“

„Jeden z nich to musel odložit,“ řekl Quayle. „Seděl ve vězení.“

Wolfe obrátil pohled k druhému redaktorovi. „Kvůli čemu?“

„Pro podvod. Pokoutné kšeftování s parcelami. Morris napsal reportáž, kterou jsme nazvali Švindl s parcelami. To se stalo podnětem k vyšetřování a jednoho z těch obchodníků s pozemky zašili. Dostal dva roky. Jsou to dva roky, možná necelé, ale za dobré chování mu mohli zkrátit trest a teď už může být venku. Ale ten tím vrahem nebude, neměl by k tomu kuráž. Párkrát jsem ho viděl, když se nás snažil přimět, abychom jeho jméno neuváděli. Je to jen takový švindlíř malého formátu.“

„Jak se jmenuje?“

„Já si ne… Ano. Už vím. Je to důležité? Odell. Odell a něco předtím. Frank, Frank Odell.“

„Nechápu –“ začala paní Althausová, ale zachroptěla, a tak si odkašlala. Dívala se na Wolfa. „Já to všechno nechápu. Jestli to spáchala FBI, proč kladete všechny tyhle otázky? Proč se pana Yarmacka nezeptáte, co Morris zjistil o FBI? Já jsem se ho na to ptala a on říká, že to neví.“

„Nevím to,“ přisvědčil Yarmack.

Wolfe přikývl. „To jsem předpokládal. Jinak by vás neobtěžovala jen policie. Nevyprávěl vám o tom, co odhalil?“

„Ne. Nikdy to nedělal. Čekal, až bude mít hotový koncept. Vždycky tak pracoval.“

Wolfe zamručel. „Madame,“ obrátil se k paní Althausové, „jak jsem řekl, musím mít dostatečné důkazy.

Mohl bych klást tisíc otázek, celou noc, celý týden.

Federální vyšetřovací úřad je strašný odpůrce, vyzbrojený mocí a výsadami. To není jalové vychloubání, ale pouze holé konstatování skutečnosti, když říkám, že by se v Americe nenašel jednotlivec ani skupina, jež by se ujala úkolu, do kterého jsem se pustil já. Jestliže vašeho syna zabil agent FBI, nemáte sebemenší vyhlídku, že bude pro tento čin pohnán k zodpovědnosti, pokud to neudělám já.

Volba vhodného postupu tudíž spočívá výhradně na mně.

Zacházím příliš daleko, pane Fromme?“

„Ne,“ odpověděl advokát. „Bylo by nerealistické nesouhlasit s vašimi vývody o FBI. Jakmile jsem se dověděl, že se o nich v tom bytě nenašel žádný písemný materiál,

vyplynul mi z toho faktu jeden jasný závěr a já jsem panu Althausovi řekl, že vrah bude asi sotva dopaden. FBI je nedotknutelná organizace. Goodwin paní Althausové sdělil, že vám včera nějaký muž řekl, že ví, že FBI zabila jejího syna, a že své tvrzení doložil. Já jsem k vám přišel s úmyslem zjistit jméno toho člověka a rovněž obsah té informace. Vy však máte pravdu. Je na vás, abyste se rozhodl, jak máte postupovat. Myslím, že vyhlídky vypadají beznadějně, ale přesto vám přeji mnoho zdaru a přál bych si, abych vám mohl být nějak nápomocen.“

„Já si to přeji rovněž.“ Wolfe odsunul křeslo a vstal. „Je možné, že naši rozmluvu odposlouchali a jednoho nebo více z přítomných budou obtěžovat. Stane-li se to, rád bych to věděl. Potřebuji také vědět o každém dalším vývoji, i kdyby šlo o zdánlivě bezvýznamnou maličkost. Ať už byla či nebyla naše rozmluva odposlouchána, můj dům je střežen a FBI nyní ví, že se zabývám vyšetřováním vraždy Morrise Althause. Pokud mi je známo, policie to zatím neví, a žádám vás, abyste se jí o tom nezmiňovali. Tím by se tato i tak dost složitá záležitost ještě více zkomplikovala. Omlouvám se, že jsem byl natolik zaměstnán, že jsem vám neposkytl občerstvení. Pane Althausi, vy jste ještě nepromluvil. Přejete si tak učinit nyní?“

„Ne,“ odpověděl David Althaus. Bylo to jeho první a jediné slovo.

„Pak vám přeji dobrou noc.“ Wolfe vyšel z kanceláře.

Zůstal jsem stát, zatímco se ostatní zvedali z křesel a hrnuli se do haly. Pánové mohou pomoct dámám do kabátů, mě při tom nebylo třeba. Zřejmě jsem měl patřičně skleslou náladu, protože až pak, když jsem slyšel otevřít domovní dveře, mě napadlo, že bych s radostí pomáhal do kabátu slečně Hinckleyová. Ale bylo už pozdě. Stál jsem, až jsem slyšel zabouchnout dveře, a potom jsem je šel zajistit řetízkem.

Naši návštěvníci stáli dole na chodníku.

Neslyšel jsem hrčení zdviže, takže Wolfe musel být v kuchyni, a do ní jsem také zamířil. Ale nebyl tam. Ani Fritz tam nebyl. že by se opravdu drápal po schodech?

Proč? Nezbývala jiná možnost, než sejít dolů. Vydal jsem se tedy tím směrem, a když jsem sestupoval po schodech, uslyšel jsem jeho hlas. Vycházel z otevřených dveří Fritzova pokoje a já k nim došel a vstoupil.

Fritz si mohl vybrat pokoj nahoře, ale dával přednost suterénu. Jeho doupě je místnost stejně velká jako kanceláře s předním pokojem dohromady. Za ty roky si tam udělal hezké skladiště, stohy časopisů se povalovaly na stolech, u zdi na podstavcích stály busty Escoffiera a Brillat-Savarina, na stěnách visely zarámované jídelní lístky. Fritzova postel měla královské rozměry, dále tam bylo pět křesel, police s knihami (má 289 kuchařek), vycpaná hlava divočáka, kterého složil ve Vogézách, televizor a hudební skříň, dvě

velké vitríny se starožitným kuchyňským nádobím, jednu z těch nádob prý používal kuchař Julia Caesara, a tak dále.

Wolfe seděl u stolu v nejprostornějším křesle s lahví piva a sklenicí před sebou, Fritz, jenž seděl naproti němu, vstal, když jsem vešel, ale já jsem si přinesl křeslo.

„Je to tragédie,“ řekl jsem, „že výtah nejezdí až dolů.

Snad by se to dalo zařídit.“

Wolfe dopil pivo, postavil sklenici a olízl si rty.

„Potřebuji vědět, jak je to s těmi elektronickými nestvůrnostmi. Mohou nás slyšet i tady?“

„To nevím. Četl jsem o jakési věcičce, která prý zachytí hlas ze vzdálenosti půl míle, ale nevím, jaký okruh zabírá nebo jestli jí nevadí překážky jako stěny a podlahy. Mohlo by ovšem existovat i něco, o čem jsem nečetl, čím se dá odposlechnout třeba celý dům. Jestli to ještě neexistuje, jistě se to brzy změní. Lidé si budou muset ukazovat rukama.“

Zakabonil se na mě. Protože jsem nic neprovedl, abych si to zasloužil, zakabonil jsem se taky. „Jste si vědom,“ řekl, „že nikdy nebylo tolik třeba mít naprosté soukromí?“

„To si uvědomuju. Bůh ví, že si toho jsem vědom.“

„Uslyší také šepot?“

„Ne. Na to sázím milion proti jedné.“

„Tak si budeme šeptat.“

„Necítil byste se dobře. Když Fritz pustí televizi hezky nahlas a my si sedneme blízko k ní a nebudeme křičet, tak to postačí.“

„To jsme mohli udělat v kanceláři.“

„Ano, pane.“

„Hrome, proč jste to nenavrhl?“

Přikývl jsem. „Jste rozčilený. Já taky. Překvapuje mě, že mě to napadlo až teď. Zkusíme to tady. V kanceláři bych se musel naklánět přes váš stůl.“

Obrátil se. „Buďte tak laskav, Fritzi. Libovolný program.“

Fritz šel k televizoru, stiskl knoflík a vzápětí jakási žena muži oznamovala, že lituje toho, že se s ním vůbec setkala.

Zeptal se (ne ten muž, ale Fritz), zda je to dost nahlas, a já řekl „Trochu hlasitěji“ a přitáhl jsem křeslo blíž k Wolfovi.

Naklonil se dopředu a čtyři decimetry od mého ucha zavrčel. „Musíme se připravit na nepředvídanou eventualitu.

Nevíte, zda Deset aristologů stále ještě existuje?“

Pozvedl jsem ramena a zase je spustil. Jenom debil nebo génius může položit otázku, která s tématem vůbec nesouvisí. „Nevím,“ odpověděl jsem. „Před sedmi lety existovali a snad se ještě nerozešli. Můžu brnknout Lewisi Hewittovi.“

„Nikoli odsud.“

„Zajdu do budky. Hned?“

„Ano. Jestli řekne, že ten spolek… ne. Ať na tu otázku o Deseti aristolozích odpoví tak nebo onak, požádáte ho, jestli ho zítra ráno smím navštívit, abych se s ním poradil

v naléhavé soukromé záležitosti. Kdyby mě pozval na lunch, jako že to udělá, přijmete to pozvání.“

„Bydlí na Long Islandu celý rok.“

„Vím to.“

„Budeme asi muset setřást nohsledy.“

„To nebude zapotřebí. Když mě uvidí, jak k němu jdu, tím lépe.“

„Tak proč ho nezavolám odsud?“

„Protože nemám nic proti tomu, ba si přeju, aby se vědělo, že k němu jdu na návštěvu, ne však to, že jsem se k němu sám pozval.“

„Co když to zítra nepůjde?“

„Tak jindy, co nejdříve.“

Šel jsem. Jak jsem po schodech vystupoval do haly, vzal si z věšáku kabát a klobouk, otevřel si domovní dveře a zamířil k Deváté avenue, přemýšlel jsem, že pustil k vodě za jediný den dvě pravidla, porušil dopolední rozvrh a pravidlo

neodcházet

z domu

kvůli

obchodním

záležitostem. Proč to udělal? Těch Deset aristologů byla společnost zazobaných chlápků, kteří byli, cituji, „vedeni snahou dospět k ideální dokonalosti v jídle a pití“. Před sedmi lety se sešli v domě jednoho z členů, loďařského naboba Benjamina Schrivera, aby dospěli k ideální dokonalosti v jídle a pití, a Lewis Hewitt, jiný člen, si od Wolfa vypůjčil Fritze, aby připravil večeři. Přirozeně byl pozván Wolfe i já, a tak jsme tam šli a jeden náš

soustolovník hned s prvním chodem, kaviárem ozdobeným smetanou, snědl arzenik a zemřel. Pěkný večírek. To ovšem nezkazilo vztahy mezi Wolfem a Hewittem, který mu byl ještě stále vděčný za zvláštní laskavost, již mu Wolfe prokázal před mnoha lety, a měl třicetimetrový skleník s orchidejemi na svém statku na Long Islandu a asi dvakrát ročně přicházel na večeři do starého pískovcového domu.

Chvíli to trvalo, než se ozval, přepínali telefon do skleníku nebo do stájí nebo snad na záchod, ale těšilo ho, že slyší můj hlas; tak to řekl. Jakmile jsem mu oznámil, že by ho Wolfe rád navštívil, řekl, že ho to neobyčejně potěší a že s ním samozřejmě musíme poobědvat, a dodal, že by se rád Wolfa otázal, co si bude přát k obědu.

„Bohužel, musíte se spokojit se mnou,“ odpověděl jsem.

„Volám vám z budky v dragstóru. Promiňte, že jednám takhle v rukavičkách, ale nemůže nás někdo slyšet na paralelce?“

„Ne, to ne. Není důvod –“

„Dobrá. Volám vám z budky, protože náš telefon odposlouchávají a pan Wolfe nechce, aby se vědělo, že tu návštěvu navrhl on. Tak nám nevolejte. Je docela možné, že vás zítra odpoledne navštíví nějaký člověk, bude se vydávat za reportéra a bude vám klást různé otázky. Zmiňuji se o tom nyní, protože bych na to zítra mohl zapomenout.

Prostě, naše schůzka, to, že k vám přijdeme na oběd, se domluvilo už minulý týden. V pořádku?“

„Ano, ovšem. Ale, probůh, když víte, že váš telefon odposlouchávají, to je přece nezákonné.“

„Jistěže. O to větší to je legrace. Zítra vám to vysvětlíme, aspoň doufám.“

Řekl, že počká do zítřka, aby svou zvědavost uspokojil, a že nás tedy v poledne očekává.

V kanceláři je televizor a rádio, a když jsem se vrátil, předpokládal jsem, že Wolfa uzřím sedět v jeho oblíbeném křesle před spuštěným rádiem. Jenomže kancelář byla prázdná. Kráčel jsem tedy dozadu, sestoupil do suterénu a našel ho tam, kde jsem ho opustil. Televize ještě stále šla, Fritz seděl a se zíváním na ni hleděl a Wolfe seděl zakloněný v křesle s očima zavřenýma a jeho rty se pohybovaly, vysunovaly a zasunovaly, vysunovaly a zasunovaly. Čili pracoval. Ale na čem? Stál jsem a hleděl na něj. Když je v tomhle tranzu, nikdy ho nevytrhuji, ale tentokrát jsem musel svírat čelisti, abych neotevřel ústa, protože jsem mu nevěřil. Neměl vůbec nic, co by mohl vykoumat. Přešly plné dvě minuty. Tři. Došel jsem k přesvědčení, že se jenom cvičí, že provádí suchý trénink, a šel jsem tedy ke křeslu, usedl a hlasitě zakašlal. Vzápětí otevřel oči, zamžoural a posadil se rovně.

Přitáhl jsem si křeslo blíž k němu. „Všechno je zařízeno,“ řekl jsem. „Očekává nás v poledne, takže bychom měli vyrazit kolem půl jedenácté.“

„Vy nepůjdete,“ zavrčel. „Telefonoval jsem Saulovi.

Přijde v devět.“

„Och tak, chápu. Potřebujete mě mít tady pro případ, že k nám Wragg pošle pár svých lidí, aby se nám vyzpovídali.“

„Chci, abyste našel Franka Odella.“

„Propánakrále! Tak tohle jste vy dumal?“

„Ne.“ Pootočil hlavu. „Fritzi, trochu hlasitěji.“ Znovu se obrátil ke mně. „Po obědě jsem říkal, že jste vysvětlil, proč bychom zbytečně prokazovali, že tu vraždu spáchala FBI.

Odvolávám svá slova. Nepodřídím se. Musíme vytvořit situaci, v níž nebude zbytečná žádná ze tří alternativ. První je prokázat, že FBI spáchala vraždu, druhá je prokázat, že vraždu nespáchala, nebo je tu třetí možnost, nic neprokazovat a vraždy si nevšímat. Spíš dáme přednost alternativě druhé, a proto najdete Franka Odella. Když

budeme nuceni přijmout možnost první či třetí, musíme uzpůsobit okolnosti tak, abychom mohli splnit vůči klientovi svůj závazek.“

„Nemáte jiný závazek, než provádět vyšetřování podle svých nejlepších schopností.“

„Zase ta zájmena.“

„Nu dobrá: nemáme a našich.“

„To zní lépe. Přesně tak: podle našich nejlepších schopností. Nejmocnější pohnutka ke splnění závazku je pro člověka sebeúcta a té máme hojně. Neobyčejně důležitý je jeden bod. Ať nás už okolnosti přinutí přijmout kteroukoli z

uvedených tří možností, je třeba, aby pan Wragg věřil, či aspoň měl podezření, že Morrise Althause zabil některý z jeho lidí. Nepřišel jsem zatím na vhodný manévr, jak bych tomu napomohl. Snažil jsem se něco vymyslet, ale vtom jste se vrátil. Napadá vás něco?“

„Ne. Wragg tomu buď věří, nebo nevěří. Deset k jedné, že tomu věří.“

„Máme alespoň nějakou naději. Nuže, chci slyšet návrhy zítřejšího postupu u pana Hewitta. Zabere nám to nějakou chvíli a já tu sedím nasucho. Fritzi!“

žádná odpověď. Obrátil jsem se. Spal v křesle jako dudek a patrně chrápal, ale televize to asi přehlušovala.

Navrhl jsem, abychom se přestěhovali do kanceláře a pro změnu si pustili trochu hudby ze stanice WQXR. Wolfe souhlasil. Probudili jsme Fritze, poděkovali mu za pohostinství a popřáli mu „Dobrou noc“. Cestou do kanceláře jsem odskočil pro mléko pro sebe a pivo pro Wolfa, a když jsem se k němu v kanceláři připojil, seděl za svým stolem a měl puštěné rádio. Protože nám to mělo nějakou chvíli zabrat, přinesl jsem si žlutou židli a postavil ji vedle Wolfova křesla.

Nalil si pivo, já si lokl mléka a řekl jsem: „Zapomněl jsem říct, že jsem se na těch Deset aristologů Hewitta neptal. Zítra ho stejně navštívíte, takže se ho můžete zeptat sám. Jaký bude program?“

Začal mluvit.

Bylo už po půlnoci, když vstoupil do výtahu a já šel nahoru pro prostěradla, přikrývky a polštář pro svou druhou noc na gauči.

8. KAPITOLA

V telefonních seznamech pěti městských čtvrtí jsem našel na stovku Odellů, žádný z nich se však nejmenoval Frank. Seděl jsem za svým stolem v pátek o půl desáté dopoledne a uvažoval, co dál podniknout. Nebyl to problém toho rázu, abych s ním chodil za Wolfem. Stejně nebyl přítomen. V devět na minutu přesně přišel Saul Panzer a Wolfe, místo aby vyjel nahoru do skleníku na střeše, sešel dolů, oblékl si zimník, nasadil na hlavu klobouk se širokým okrajem z bobří kožešiny, vyšel za Saulem na chodník a vlezl do sedanu značky Heron. Věděl ovšem, že když se topení pustí naplno, je ve voze horko jako v peci. Přesto si vzal zimník, protože nevěří strojům složitějším než traktor.

Nepochybně očekává, že auto najednou zůstane trčet na nějakém pustém a osamělém místě v džunglích Long Islandu, a myslel by si to, i kdybych seděl za volantem já.

Silou vůle jsem se přiměl, abych upnul pozornost na ty rejdy Franka Odella. Byl to jenom výstřel naslepo a Wolfe jej nařídil, protože dával přednost druhé z těch tří možností.

Mé myšlenky bloudily po Long Islandu. Za celou dobu, co jsem Wolfa znal, ještě nikdy nepřizpůsobil okolnosti tak prohnaně, jak to měl v záměru učinit tentokrát. Potřeboval pro plán získat Lewise Hewitta a já bych měl být u toho.

Génius je dobrý k tomu, aby jiskru rozžehl, musí ale mít někoho, kdo se postará, aby netekl chladič a vůz nepíchl gumu, než dorazí k cíli. Nebýt Saula Panzera, trval bych na tom, že s ním pojedu. Wolfe říkal, že Saul bude tomu jednání přítomen, a on je jediný člověk, kterému bych svěřil jakýkoli problém, kdybych si zlámal nohu.

Přiměl jsem se myslet na Franka Odella. Samozřejmě, je třeba zavolat na Úřad pro podmíněné propuštění státu New York a zeptat se, jestli tam mají Odella v záznamu.

Pochopitelně ne naším telefonem. Kdyby se FBI dověděla, že plýtváme časem a penězi na Odella poté, co o něm vyprávěl Quayle, pochopila by, že to neděláme z prozíravosti, ale protože si myslíme, že Odell bude patrně zapleten do vraždy. A to by ovšem nešlo. Rozhodl jsem se postupovat naprosto bezpečně. Jestli tohle bude číst nějaký G-man a myslet si, že jeho spolek přeceňuji, pak není dostatečně zasvěcen do všech domácích tajností. Já k tomu spolku nepatřím, vím ale, jak to tam chodí.

Šel jsem do kuchyně říct Fritzovi, že odcházím, vzal jsem si kabát a klobouk, otevřel si domovní dveře a po Desáté avenue kráčel do garáže. Toma Hallorana jsem se dovolil, zda smím použít telefon, vytočil jsem číslo Gazette

a dostal k aparátu Lona Cohena. Choval se obezřetně.

Neptal se, jak pokračujeme s paní Brunerovou a s FBI.

Otázal se, jestli nevím, kde by sehnal láhev brandy.

„Snad vám jednu někdy pošlu,“ odpověděl jsem.

„Musíte si ji ale zasloužit. Můžete hned začít. Asi před dvěma roky se nějaký Frank Odell dostal pro podvod do chládku. Jestli se choval slušně a zkrátili mu trest, snad už

bude venku a je vedený v seznamu propuštěných na podmínku. Dal jsem se na sociální péči a potřebuji ho rychle vyhledat a postarat se o jeho rehabilitaci. Mě najdete na tomhle čísle. Čím dřív, tím líp.“ Sdělil jsem mu číslo.

„Sociální péči provozuji potajmu, tak se o tom nezmiňujte.“

Řekl, že mi to snad zjistí do hodiny, a já si šel prohlédnout vystavená auta. Wolfe kupuje každý rok nový vůz, protože se mylně domnívá, že se tím zmenší riziko, že selže motor. Výběr nechává na mně. Měl jsem pokušení vzít rollse, ale byla by hanba dát ten vůz za rok zase pryč. Ten den jsem tu nenašel nic, zač bych chtěl vyměnit našeho herona. Debatovali jsme s Tomem o vnitřním vybavení lincolna 1965, když zazvonil telefon a já šel k aparátu. Byl to Lon. Frank Odell byl propuštěn v srpnu a podmínka mu běžela do konce února. Bydlí v Lamontově avenue 2553

v Bronxu a pracuje v pobočce Driscollovy realitní kanceláře na Grand Concourse 4618. Lon řekl, že nejvhodnější způsob, jak začít s rehabilitací, je pozvat ho na partičku pokeru, a já odvětil, že bude lépe zahrát si s ním vrhcáby.

Rozhodl jsem se, že nepojedu taxíkem, ale podzemkou.

Ne proto, že bych chtěl klientovi ušetřit peníze, ale protože jsem si řekl, že už je načase, abych něco udělal s těmi nohsledy. Dva dny a dvě noci uplynuly od chvíle, co se o nás FBI patrně začala zajímat, a před pětadvaceti hodinami požádala Perazze, aby nám odebral licence. A já dosud nezpozoroval, že mám společnost. Ovšem, snad jsem se jim ztratil, nebo jsem se po nich nekoukal.

Rozhodl jsem se, že se po nich tedy porozhlédnu. Ne však při chůzi. Počkal jsem, až když jsem na stanici podzemní dráhy Grand Central nastoupil do vlaku směrem nahoru do města. Když jste ve voze podzemky a domníváte se, že máte někoho v patách, a chcete vědět, který pasažér to je, během jízdy se pohybujte a před každou stanicí se postavte ke dveřím, jako byste se chystali vystupovat. V

dopravní špičce to je obtížné, bylo však půl jedenácté dopoledne a jeli jsme nahoru do města. Než přišla třetí stanice, už jsem ho znal, či spíše, znal je. Byli dva. Ten první byl zavalitý exemplář, který jen taktak splňoval předepsanou míru, s velkýma hnědýma očima, s nimiž

nevěděl, kam koukat. Ten druhý vypadal jako herec Gregory Peck, až na to, že měl malé zakroucené boltce. Když má ta hra vypadat zábavněji, nesmíte dát najevo, že jste je prohlédli. Jakmile jsem vystoupil na stanici u 170. ulice, věděl jsem skoro jistě, že oba nic netuší. Stál jsem na chodníku a vůbec si jich nevšímal.

Když kráčíte newyorskými ulicemi a víte, že za sebou máte stín, a chcete ho setřást, pak to je hračka, pokud nemáte slepičí mozek. Je na tisíc různých fint, jak to provést, a musíte si vybrat nějakou, která se vám časově a místně hodí. Bloumal jsem po Tremontově avenue a občas jsem se koukal na hodinky nebo po domovních číslech.

Dělal jsem to až do chvíle, kdy jsem zahlédl přijíždět volný taxík.

Jakmile byl ode mě asi třicet metrů daleko, proběhl jsem mezi zaparkovanými vozy, zastavil jej, naskočil dovnitř, přibouchl dvířka a zvolal: „Dupněte na to!“

Gregory Peck na mě udiveně civěl, když jsme ho míjeli.

Jeho kolega stál na chodníku na protější straně ulice. Ujeli jsme sedm bloků, než nás zadržela červená. Tak to bychom měli. Přiznám se, že jsem se ohlížel dozadu. Řekl jsem řidiči adresu na Grand Concourse, pak se rozsvítila zelená a auto se rozjelo.

Pobočky realitních agentur bývají obvykle na poschodí, tahle však úřadovala v přízemí. Malá místnost se dvěma psacími stoly, stolem a registraturou. Mladá krasavice s bohatými černými kadeřemi, které by uspokojily i jednoho z Beatles, seděla u toho bližšího psacího stolu. Když se na mě usmála a zeptala se, co si přeju, musel jsem se nadechnout, aby se mi nezatočila hlava. Takové ženy mají o úředních hodinách zůstávat doma. Odpověděl jsem, že

bych rád mluvil s panem Odellem, načež otočila tu svou krásnou hlavu a kývla dozadu.

Seděl u toho druhého stolu. S rozhodnutím, jak to zaonačit, jsem čekal, až Odella uvidím. Stačil mi jeden pohled. U některých lidí, i když si odkroutí sebekratší trest, se trvale projevuje jakási otupělost. On však mezi ně nepatřil. Byl to mrňous, ale elegán. Měl čistou pleť, světlé vlasy a byl oblečen více než pěkně. Ten šedý oblek s proužky přišel jeho či někoho jiného aspoň na dvě stovky.

Vstal, šel mi v ústrety, představil se jako Frank Odell a podal mi ruku. Situace by byla mnohem jednodušší, kdyby měl místnost sám pro sebe. Ta kráska možná ani nevěděla, že v té kukani sedí s bývalým kriminálníkem. Řekl jsem, že jsem Archie Goodwin, vytáhl jsem z pouzdra navštívenku a podal mu ji. Dobře si i prohlédl, zastrčil ji do kapsy a řekl.

„Propána, jak to, že jsem vás nepoznal? Viděl jsem vaši fotografii v novinách.“

V novinách se má fotografie objevila naposled před čtrnácti měsíci a on byl v té době za mřížemi. Přešel jsem to mlčením. „Už jsou na mně ta léta znát,“ řekl jsem. „Můžete se mi pár minut věnovat? Nero Wolfe vyšetřuje jeden drobný případ, který se týká jistého Morrise Althause. Wolfe myslí, že byste nám o něm mohl něco povědět.“

Nehnul vůbec brvou. Po otupělosti ani stopa. Pouze pronesl: „Je to ten zavražděný.“

„To souhlasí. Ovšem vypátrat pachatele je věcí policie.

Běžná práce. My vyšetřujeme pouze jeden vedlejší problém.“

„Jestli chcete vědět, zda u mě byla policie, tak vám odpovím záporně. Můžeme se posadit.“ Vrátil se ke svému stolu a já jsem si přisunul židli na druhý konec. „Co je to za vedlejší problém?“

„Je to drobet komplikované. Týká se jisté rešerše, kterou prováděl Althaus v době, kdy byl zavražděn. Snad byste o tom něco mohl vědět, jestli jste ho v té době viděl, řekněme v listopadu, vloni v listopadu. Setkal jste se s ním v té době?“

„Ne. Naposled jsem ho viděl před dvěma roky. V soudní síni. Někteří lidé, o nichž jsem myslel, že patří mezi moje přátele, ze mě tenkrát udělali obětního beránka. Proč by za mnou měla chodit policie?“

„No, když v případě vraždy nemůžou najít pachatele, vyslýchají kdekoho.“ Odbyl jsem to mávnutím ruky. „Je zajímavé to, co jste říkal, jak z vás udělali obětního beránka. Snad to nějak souvisí s tím, co se potřebujeme dovědět, třeba jestli měl Althaus ve zvyku materiál vylepšovat. Patřil k těm přátelům, co z vás udělali obětního beránka?“

„Propána, to ne. Nebyl to můj přítel. Potkal jsem ho pouze dvakrát. Jednou, když ten článek připravoval nebo se

ho chystal napsat. Ten se pídil po větších štikách. Já jsem byl jen obyčejný dříč v Brunerově správě realit:“

„Brunerová správa realit?“ Svraštil jsem obočí.

„Nevzpomínám si, že bych slyšel jméno té firmy ve spojení s naším případem. Ovšem, nejsem dokonale zasvěcen. Toho obětního beránka z vás udělali vaši přátelé z Brunerovy správy realit?“

Pousmál se. „Vidím, že do toho případu opravdu nejste zasvěcen. Týkalo se to nějakých vedlejších obchůdků, v nichž jsem měl prsty. U soudu vyšlo všechno najevo.

Firma se ke mně zachovala velmi hezky, velice hezky.

Místoředitel dokonce zařídil, že jsem mohl mluvit přímo s paní Brunerovou. Podruhé jsem Althause potkal v její kanceláři u ní v domě. Také se ke mně zachovala hezky.

Věřila tomu, co jsem jí řekl. Zaplatila za mě i část palmáre obhájci. Víte, chápala, že jsem se zapletl do pochybného obchodu, ale já jí vysvětlil, že jsem do toho spadl, ani nevím jak, a ona nechtěla, aby člověk, který u její společnosti pracuje, na svou neopatrnost doplatil. Tomu říkám hezké chování.“

„To si taky myslím. Překvapuje mě, že jste se k Brunerově společnosti nevrátil, když jste vyšel… když jste měl možnost.“

„Nemohli mě potřebovat.“

„To zas od nich nebylo hezké, že ne?“

„Nu, takhle to už chodí. Koneckonců jsem si to odseděl.

Ředitel společnosti je nesmlouvavý člověk. Mohl jsem jít za paní Brunerovou, mám ale také svou hrdost a slyšel jsem o tomhle volném místě u Driscollů.“ Usmál se. „Nejsem vyřízený člověk, zdaleka ne. V této branži mám spoustu možností a jsem ještě mladý.“ Vytáhl zásuvku. „Dal jste mi navštívenku. Já vám taky jednu dám.“

Nedal mi jednu, ale hned tucet a navíc ještě informace o Driscollově realitní kanceláři. Měla devět poboček ve třech městských čtvrtích, obhospodařovala přes sto budov a poskytovala nejlepší služby v obvodu metropole. Vzbudilo to u mě silný dojem, že Driscoll je hezká firma. Chvíli jsem ho poslouchal, abych nevypadal nezdvořile, pak jsem mu poděkoval, a když jsem vycházel, dovolil jsem si vyměnit pohled s tou krásnou mladou dámou. Usmála se na mě.

Rozhodně to tady vypadalo hezky.

Kráčel jsem pomalu v zimním slunci po Grand Concourse. Potřeboval jsem se ochladit, neboť mě nevyzvali, abych si odložil. V duchu jsem probíral jednotlivé náhodné shody:

1. Paní Brunerová rozeslala výtisky té knihy.

2. Morris Althaus sbíral materiál pro reportáž o FBI.

3. G-mani Althause zabili či se aspoň nalézali v jeho bytě v době, kdy byl čin spáchán.

4. Althaus se s paní Brunerovou sešel v jejím domě.

5. Muž, který pracoval pro firmu paní Brunerové, šel do vězení (dělal obětního beránka?) v důsledku Althausova článku.

To nevypadalo jako náhodná shoda. Spíše šlo o příčinnou souvislost pekelně zamotanou. Pokusil jsem se do toho vnést nějaký systém, ale přicházel jsem na tolik různých kombinací a možností, že jsem mohl nakonec dojít k závěru, že Althause zastřelila paní Brunerová. A to nešlo, protože to byla naše klientka. Vyplynul pouze jeden všeobecný závěr, a to, že v téhle kupce sena je opravdu schovaná jehla a že se tedy musí najít. Wolfe vedl o další gól. Toliko se zeptal Yarmacka, jestli články, co psal Althaus pro Tik-Tak, byly neškodné, a mně toliko řekl, abych vyhledal Odella, protože si pro mě nic rozumnějšího nedovedl vzpomenout. A najednou tohle!

Wolfovi bych nemohl volat, ani kdyby byl doma.

Rozhodl jsem se, že k Hewittovi telefonovat nebudu.

Nejenže je v takovém sídle na tucet paralelek, ale také z toho důvodu, že G-mani ho patrně sledovali až tam. Saul dostal totiž příkazy nohsledy ignorovat a odposlouchávat nějakou linku na venkově je pro ně dětská hračka. Náhodou vím, že jednou… Ale nechme toho.

Nešel jsem domů, kde bych o tom meditoval až do Wolfova návratu. Vyhledal jsem telefonní budku, vytočil číslo paní Brunerová, a když přišla k aparátu, zeptal jsem se, zda se můžeme sejít o půl jedné na obědě U Rustermana.

Řekla, že to půjde. Zavolal jsem k Rustermanovi a zeptal se Felixe, jestli můžu dostat ten malý zvukotěsný pokoj v patře.

Odpověděl, že to půjde. Vyšel jsem z budky a zastavil taxík.

Rusterman ztratil trochu na renomé, které míval za života Marka Vukčiće. Wolfe tam už není kurátorem, ale jednou měsíčně tam pravidelně chodívá a občas přijde Felix do našeho starého cihlového domu pro radu. Wolfe bere mě a Fritze s sebou a jíme v tom malém pokoji v patře. Pokaždé začínáme s královnou polévek, Germiny a l’Oseille. Proto ten pokoj dobře znám. Felix zůstal se mnou a dělal mi společnost, dokud paní Brunerová nepřišla. Opozdila se jenom o deset minut.

Objednala si dvojité suché martini s cibulkou. Člověk nikdy neví, u ní bych předpokládal, že si dá sherry nebo dubonnet a rozhodně ne cibulku. Když nápoj přinesli, upila tři doušky, podívala se, jestli číšník zavřel dveře, a řekla: „Samozřejmě, telefonem jsem se na nic nevyptávala. Je něco nového?“

Vzal jsem si martini, abych nekazil partu, ale bez cibulky. Usrkl jsem a odpověděl: „Nic světoborného. Pan Wolfe dnes porušil dvě pravidla. Nevykonal ranní návštěvu u orchidejí a z domu vyšel za obchodní záležitostí, ve vaší záležitosti. Je venku na Long Islandu na návštěvě u jednoho člověka. Snad se z toho něco vyklube, ale nemusíte tajit dech. Pokud se mě týče, vracím se zrovna z výletu do

Bronxu. Navštívil jsem tam nějakého Franka Odella. Kdysi pro vás pracoval, u Brunerovy správy realit, viďte?“

„Odell?“

„Ano.“

Svraštila čelo. „Já si ne… Ach, ovšem. Odell, mužík, co měl ten malér. Jenže, nesedí ve vězení?“

„Seděl. Před několika měsíci byl podmínečně propuštěn.“

Stále ještě krabatila čelo. „Proč jste ho byl, u všech všudy, navštívit?“

„To je delší historie, paní Brunerová.“ Upil jsem doušek martini. „Pan Wolfe se rozhodl, že nejdřív prozkoumá činnost FBI v New Yorku a okolí. Mimo jiné jsme se dověděli, že vloni na podzim shromažďoval jistý Morris Althaus pro jeden časopis materiál pro reportáž o FBI. Před sedmi týdny byl zavražděn. Stálo za to, abychom se o to blíže zajímali, a tak jsme drobet pátrali i v jeho minulosti.

Zjistili jsme, že před dvěma lety napsal článek Švindl s parcelami a na základě údajů v něm obsažených byl jistý Frank Odell odsouzen pro podvod. Pan Wolfe mi řekl, abych se po tom člověkovi podíval. Zjistil jsem jeho adresu, navštívil ho a dověděl se, že kdysi pracoval u vaší společnosti. i Myslel jsem, že se vás na to zeptám.“

Postavila sklenici na stůl. „Ale nač se mě chcete ptát?“

„Jenom na pár maličkostí. Kupříkladu, zda jste Morrise Althause dobře znala.“

„Vůbec jsem ho neznala.“

„Nejméně jednou přišel do kanceláře ve vašem domě.

Řekl to Odell.“

Přikývla. „To je pravda, byl tam. Vzpomněla jsem si na to, když jsem o něm četla, o té vraždě.“ Vysunula bradu.

„Pane Goodwine, váš tón se mi nelíbí. Mám vám rozumět tak, že si myslíte, že jsem vám něco zamlčela?“

„Ano, paní Brunerová, myslím si, že jste možná něco zamlčela. Měli bychom si to vyjasnit rovnou, hned před obědem. Najala jste pana Wolfa, aby splnil úkol téměř nesplnitelný. Přinejmenším nám aspoň máte povědět všechno, co by mohlo souviset s úkolem, který jsme převzali. Znala jste Morrise Althause, či jste se ním aspoň setkala. Pochopitelně nás přitom napadají různé otázky.

Věděla jste, že Althaus chystá reportáž o FBI? Nechte mě domluvit. Věděla jste, že FBI je do vraždy zapletena nebo jste ji aspoň podezírala? Nerozesílala jste z tohoto důvodu ty knihy? Nepřišla jste z tohoto důvodu za Nero Wolfem? Jen žádné scény. My prostě musíme vědět všechno, co víte vy, nic víc nežádáme.“

Vyrovnala se s tím dobře. žena, která hodí na stůl šek na sto tisíc dolarů a přitom nepohne brvou, jistě není zvyklá poslouchat odmlouvání od nějakého svého zaměstnance, ale snesla to.

Nepočítala do desíti, rozhodně ne nahlas, jenom popadla sklenici, napila se, pohlédla mi do očí, postavila sklenici

a promluvila: „Nic jsem vám nezamlčela. Jenom mě nenapadlo, abych se zmínila o Morrisi Althausovi. Nebo snad mě to napadlo, když jsem o té vraždě přemýšlela, ne však při rozmluvě s panem Wolfem. Protože to bylo jen, vlastně jsem nic doopravdy nevěděla a ani nyní nic nevím.

Četla jsem, že byl zavražděn, a vzpomněla jsem si, že jsem se s ním jednou setkala. Ale o jediné spojitosti s FBI vím pouze z řeči slečny Dacosové, své sekretářky. A to bylo jenom takové mluvení. Ona také nic konkrétního nevěděla.

S rozesíláním těch knih to nemá nic společného. Výtisky jsem rozeslala, protože jsem si tu knihu přečetla a došla jsem k přesvědčení, že je to natolik důležitá kniha, aby si zasloužila pozornost významných lidí. Zodpověděla jsem vaše otázky?“

„Docela dobře. Ale vede mě to k dalšímu dotazu. Mějte na paměti, že pracuji ve vašem zájmu. Co vám říkala slečna Dacosová?“

„Nic, byly to jenom takové řečičky. Bydlela a myslím, že dosud bydlí na stejné adrese. Její –“

„Na jaké stejné adrese?“

„Na stejné jako Morris Althaus. Ve Village. Byt má přímo pod ním, v druhém patře. Ten večer byla venku a brzy nato –“

„V noci, kdy byl zavražděn?“

„Ano. Přestaňte mi skákat do řeči. Brzy nato, co se vrátila domů, zaslechla kroky několika lidí. Sestupovali po

schodech a ona byla zvědavá, kdo to asi může být.

Přistoupila k oknu, podívala se ven a viděla z domu vycházet tři muže a zabočit za roh. Myslela si, že budou od FBI, protože prý byli ‚ten typ‘. Jak jsem říkala, Dacosová neví nic, a já netušila, že smrt Morrise Althause a FBI navzájem nějak souvisejí. Ptal jste se mě, zda jsem věděla, že Althaus připravoval reportáž o FBI. Nevěděla jsem to.

Dovídám se o tom teprve nyní, když jste mi to řekl. Oškliví se mi, že mě podezíráte z toho, že jsem vám něco zamlčela.“

Podívala se na hodinky. „Už je po jedné hodině a mám v půl třetí schůzi výboru, kde musím být včas.“

Dvakrát jsem krátce stiskl tlačítko na stolní desce a požádal ji o prominutí, že ji pozvu na oběd a nechám hladovět. Za pár minut přišel Pierre s račí polévkou a já mu řekl, aby nečekal na nové zazvonění a přinesl pečená kuřata za deset minut.

Uvažoval jsem, zda se mám dotknout jedné maličkosti týkající se etiky. Obchodně vzato by se slušelo, abych paní Brunerové řekl, že Wolfe a já, a ovšem také naši hosté nemusí U Rustermana platit, takže dnešní oběd jí nezahrneme do seznamu výdajů. Zdálo se mi, že by se ta poznámka nehodila ke kuřatům a la Mascovite, k houbové omáčce a la Polonaise, k salátu Béatrice a soufflé Armenonville. Proto jsem se o tomhle detailu nezmínil.

Nevrátil jsem se ani k slečně Dacosové, jediný náš společný zájem bylo FBI. Dověděl jsem se, že paní Brunerová dostala

za tu knihu 607 děkovných dopisů, většinou s jednou či dvěma zdvořilými větami. 184 pisatelů s ní nesouhlasilo a někdy to řeklo i velmi silnými výrazy. 29 dopisů a pohlednic s nadávkami poslali anonymové. Byl jsem překvapen, že jich nebylo víc, mezi deseti tisíci adresáty se jistě našlo pár stovek členů Společnosti Johna Birche a podobných spolků.

U kávy jsem znovu přivedl řeč na slečnu Dacosovou, když jsem si předtím v duchu rychle udělal časový rozvrh.

Jestli Wolfe odejde od Hewitta ve čtyři hodiny, může být doma kolem půl šesté. Ale snad odejde později, řekněme v pět, a vrátí se domů o půl sedmé. Po té nebezpečné cestě tmavou nocí, při níž ho obklopovalo tisíce proradných strojů, se jistě bude chtít občerstvit. Bude tedy mít čas až po večeři. Když Pierre podal kávu a odešel, řekl jsem paní Brunerové: „Pan Wolfe si bude přirozeně přát promluvit se slečnou Dacosovou. Jak jste řekla, ona sice nic neví, ale Wolfe se o tom musí přesvědčit sám. Vyřídila byste jí, aby dnes v devět večer přišla do tohoto pokoje? V naší kanceláři nám možná instalovali odposlouchávací zařízení.“

„Ale říkala jsem přece, že to byly takové ženské řeči.“

Odpověděl jsem, že podle všeho má pravdu, ale že k Wolfovým specialitám patří vypáčit z lidí, kteří vedou jenom řeči, nějaký užitečný fakt. Když dopila kávu, zavedl jsem ji dozadu do Felixovy kanceláře, odkud zavolala slečně Dacosové a schůzku ujednala.

Doprovodil jsem ji ze schodů až k jejímu vozu a pak jsem se vrátil nahoru a nalil si další šálek kávy. Počkám, až

už bude Wolfe určitě po obědě, než mu budu volat. Seděl jsem a v duchu jsem dělal rekapitulaci. Zapomněl jsem na jedno: nezeptal jsem se, jestli byla slečna Dacosová přítomna, když Frank Odell a Morris Althaus přišli k paní Brunerové do kanceláře. Ovšem slečna Dacosová nám to může říct sama, ale tohle byl detail toho druhu, který mám podle Wolfa zjistit, a já to o sobě předpokládal rovněž. Byla k něčemu domněnka, že se o těch třech mužích poldíci dověděli od Sarah Dacosové? Nebyla k ničemu, ledaže by Dacosová poldům řekla víc a paní Brunerové méně, než

věděla. Z okna domu číslo 63 ale nemohla vidět poznávací značku auta, které stálo za rohem. Získali bychom tudíž

potvrzení pro první alternativu, že Althause zabila FBI, ne však pro tu, které dáváme přednost. Ale co na tom, hlavně, že naše práce nebyla zbytečná.

Vzpomněl jsem si, že včera, když jsem šel přes Washington Square, mě upoutala náhodná shoda, že Arbor Street leží ve Village a že tam také bydlí Sarah Dacosová.

Teď to mohlo znamenat něco víc než pouhou shodu: snad by se mohla najít další příčinná souvislost.

Ve tři hodiny jsem zašel do Felixovy kanceláře a zavolal na číslo Lewise Hewitta. Je to hrůza, jak si lidé v tom paláci dávají na čas, než vás spojí. Trvalo to dobré čtyři minuty, než se posléze ozval Wolfův hlas.

„Ano, Archie?“

„Ano i ne,“ řekl jsem, „ale spíš ano než ne. Volám od Rustermana. Obědval jsem s paní Brunerovou. Jestli sem dorazíte před půl sedmou, můžu referovat ještě před večeří.

Rovnou tu můžeme zůstat a pojíst, protože v devět hodin nám přijde návštěva.“

„Přijde tam?“

„Ano, pane.“

„Proč ne do kanceláře?“

„Bude to tady lepší. Jedině, že byste si přál, aby vám půvabná mladá žena při doprovodu hudby z rádia pár hodin vysedávala doslova na klíně.“

„Jaká mladá žena?“

„Sarah Dacosová, sekretářka paní Brunerové. Budu vám referovat, až přijdete.“

„ Jestli přijdu. Velmi dobře.“ Zavěsil.

Vytočil jsem číslo, které znám nejlépe, a řekl Fritzovi, že povečeříme U Rustermana a že to srnčí může nechat v marinádě do zítřka. Pak jsem v telefonním seznamu vyhledal číslo paní Althausové, vytočil je, a když se volaná ohlásila, rozhodl jsem se, že jí otázku nepoložím telefonicky. Chtěl jsem pouze vědět, jestli někdy syna slyšela zmínit se o dívce jménem Sarah Dacosová. Tři hodiny jsem neměl co na práci, takže jsem se mohl aspoň projít. Zeptal jsem se, zda mě přijme, když přijdu kolem půl páté, a ona odpověděla, že ano.

Cestou ven jsem řekl Felixovi, že s Wolfem přijdeme na večeři.

9. KAPITOLA

Opět jsem seděl ve zvukotěsném pokoji s nataženýma nohama a díval se na špičky střevíců. Snad už podesáté jsem se pokoušel vnést nějaký řád do té motanice, když dvacet minut před sedmou uvedl Felix dovnitř Nero Wolfa. Vím, že v tuto denní dobu má Felix dole v restauraci plné ruce práce, a tak jsem ho vypoklonkoval, pomohl jsem Wolfovi ze zimníku, pověsil jej na věšák a řekl Wolfovi, že doufám, že prožil zajímavý výlet.

Zavrčel a usedl do křesla, které Marko Vukčić kdysi koupil pro svého přítele Nerona. Jinak stojí křeslo v místnosti, kde míval Marko svůj pelech. „Došel jsem k názoru,“ řekl Wolfe, „že dnešní lidé jsou napůl hlupáci a napůl hrdinové. Jedině hrdinové mohou ten malström přežít a jedině hlupáci v něm přežít hodlají.“

„život není žádný med,“ přitakal jsem, „ale bude vám líp, až se najíte. Felix má sluky.“

„Já vím.“ Zakabonil se. „Vy se bavíte.“

„Až dosud mě to bavilo. Nyní o tom nejsem tak zcela přesvědčen. Jak se tvářil Hewitt?“

„Hrome, jeho to taky baví. Všechno je zařízeno. Saul byl velmi užitečný, jako vždycky. Uspokojivé.“

Šel jsem a přisunul si židli. „Můj referát nebude snad uspokojivý, obsahuje však několik zajímavých bodů. Abych začal od konce, paní Althausová řekla, že svého syna nikdy neslyšela pronést jméno Sarah Dacosové.“

„Proč by o ní měl mluvit?“

„To je hned jeden z těch bodů. Příčinná souvislost.“

Rozhovory jsem mu odreferoval doslovně a to ostatní podrobně včetně šprýmu, který jsem provedl FBI. Poprvé jsme vlastně takto navázali přímý styk s nepřítelem a myslel jsem si, že by Wolfe měl vědět, jak jsme obstáli. Tohle křeslo nebylo tak pohodlné jako to, co stálo u něho v kanceláři, jinak však vyhovovalo. Mohl se v něm zaklonit a přivřít oči, takže se cítil skoro jako doma. Když jsem skončil, nepohnul ani svalem, ba neotevřel ani oko. Tři minuty jsem seděl úplně tiše a potom jsem promluvil.

„Přirozeně chápu, že vás to všechno nudilo, pokud jste se obtěžoval tím, abyste mě poslouchal. Vám je docela fuk, kdo zabil Morrise Althause. Jste plně zaujatý tím vaším domýšlivým tyátrem, co připravujete, a co vám je, k čertu, po nějaké vraždě nebo vrahovi. Vážím si toho, že nechrápete. Na to jsem citlivý.“

Otevřel oči. „Fuj. Mohu říct, že je to uspokojivé, a také to činím. Uspokojivé. Mohl jste však pokračovat. Mohl jste tu ženu pozvat na odpoledne místo až na večer.“

Přikývl jsem. „Nejenom se nudíte, ale máte přeházené šňůry na prádlo. Řekl jste, že dáme přednost spíše té druhé možnosti, a proto se zajisté chceme dovědět, jestli nám vyjde. Sarah Dacosová v tom domě byla sice ne v době, kdy byl Althaus zastřelen, ale krátce nato. Je možné, že nám tu domněnku potvrdí či vyvrátí. Jestli chcete –“

Dveře se otevřely a vešel Pierre s plným podnosem.

Koukl jsem na hodinky: 7.15. Tak tedy objednal večeři u Felixe na čtvrt na osm. Hleďme, aspoň jedno pravidlo dodržel a jistě bude chtít dodržet i další: u tabule nemluvit o práci.

Wolfe se zvedl a vyšel z pokoje, aby si umyl ruce. Když se vrátil, Pierre už mušle podal na stůl a nyní čekal, aby Wolfovi podržel křeslo. Wolfe usedl, nabral na vidličku mušli, zasunul ji do úst, sousto uchopil zuby a jazykem a polkl. Potom řekl: „Pan Hewitt vypěstoval čtyři křížence Miltonia sanerae a Odontoglossum pyramus. Jeden hybrid je hodný toho, aby dostal jméno.“

Tak si tedy našli čas k návštěvě skleníku s orchidejemi.

Kolem půl deváté přišel Felix a zeptal se, jestli máme na minutu čas, že by se s námi rád poradil o tom, jestli se langusty mohou z Francie dopravovat letecky. Ukázalo se, že vlastně chtěl vymoci Wolfův souhlas k mrazeným langustám, a Wolfe mu ho samozřejmě nedal. Ale Felix trval na svém a oba se ještě přeli, když Pierre uvedl Sarah Dacosovou. Dostavila se na minutu přesně. Odebral jsem jí plášť a přitakala, když jsem jí nabídl kávu. Usadil jsem ji do křesla ke stolu a počkal, až Felix vyšel. Potom jsem ji představil Wolfovi.

Wolfe si udělá odhad o muži, ne však o ženě, protože je přesvědčen, že jakýkoli názor, který si o ženě vytvoří, je falešný. Samozřejmě se na Sarah Dacosovou podíval, protože s ní měl hovořit. Řekl, že se domnívá, že ji paní Brunerová informovala o rozhovoru se mnou.

Neměla takový jarý vzhled jako tehdy v kanceláři, i její světle hnědé oči ztratily ten živý pohled. Paní Brunerová o ní říkala, že vedla jen takové řeči. Teď, když byla Sarah poslána k Nero Wolfovi, aby mu ty svoje řeči zopakovala, měla patrně pocit, že toho napovídala až příliš. Odpověděla, že ji paní Brunerová informovala.

Wolfe zamžikal. Nebylo zde tak jasné světlo jako v kanceláři a kromě toho měly jeho oči za sebou perný den.

„Můj zájem se soustředí na Morrise Althause,“ řekl. „Znala jste ho dobře?“

Zavrtěla hlavou. „Vlastně ani moc ne.“

„Bydleli jste pod stejnou střechou.“

„No… víte, že to v New Yorku nic neznamená.

Nastěhovala jsem se asi před rokem a jednou jsme se potkali v hale a oba jsme si uvědomili, že se známe. Viděli jsme se v kanceláři u paní Brunerové, když tam Althaus přišel s tím mužem, Odellem. Potom jsme spolu někdy zašli na večeři, asi dvakrát za měsíc.“

„Důvěrná známost se z toho nevyvinula.“

„Ne. Nebyli jsme spolu důvěrní, ať už si pod slovem ‚důvěrný‘ představujete cokoli.“

„To je tedy jasné a nyní přejdeme k věci. Vzpomínáte si na pátek večer dvacátého listopadu? Večeřela jste toho dne s panem Althausem?“

„Ne.“

„Ale byla jste venku.“

„Ano. Šla jsem na přednášku Nové školy.“

„Sama?“

Usmála se. „Vy jste jako pan Goodwin, chcete ukázat, že jste detektiv. Ano, byla jsem sama. Byla to přednáška o fotografii. Fotografování mě zajímá.“

„V kolik hodin jste se vrátila domů?“

„Krátce před jedenáctou. Bylo asi za deset minut jedenáct. Chtěla jsem si poslechnout zprávy v jedenáct.“

„A potom? Nevynechávejte žádné podrobnosti.“

„Těch podrobností moc nevím. Vešla jsem do domu a po schodech do svého bytu. Odložila jsem kabát, vypila sklenici vody a chystala se svléct, když jsem venku na schodech zaslechla kroky. Zdálo se mi, že se někdo snaží jít tiše, a to u mě vzbudilo zvědavost. Nade mnou jsou jenom dva byty a žena, co bydlí docela nahoře, byla pryč, odjela na Floridu. Šla jsem k oknu a trochu je pootevřela, abych mohla vystrčit hlavu. Z domu vyšli tři muži a zahnuli doleva a potom za roh. Kráčeli rychle.“ Mávla rukou. „To je všechno.“

„Neslyšel vás některý z nich otevírat okno? Nepodíval se nahoru?“

„Ne. To okno jsem otevřela ještě předtím, než vyšli z domu.“

„Mluvili mezi sebou?“

„Ne.“

„Poznala jste je? Některého z nich?“

„Ne. Ovšemže ne.“

„To ‚ovšemže‘ se nerozumí samo sebou. Vy jste ty muže neznala.“

„Ne.“

„Mohla byste je identifikovat?“

„Ne. Neviděla jsem jim do tváře.“

„Povšimla jste si u nich nějakých zvláštností, tělesných rozměrů, chůze?“

„No… ne.“

„Opravdu ne?“

„Ne.“

„Pak jste si šla lehnout?“

„Ano.“

„Zaslechla jste z bytu pana Althause v poschodí nad vámi nějaký hluk poté, co jste se vrátila domů, ale ještě předtím, než jste zaslechla kroky po schodech?“

„Nic jsem neslyšela. Sama jsem se chovala hlučně, přešla jsem místnost, svlékla si kabát, pověsila na ramínko a také jsem ještě nechala odtéct vodu, aby byla dost studená.

On má v pokoji tlustý koberec.“

„Byla jste u něho v bytě?“

Přikývla. „Několikrát. Třikrát nebo čtyřikrát. Zašla jsem tam na skleničku před večeří.“ Držela šálek pevně v rukou.

Řekl jsem, že kávu už má studenou a že jí naliji trochu horké, ale odpověděla, že to nevadí, a napila se.

Wolfe si nalil kávu a usrkl doušek. „Kdy a jak jste se dověděla,“ zeptal se, „že je pan Althaus mrtev?“

„Druhý den ráno. V sobotu nepracuji, a tak si obvykle přispím. Irene, naše uklízečka, přiběhla a bušila na dveře.

Bylo něco po deváté.“

„Policii jste tedy telefonovala vy?“

„Ano.“

„Řekla jste, že jste viděla ty tři muže vycházet z domu?“

„Ne. To nemělo, to bylo, totiž byla jsem nervově otřesena. Předtím jsem nikdy neviděla mrtvolu - jenom v rakvi.“

„Kdy jste řekla paní Brunerové, že se domníváte, že to byli agenti FBI?“

Pohnula rty a chvilinku váhala. „V pondělí.“

„Proč jste se domnívala, že ti muži patří k FBI?“

„Oni na to vypadali. Celkem mladí a, no, tak nějak atleticky stavění, a také to bylo vidět na jejich chůzi.“

„Řekla jste, že jste na jejich chůzi nic zvláštního nepozorovala.“

„Já vím, to jsem říkala. Nebyla to, nepovažovala bych to za zvláštnost.“ Hryzla si ret. „Tušila jsem, že se mě na to zeptáte. Myslím, že bych se měla přiznat, myslím, že jsem to paní Brunerové řekla hlavně proto, že jsem věděla, že FBI není nakloněna. Slyšela jsem ji mluvit o té knize a myslela jsem, že by se jí líbilo, totiž, že jí to padne do noty. Nerada se k tomu přiznávám, pane Wolfe, opravdu nerada. Vím, že to zní hloupě. Doufám, že to neřeknete paní Brunerové.“

„Řeknu jí to jedině v případě, že to bude účelné.“ Wolfe zvedl šálek k ústům, napil se, šálek položil a pohlédl na mě.

„Archie?“

„Ještě jeden nebo dva detaily.“ Podíval jsem se na ni a ona můj pohled opětovala. Její světlehnědé oči se zdály tmavší, když se mi podívala do očí. „Poldíci se vás jistě zeptali,“ řekl jsem, „kdy jste s Althausem naposledy hovořila. Kdy to bylo?“

„Tři dny předtím, před tím pátkem. V úterý jsem ho náhodou potkala v hale a jednu či dvě minuty s ním hovořila.“

„Říkal vám, že chystá reportáž o FBI?“

„Ne. Nikdy se mnou o své práci nehovořil.“

„Kdy jste byli naposled spolu, na večeři či jinak?“

„To nevím přesně. Asi tak měsíc předtím, někdy v říjnu.

Povečeřeli jsme spolu.“

„V restauraci?“

„Ano. U Jerryho.“

„Setkala jste se někdy

se slečnou Marian

Hinckleyovou?“

„Hinckleyovou? Ne.“

„Nebo s mužem jménem Vincent Yarmack?“

„Ne.“

„Anebo s mužem jménem Timothy Quayle?“

„Ne.“

„Zmínil se někdy Althaus o některém z nich?“

„Nevzpomínám si, že by to udělal. Je však možné, že se o nich zmínil.“

S povytaženým obočím jsem se obrátil na Wolfa. Díval se na slečnu Dacosovou asi půl minuty, potom zamručel a řekl, že informace, které nám dala, nám sotva budou k něčemu, takže je tento večer ztracený. Zatímco mluvil, zvedl jsem se, a když vstala od stolu, podržel jsem jí plášť. Wolfe zůstal sedět. Někdy vstane, když nějaká žena přijde nebo odchází, ale zřejmě se přitom řídí podle neznámého pravidla, kterému jsem zatím nepřišel na kloub. Řekla, abych se neobtěžoval doprovodem, ale šel jsem s ní, abych ukázal, že někteří soukromí detektivové znají dobré společenské mravy.

Zatímco portýr přivolal taxík, položila mi dlaň na paži a řekla, že mi bude velice vděčná, když paní Brunerové nic neřekneme, a já ji popleskal po rameni. Takové popleskání může znamenat všelicos, omluvu nebo příslib, ale vysvětlit, co tím myslí, může jedině ten popleskávač.

Když jsem se vrátil nahoru, seděl Wolfe v křesle s prsty sepjatými na mohutném teřichu. Zavřel jsem dveře, a než jsem se otočil, zařval: „Lhala nám?“

Řekl jsem „Zajisté“, přešel k židli a usedl.

„Jak to, u čerta, můžete poznat?“

„No tak,“ řekl jsem, „abychom se neškorpili, přiznám se vám, že se v ženách, zejména mladých a přitažlivých ženách, vyznám drobet víc než vy, poněvadž se o ně tolik nezajímáte. Ale vy jste taky poznal, že Sarah asi není žádná nána, aby paní Brunerové vykládala šplechy o FBI proto, aby si u ní udělala oko. Já také pochybuju, že je nána. Paní Brunerové to ale řekla a měla k tomu nějaký důvod, ovšem ne to, co nám chtěla nabulíkovat o způsobu jejich chůze.

Měla jistě nějaký pádnější důvod, bůhví co. Namátkou uvedu jeden z tuctu možných: vešla do domu, zaslechla nějaké hlasy, vystoupila o jedno poschodí výš, zastavila se před Althausovými dveřmi a zaslechla něco z toho, o čem se uvnitř mluvilo. Moc se mi to nezamlouvá. Proč to v tom případě neřekla poldíkům? Spíše jsem pro nějaký důvod, který nechtěla rozkřiknout. Třeba věděla, že Althaus sbírá materiál o FBI. On –“

„Jak se to dověděla?“

„Udržovali spolu důvěrnou známost. Tohle dovedou ženy nejsnáz popřít, v tomhle mají už deset tisíc let dlouhou praxi. Měl ji krásně po ruce, bydleli v jednom domě, on měl ženy rád a ona rozhodně není nehezká. Vykládal jí o tom.

Říkal jí, že třeba jednou, až nebude doma, k němu přijdou nějací nezvaní návštěvníci. A ona tedy –“

„Vyšla by se podívat nahoru, jestli je Althaus doma.“

„To taky udělala, když ti tři odešli, ale dveře byly zamčené, ona klíč neměla a na její zvonění a klepání nikdo neotevřel. Já vlastně jenom odpovídám na vaši otázku, jestli nám lhala. Ano, lhala.“

„Musíme se tedy dovědět pravdu. Odhalte ji.“

Byli jsme si kvit. Wolfe nevěří, že stačí, abych s nějakým děvčetem zašel do baru Flamingo, pár hodin s ním tančil a vyzvím jeho nejskrytější tajemství, tváří se však, jako by tomu věřil, protože si myslí, že takhle zapracuji na vyšší obrátky.

„Musím si to promyslet,“ řekl jsem. „Vyspím se na to, tady na gauči. Můžu přejít na něco jiného? Včera večer jste se mě ptal, jestli mě napadá nějaký manévr, který Wragga přiměje uvěřit, že Althause zabil někdo z jeho lidí.

Odpověděl jsem vám, že mě nic nenapadá, teď ale něco mám. Sarah Dacosovou sleduje otevřený závěs, takže v FBI vědí, že tady byla, a téměř jistě rovněž vědí, že jste tady vy a že Sarah Dacosová bydlí v čísle šedesát tři, Arbor Street.

Nevědí však, co viděla či zaslechla oné noci. Proto nemají tušení, co nám dnes večer říkala, budou se ale domnívat, že se to nějak týká oné noci. To by mohlo být k něčemu dobré.“

„Možná. Uspokojivé.“

„Jo, ale… Jestli zajedeme taxíkem za Cramerem do jeho bytu a hodinku se tam zdržíme, budou jistě přesvědčeni, že jsme se dověděli nějakou čerstvou hlášku o té nerozřešené vraždě a že jsme se to dověděli od Sarah Dacosové. To bude určitě k něčemu dobré.“

Zavrtěl hlavou. „Panu Cramerovi jste dal své čestné slovo.“

„To se týkalo jenom naší schůzky a obsahu našeho rozhovoru. Pojedeme k němu, protože při prošetřování činnosti FBI jsme se začali zajímat o Morrise Althause, neboť o nich sbíral materiál a byl zavražděn, a Sarah Dacosová nám dala jistou informaci o té vraždě a podle našeho názoru by se to měl dovědět také Cramer. A naše čestné slovo nadále platí a nedá se vyvážit zlatem.“

„Kolik je hodin?“

Koukl jsem na hodinky. „Za tři minuty deset.“ „Pan Cramer už bude ležet v posteli a my pro něj žádnou zprávu nemáme.“

„Čerta nemáme. Známe jistou osobu, která má důvod se domnívat, že to provedli G-mani, a zatím si to nechává pro sebe. Na tom si Cramer bude lebedit.“

„Ne. My si na tom budeme lebedit. Slečnu Dacosovou dáme na pospas panu Cramerovi, až když to z ní vytáhneme, jestli to vůbec dokážeme.“ Odsunul křeslo. „Vylákejte to z ní. Zítra. Jsem unavený. Pojedeme domů a vyspíme se.“

10. KAPITOLA

V sobotu dopoledne v 10.30 jsem si klíčem otevřel domovní dveře domu číslo 63 na Arbor Street, vystoupil po dřevěném schodišti do druhého patra, otevřel dveře jiným klíčem a vešel do bývalého bytu Morrise Althause.

Začal jsem takto uskutečňovat svůj plán, jak ze Sarah Dacosové vypáčit tu informaci. Přiznávám, že jsem na to šel oklikou, hlavně když uvážíte, že času bylo namále. Ale tahle metoda se mi zdála slibnější, než ji přemlouvat, aby si šla se mnou některý večer zatančit do Flaminga. že času bylo namále, uváděla na veřejnou známost noticka na osmadvacáté straně raníku, který jsem si v kuchyni přečetl při snídani. Titulek zněl ZAŤUKAT NA DŘEVO? a dále stálo:

Členové jedné z nejexkluzivnějších společností labužníků v New Yorku, Deset aristologů, podle všeho nevěří, že se historie opakuje. Lewis Hewitt, bohatý člen společenské smetánky, pěstitel orchidejí a aristolog, pořádá ve čtvrtek 14. ledna večeři ve svém domě na North Cover Long

Islandu. Nero Wolfe, známý soukromý detektiv, má vybrat menu a jeho kuchař Fritz Brenner jídlo připravit. Pan Wolfe a Archie Goodwin, jeho pravá ruka, se večeře zúčastni jako čestní hosté.

Přitom si vybavujeme jiný podobný večer, dne 1. dubna 1958, kdy pan Brenner pro společnost Deseti aristologů přichystal večeři, na které byli pan Wolfe a pan Goodwin rovněž přítomni jako hosté. Bylo to v domě Benjamina Schrivera, loďařského magnáta, a jeden z členů společnosti, Vincent Pyle, ředitel kanceláře burzovních makléřů z Wall Streetu, tehdy zemřel na otravu arzenikem, když snědl předkrm, který mu podal Carol Annis, později z této vraždy usvědčený.

Jeden ze zpravodajů našeho listu, jemuž nevymizela tato příhoda z paměti, se telefonicky otázal pana Hewitta, zda se některý člen společnosti Deset aristologů (aristologie znamená umění stolování) nerozpakuje čtvrteční večeře zúčastnit. Pan Hewitt odpověděl záporně. Když se ho náš reportér zeptal, jestli by nebylo dobré zaťukat přitom na dřevo, pan Hewitt odpověděl: „Jak to udělat, když budu držet v rukou příbor?“

Nepochybně to bude znamenitá hostina.

Když jsme ve čtvrtek večer o té večeři s Wolfem hovořili, nesouhlasil jsem s tím, aby se uvádělo přesné datum. Řekl jsem, že den má zůstat blíž neurčený a že v

novinách lze třeba uvést „některého večera v tomto měsíci“.

Wolfe namítl, že až Hewitt bude telefonovat ostatním aristologům, musí mluvit o nějakém datu. Odpověděl jsem, že ten den může zatím zůstat blíže neurčený, protože upřesnění bude záviset na tom, jestli pro Fritze včas dojde letecká zásilka z Francie. Wolfe ale zůstal neústupný, a tak nás za pár dní čekalo to nadělení.

Proto se mi zvlášť nezamlouvalo, že jsem na Sarah Dacosovou musel oklikou, ale tenhle způsob sliboval nejvíc.

Hned po snídani jsem zatelefonoval paní Althausové a zeptal se, jestli pro mě má deset minut čas. Řekla „Ano“.

Šel jsem k ní a nohsledy jsem docela ignoroval. Bude k prospěchu věci, když mě uvidí pracovat na Althausové případu.

Řekl jsem jí, že se vyskytly nové okolnosti, o nichž ji budeme informovat, jakmile si v tom všem sami zjednáme jasno, a že by nám velice pomohlo, kdybych si mohl prohlédnout bývalý byt jejího syna nebo alespoň to, co v něm zůstalo. Odpověděla, že v bytě zůstalo všechno.

Nájemné je zaplaceno skoro ještě na rok dopředu a rodina se zatím nesnažila někomu byt pronajmout. Nic odtud neodnesli, a pokud jsou informováni, policie rovněž na nic nesáhla, protože nepožádala o svolení něco si z bytu vzít.

Slíbil jsem, že bez jejího dovolení z bytu nic nevezmu. Nato mi přinesla klíče a předtím netelefonovala právnímu zástupci ani manželovi. Snad na ženy středního věku

působím přitažlivěji než na mladé ženy, ale nepokoušejte se o tom přesvědčovat Wolfa.

A tak jsem v sobotu ráno v 10.30 vešel do bytu zesnulého Morrise Althause, zavřel za sebou dveře a rozhlédl se. Když jste si nevšímali obrazů, nevypadalo to zde zrovna špatně. Jak řekla Sarah Dacosová, celou podlahu pokrýval silný koberec. U velikého gauče stál kávový stolek, u čtenářské lampy zase pohodlna lenoška, dále čtyři židle, stolek s jakýmsi kovovým objektem, který z odpadu pohozeného v garáži mohl vyrobit kluk, když měl drobet zručnosti, a na velkém psacím stole stál psací stroj a telefon.

Police plné knih pokrývaly jednu stěnu téměř až ke stropu.

Čím méně toho povím o obrazech visících na ostatních stěnách pokoje, tím lépe. Hodily by se leda pro společenskou hru, kdy si pozvete pár lidí a dáváte jim hádat, co představují, jestli by se ovšem mezi nimi našel někdo, kdo by to uměl uhodnout.

Hodil jsem klobouk a plášť na gauč a prošel se po bytě.

Dva přístěnky v obývacím pokoji. Dále koupelna, kuchyňka, ložnice s jednou postelí, prádelník, toaletní stolek, dvě židle a skříň plná obleků. Na toaletním stolku stály zarámované fotografie jeho otce a matky, takže Morris se nerozešel s rodinou, jenom s Peggy Pilgrimovou. Vrátil jsem se do obýváku a pustil se do hledání. Tmavohnědé závěsy byly spuštěné, takže bylo uvnitř šero, a proto jsem si rozsvítil.

Všude ležela silná vrstva prachu, já byl ale v bytě legálně, a tak jsem si ani nenatáhl rukavice.

Přirozeně, nečekal jsem, že najdu nějaký očividný důkaz, který by na někoho ukazoval přímo, protože přede mnou byt prohledali poldíci. Ale oni žádnou určitou osobu neměli na mysli, zatímco já ano: Sarah Dacosovou. Nepochybně byste rádi četli inventární soupis všeho, co jsem našel, hlavně toho, co bylo v zásuvkách a v přístěncích. Zabralo by to ale příliš mnoho místa. Zmíním se pouze o jedné položce, totiž

o tom několikasetstránkovém strojopise nedokončeného románu. Přečetl jsem si půldruhé stránky.

Trvalo by aspoň den, než bych se tím dílem prokousal, abych zjistil, jestli v něm píše o nějaké dívce, jež by připomínala Sarah Dacosovou.

Zmíním se ještě o dalším nálezu, který byl v ložnici v nejspodnějším šuplíku prádelníku. Spolu s kupou jiných různých věcí v něm leželo asi tucet fotografií. Sarah Dacosová nebyla ani na jedné, ale objevil jsem snímek Morrise Althause ležícího na boku na gauči v obýváku a na sobě neměl ani nitku. Předtím jsem ho nahého neviděl, protože fotografie v archivu Gazette neměly tohle nudistické zaměření. Dobře stavěné tělo s viditelnými svaly a plochým břichem, jenže rub fotografie byl zajímavější. Kdosi tam vepsal báseň, či aspoň nějaký úryvek z básně. Mezitím jsem dostal povolení k reprodukci a zde ji otiskuji:

Milenče smělý, úspěšná tvoje snaha svou dívku zulíbat: leč nelituj, ona ti nezchřadne, až dosáhneš blaha, tvé věčné lásce věčně bude mladá.

Nečetl jsem celou světovou poezii, ale Lily Rowanová má jednu celou polici básnických sbírek a při určitých příležitostech si přeje, abych jí básně nahlas předčítal. A tak jsem téměř bezpečně věděl, že ty verše jsem už kdysi četl, ale něco mi v nich nehrálo. Pokoušel jsem si vzpomenout, nepřišel jsem však na nic. Koneckonců šlo o to, kdo to čtyřverší napsal. Althaus to nebyl, viděl jsem několik různých ukázek jeho rukopisu. Sarah Dacosová? V tom případě jsem něco měl. Měl jsem hodně. Odložil jsem fotografii nahoru na prádelník a ještě jsem byt prohledával hodinu. Marně.

Slíbil jsem paní Althausové, že si bez jejího svolení z bytu nic neodnesu, měl jsem však pokušení tu fotografii sice nevynášet z domu, ale sejít o poschodí níž, zaklepat Sarah Dacosové na dveře, dnes, v sobotu, by mohla být doma, a zeptat se: „Psala jste to?“ Opravdu mě to velice svádělo, abych to provedl přímo a neprodleně. Byla to však cesta zatraceně přímá. Proto radši i nadále půjdu oklikou.

Vyšel jsem z bytu a z domu, vyhledal jsem telefonní budku a vytočil číslo paní Brunerové. Když se ohlásila, řekl jsem, že za ní chci přijít a zeptat se na něco. Odpověděla, že

v kanceláři zůstane do jedné hodiny. Bylo teprve dvacet minut po dvanácté. Vyšel jsem z budky a zastavil taxík.

Seděla v kanceláři u psacího stolu s nějakými listinami před sebou a očekávala mě. Zeptala se, jestli slečna Dacosová přišla k nám, jak bylo domluveno, a že čekala, že jí zatelefonuje, ale neudělala to. Řekl jsem, že slečna Dacosová u nás byla a odpovídala velmi ochotně. Zdůraznil jsem slovíčko „velmi“, protože nebylo vyloučeno, že je v místnosti skrytý mikrofon. Pak jsem usedl, naklonil se k ní a zeptal se: „Nebude vám vadit, že šeptám?“

Zachmuřila se. „Vypadá to směšně.“

„Ano,“ zašeptal jsem, „ale je to bezpečnější. Není nutné, abyste moc mluvila. Potřebuji jenom ukázku rukopisu slečny Dacosové. Může to být cokoli, list z poznámkového bloku nebo nějaká noticka pro vás. Nechtějte ode mě vysvětlení, neboť vám nic neřeknu. Řídím se podle instrukcí. Buď věříte, že pan Wolfe odvede dobrou práci, anebo nevěříte.“

„Ale, probůh, proč –“ začala, já však zvedl dlaň.

„Když nechcete šeptat,“ zašeptal jsem, „prostě mi dejte žádané a já půjdu.“

Jakmile jsem o pět minut později vyšel z domu, odnášel jsem v kapse dvě ukázky písma Sarah Dacosové, devět slov dlouhou poznámku na listu z útržkového kalendáře z jejího stolu a šestiřádkovou noticku paní Brunerové. Měl jsem pocit, že ženy středního věku jsou páteří země.

Nezašeptala ani slovíčko. Zalovila v šuplíku a vytáhla noticku a potom vytrhla list z týdenního kalendáře, oboje mi podala a trochu hlasitěji než obvykle pronesla: „Ozvěte se mi, až budete mít něco, co bych se měla dozvědět.“ Pak se vrátila ke svým listinám. Klient k pohledání.

Prohlížel jsem si ukázky rukopisu v taxíku, který mě vezl dolů do města, a když jsem opět vystupoval po schodech domu číslo 63 v Arbor Street, skoro neklamně jsem věděl, jak dopadne porovnání. Z ložnice jsem si přinesl fotografii, uvelebil jsem se v křesle pod čtenářskou lampou a začal porovnávat. Nejsem grafologickým expertem, ale nebylo to ani zapotřebí. Obě ukázky rukopisu a čtyřverší na rubu fotografie napsala tatáž osoba. Patrně snímek také sama pořídila, na tom však nezáleželo. Utvořil jsem si závěr, že Sarah Dacosové vynechala paměť, když nám říkala, že s Althausem neměla důvěrné styky. V této chvíli jsem stál před alternativou: mám telefonicky požádat paní Althausovou o svolení odnést si tu fotografii, nebo ji mám nechat v bytě? Rozhodl jsem se neriskovat. Sarah by se mohla nějak dostat do bytu, fotografii najít a odnést. Vytáhl jsem ze stolu arch kancelářského papíru, přeložil jej a zasunul do něho snímek. Téměř se mi nevešel do náprsní kapsy, nakonec jsem jej však přece jen do kapsy zastrčil. Jen ze síly zvyku jsem se rozhlédl, jestli zůstalo všechno tak, jak to bylo při mém příchodu, a vyšel jsem s kořistí.

Když jsem cestou dolů míjel dveře bytu Sarah Dacosové, poslal jsem k nim vzdušný polibek. Pak mě napadlo, že stojí za víc než jen za pouhý polibek, přistoupil jsem k nim a prohlédl si zámek. Bermatt, stejná značka jako zámek Althausových dveří, nic zvláštního.

Z budky, odkud jsem předtím volal paní Brunerově, jsem vytočil číslo paní Althausové, a když se ohlásila, řekl jsem, že jsem v bytě nechal všechno na svém místě. Zeptal jsem se, jestli mám klíče vrátit hned. Odpověděla, že to nijak nespěchá a že je můžu přinést, až se mi to bude hodit.

„Mimochodem,“ řekl jsem, „snad proti tomu nic nemáte, ale odnáším si jednu maličkost, fotografii muže, co jsem našel v šuplíku. Potřebuji zjistit, jestli toho muže někdo pozná. Souhlasíte?“

Odpověděla, že mluvím velice záhadně, ale že tu fotografii můžu mít. Nejradši bych jí pověděl, co si myslím o ženách středního věku, ale neznali jsme se natolik, abych se k tomu měl. Vytočil jsem jiné číslo a ženě, která vzala sluchátko a jmenovala se Mimi, jsem sdělil, že chci mluvit se slečnou Rowanovou. Za okamžik se ozval známý hlas.

„Za deset minut bude oběd. Pospěš si.“

„Jsi pro mě moc mladá. Došel jsem k názoru, že ženy pod padesát jsou, jak bych to řekl?“

„Nu, třeba málo interesantní.“

„To není výstižné. Vzpomenu si na to slovo a večer ti ho povím. Dva detaily. Předně musím být o půlnoci doma, spím v kanceláři a… Tohle ti vysvětlím, až se sejdeme.“

„Panebože, copak Wolfe pronajal tvůj pokoj?“

„Po pravdě řečeno ano, na jednu noc. Ale teď se o tom nechci šířit. Počkej moment.“ Přehodil jsem sluchátko do pravé ruky, levou jsem vytáhl fotografii z kapsy. „Mám tu jednu báseň. Poslechni si ji.“ S citem jsem ji přečetl.

„Poznáš autora?“

„Samozřejmě. Ty taky.“

„Neznám, ale připadá mi nějaký známý.“

„To by měl. Odkud to máš?“

„Jednou ti to povím. Co to je?“

„Čtyřverší druhé strofy Keatsovy Ódy na řeckou popelnici. Je to chytře předěláno, ale Keatse nelze zlepšovat jen tak. Escamillo, ty jsi docela dobrý detektiv a božsky tančíš, a taky máš jiné báječné přednosti, ale nikdy z tebe nebude intelektuál. Přijď mi předčítat Keatse.“

Řekl jsem, že ona je pro mě málo interesantní, zavěsil jsem, zasunul fotografii opět do kapsy, vyšel z budky a zastavil během pěti hodin už pátý taxík. Klientka na to měla.

Za pět minut dvě jsem pověsil klobouk a kabát na věšák v hale, šel ke dveřím jídelny, Wolfovi sedícímu u tabule jsem řekl, že to venku vypadá na sníh, a odkráčel jsem ke kuchyni. Když někdy přijdu zrovna uprostřed jídla, nesedám

si za stůl k Wolfovi, oba jsme se shodli, že to narušuje pohodu, když jeden stolovník s masem nebo rybou pospíchá, zatímco druhý si krájí paštiku nebo sýr. Fritz mi dal na stolek talíř a příbor, přinesl pečeného pstruha a já se ho zeptal, jak je daleko s přípravou jídelního lístku pro ty čtvrteční hody.

„Nehodlám o tom debatovat,“ odpověděl. „Nehodlám debatovat o ničem, Archie. Byl v mém pokoji před obědem a mluvil s televizí puštěnou naplno. Jestli je to tak nebezpečné, nebudu mluvit vůbec.“

Řekl jsem, že poměry budou zase normální do doby, než

se objeví čerstvé lososí jikry, načež Fritz sepjal ruce nad hlavou a francouzsky pronesl: „Dobrý bože!“

Když jsem dojedl a vešel do kanceláře, Wolfe stál nad glóbem, otáčel jím a kabonil se. Člověk, který mu glóbus věnoval, největší glóbus, jaký jsem kdy viděl, netušil, že mu dává znamenitý dar. Kdykoli se Wolfe ocitne v povážlivé situaci a nejraději by se viděl někde jinde, prochází se po zeměkouli a vybírá si místa, kam by šel. Báječné. Když jsem vstoupil, zeptal se mě, jestli něco přináším, a když jsem přikývl, šel ke svému stolu, já zapnul rádio, přitáhl si žlutou židli k jeho lokti a podal referát. Nebyl dlouhý, poněvadž

jsem jen popisoval, co jsem dělal, moje rozmluvy skoro nestály za řeč a o telefonickém rozhovoru s Lily Rowanovou jsem se nezmínil, protože to byla čistě moje privátní

záležitost. Dvakrát ty verše přečetl, vrátil mi fotografii a konstatoval, že ona má smysl pro rytmus.

„Říkal jsem vám, že není žádná nána,“ odpověděl jsem.

„Hezká prácička na čtyřverší druhé strofy Keatsovy Ódy na řeckou popelnici.“

Jeho zornice se zúžily. „Odkud tohle, u čerta, víte? Vy Keatse nečtete.“

Pokrčil jsem rameny. „Jako chlapec jsem ho v Ohiu čítal. Víte přece, že mám výbornou paměť. Nerad se vytahuju, ale tímhle se můžu pochlubit.“ Poklepal jsem prstem na fotografii. „Víme, proč lhala. Je do případu zapletena. Možná jen málo, možná, že se pouze nechtěla přiznat, že spolu měli důvěrný vztah, natolik důvěrný, že jí pověděl o FBI. Anebo je možná do toho velmi zapletena.

‚Svou dívku zulíbat.‘ A ‚tvé věčné lásce‘. Řekne jí, že si vezme jinou, a ona ho zastřelí, podle všeho jeho vlastním revolverem. To je ta druhá možnost, které dáváme přednost.

Bude obtížné zmáčknout ji. Třeba prokáže, že na té přednášce byla, ovšem nezjistíme dobu, kdy odešla. Třeba na žádné přednášce nebyla. Večer strávila v čísle šedesát tři na Arbor Street a vypořádávala si účty se smělým milencem, a než přišli G-mani, zastřelila ho. Zamlouvá se vám to?“

„Jako dohad ano.“

„Tak bych si měl tedy blíže všimnout té přednášky.

Třeba bude mít pevné alibi. Podle Cramera vyšli G-mani z domu kolem jedenácté, a ať už Althause zabili oni či někdo

jiný, jistě byt pročesali a odnesli materiál, který nasbíral.

Takže mohli přijít nejpozději v deset třicet, nebo dejme tomu maximálně v deset čtyřicet. Ta Nová škola stojí na Dvanácté ulici. Dacosová je z toho venku, když se najde někdo, kdo ji na té přednášce viděl ještě v deset dvacet nebo třeba ve čtvrt na jedenáct. Začnu to zjišťovat.“

„Ne.“

„Ne?“

„Ne. Kdyby se dověděli, že děláte tohle, ať už od lidí, co vás sledují, anebo proto, že jste provedl nějakou neopatrnost, pochopili by, že vážně uvažujeme o možnosti, že Althause zabila ta žena. A to by mělo katastrofální následky. Musíme zachovat zdání, že podle našeho přesvědčení Morrise Althause zabil agent Federálního vyšetřovacího úřadu a že hledáme důkazy. Jinak budou naše přípravy na čtvrteční večer k ničemu. Abychom měli krytý bok, potřebovali jsme znát definitivní odpověď na otázku, zda nám slečna Dacosova lhala. Vy jste odpověď přinesl: lhala. Uspokojivé. Lhala, aby zatušovala skutečnost, že se kompromitovala. To nám stačí. Zda šlo pouze o intimní známost, která neměla vyjít najevo, či jestli Althause sprovodila ze světa, to pro nás není důležité.“

„Slyšet vás Cramer, tak by si liboval. Po tom, jak nám sám dal tuhle hlášku. Zavolám mu a informuji ho, aspoň se mu uleví.“

„Fuj. Teprve až se uleví nám, po skončení práce, za kterou jsme dostali zaplaceno, budeme uvažovat, nakolik jsme mu zavázáni. Odhalíme pachatele vraždy, když si to nevyžádá nadměrné úsilí. Když to nebude člen FBI, jak Cramer očekává a doufá, patrně nám za to nepoděkuje, ale my se mu nemusíme za nic omlouvat.“

„Takže do čtvrtka tu vraždu pustíme z hlavy.“

„Ano.“

„To je slovo! Dneska a zítra jsou agentury zavřené a Hewitt se nemůže dát do hledání dříve než v pondělí.

Kdyby se něco stalo, jako kupříkladu to, že Hewitt řekne, že má moc práce a že si máme najít někoho jiného, jsem dnes večer ve Flamingu. Zítra přijdou ke slečně Rowanové na nedělní oběd hosté a potom se bude tančit a já se tam ještě zdržím, abych vysypal popelníky. Máte pro mě na dnešní odpoledne nějaké příkazy?“

„Vypněte to rádio,“ zavrčel.

11. KAPITOLA

Od sobotního odpoledne, kdy Wolfe řekl, že tu vraždu pustíme z hlavy, mě to soužilo čtyři dny a čtyři noci až do středečního rána, kdy jsem podnikl krok na vlastní pěst.

Ta věc měla dvě stránky. Předně, jestli se dohad o Sarah Dacosové ukáže tak nebo onak pravdivý, odnesl jsem z místa činu důkaz a skrýval při sobě. Poldíci o té fotce ovšem věděli, jistě ji tam viděli a nechali na místě a klíče k bytu mi půjčila paní Althausová, to ale byla jenom legální omluva. Víc mě ve skutečnosti hryzla ta druhá stránka věci.

Cramer nám zachránil licence, aspoň dosud nám je nevzali, a mě, Archie Goodwina, pozval na schůzku, koupil mi karton mléka a ještě mi dal tu vraždu jako prezent. Nejsem proti tomu, hrát si s poldíky na schovávačku, někdy na to máte chuť a někdy to s nimi jinak nejde, ale tohle bylo jiné.

Vůči Cramerovi jsem měl osobní závazek.

Tohle mě soužilo, ale ten tyátr, co Wolfe režíroval, nejfantastičtější podnik, co dosud vymyslel, mi dělal ještě větší starosti. Většinou, ba vlastně skoro úplně se jeho příprava vymykala z rukou. Kupříkladu, když jsem v pondělí večer z telefonní budky zavolal Hewittovi a zeptal se ho, jak pokračuje, odpověděl, že všechno klape, že jednoho herce sehnal u jedné agentury a toho druhého u jiné, že v úterý odpoledne k němu do domu oba přijdou. Zeptal jsem se, zda prověřil, jestli můj dvojník umí řídit vůz a jestli má řidičský průkaz. Odpověděl, že na tohle se zeptat zapomněl, ale že řídit vůz dovede každý! Prý to však okamžitě zjistí, protože má na toho herce telefonní číslo.

Některé jiné detaily zařídil spolehlivě, třeba to, že nám zavolá v úterý v poledne, jak jsme měli domluveno.

Wolfovi řekl, že mu je hrozně líto a že se omlouvá, ale že místo těch dvaceti Phalaenopsis Aphrodite může poslat jenom dvanáct a žádné orchideje druhu Oncidium flexuosum. Bude hledět, aby je odeslal ve středu v poledne, takže bychom tu zásilku měli mít ve dvě odpoledne. Tohle provedl dokonale. Taky se dobře zhostil dalšího úkolu, když

v úterý večer zavolal a oznámil nám, jak to stojí se zásobami a s přípravou hostiny pro Deset aristologů. To však pro něj byla pouze běžná práce a říkal vlastně pravdu.

S Fredem Durkinem a Orriem Catherem jsem si starosti nedělal, protože tohle měl na starosti Saul, a kdyby se objevil nějaký zádrhel, dal by nám vědět. On si bude vědět rady, jak nám to má oznámit.

V pondělí během dne a večer a také ještě v úterý jsme s Wolfem debatovali o jedné věci. Nepřeli jsme se, pouze jsme debatovali. Mám zavolat Wraggovi, vedoucímu úřadovny FBI, někde si s ním smluvit schůzku, oznámit mu, že Wolfe má o vraždě Morrise Althause dost materiálu, aby FBI pořádně zatopil, a že se chci od toho distancovat a jsem ochoten dát mu veškerý materiál za deset, dvacet či padesát táců? Nejhorší bylo to, že jsme Wragga neznali osobně.

Docela určitě by se snad dal zlákat, ale mohlo to mít také zcela opačný výsledek, třebaže by v té nabídce tušil nějakou čertovinu. V úterý před polednem jsme se toho nápadu definitivně vzdali. Bylo to spojeno s příliš velkým rizikem a nám nezbývalo mnoho času.

Jakmile jsem ve středu ráno v devět hodin zaslechl hrčet zdviž, která Wolfa unášela do skleníku na střeše, svůj druhý šálek kávy jsem si přenesl do kanceláře, usedl jsem a uvažoval nad nápadem, který mě už od pondělního rána pronásledoval. Neměl jsem co na práci až do dvou hodin odpoledne, kdy měl přijet náklaďák se zásilkou orchidejí.

Pokud jsem věděl, všechno, co se vůbec zařídit dalo, bylo zařízeno, i když jsem si myslel, že přípravy mohly být provedeny ještě důkladněji. Když jsem dopil kávu, bylo teprve devět hodin dvacet a Sarah Dacosová podle všeho nastupovala do práce v kanceláři až v půl desáté nebo dokonce v deset. Přešel jsem ke skříni, odemkl zásuvku, kde uschováváme sady různých klíčů, a několik z nich jsem si vybral. Nedalo mi to žádnou práci, protože jsem věděl, že značka zámku je Bermatt. Z jiné přihrádky jsem vytáhl pár gumových rukavic.

V 9.35 jsem vytočil číslo kanceláře paní Brunerové a zaslechl v sluchátku: „Kancelář paní Brunerové. Dobré jitro.“

„Dobré jitro. Slečna Dacosová?“

„Ano.“

„U aparátu Archie Goodwin. Možná, že během dneška budu muset zajít za paní Brunerovou, a volám, abych se zeptal, jestli mě můžete přijmout.“

Odpověděla, že záleží na tom, kdy hodlám přijít. Řekl jsem, že ještě předem zavolám.

Tak byla tedy v práci. Musím se spolehnout na šťastnou náhodu, abych nepotkal posluhovačku. Odešel jsem do kuchyně oznámit Fritzovi, že si jdu ven zatelefonovat, vzal jsem si v hale klobouk a plášť a venku na Deváté avenue jsem zastavil taxík.

Klíč od domovních dveří čísla 63, Arbor Street, co mi svěřila paní Althausová, jsem měl u sebe, takže jsem nespáchal nic nezákonného, dokud jsem nedošel ke dveřím bytu Sarah Dacosové a nevytáhl tu sadu klíčů z kapsy.

Dvakrát jsem zaklepal a dvakrát stiskl tlačítko zvonku.

Slyšel jsem drnčení zvonku, a když nikdo nešel otevřít, zkusil jsem první klíč. Odemkl jsem až čtvrtým, šlo to hravě a bez obtíží. Navlékl jsem si rukavice, stiskl kliku, otevřel dveře, překročil práh a zavřel za sebou dveře. Podle trestního zákona státu New York jsem se tím dopustil vloupání.

Velikostí a počtem místností vypadal byt stejně jako Althausův o poschodí výše, byl však zařízen docela jinak.

Místo jednoho velkého koberce byly na podlaze rohožky, menší gauč zaplňovaly podušky, psací stůl a psací stroj chyběl, bylo tu méně židlí a sotva čtvrtina knih a na stěnách viselo pět menších obrazů, na které se ten smělý milenec jistě díval jako na staromódní. Drapérie byly zataženy a já rozsvítil, plášť a klobouk jsem hodil na gauč a otevřel dveře přístěnku.

Myslel jsem na dvě okolnosti: každou chvíli mohla přijít posluhovačka a já vůbec neměl tušení, co a kde mám hledat.

Doufal jsem prostě, že najdu nějakou stopu, abych vyrovnal vůči Cramerovi svůj závazek za ten karton mléka, a to bez ohledu na to, co se bude dít ve čtvrtek večer. Nejdřív bylo třeba rychle se porozhlédnout po bytě, proto jsem nevěnoval obýváku a oběma přístěnkům víc než deset minut a pak jsem odešel do ložnice.

Chybělo málo a nechal jsem to plavat. Vestavěná skříň v ložnici byla nacpaná k prasknutí, šaty rozvěšené na ramínkách, tucet párů střevíčků, zavazadla, papírové krabice a ve dvou vysokých přihrádkách krabice na klobouky.

Příruční zavazadlo a dva kufry zaplňovaly letní šaty. Krabic na klobouky jsem si nevšímal; dal bych pětku z vlastních peněz, abych se dověděl, jestli ve středu chodí uklízečka. O

deset minut později, když jsem probíral šuplík plný fotografií, mě napadlo, že jsem vlastně slon, když zabíjím čas nějakými fotkami, co mi nemůžou povědět nic nového, a ty krabice na klobouky nechám bez povšimnutí.

Přistavil jsem tedy ke skříni židli, vylezl na ni a krabice na klobouky sundal. Byly tři. V první jsem našel takzvané dámské kloboučky a dvoje bikinky. Druhá krabice obsahovala veliký plstěný klobouk. Když jsem ho vytáhl, ležel na dně revolver. Pět vteřin jsem poulil oči, pak jsem ten revolver vytáhl a prohlédl si jej. Byl to Smith & Wesson, osmatřicítka, s jedním prázdným nábojem a pěti ostrými.

Stál jsem s revolverem v ruce. Sto k jedné, že je to zbraň, na kterou měl Althaus povolení, že střela, která jím prolítla, byla vypálena z její hlavně, a že Sarah Dacosová stiskla kohoutek.

K čertu

s

devětadevadesátiprocentní

pravděpodobností. Otázka zněla, co udělat s revolverem.

Když ho odnesu, nebude přijat jako předmět doličný při přelíčení, protože jsem jej získal neoprávněně. Když ho ponechám v bytě, půjdu do telefonní budky, zavolám Cramerovi, aby si opatřil povolení k domovní prohlídce bytu Sarah Dacosové, poldíci ten revolver jistě najdou, ale jestli se o tom dozví FBI do šestatřiceti hodin, což se mohlo snadno stát, pak je to naše gala představení ve čtvrtek večer už předem kaput. A přirozeně, jestli vrátím revolver do krabice a Cramerovi volat nebudu, třeba si dnes večer Sarah Dacosová řekne, že je zrovna vhodná chvíle hodit tu zbraň do řeky.

Protože mi tedy zůstala pouze jedna možnost, musel jsem se rozhodnout, kam zbraň dám. Zastrčil jsem klobouk zpět a všechny krabice položil zase na poličku, odkud jsem je vzal, židli jsem vrátil na původní místo a rozhlédl se.

V ložnici jsem žádný vhodný úkryt nenašel, odsunul jsem se proto do obýváku. Spíš než kdy jindy bylo nyní žádoucí, aby mě nevyrušila posluhovačka nebo někdo jiný.

Podíval jsem se trochu důkladněji na ten gauč. Pod polštáři byla pérová matrace a pod ní dno z překližky. To by ušlo.

Jestli Sarah sundá tu krabici na klobouk a nenajde v ní

revolver, sotva ji napadne hledat ho někde jinde v bytě.

Položil jsem zbraň pod matraci. Ještě jsem se rozhlédl, zda zůstalo všechno tak, jak jsem to našel při svém příchodu, uchopil jsem plášť a klobouk, navlékl je na sebe a vypadl v takovém spěchu, že jsem se div neobjevil s gumovými rukavicemi na rukou na chodníku před domem.

V taxíku jsem hledal odpověď na další otázku: mám to Wolfovi sdělit? Proč nevyčkat, až ten čtvrteční večer budeme mít za sebou? Odpověď byla opravdu prostá, ale to je jedna z příčin, proč člověk přemýšlí, hledá složité důvody pro to, aby se mohl vyhnout prosté odpovědi.

Když taxík zastavil u našeho starého cihlového domu, nedovedl jsem si vzpomenout na žádné další důvody a musel si přiznat, že se to s přibývajícím lety nebude zlepšovat.

Bylo deset minut po jedenácté, takže se Wolfe už vrátil ze skleníků. Ale v kanceláři nebyl. Z kuchyně se ozýval hluk, rádio tam hrálo naplno a já tedy zamířil tam. Wolfe stál u velikého stolu a kabonil se na Fritze, který se nahýbal nad stolem a čichal k řezu z uzené vyzy. Neslyšeli mě vejít, až se Fritz napřímil a spatřil mě, načež se Wolfe obrátil a otázal se: „Kde jste byl?“

Odpověděl jsem, že nesu zprávu. Řekl Fritzovi, aby řízky připravil na čtvrt na tři, déle že čekat nebude, a zamířil do kanceláře a já šel za ním. Zapnul jsem rádio. Když jsem přinesl ke stolu žlutou židli, povšiml jsem si, že na jeho

psací podložce leží tři šroubováky, jeden vzal ze šuplíku mého stolu a další dva z kuchyně. Zazubil jsem se. Potřebné nástroje vlastnoručně přichystal. Posadil jsem se a řekl, že jsem myslel, že poobědváme dříve. Odpověděl, že když

člověk čeká hosty, má s nimi sedět u stolu.

„Takže máme dost času tu krátkou zprávu probrat,“ řekl jsem. „Máte teď v hlavě jiné starosti a mohl bych to nechat na později. Jistě se však rád dozvíte, že jsem provedl důkaz, že alternativa, které dáváte přednost, je opodstatněná. Vyšel jsem si na procházku a náhodou šel kolem domu šedesát tři na Arbor Street, a kupodivu, klíč, co jsem měl v kapse, se hodil k zámku bytu Sarah Dacosové. Vešel jsem a trochu se v bytě porozhlédl. V krabici na klobouky, ktera ležela ve skříni, jsem našel revolver, osmatřicítku S & W. Jeden náboj byl vypálen. Jak víte, Cramer mi říkal, že na S & W ráže osmatřicet měl Althaus zbrojní pas a že v jeho bytě ten revolver nenašli, třebaže krabička s náboji ležela v šuplíku.

Ona tedy –“

„Co jste udělal se zbraní?“

„Přestěhoval jsem ji na jiné místo. Do krabice na dámské kloboučky se nehodila, tak jsem ji uložil pod matraci na gauči.“

Zhluboka se nadechl, chvíli podržel vzduch v plicích a vydechl. „Ona ho zastřelila,“ zamručel.

„To souhlasí. Zrovna jsem to říkal, když jste mě přerušil.“

„Nenajde to?“

„Ne. Když revolver nenajde na svém místě, nebude jej hledat. Vyznám se v přitažlivých mladých ženách. Možná, že vezme draka. Jestli to udělá, stojím před problémem.

Bude pryč, a když řeknu Cramerovi o zbrani, jsem nahraný.

Jestli mu nic nepovím, celé noci nebudu spát.“

Přivřel oči. Za pár vteřin je opět otevřel. „Měl jste mi říct, kam jdete.“

„Neměl jsem co říkat. Šlo o privátní návštěvu, abych se revanšoval za půllitr mléka. Ale i když ona nic neudělá, mám zase problém, že zítra večer náš plán nevyjde. Samé jestli to a jestli ono. Zrovna jsem se chystal zavolat z budky Hewittovi a zeptat se ho, jestli ty orchideje už zabalil. Mám zavolat?“

„Ne. Má napilno. Myslím, že se dá revolver identifikovat.“

„Jasně. Experti v laboratoři to dokážou, i když je výrobní číslo upilováno. Cramer bude mít číslo revolveru, na který Althausovi vystavili zbrojní pas.“

„Máte tedy po problémech. Musím se podívat na tu vyzu.“ Zvedl se z křesla a zamířil ke dveřím. Kousek před nimi se zastavil, otočil se, řekl „Uspokojivé“ a vyšel.

Zavrtěl jsem hlavou, a když jsem stavěl žlutou židli na původní místo, ještě pořád jsem tou hlavou vrtěl. „Máte tedy po problémech.“ Propánakrále! Kdybych oplýval takovým sebevědomím, mohl bych být šéfem FBI, ale uvědomil

jsem si, že tohle není zrovna šťastné přirovnání. Klíče a rukavice jsem dal zpátky do skříně, a protože oběd měl být pozdě, šel jsem do kuchyně pro sklenku mléka a naslouchal debatě, jak připravit vyzu. Zbývaly mi ještě dvě hodiny volného času, možná víc.

Když jsem vypil mléko, šel jsem na obhlídku, nejdřív nahoru po schodech do své ložnice, abych viděl, jestli je pro hosty všechno připraveno. Fritz můj pokoj neuklízí, ten patří mně, a já se ovšem taky musím o všechno starat sám. Vše bylo v pořádku, jenom ty dva polštáře, které jsem ráno vzal ze skříně, nebyly stejně velké, ale na tom se nedalo nic změnit. Nato jsem vyšel do jižního pokoje, přímo nad Wolfovou ložnicí, kde měli na dvojité posteli spát další dva hosté. Bylo zbytečné tam chodit, protože Fritz se nedopustí přehmatu, ale ten čas jsem nějak zabít musel.

Nějak jsem ho přece jen zabil.

Čekal jsem, že nejdřív přijedou ve dvě, měl jsem však počítat s tím, že tu budou dřív, poněvadž tohle organizoval Saul. Wolfe byl v kuchyni a já v předním pokoji sousedícím s kanceláří, kde jsem kontroloval, jestli jsou na pohovce deky, když zazvonil zvonek. Koukl jsem na hodinky. Do dvou chybělo ještě dvacet minut, takže to nemohl být ten náklaďák.

Ale byl to on. Vyšel jsem do haly a zrcadlovými dveřmi jsem viděl pod přístřeškem u vchodu hromotluka v kožené

kazajce. Když jsem otevřel, halasně pronesl: „Nero Wolfe?

Povezli jsme ty orchideje.“

Vyšel jsem ven. U chodníku stál zelený náklaďák pomalovaný velkými červenými písmeny: POBŘEžNÍ

NÁKLADNÍ DOPRAVNÍ SPOL. Druhý hromotluk otvíral dveře vzadu na korbě. Hodně hlasitě jsem zavolal, že orchidejím nesvědčí tahle pekelná zima, že seběhnu dolů a pomůžu jim. Než jsem stačil na sebe hodit plášť a vyběhnout ven, jednu bednu už přišoupli ke kraji korby.

Náhodou jsem přesně věděl, jaké má ta bedna rozměry, jeden metr široká, metr šedesát dlouhá a tři čtvrtě metru vysoká, protože do takových beden jsem balil orchideje na výstavu nebo do prodejen. Na bedně stálo:

KŘEHKÉ. PODLÉHÁ ZKÁZE.

TROPICKÉ ROSTLINY

UDRŽUJTE V TEPLE

Sešel jsem na chodník, ale muži zatím bednu sundali a uchopili držadla na jednom a na druhém konci. Zřejmě pomocníka nepotřebovali, ani když vystupovali po schodech.

Wolfe otevřel domovní dveře a muži s nákladem vešli dovnitř. Přirozeně mi nezbývalo nic jiného, než počkat a hlídat náklaďák. Pět dalších stejně velikých beden leželo ve voze. Jedna z nich dá i těm dvěma silákům zabrat,

nevěděl jsem však, která to je. Ukázalo se, že to byla ta předposlední.

Když ji spustili z vozu a chopili se držadel, hromotluk poznamenal: „Kristepane, že tam jsou olověný květináče.“

„Depak,“ odpověděl druhý, „jsou zlatý.“

Rád bych věděl, jestli nějaký G-man nestál poblíž, aby to zaslechl.

Bednu vynesli nahoru bez zaškobrtnutí, třebaže i s bedněním vážila téměř půldruhého metráku, aspoň jsem doufal. Když složili v hale poslední bednu, vyšel jsem nahoru. Wolfe podepsal stvrzenku a já mužům strčil po dvou dolarech, které s díky přijali.

Počkal jsem, až sešli dolů, potom jsem zamkl dveře a zasunul zástrčku.

Bedny ležely v řadě za sebou na podlaze haly, z kanceláře hlasitě vyhrávalo rádio a Wolfe pilně pracoval šroubovákem na třetí bedně od konce. Zeptal jsem se, jestli vybral tu pravou. Odpověděl, že ano, že je na ní křídou namalované X. Vzal jsem si druhý šroubovák. Za pár minut jsme vytáhli těch osm šroubů, pak jsem sundal víko a uviděl Saula Panzera ležet na boku, s koleny přitaženými k břichu.

Chtěl jsem bednu naklonit, ale Saul, který je až na ty své uši a nos postava pod normál, se šikovně vysoukal ven, nejdřív do pokleku a potom se postavil na nohy.

„Dobré odpoledne,“ řekl Wolfe.

„Za moc nestálo.“ Saul se protáhl. „Můžu mluvit?“

„Ano, když hraje rádio.“

Znovu se protáhl. „To byla ale jízda. Doufám, že ti ostatní zůstali naživu.“

„Chci mít jistotu, že jejich jména nespletu,“ řekl Wolfe.

„Pan Hewitt je Archiemu sděloval telefonicky.“

„Ashley Jarvis. To jste vy. Archie je Dale Kirby. Radši je vyndáme.“

To bylo poprvé a naposled, co jsem slyšel představovat muže zatlučené v bedně.

„Za okamžik,“ odpověděl Wolfe. „Všechno jste jim náležitě vysvětlil?“

„Ano, pane. Nesmějí pronést ani slovo, jenom když jim vy nebo Archie k tomu dáte svolení. Nevědí, kdo tenhle dům hlídá a kdo sem instaloval mikráky, nevědí ani, proč to je, ale spokojili se s Hewittovým ujištěním, že v nebezpečí nejsou ani nebudou. Dal jim po pěti stovkách a vy jim máte dát druhých pět set. Taky jim dal to vaše podepsané prohlášení. Myslím, že ujdou.“ Poněkud ztišil hlas. „Kirby je lepší než Jarvis, ale ujdou.“

„Vědí, že mají zůstat v pokoji a neukazovat se u oken?“

„Ano. Jenom když, hm, když zkoušejí.“

„Mají patřičný oblek na čtvrteční večer?“

„Tamhle v té bedně –“ ukázal Saul prstem. „Máme tam taky svoje věci a revolvery. Musí si ovšem vzít váš klobouk a plášť, a taky Archieův.“

Wolfe se kysele ušklíbl. „Dobře. Nejdřív Freda a Orrieho.“

„Bedny jsou označené.“ Vzal od Wolfa šroubovák, přistoupil k bedně označené křídovým kruhem, řekl „Orrie má trojúhelník“ a na hlavu šroubu nasadil šroubovák. Já vyhledal trojúhelník a dal se do díla.

Fred byl venku dřív, než jsem otevřel bednu s Orriem, protože jeden šroub šel těžko. Měli také příkaz mluvit, jenom když budou tázáni, a podle výrazů jejich tváří, když

z beden vylezli, bych řekl, že ten příkaz byl velmi rozumný.

Povytáhl jsem obočí a poklepal si na prsa, načež mi Saul ukázal bednu na druhém konci řady. Sklonil jsem se k ní se šroubovákem v ruce.

Vím, že takový profesionální herec má spoustu praktických zkušeností, aby mluvil jenom tehdy, když to stojí ve scénáři, a jinak držel jazyk za zuby. Ale přesto musím říct: všechna čest Ashleyi Jarvisovi a Dalovi Kirbymu. Prožili, či protrpěli dvě dlouhé nepříjemné hodiny, především Jarvis, který jistě vážil aspoň tolik co Wolfe a neměl ty kilogramy tak vhodně rozložené. Museli jsme bednu naklonit na bok, než se mu z ní podařilo vylézt.

Dobrých pět minut zůstal ležet na podlaze, ale odmítl pomoc a pilně pohyboval rukama a nohama. Když se posléze vzpřímil, obrátil se k Wolfovi a vysekl mu parádní poklonu.

Mně se Kirby neuklonil a taky nic neříkal. Zatímco jsme

čekali, až Jarvis vstane, poodstoupil stranou a prováděl gymnastiku v rytmu hudby z rádia.

Souhlasil jsem se Saulem, že oba ujdou. Kirby byl snad o centimetr menší, ale byl stejně stavěný jako já. Jarvis měl výšku jako Wolfe. Nebyl sice tak široký v ramenou a v pase byl objemnější, až si však obleče plášť, bude vypadat akorát.

Obličejem se nám příliš nepodobali, ale ve tmě si toho žádný G-man nevšimne, neboť se nedostane tak blízko, aby rozeznal rysy obličeje.

Wolfe odpověděl na poklonu kývnutím. „Pojďte za mnou, pánové,“ řekl a vešel do kanceláře. Místo aby se usadil za svým stolem, žluté křeslo postavil doprostřed koberce, dost tlustého, aby pohlcoval hluk, a šel pro druhou židli. Já jsem donesl dvě židle, Saul, Fred a Orrie si také vzali po jedné a usadili jsme se do kruhu. Wolfe, Jarvis a Kirby seděli uprostřed. „Ty peníze, Archie,“ řekl Wolfe.

Zvedl jsem se, otevřel jsem pokladnu a vzal dva svazky dvacetidolarových bankovek, vždy po pětadvaceti, které tam ležely připravené.

Wolfe přelétl pohledem z Jarvise na Kirbyho a zpátky.

„Oběd je připraven. Ale nejprve několik věcí. Ty peníze jsou vaše. Archie?“

Každému z nich jsem podal svazek bankovek. Jarvis se na něj koukl a zastrčil ho do kapsy saka. Kirby vytáhl z náprsní kapsy tašku, úhledně do ní bankovky naskládal a tobolku zastrčil zase do náprsní kapsy.

„Pan Hewitt vám vysvětlil,“ pokračoval Wolfe, „že každý z vás dostane po tisíci dolarech. To se nyní stalo.

Když jsem vás viděl vylézat z těch beden, mám pocit, že jste si ten tisíc bohatě zasloužili. Když se tudíž k mé spokojenosti zhostíte také další části úkolu, budu mít za to, že jste si vydělali další tisíc, který obdržíte v pátek či sobotu.“

Jarvis otevřel ústa, ale včas se vzpamatoval a ústa sklapl.

Ukázal na Kirbyho, poklepal si na prsa a tázavě pohlédl na Wolfa.

Wolfe kývl. „Dva tisíce. Pro každého. Nakloňte se blíže, pane Kirby. Nemůžu mluvit příliš hlasitě. Vy se, pánové, v našem domě zdržíte dvacet osm hodin. Během této doby nesmí být slyšet jediný zvuk, který by mohl někomu prozradit vaši přítomnost. Váš pokoj je o poschodí výše.

Vystoupíte po schodech a nepoužijete zdviž. Kdybyste něco potřebovali, obraťte se na muže, který bude mít službu na chodbě. Když se budete chtít o něčem domluvit, mluvte šeptem. V pokoji máte několik tuctů knih. Kdybyste mezi nimi nenašli nic po své chuti, můžete si vybrat nějakou knihu z těchto polic. Nepouštějte rozhlas ani televizi, v domě nesmí být žádný nadměrný halas. Budete si muset osvojit držení těla a způsob chůze pana Goodwina a mojí, k tomu vám poskytneme dost příležitostí. Našich hlasů si všímat nemusíte, to potřebovat nebudete.“ Našpulil rty.

„Myslím, že to je všechno. Chcete-li něco vědět, ptejte se

hned. Mluvte polohlasem a nakloňte ústa k mému uchu.

Máte nějaký dotaz?“

Oba zavrtěli hlavou.

„Zasedneme tedy k obědu. Rádio zůstane vypnuté. Při jídle nemluvíme o obchodních věcech. Hovořit budu jedině já a pan Goodwin.“ Vstal.

12. KAPITOLA

Nechtěl bych těch osmadvacet hodin prožívat znovu.

Když kráčíte lesem, o němž víte, že v něm jsou záškodníci a že se třeba hned tamhle za stromem jeden skrývá, musíte mít kuráž a ostrý zrak. Když však nevíte, jestli v lese záškodníci jsou, ale mohli by tam být, je to pak jiná písnička. K čemu vám bude kuráž a bystré oči?

Nevěděli jsme určitě, jestli jsou někde v domě instalovány mikrofony, nebylo však vyloučeno, že někde jsou. Kdyby si Jarvis či Kirby ve dveřích koupelny přiskřípl prst a vyjekl bolestí nebo vzkřikl „Sakra“ či „Himl“, celou naši akci by to mohlo shodit. Mohlo, to byl právě ten nervák. Pokaždé, když jsem udělal výlet nahoru, abych zkontroloval, jestli Saul, Fred nebo Orrie stojí na chodbě a že je to ještě nezačalo nudit, aby se dali do řeči, měl jsem pocit, že se chovám pošetile. Dospělí lidé se každý večer nedívají pod

postel, jestli se tam neskrýva lupič, třebaže by tam jednou být mohl.

Oběd a večeře byly otravné, neboť mluvil jenom Wolfe či já, ovšem hlavně Wolfe, a těch pět ostatních jedlo a naslouchalo. Jednou si to zkuste. Nemohl jsem ani žádnému z nich říct, aby mi třeba podal máslo. Mohl jsem pouze ukázat prstem. A když jsme něco dělali, kupříkladu odnášeli bedny dozadu do komory a tam je skládali, ani pak jsem mluvit nemohl. S kým?

Vyšel jsem z domu jednou, a to ve středu odpoledne, abych z telefonní budky zavolal Hewittovi a řekl mu, že zásilka došla v dobrém stavu. Potom jsem šel do garáže informovat Toma Hallorana, co má dělat.

Přišly také veselejší chvíle, dvakrát ve středu a čtyřikrát ve čtvrtek, když Jarvis pozoroval Wolfa. Jarvis se postavil na úpatí schodiště či stál nahoře na schodech a díval se, jak Wolfe sestupuje, pak se postavil na chodbě a díval se, jak Wolfe chodí po rovině. Ve čtvrtek jsem při druhém předvádění věděl, že si Jarvis z Wolfa střílí a těší ho, jak se Wolfe kysele tváří, ale i já z toho měl zábavu. Kirby mě samozřejmě také pozoroval, to mi však nedělalo žádné potíže, protože obvykle po těch schodech vyběhnu a zase seběhnu tucetkrát a někdy také víckrát za den. Kirby ale nemohl imitovat můj způsob, jak řídím vůz. Celou cestu až

k Hewittovi je jistě budou sledovat, a jestliže bude manipulovat s volantem jinak, než to mám ve zvyku já,

mohlo by to u nějakého chytrého G-mana vzbudit podezření.

Ve čtvrtek dopoledne jsem Kirbyho zavedl do kanceláře, zapnul rádio a půlhodinku jsme tohle spolu probírali.

Když se na to dnes znovu dívám, myslím si, že jsme nepřehlédli žádnou maličkost. Ve středu kolem jedenácté večer jsem šel nahoru do své ložnice, která má okna na Třicátou pátou ulici. Nepohrával jsem si se záclonami déle než obvykle, převlékl se do pyžama, posadil se na postel a zhasl lampičku na nočním stolku. Za pár minut vešli Fred a Orrie, ve tmě se svlékli, já vypadl a oni si šli lehnout. Saul spal na pohovce v předním pokoji, kde jsme vůbec nerozsvítili. Svítí se tam málokdy.

Zmíním se o divné věci. Když jsem ve středu večer otočil v kanceláři vypínačem a zalezl do pokrývek na gauč, nepřemýšlel jsem o tom, jestli opravdu sklapne past, kterou jsme políčili. Dumal jsem nad gaučem v bytě Sarah Dacosové. Co když uklízečka obrátila matrace, aby je provětrala, a našla revolver? Kdybych se v jejím bytě zdržel o pět minut déle, snad bych našel lepší skrýš.

Zmínil jsem se už o tom obědě a večeři. To bylo ve středu. Čtvrteční snídaně a oběd vypadaly jinak, neboť Fritz nebyl přítomen. Podle plánu měl pro něj Hewitt poslat vůz a auto také stálo před domem přesně v osm hodin ráno.

Fritzovi jsem donesl příruční zavazadlo k vozu, a když mi potřásl rukou, tvářil se zasmušile. Neměl vůbec náladu vytvářet mistrovská díla umění kuchařského pro nějakou

sešlost aristologů. Přípravu snídaně jsme si vzali na starost já a Saul. K obědu byla studená vyza, která byla uznána za poživatelnou, pak dvě láhve šampaňského a pět různých druhů sýrů.

Ve čtvrtek odpoledne ve tři čtvrtě na pět jsem byl v kanceláři se Saulem, Fredem a Orriem, když přišel dolů ošetřovatel orchidejí Theodore Horstman, jemuž bylo řečeno, aby dnes odešel dřív. Řekl nám „Dobrou noc“

a vyšel. Wolfe byl ve svém pokoji. V pět hodin deset minut jsem vyšel nahoru a začal se převlékat. Mohl jsem se přesvědčit, že záclony doléhají, a prostě si sednout, ale kdybych se najednou začal zajímat o záclony, vypadalo by to nepřirozeně. A my si děsně přáli, aby se všechno zdálo docela normální. Wolfe se také ve svém pokoji převlékal.

V pět hodin čtyřicet jsem ve večerním obleku vešel do kanceláře a o pět minut později se ozvalo zahrčení zdviže a objevil se Wolfe, rovněž ve večerním. Rádio zůstalo vypnuté a my dva se začali bavit o dopravních problémech.

Přesně pět minut před šestou se z haly ozvaly tiché kročeje a Jarvis a Kirby stáli u dveří. Jarvisův večerní oblek vypadal lépe než Wolfův, který už měl ty lepší časy za sebou. Kirby mě ale netrumfnul, neboť za svůj oblek jsem vysolil tři stovky. Řekl jsem Wolfovi, že na něj počkám dole ve voze, vyšel jsem do haly, Kirbymu podal svůj plášť a klobouk a postavil se za roh zdi, aby mě zvenčí nebylo vidět. Otevřel dveře, překročil práh a dveře za sebou přibouchl. Jarvis

přišel a vyhlížel ven zrcadlovým sklem, zatímco já stál u jeho lokte. Pak zhasla světla v kanceláři a já podal Jarvisovi Wolfův plášť a klobouk. Asi za půl hodiny, třebaže ve skutečnosti to netrvalo déle než šest minut, přijel náš heron a zastavil u chodníku. Jarvis otočil vypínačem a hala se zahalila do tmy. Já se opět ztratil z dohledu, ještě než

Jarvis vyšel a zavřel za sebou. Pozoroval jsem ho a říkal si, že si ten jeden tác navíc rozhodně zaslouží. O Kirbym jsem se nemohl vyjádřit, protože nevím, jak při chůzi vypadám.

Přísahal bych, že Wolfe sestupuje po schodišti, jde po chodníku a vstupuje do vozu, kdybych předem nevěděl, že to není on. Heron se hladce rozjel a křečovitě neposkočil, jako když řídím já, a já si teprve teď všiml, že už bůhvíjak dlouho zatajuji dech.

Jestli se drželi mého scénáře, byla nyní kancelář prázdná.

Ještě než zhasla světla v hale, Wolfe odešel do tmavé kuchyně, Orrie do tmavé jídelny a Saul s Fredem přešli spojovacími dveřmi do tmavého předního pokoje. Já je odcházet neslyšel, tak je tedy sotva slyšel kdo jiný.

Položil jsem ruku na postranní kapsu, dotkl se Marleye ráže .38, nato jsem přistoupil k domovním dveřím a dotkl se hrany, abych se přesvědčil, že jsou zavřené. Počkal jsem, až

se můj zrak dostatečně přizpůsobí šeru, a posadil se do židle u stěny naproti věšákům.

Cítil jsem se výborně. Napětí už skončilo. Mohlo se to všechno zvrtnout na sto různých způsobů, buď pro špatnou

organizaci, anebo nešťastnou náhodou. Ale měli jsme to za sebou, všechno bylo hotovo a nám nezbývalo nic jiného, než

čekat. Buď se rozhodli, že udělají domovní prohlídku, anebo od ní ustoupí. Jenže to byla jejich starost, ne moje. Nevěděl jsem, kolik udělali těch ilegálních domovních prohlídek, našinec se tohle nedozví, věděl jsem však, že loňského roku provedli v New Yorku určitě čtyři, a o několika dalších prohlídkách jsem slyšel mluvit. Záleží na tom, jestli Wragg věří, že Althause zabil G-man. Jestli tomu věří, vsadil bych deset k jedné, že k nám na návštěvu přijdou. Jestli tomu nevěří a jestli si nějak prověřil, že v té vraždě nejsou jeho lidé namočeni, pak k nám nepřijdou. O kvalitě naší návnady rozhodne on, ne my. Cítil jsem se výborně.

Když se mi zdálo, že půlhodinka uplynula, šel jsem ke dveřím a ve světle prosvítajícím zrcadlovým sklem zvenčí jsem se koukl na hodinky. Ukazovaly šest hodin dvaadvacet a moje výborná nálada povadla. Spletl jsem se o osm minut.

Myslel jsem, že nosím hodinky v hlavě, ale zřejmě jsem nebyl tak nevzrušený, jak jsem se domníval. Místo abych se zase posadil, přešel jsem přes halu ke dveřím kanceláře a moje výborná nálada poklesla ještě víc, protože jsem se dvakrát otřel o stěnu. Nenašel jsem pro to žádnou omluvu.

Ovšem cesta zpátky k tomu světlému obdélníku, to byla hračka, měl bych ale, ksakru, i ve tmě jako v pytli dokázat přejít halou, kterou dobře znám. Třikrát za sebou jsem to dokázal a potom jsem se vrátil k židli a usedl.

Kdy přišli, vám přesně říct nemůžu, poněvadž jsem si řekl, že dřív než v sedm se na hodinky nepodívám. Do sedmé však už moc nechybělo. Mdlý svit ve skleněné výplni domovních dveří se pojednou zatemnil a přede dveřmi stáli naši návštěvníci. Byli dva. Třetí patrně hlídal dole na chodníku. Jeden se skláněl, aby si prohlédl zámek, druhý stál na nejhořejším schodě, obrácený zády ke dveřím a čelem k ulici.

Přirozeně věděli, že máme patentní zámek značky Rabson, a patřičné nástroje si jistě přinesli. I kdyby však byli mistry svého oboru, tenhle typ se nedá otevřít jen tak na první pokus, a proto jsem neměl nijak naspěch. Dveře z haly do předního pokoje byly otevřené, jeden a čtvrt metru daleko od místa, kde jsem seděl. Přistoupil jsem k nim, strčil hlavu dovnitř a tiše jsem zasykl. Odpovědělo mi zasyknutí.

Přešel jsem ke dveřím do jídelny, vůbec jsem se přitom neotřel o stěnu, znovu jsem zasykl a zevnitř se ozvala stejná odpověď. Pak jsem udělal ještě několik kroků a zůstal stát těsně před dveřmi kanceláře. Jistě nebudou svítit baterkou hned, jak vejdou, zůstanou stát a budou naslouchat.

Já a Saul se dohadujeme, jak dlouho ten zámek otevírali.

On říká, že se dveře otevřely osm minut poté, co jsem zasykl, a já říkám, že to bylo až za deset minut. Fakt ale je, že se domovní dveře otevřely. Jakmile jsem zaslechl cvaknout kliku, učinil jsem několik kroků zpět do kanceláře, nalevo ode dveří se postavil zády ke stěně s levicí za sebou a

prstem na vypínači, zatímco pravou rukou jsem vytáhl z kapsy zbraň.

Když vešli, nenaslouchali déle než pět vteřin, a to je špatná technika. Kráčeli přímo přes halu. Pootočenou hlavou jsem pozoroval, jak se mdlý svit tužkové baterky jasní a jak světelný pruh postupuje do kanceláře. Potom jsem je uviděl.

Vešli tři čtyři kroky do místnosti a zůstali stát. Ten s baterkou si svítil dokola. Za tři vteřiny by světlo dopadlo na mě, proto jsem zanotoval: „Tak jedem.“ Pozvedl jsem revolver, stiskl vypínač a bylo světlo.

Jeden z nich vytřeštil oči, ale druhý upustil baterku a sahal rukou pod sako. Já ale nebyl sám s tím revolverem.

Orrie stál s napřaženou zbraní vedle mě a ode dveří předního pokoje se ozval Saulův hlas: „První zásah!“ Noční návštěvníci pootočili hlavu a spatřili druhé dvě pistole.

„Nevypadá to dobře,“ řekl jsem. „Nemusíme vás ani prohledávat, protože do dvou směrů najednou střílet nemůžete. Pane Wolfe!“

Byl zde. Vyšel z kuchyně patrně hned poté, co jsem zavolal „Tak jedem“. Řekl jsem mu: „Obejděte to!“ On už

ale tím směrem vykročil, napravo od klubovky potažené červenou kůží, mimo jejich dosah. Usedl za svým stolem a měřil si je, totiž z profilu, poněvadž tváří byli obráceni k Orriemu a ke mně.

Promluvil: „To je hanebnost. Archie, zavolejte policii.“

Pohnul jsem se. Nedělal jsem tak velkou okliku jako Wolfe, ale bylo lépe vyhýbat se pranici, proto jsem to vzal kolem nich. Na půl cestě ke svému stolu jsem se zastavil a řekl: „Koukejte. Jestli po mně chcete skočit, až budu vytáčet číslo, nevyjdete odsud po svých. Myslím, že víte, co říká zákon, protože tohle lupiči obvykle znají. Vnikli jste do domu. Jestli se pokusíte o nějaký podtrh, slíznete za to olovo a poldové nám ještě poděkují.“

„Hovno.“ To řekl ten svalnatý hezoun s hranatou bradou a širokými rameny. Ten druhý byl vyšší, vyzáblý a v jeho tváři ostře vystupovaly lícní kosti. Hezoun na mě upřeně civěl. „Vy víte, že nejsme lupiči.“

„Vím čerta starého. Vloupali jste se do domu. Tohle můžete potom vykládat poldíkům. Varoval jsem vás.

Zůstaňte na místě. Jakmile se pohnete, budete zastaveni.

Jednoho z mých kolegů moc svědí prsty.“

Abych se dostal k telefonu na svém stole, musel jsem se k nim obrátit zády. Když jsem napřáhl ruku po sluchátku, Hezoun vyštěkl: „Přestaňte s tou komedií, Goodwine!

Sakramentsky dobře víte, kdo jsme.“ Obrátil se k Wolfovi.

„Jsme agenty Federálního vyšetřovacího úřadu a vy to víte.

Ničeho jsme se nedotkli ani dotknout nehodlali. Chtěli jsme s vámi mluvit. Když na zvonění nikdo nešel, strčili jsme do dveří, které nebyly zamčeny, a vešli jsme dovnitř.“

„Lžete,“ řekl Wolfe tónem, kterým tento fakt konstatoval. „Pět lidí odpřisáhne, že jste nezvonili a že

domovní dveře byly zamčené. Čtyři lidé vás slyšeli otevírat zámek paklíčem. Jakmile vás policie prohledá, najde u vás lupičské náčiní. Federální vyšetřovací úřad? Fuj. Archie, zavolejte policii a požádejte je, aby poslali lidi, co si dovedou poradit s párkem rabiátů.“

Než jsem se znovu otočil, řekl jsem „Frede“, pokynul mu prstem a on přišel ke mně. Když míjel ty dva, div do nich nevrazil. Jednou mu jeden G-man zkroutil ruku a Fred by přivítal příležitost oplatit to. Stehny se opřel o Wolfův stůl a stál čelem k nim. S revolverem u boku vypadal mnohem zlověstněji, než jaký ve skutečnosti je. Je to v podstatně hodný chlápek, má ženu a čtyři děti.

Když jsem začal vytáčet číslo, byl jsem ochoten vsadit sto k jedné, že je nevytočím celé. To se taky stalo.

Když se kotouč ciferníku otočil počtvrté, Hezoun vypleskl: „Počkejte, Goodwine!“

Obrátil jsem se s prstem na otvoru ciferníku. Zasunoval levou ruku do saka. Zavěsil jsem telefonní sluchátko a postavil se vedle Freda. G-man ruku vytáhl a držel v ní černé kožené pouzdro. „Legitimace,“ řekl, rozevřel pouzdro a ukázal nám je.

Nyní jsme došli k choulostivému bodu. Smějí ukazovat legitimaci, ale nesmějí ji dávat z rukou. Wolfe zavrčel: „Já si ji prohlédnu.“

Hezoun o krok pokročil, ale Fred natáhl mohutnou levici a odstrčil ho zpátky. Napřáhl jsem ruku s dlaní obrácenou

nahoru, ale nic jsem neříkal. Hezoun zaváhal, ne však dlouho a položil mi legitimaci do dlaně. „Vy taky,“ řekl jsem Tyčce a držel ruku nataženou. Měl už legitimaci připravenou a položil ji na tu první v mé dlani. Obrátil jsem se a oba průkazy jsem podal Wolfovi.

Podíval se na první a potom na druhý, otevřel šuple, vytáhl odtud velkou lupu a zkoumal průkazy. Dal si s tím načas. Pak vrátil lupu do šuplete, za ní hodil oba průkazy, šuplík zavřel a pozoroval oba vetřelce.

„Patrně jde o padělky,“ řekl. „Policejní laboratoř k tomu vysloví své dobrozdání.“

Oba se jistě uměli velice ovládat, že nevybudili. Nebýt zaneprázdněn jinými myšlenkami, projevil bych jim svůj obdiv. Stáli strnule, ani se nehýbali. Potom Tyčka řekl: „Ty pupkatý zčubkysynu.“

Wolfe kývl. „Pochopitelná reakce. Pouze jako základ pro další debatu vyjdeme z předpokladu, že agenty Federálního vyšetřovacího úřadu opravdu jste. Pak je vaše stížnost na místě, ale stěžovat si můžete ne na mě, nýbrž na své kolegy, kteří se dali svést zdáním, že je tento dům prázdný. Nemáte se proč omlouvat.“

Odkašlal si. „Nuže. Ještě stále vycházíme z uvedeného předpokladu. Vaše průkazy si ponechám jako zástavu. Vy anebo váš úřad je můžete vymáhat jedině soudní žalobou, která veřejně odhalí, jak se mi ty průkazy dostaly do rukou.

Já ovšem odpovím protiakcí, neboť jste do mého domu

vstoupili ilegálně a byli jste přistiženi flagrante delicto. Na to mám čtyři svědky. Pochybuji, že vaši představení budou ochotni tuto cenu zaplatit. Tak tedy iniciativa spočívá na mně. Můžete odejít. Když vycházíme z toho daného předpokladu, potřeboval jsem pouze nezvratný důkaz, že příslušníci Federálního vyšetřovacího úřadu spáchali zločin a mohou být pohnáni před soud. Tento důkaz leží v šuplíku.

Mimochodem, nezmínil jsem se o rukavicích, co máte na rukou. Pochopitelně jsme si jich všichni povšimli. Je to další drobný důkaz, kdyby a až se bude tato záležitost projednávat u soudu. Pánové, můžete jít.“

„Čert aby vás vzal!“ Byl to Hezoun. „To půjde k federálnímu soudu. Ty služební průkazy jsou vlastnictvím federálních úředníků.“

„Třeba jsou. Ale i v tom případě se obhájím. Když

pomineme danou domněnku, stěží se mi chce věřit, že do mého domu nezákonně vnikli příslušníci federální policie, a nepochybně mám právo průkazy si ponechat, dokud se neprokáže, že jsou pravé.“

„A jak se to má prokázat?“

„To uvidím. Vyčkám na další vývoj. V případě, že jsou pravé, mě patrně navštíví někdo z vašich představených, snad dokonce sám pan Wragg.“

„Ty pupkatý zčubkysynu!“ řekl Tyčka. Zdálo se mi, že když je rozčilený, má velice omezený slovník.

„Vlastně se chovám shovívavě,“ řekl Wolfe. „Vymohli jste si násilím vstup do mého domu, a pokud vím, vydáváte se za policejní úředníky. Dva trestné činy. Jste-li ozbrojeni, měli bychom vám odebrat zbraně a nástroje, které jste použili k odemčení dveří, nepochybuju o tom, a také k vypáčení stolů a skříní v mé kanceláři. A ještě ty rukavice.

Radím vám, abyste odtud neprodleně odešli. Tito muži nemají rádi lupiče ani FBI a s radostí vás pokoří. Hrome, tak jděte!“

Stáli a hleděli na něj. Hezoun se na Wolfa mohl dívat mezerou mezi Fredovým a mým ramenem a Tyčka stál napravo od Freda. Vyměnili si pohledy, podívali se znovu na Wolfa a hnuli sebou. Když se blížili ke dveřím, Orrie před nimi couval do haly s napřaženým revolverem. Rád míří na lidi. Saul prošel přední místností do haly a rozsvítil.

Fred a já jsme šli za G-many. Když došli k domovním dveřím, Saul je otevřel a Orrie, Fred a já jsme se spolu s ním dívali, jak Hezoun a Tyčka sestupují na chodník. Skoro jistě měli ještě třetího společníka, ale toho nikde nebylo vidět.

Zabočili doleva směrem k Desáté avenue, my jsme ale ven nevyšli, abychom je viděli jít k vozu. Než jsem zavřel dveře, prohlédl jsem si zámek a nenašel na něm ani škrábnutí.

Zasunul jsem zástrčku a Fred řekl, že určitě mají nejlepší sbírku klíčů na světě.

Když jsme husím pochodem nakráčeli do kanceláře, Wolfe stál uprostřed koberce a prohlížel si předmět v dlani –

tužkovou baterku, co upustil Hezoun. Hodil ji na můj stůl a zařval: „Mluvte! Všichni najednou mluvte!“

Dali jsme se do smíchu.

„Vypisuju odměnu,“ řekl jsem hlasitě. „Fotografii J.

Edgara Hoovera v rámečku tomu, kdo prokáže, že si tenhle hovor nahrávají a magnetofonový záznam mu pošlou.“

„Přisámbůh,“ řekl Fred, „měli si zkusit něco začít.“

„Chci šampaňské,“ žádal Saul.

„Pro mě whisky,“ přidal se Orrie. „Jsem hladový.“

Bylo za dvacet minut osm. Odebrali jsme se do kuchyně, Wolfe také, a mluvili jsme všichni najednou. Wolfe začal kramařit v chladničce, vytáhl odtud kaviár, pâté de foie gras, zbytek vyzy a celého uzeného bažanta. Saul otevřel ledničku a vzal led na vychlazení toho šampaňského. Orrie a já jsme přinesli láhve ze spíže. Fred se zeptal, jestli může zavolat své ženě, a já řekl, aby ji ode mě pozdravoval.

„Povězte jí,“ promluvil Wolfe, „že tu zůstanete na noc.

Zůstanou zde všichni. Archie ráno ty věci odnese do banky a vy ho doprovodíte. Nepodniknou patrně nic, ale o něco by se mohli pokusit. Frede, své ženě se o tom nezmiňujte, ani nikomu jinému. Ještě to není u konce, jenom se to rozbíhá naplno. Jestli někdo z vás touží po teplém jídle, připravím yorkshirskou pečeni za dvacet minut, pokud Archie udělá ztracená vejce.“

Všichni jeho nabídku odmítli, což mě potěšilo.

Nenávidím dělat ztracená vejce.

O hodinu později jsme trávili příjemný večer. Já s našimi třemi hosty jsem seděl v předním pokoji u vyrovnané partie kanasty a Wolfe se uvelebil v kanceláři v tom svém jediném pohodlném křesle a četl knihu. Kniha se jmenovala FBI, jak ji nikdo nezná. Buď se na ní jenom zrakem pásl, anebo prováděl výzkum, to nevím.

V deset hodin jsem musel na chvilinku od karet odejít, neboť Wolfe říkal, abych zavolal Hewittovi, až budou aristologové po večeři. Odešel jsem do kanceláře a spojil se s Hewittem. Wolfe mu řekl, že všechno klapalo dokonale, a děkoval mu za spolupráci. Hewitt odpověděl, že naši dvojníci jsou velice zábavní lidé. Jarvis recitoval Shakespeara a Kirby zase imitoval prezidenta Johnsona a Barry Goldwatera. Wolfe řekl, aby jim Hewitt vyřídil naše pozdravy, a já se vrátil ke kanastě a Wolfe ke knize.

Krátce po jedenácté jsem však byl opět vyrušen. Zvonil telefon a Wolfe nenávidí zvedat sluchátko. Odkráčel jsem tedy ke svému stolu.

„Byt Nero Wolfa. U aparátu Archie Goodwin.“

„Zde Richard Wragg, Goodwine.“ Protáhlý, uhlazený a hluboký hlas. „Chci mluvit s Wolfem.“ Tušili jsme něco podobného a obdržel jsem patřičné instrukce. „To bohužel nejde, Wraggu. Pan Wolfe je zaneprázdněn.“

„Chci s ním mluvit.“

„Dobrý nápad, myslel si, že byste snad chtěl přijít. Zítra dopoledne v jedenáct v jeho kanceláři, co říkáte?“

„Potřebuji s ním mluvit ještě dnes. Neprodleně.“

„Lituji, Wraggu, není to možné. Je velice zaneprázdněn.

Půjde to nejdřív v jedenáct dopoledne.“

„Co ho tak zaneprazdňuje?“

„Čte knihu FBI, jak ji nikdo nezná. Za půlhodinku si jde lehnout.“

„V jedenáct jsem u vás.“

Zdálo se mi, že praštil sluchátkem, ale třeba se mi to opravdu jenom zdálo. Otočil jsem se k Wolfovi. „Říkal jsem mu Wragg, protože se tak jmenuje. Zítra v jedenáct dopoledne. Podle našeho očekávání.“

„A přání. Musíme se poradit. Až dohrajete.“

Zvedl jsem se. „To bude co nevidět. Mám už tři tisíce čtyři sta bodů.“

13. KAPITOLA

Potřebuju spát celých osm hodin a většinou se mi to povede, ale té noci jsem spal jenom šest hodin. Deset minut po jedné odešel Wolfe a také Fred a Orrie, Saul leží na pohovce v předním pokoji a já se taky zrovna chystal do hajan, když zazněl domovní zvonek. Byl to Fritz s Jarvisem a Kirbym, a když jsem viděl, jak Kirby u prahu zavrávoral, v duchu jsem si řekl, jaký asi měli malér. Zeptal jsem se ho, kde zůstal vůz, a on na mě vyvalil oči a rty měl pevně stisknuté. Domníval jsem se, že se asi přesně drží daných instrukcí, řekl mu, že teď už může mluvit, ale Fritz poznamenal, že Kirby teď mluvit nemůže, protože je moc opilý, a dodal, že heron je v perfektním stavu a stojí venku před domem, avšak jenom dobrotivý Bůh ví, jak se dostali až sem. Vyvezl je zdviží nahoru do jejich pokoje a já se obul, přehodil přes pyžamo plášť, vyšel ven a zavezl vůz do garáže. Nebyl vůbec škrábnutý.

První číslo našeho pátečního programu bylo na pořadu v půl deváté. Ve tři čtvrtě na osm jsem se silou vůle přiměl k tomu, abych vylezl z postele, a vyšel nahoru do svého pokoje s plnou náručí přikrývek, prostěradel a polštářem.

Když jsem se v koupelně osprchoval a oholil a pak vyšel ven, Fred s Orrriem seděli na pelesti postele a zívali.

Poznamenal jsem, že vyrazíme za hodinu a dvacet minut, a oni mi odpověděli, abych si vzal ledovou sprchu na svůj rozpálený mozek, což jsem už předtím učinil. Předpokládal jsem, že se musím postarat o snídani, ale když jsem sestoupil ze schodů, viděl jsem Fritze vyjít z Wolfovy ložnice, kam odnesl podnos se snídaní skoro načas. Bylo za dvě minuty půl deváté a já zahájil den tím, že jsem vytočil číslo paní Brunerové a zastihl ji doma. Omluvil jsem se, že ji vyrušuji tak záhy ráno, ale že pro ni mám velmi důležitý vzkaz, aby zašla laskavě do budky a ve tři čtvrtě na deset mi zavolala na číslo, které jsem jí dal. Odpověděla, že jí to narušuje jednu obchodní schůzku, a zeptala se, jak je ten vzkaz důležitý. Odvětil jsem, že převelice, načež řekla, že zavolá.

Mohli jsme se tedy v klidu nasnídat, a to bylo dobré.

Fritz ví, že všichni tři, Saul, Fred a Orrie, milují vejce au beurre noir. Tvořila hlavní jídlo a měli jsme k tomu topinky a slaninu, každý dvě porce, dvě vejce na porci, čili šestnáct vajec celkem. Účet za tuhle akci bude utěšený.

V devět hodin čtyřicet jsem vyšel z domu s průkazy v kapse, doprovázen svými osobními strážci. Dopochodoval jsem k dragstóru na nároží, vešel dovnitř a postavil se hned vedle telefonní budky. Podle toho, jak znám ženy, jsem se chystal čekat asi dvacet minut, avšak telefon zazvonil v devět hodin čtyřicet šest, zrovna ve chvíli, kdy do místnosti vpadl muž a zamířil k budce. Když jsem zvedl sluchátko, usoudil jsem, že to nebude G-man, který se chystá odposlechnout rozhovor, nevypadal na to.

Paní Brunerová řekla, že věří, že jde opravdu o důležitou věc, neboť se kvůli tomu opozdila na schůzku.

„Nemůžete mít schůzku ani zpoloviny tak důležitou,“

odpověděl jsem. „Na všechny schůzky zapomeňte. Ve tři čtvrtě na jedenáct musíte přijít do kanceláře pana Wolfa, nesmíte se opozdit ani o vteřinu.“

„Dnes dopoledne nemohu.“

„Přijít můžete a musíte. Dvakrát jste mi řekla, že se vám nelíbí můj tón, ale to nebylo nic proti tomu, jak na vás spustím, kdybyste přijít nehodlala. Pan Wolfe by vám těch sto táců patrně vrátil.“

„Ale proč? Oč jde?“

„Jsem jenom pouhý poslíček. Všechno se dozvíte, až

přijdete. Není to jenom důležité, je to životně důležité.“

Nakrátko se odmlčela. „Ve tři čtvrtě na jedenáct?“

„Anebo dříve.“

Znovu nastalo ticho. „Dobře. Budu tam.“

„Báječné. Jste náš vzorný klient. Kdybyste nebyla bohatá, tak bych si vás vzal.“

„Co jste říkal?“

„Nic.“ Zavěsil jsem.

Po pouhých šesti hodinách spánku jsem se necítil příliš k životu, ale cítil jsem se důležitě, když jsem se zimním větrem v zádech kráčel přes město ke Kontinentální bance na Lexingtonově avenue. Nenajde se moc lidí, aby mělo osobní strážce takové kvality, jako jsem měl já, nejlepšího detektivního agenta mezi dvěma oceány a ještě navíc dva setsakra dobré agenty. Jestli si myslíte, že jsme to drobet přehnali, co kdybych klopýtl a rozbil si hlavu anebo upadl do tenat svůdné sirény, z níž by se vyklubala federální agentka? Koneckonců jsme je měli v domě po ruce a tahle procházka jejich zdraví prospěje. V bance jsem sešel nejdříve do suterénu k oddělení bezpečnostních schránek a oba průkazy uklidil do sejfu. Když jsem nahoře vyzvedl pět tisíc, abych doplnil peněžní rezervu pokladny v naší kanceláři, pomyslel jsem si, že přesně před devíti dny jsem vlastně ve stejnou hodinu deponoval šek na tu zálohu honoráře. Tehdy jsem myslel, že máme naději jedna k milionu. A teď…

Museli jsme si pospíšit, abychom do tři čtvrtě na jedenáct dorazili do našeho starého pískovcového domu, a jen tak tak jsme to stihli. Sundávali jsme si pláště v hale, když jsem zahlédl rolls royce paní Brunerové zastavit před domem. Když došla pod přístřešek vchodu, otevřel jsem jí domovní dveře. Fred a Orrie se chtěli odporoučet, ale já je zavolal zpátky.

„Paní Brunerová,“ řekl jsem, „chtěl bych vás seznámit se třemi muži, kteří v rámci plnění úkolu vámi nám svěřeného jeli sto kilometrů náklaďákem, schouleni v dřevěných bednách s přišroubovanými víky. Muži, kteří včera večer dvacet minut mířili revolvery na dva agenty FBI, zatímco si to s nimi pan Wolfe vyřizoval.“

„Ano, ovšem. Ráda bych je poznala.“

„To jsem očekával. Pan Saul Panzer. Pan Fred Durkin.

Pan Orrie Cather. Pan Panzer vám bude na chvíli dělat společníka. Pověsím váš plášť v předním pokoji, když dovolíte. Má přijít Richard Wragg, náčelník G-manů v New Yorku, a nechci, aby jej viděl.“

Otevřela zeširoka oči, ale ústa měla zavřená. Usnesl jsem se, že si ji vezmu, protože má fůru peněz. Odebral jsem jí plášť a Fred s Orriem zamířili ke schodům do poschodí, aby se utábořili u jižního pokoje a nedovolili Jarvisovi a Kirbymu sejít dolů a rušit nás v rozhovoru.

Nalevo na zadním konci haly hned u kuchyně je výklenek a v něm je ve výši očí ve zdi otvor. Otvor zakrývá posuvná deska a na druhé straně v kanceláři zastírá otvor šalebný obraz s vodopádem. Když se postavíte ve výklenku a panel odsunete, čtverhranným otvorem vidíte větší část kanceláře a samozřejmě slyšíte, co se uvnitř mluví. Dovedl jsem paní Brunerovou sledovanou Saulem k výklenku, odsunul posuvnou desku a ukázal otvor. „Jak jsem se zmínil,“ řekl jsem, „má přijít Wragg, který bude se mnou a panem Wolfem v kanceláři. Pan Panzer vám z kuchyně donese stoličku, na kterou se posadíte, a on zůstane u vás.

Ta návštěva potrvá snad deset minut, nebo také dvě hodiny, to nevím. Nebudete rozumět všemu, o čem se bude mluvit, ale většinou to pochopíte. Kdybyste pocítila nutkání ke kašli nebo chtěla kýchnout, jděte po špičkách do kuchyně. Saul vám dá rukou znamení, kdyby –“

Zazněl domovní zvonek. Vystrčil jsem hlavu z výklenku a pod přístřeškem u vchodu stál náš návštěvník, který přišel o pět minut dříve, než měl. Řekl jsem Saulovi, aby si s tou stoličkou pospíšil, a když odběhl do kuchyně, odkráčel jsem halou k domovním dveřím. Ohlédl jsem se. Saul mi hlavou pokynul, že je všechno v pořádku, a já otevřel.

Richardu Wraggovi bylo čtyřiačtyřicet let. Bydlel v Brooklynu se ženou a dvěma dětmi a měl za sebou patnáct let služby u FBI. Detektivové mají různé zdroje informací.

Byl téměř stejně velký jako já, podlouhlý obličej měl zakončený špičatou bradou a za čtyři či už snad za tři roky se mu na temeni hlavy objeví pleš. Nepodal mi ruku k pozdravu, ale když jsem mu sundával plášť, otočil se ke mně zády, takže mi do jisté míry přece jen důvěřoval. Když jsem ho uvedl do kanceláře ke klubovce potažené červenou kůží, zůstal stát a rozhlížel se kolem. Zdálo se mi, že se o ten obraz vodopádu zajímá snad až příliš, ale patrně jsem si to jen představoval.

Ještě stál, když zahrčela zdviž a vešel Wolfe. Zastavil se před svým stolem a řekl: „Pan Wragg? Já jsem Nero Wolfe.

Posaďte se.“

Jakmile Wolfe zamířil ke svému křeslu, Wrag usedl do klubovky, zjistil, že sedí pouze na krajíčku, a posunul se dál dozadu.

Podívali se na sebe. Z místa, kde jsem stál, jsem Wolfovi neviděl do očí, ale Wragg hleděl zpříma a pevně.

„Slyšel jsem o vás,“ řekl Wragg, „ale dosud jsme se nesetkali.“

Wolfe kývl. „Některé cesty se neprotnou.“

„Naše se nyní zkřížily. Domnívám se, že se naše rozmluva nahrává.“

„Ne. Mám sice příslušné zařízení, ale není nyní zapojeno. Můžeme to docela dobře přejít bez povšimnutí. Já se týden domnívám, že všechny hovory v tomto domě dáváte odposlouchávat. Snad máte u sebe nějaký kapesní mikrofon. Já bych zapnutý magnetofon mít mohl, ale nemám, jak jsem říkal. Přejdeme to bez povšimnutí.“

„My jsme ve vašem domě nedělali odposlech.“

Wolfe pokrčil rameny o čtvrt centimetru. „Nechme toho.

Přál jste si se mnou mluvit?“

Wragg objal prsty postranní opěradlo klubovky. Dělal si pohodlí. „Tak, jak jste očekával. Nemusíme mařit čas chozením kolem horké kaše. Chci zpátky služební průkazy, které jste včera večer násilím odebral dvěma mým lidem.“

Wolfe obrátil ruku dlaní dolů. Taky si dělal pohodlí. „Tu horkou kaši ohříváte vy. Odvolejte slovo ‚násilím‘. Začali s tím oni. Vnikli násilím do mého domu. Já jsem prostě odpověděl stejnou mincí.“

„Potřebuji ty průkazy.“

„Odvoláte to ‚násilím‘?“

„Ne. Uznávám ale, že je vaše námitka oprávněná. Vraťte mi průkazy a můžeme mluvit jako rovný s rovným.“

„Fuj. Buď jste sám ťulpas, nebo pokládáte za ťulpase mě. Přišel jste za mnou, protože jsem vás k návštěvě donutil, pokud však chcete mluvit nesmysly, můžete rovnou odejít.

Mám vám popsat současný stav?“

„Ano.“

Wolfe otočil hlavu. „Archie. Dopis paní Brunerové, kterým nás žádá o služby.“

Šel jsem k pokladně a vzal odtud ten dopis. Když jsem se vracel, Wolfe bradou ukázal na Wragga a já mu dopis podal. Zůstal jsem stát, a když Wragg dočetl, natáhl jsem ruku. Wragg četl dopis znovu, pomaleji, a vrátil mi ho, aniž vzhlédl. Přešel jsem ke svému stolu a dal dopis do šuplete.

„Hezký doklad,“ řekl Wolfovi. „Povím vám to otevřeně.

Jestli paní Brunerová myslí, že ona, její rodina a její přátelé jsou pod dohledem, a já to nepřiznávám, pak se tak děje v souvislosti s přezkoušením její státní spolehlivosti.“

Wolfe kývl. „Dalo se čekat, že řeknete tuhle obvyklou nepravdu. Popíšu vám tedy současný stav. Vaši lidé včera večer odešli a ponechali v mém držení průkazy, protože se neodvážili žádat o přispění policii. Vědí, že jestliže je občan obviní, že nezákonně vnikli do jeho domu, a na trestním stíhání bude trvat, pak má na své straně sympatie newyorské policie a státního zástupce. A to vy víte rovněž. Patrně nehodláte zakročit právně, abyste ty průkazy dostal zpět, takže vám vydány nebudou. Podržím si je. Navrhuji vám však určitou výměnu. Zavažte se, že odvoláte dohled nad paní Brunerovou, nad její rodinou a přáteli a že přestanete odposlouchávat její telefon, a já –“

„Ale já jsem nepřiznal, že ji máme pod dohledem.“

„Pchá. Jestliže… Ne. Budu to formulovat jednoduše.

Bez ohledu na to, co bylo, se zavážete, že dneškem šestou hodinou večerní nebude nadále vaše úřadovna vykonávat dohled nad paní Brunerovou ani nad její rodinou a obchodními přáteli, že přestanete s odposlechem jejího telefonu a ani nebudete držet pod dohledem pana Goodwina, mě a můj dům. Já se zavazuji, že průkazy ponechám na místě, kde jsou uloženy, tedy v bankovním sejfu, a že se proti vašim lidem, kteří vnikli do mého domu, zříkám trestního stíhání a o všem před veřejností pomlčím. Tak vypadá současný stav, a tak zní má nabídka.“

„Chcete, abych se zavázal písemně?“

„Jedině v tom případě, že si to budete přát.“

„Ne. Nic písemného. Souhlasím s vaším návrhem, pokud jde o to zrušení dohledu, ale vy mi dáte ty průkazy.“

„Nedostanete je.“ Wolfe na něj namířil ukazováček.

„Pane Wraggu, chápejte jedno. Ty průkazy vám vydám jedině na základě soudního rozhodnutí, proti němuž bych se bránil ze všech sil a všemi prostředky, které mám já a můj klient k dispozici. Vy snad –“

„Sakra, máte přece čtyři svědky!“

„Já vím. Ale soudy a poroty bývají někdy náladové.

Mohou si zamanout zapochybovat o hodnověrnosti svědka, pěti svědků včetně mě. Bylo by od vás bláhové, kdybyste o mém slovu pochyboval. Netoužím vyvolat zapřisáhlé nepřátelství mezi mnou a vaším úřadem. Mám jediné přání: vykonat práci, k níž mě můj klient najal. Pokud mého klienta či mě nebudete obtěžovat nebo znepokojovat, nemám důvod, abych ty průkazy nebo své svědky použil proti vám.“

Wragg se na mě podíval. Myslel jsem, že se mě chce na něco zeptat, ale neučinil to. Pro tu chvíli jsem se stal objektem, na němž spočinuly jeho oči, než si zodpoví otázky, které si v duchu položil. To nějakou chvíli trvalo.

Posléze znovu pohlédl na Wolfa.

„O něčem jste se nezmínil,“ pronesl. „Řekl jste, že máte jediné přání: vykonat práci, k níž vás najal váš klient. Proč jste se tedy pouštěl do vyšetřování vraždy, která s vaší prací nemá nic společného? Proč Goodwin dvakrát navštívil paní Althausovou a dvakrát byl v bytě Morrise Althause a proč k vám minulý čtvrtek večer přišlo těch šest lidí?“

Wolfe kývl. „Vy myslíte, že Morrise Althause zabil jeden z vašich lidí?“

„To si nemyslím. Váš nápad je absurdní.“

To Wolfa popudilo. „Proklatě, pane, copak nedovedete mluvit rozumně? Lze si vůbec představit, že když vaši muži vpadli do mého domu, hledali tam něco jiného? Měl jste podezření, že jsem nějak zjistil, že té noci, kdy byl zavražděn Morris Althaus, byli tři vaši lidé v jeho bytě. To jsem se skutečně dozvěděl. Vám podali hlášení, že při svém příchodu už našli Althause mrtvého, ale nevěřil jste jim.

Aspoň jste o jejich slovech zapochyboval. Proč, to vám neřeknu. Vy své lidi znáte, já ne. Měl jste tedy podezření či jste se obával, že jsem se nejen dozvěděl, že v bytě zavražděného byli vaši lidé, ale že jsem také získal důkazy, že někdo z nich Althause zabil. Mluvte rozumně.“

„Dosud jste mi neodpověděl, proč tu vraždu vyšetřujete.“

„Copak to není jasné? Protože jsem se dozvěděl, že vaši lidé byli v bytě zavražděného.“

„Od koho jste se to dozvěděl?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „To je důvěrné.“

„Byl jste ve styku s inspektorem Cramerem?“

„Řadu měsíců jsem ho neviděl ani s ním nemluvil.“

„Nebo s kanceláří státního zástupce?“

„Ne.“

„Budete ve vyšetřování pokračovat?“

Wolfe povytáhl koutek úst. „Pane Wragu, mám možnost ulevit vaší mysli a jsem ochoten to udělat, ale nejdřív musím být přesvědčen, že úkolu, který jsem převzal, jsem se zhostil. Přijímáte mou nabídku? Můžete mě ubezpečit, že ode dneška šestou hodinou večerní počínaje nebude vaše služebna provádět dohled nad paní Brunerovou a nikým, kdo s ní je ve spojení?“

„Ano. To zařídím.“

„Uspokojivé. A teď vás požádám o další schůzku. Přál bych si, abyste ke mně přišel, až vás o to požádám, a přinesl střelu, kterou jeden z vašich lidí vzal z podlahy bytu Morrie Althause.“

Nebylo jistě snadné Richarda Wragga omráčit. Místo vedoucího nejdůležitější služebny G-manů, nejvyšší funkci mimo Washington nemůže zastávat člověk, kterého omráčí kdeco. Ale tohle ho vzalo. Wragg otevřel ústa. Za dvě vteřiny je sklapl, ale byl omráčen.

„Nyní mluvíte nesmysly vy,“ řekl.

„Mluvím rozumně. Jestli mi tu střelu donesete, jakmile vás o to požádám, je téměř jisté, svádí mě to říct, že to je naprosto jisté, že se mi podaří prokázat, že Althause nezabil nikdo z vašich lidí.“

„Panebože, vy jste ale umíněný.“ Wragg nenechal ústa otevřená. Jeho oči se zúžily v štěrbiny. „Kdybych tu střelu měl, třeba bych vám ji přinesl už proto, abych vás přiměl provést důkaz pravdy vašich slov.“

„Ach, vy ale tu střelu máte.“ Wolfe zachovával trpělivost. „Co se přihodilo v Althausově bytě té noci?

Osoba, kterou nazveme X - mohl bych ji označit konkrétněji, prozatím však postačí to X - zastřelila Althause jeho revolverem. Střela prolétla tělem, odrazila se od zdi a padla na podlahu. X odchází s revolverem. Krátce nato vejdou do bytu tři vaši lidé. Vnikli dovnitř obdobným způsobem jako včera večer do mého domu. Mám uvést další podrobnosti?“

„Ano.“

„U mě nezvonili, protože věděli, či aspoň byli přesvědčeni, že byt je prázdný. Náš dům byl už týden pod dohledem. Ale u Althause zazvonili a předtím patrně zatelefonovali. Nikdo neodpovídal, protože Althaus už byl mrtvý. Když byt prohledali a našli to, kvůli čemu přišli, uvědomili si, že na některého z nich padne podezření z vraždy. Aby je vyvrátili, odnesli střelu ležící na podlaze.

Tím přestoupili zákon, ale jiný paragraf přestoupili už

předtím. Proč si tedy lámat hlavu? Smrtící střelu vám předali spolu s hlášením.“

Pleskl dlaní do stolu. „Je možné, že místo aby vás ta střela přesvědčila o nevině vašich lidí, měla zcela opačný účinek: nevěřil jste jim. Ale já se nehodlám pouštět do úvah o vašich myšlenkových pochodech. Jak jsem řekl, vy své lidi znáte. Pochopitelně tu střelu dosud máte a já ji budu potřebovat.“

Wragg měl stále oči úzké jako štěrbiny. „Koukejte, Wolfe. Jednou jste nás doběhl, čert aby vás vzal. Hezky jste nás doběhl. Ale to se opakovat nebude. Kdybych tu střelu měl, nejsem takový cucák, abych ji dal zrovna vám.“

„Cucákem se stanete, když mi tu střelu nedáte.“ Udělal grimasu. Wolfe některá slangová slova používá a snáší, ale cucák k nim nepatří. „Zajímám se o to, protože mám závazek vůči osobě, která mě informovala, že u Althause byli vaši lidé, a já nemám nesplněné závazky rád. Když odhalím pachatele, vyrovnám svůj závazek a zároveň ulevím vám. Nebudete rád, když se prokáže, že Althause nezabil nikdo z vašich lidí? Doneste mi střelu a já dodám důkaz.

Učiním vám další nabídku: přineste střelu, a když nebudou vaši muži očištěni z podezření do měsíce po odhalení pachatele, vrátím vám průkazy. Nebude to trvat měsíc, snad ani týden ne.“

Wragg otevřel zeširoka oči. „Vrátíte mi průkazy?“

„Ano.“

„Mluvíte o odhalení. Komu vraha odhalíte?“

„Vám. Odhalení bude průkazné do té míry, že vás přesvědčí o nevině vašich lidí, totiž, pokud jde o vraždu.“

„Činíte mi nabídku. Jakou mi dáte záruku?“

„Svoje čestné slovo.“

„A nakolik se na ně mohu spolehnout?“

„Víc než na svoje. Mnohem víc, mám-li věřit tomu, co stojí v té knize. Není na světě člověk, který může prohlásit, že jsem dané slovo nedodržel.“

Wragg to rýpnutí ignoroval. „Kdy byste potřeboval mít tu střelu? Ovšem za předpokladu, že ji mám.“

„Nevím. Patrně ještě dnes večer. Anebo zítra. Chtěl bych ji převzít z vašich rukou.“

„Budu-li ji mít.“ Wragg vstal. „Musím si to všechno ještě trochu promyslet. Nic vám neslibuji. Ale –“

„Něco jste slíbil. Odvoláte dohled nad mým klientem a nade mnou.“

„To ano. Myslím však… Víte, co myslím.“ Učinil krok, pak se zastavil a otočil. „Budete celý den doma?“

„Ano. Kdybyste telefonoval, vězte, že můj telefon je napíchnutý.“

Nevzal to jako legraci. Pochybuji, že by kdykoli něco bral jako legraci. Když jsem šel za ním do haly, abych mu podržel plášť a podal klobouk, ani mě nevnímal. Jakmile jsem za ním zabouchl domovní dveře a obrátil se, spatřil jsem vcházet do kanceláře naši klientku. Saul kráčel v patách za ní, a tak jsem si řekl, že si ji přece jen nevezmu.

Měla počkat, až pro ni přijdu a sám ji doprovodím. Když

jsem vešel do kanceláře, viděl jsem před sebou živý obraz.

Paní Brunerová stála se Saulem po boku u Wolfova stolu a oba shlíželi na Wolfa, který seděl se zavřenýma očima zakloněný v křesle.

Byla to rozkošná podívaná a já zůstal stát u dveří, abych se jí mohl kochat. Uběhlo půl minuty. Celá jedna minuta. To stačilo, protože naše klientka měla přece domluvené nějaké obchodní schůzky.

Přistoupil jsem k nim a otázal se: „Slyšela jste dobře?“

Wolfe otevřel oči. Neodpověděla mi, ale jemu řekla: „Jste člověk k nevíře. Dočista k nevíře. Vlastně jsem ani nepředpokládala, že to dokážete. K nevíře. Je vůbec něco, co nedokážete?“

Posadil se zpříma. „Ano, madame. Nedokážu vpravit bláznovi rozum do hlavy. Zkusil jsem to. Mohl bych uvést i jiné příklady. Chápete, proč byla vaše přítomnost žádoucí?

V dopise, který jste podepsala, se praví: ,… a když splníte úkol k plné mé spokojenosti…‘ Jste spokojena?“

„Ovšemže jsem. K nevíře.“

„Sám mohu tomu všemu sotva uvěřit. Prosím, posaďte se. Musím vám něco povědět.“

„Samozřejmě, že mi máte co povědět.“ Posadila se do klubovky potažené červenou kůží. Saul usedl do žlutého křesla a já za svůj stůl. „Jakou past jste na ně políčili?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „O tom ne. To může počkat. Pan Goodwin vás seznámí se všemi podrobnostmi, až to vám a jemu bude časově vyhovovat. Nechci mluvit o tom, co se udělalo, ale o tom, co bude nutné nyní zařídit. Jste moje klientka a já jsem povinen chránit vás před trapnými situacemi. Jak dalece se mohu spolehnout na vaši mlčenlivost?“

Zamračila se. „Proč se mě na to ptáte?“

„Odpovězte mi. Jak velice jste diskrétní? Mohu vám svěřit tajemství?“

„Ano.“

Obrátil hlavu. „Archie?“

Vzal ho ďas. Uvést mě do trapné situace, to mu nevadilo.

Co kdybych si to zase rozmyslel a rozhodl se, že si ji přece vezmu?

„Ano,“ odpověděl jsem, „jestli jsem dobře uhodl, co máte na mysli.“

„Ovšemže jste to uhodl.“ Obrátil se k ní. „Chci vás chránit před trapnou situací, která nastane, až z kanceláře, snad i ve vaší přítomnosti, policie odvede vaši sekretářku pro podezření z vraždy, kterou patrně spáchala.“

Omráčil nejen Wragga, ale doslova ohromil klientku.

Nepoklesla jí brada, pouze vytřeštila oči, neschopna slov.

„Řekl jsem patrně, ale je skoro jisté, že tu vraždu spáchala,“ pokračoval Wolfe. „Její obětí byl Morris Althaus.

Pan Goodwin vám sdělí podrobnosti, ne však nyní, ale teprve potom, až bude tato záležitost definitivně ukončena.

Radši bych vás neseznamoval ani s holými fakty, ale jako moje klientka si zasluhujete, abych vás uchránil. Chtěl bych vám něco navrhnout.“

„Já tomu nevěřím,“ řekla. „Chci slyšet ty podrobnosti hned.“

„Nedozvíte se je.“ Byl odměřený. „Prožil jsem perný týden a dnešní noc a den. Jestli se budete chovat svéhlavě, odejdu z pokoje, vy odejdete z domu a patrně budete klást slečně Dacosové různé otázky. Tím ji vyplašíte, ona vezme do zaječích, a když ji policie dopadne a přivede zpátky, přijde vyslýchat vás. Budou slušní, ale těch otázek bude spousta. Dychtíte po tom?“

„Ne.“

„Domníváte se, že bych vznesl takové vážné obvinění neodůvodněně?“

„Ne.“

„Pak mám pro vás návrh.“ Pohlédl na hodiny na stěně.

12.05. „V kolik hodin chodí slečna Dacosová na oběd?“

„Všelijak. Bývá v jídelně kolem jedné hodiny.“

„Pan Panzer vás nyní doprovodí. Povězte jí, že kancelář dáte vymalovat, omítnout, cokoli, co se hodí, a že jí tedy dáváte na zbytek týdne volno. Pan Panzer okamžitě započne s přípravnými pracemi. Vaše sekretářka bude zatčena, ale aspoň se to nestane ve vašem domě. Nepřeji si, aby policie odvedla vražedkyni z domu mé klientky. Přejete si to vy?“

„Ne.“

„Jistě byste nechtěla zažít nepříjemné překvapení, že se svou sekretářkou budete sedět v kanceláři a náhle přijde policie, aby ji odvedla.“

„Ne.“

„Můžete mi poděkovat, že jsem vás od toho uchránil, až

se vám to bude hodit. Nyní nemáte náladu děkovat komukoli za cokoli. Pojede pan Panzer s vámi ve vašem voze, nebo má jet zvlášť? Cestou ven si o tom můžete pohovořit. On není blázen“

Pohlédla na mě a zase na Wolfa. „Může se mnou jít pan Goodwin?“

Saul to ještě nemá ani zdaleka vyhráno. Své rozhodnutí stran svatby jsem sice nezměnil, protože se radši začínám dvořit první já, ale proti Saulovi jsem měl jeden bod navrch.

Wolfe jí odpověděl, že to nejde, protože pana Goodwina čeká ještě nutná práce, a ta chudinka musela vzít zavděk Saulem. Přinesl jí plášť z předního pokoje a pomáhal jí při oblékání. Přiznám se, že mě píchlo u srdce. Než se dostanou k Sedmdesáté čtvrté ulici, začne se v něm vidět. Nechtěl jsem se vnucovat a nevyprovodil jsem je do haly.

Když jsme slyšeli, jak se za nimi zabouchly domovní dveře, Wolfe naklonil hlavu na stranu a vybídl mě: „Povězte něco.“

„Namoutě,“ řekl jsem. „Hodí se to? Znám nějakého Birnbauma, který to říká, aby ukázal, že není nepřející.

Namoutě.“

„Uspokojivé.“

„Úplně všecko.“

„Dosud nám odposlouchávají telefon. Navštívíte pana Cramera před obědem?“

„Raději až potom. Bude mít lepší náladu. Povolení k domovní prohlídce seženou za hodinu.“

„Dobrá. Ale ne… Ano, Frede?“

„Ti dva chtějí snídat,“ oznámil Fred Durkin ode dveří.

14. KAPITOLA

Kancelář inspektora, velitele Kriminálního oddělení obvod jih na Západní Dvacáté ulici, nelze nazvat ošuntělou, ale výstavně nevypadá. Linoleová podlaha jevila známky opotřebování, Cramerův psací stůl potřeboval vydrhnout, neviděl jsem, že by někdy byla čistá okna, a všechny židle,

kromě té, na níž seděl Cramer, byly z obyčejného, poctivého, tvrdého dřeva. Když jsem pět minut po půl třetí odpoledne dosedl na jednu z nich, Cramer vyštěkl: „Říkal jsem vám, abyste se tu neukazoval ani mi nevolal.“

Kývl jsem. „Ale teď už je všecko v pořádku a já dostal příkaz přijít. Pan Wolfe –“

„Co je už v pořádku?“

„Vydělal si těch sto táců a ještě honorář navíc.“

„S takovou na mě nechoďte. že by je přiměl, aby paní Brunerovou nechali na pokoji?“

„Ano. Namoutě. Ale zatím jsme ještě nevyřídili vaši zakázku. My –“

„Nic jsem u vás neobjednával.“

„Och, budiž. Zjistili jsme, že Morrise Althause nezabil G-man. Myslíme, že známe pachatele, a domníváme se, že víme, jak ho usvědčit. Nebudu vám vykládat, jak jsme přiskřípli FBI. Nepřišel jsem kvůli tomu a jistě vám pan Wolfe, až se vám to bude někdy hodit, s potěšením všechno vypoví a vy tomu budete s potěšením naslouchat. Byl to nejodvážnější výstřel na vzdálený cíl, jaký kdy Wolfe vypálil, a trefil do černého. Ale budu mluvit k té vraždě.“

„Tak spusťte.“

Sáhl jsem do náprsní kapsy, vytáhl jednu věc a podal mu ji. „Pochybuju, že jste viděl tohle,“ řekl jsem, „ale někdo nebo několik z vašich lidí tu fotografii vidělo. Ležela v zásuvce prádelníku v Althausově ložnici. Jeho matka mi

dala klíče, takže mě nemůžete sbalit pro vloupání do bytu.

Podívejte se na druhou stranu.“

Obrátil fotku a přečetl si verše.

„Tohle,“ řekl jsem, „je obměna posledního čtyřverší druhé strofy Keatsovy básně Óda na řeckou popelnici. Je to šikovně předěláno.* Psala to slečna Sarah Dacosová, sekretářka paní Brunerové, která bydlí v čísle šedesát tři, Arbor Street, o patro níž než Althaus. Písmo znám, protože jsem od paní Brunerové získal ukázky rukopisu její sekretářky. Tady je máte.“ Vytáhl jsem je z kapsy a podal Cramerovi. „Mimochodem, ona viděla ty tři G-many vycházet z domu. Oknem svého bytu. Zapamatujte si to, až

ji vezmete do prádla.“

„Proč bych to dělal? Kvůli tomuhle?“ ťukl prstem na podobenku.

„Ne. Přišel jsem hlavně proto, abych s vámi uzavřel sázku. Sázím jednu proti padesáti, že když si opatříte povolení k domovní prohlídce a prohledáte její byt, naleznete v něm něco, co vás potěší. Čím dřív to uděláte, tím lépe.“ Zvedl jsem se. „To je prozatím všechno. Rádi –“

* Originál v překladu J. V. Sládka zní takto: Ty smělý milenče, je marná tvoje snaha svou dívku zulíbat / však neměj žel, ona ti nezchřadne, ač nedosáhneš blaha, tvé věčné lásce bude mladá.

„To není zdaleka všechno.“ Jeho brunátná kulatá tvář zbrunátněla ještě více. „Posaďte se. Teď vezmu do prádla vás. Copak v tom bytě najdeme a kdy jste to tam položil?“

„Nic jsem tam nedal. Poslouchejte dobře: když jednáte se mnou, jednáte vlastně s panem Wolfem. A víte, že se vždy přesně držím jeho příkazů. Prozatím jsem domluvil.

Jsem němý. Tím, že mě chcete stírat, zbytečně maříte čas.

Obstarejte si povolení k domovní prohlídce, a jestli v bytě něco najdete, pan Wolfe si o tom s vámi rád pohovoří.“

„Nejdřív si o tom pohovořím já s vámi. Zůstanete tady a nehnete se odsud.“

„Ne. Jedině jako zatčený.“ Rozkatil jsem se. „Co, proboha, ještě víc chcete? Tu vraždu vyšetřujete už téměř dva měsíce! My na to měli jen jeden týden!“

Obrátil jsem se na podpatku a vykráčel ven. V duchu jsem si říkal, že mám padesát procent naděje vyklouznout odtud. Když mě nezastavil on, zadrží mě dole v přízemí, až

vystoupím ze zdviže. Avšak strážník v hale, který mě znal od vidění, na mě pouze kývl, sice ne příliš přátelsky, ale skoro lidsky. Dlouho jsem neotálel.

Přešel jsem městem k Šesté avenue a zahnul na jih. Ve starém pískovcovém domě všechno klapalo. Ashley Jarvis a Dale Kirby měli jenom mírnou kocovinu, dostali řádnou snídani a prémii, každý tisícovku, a odešli. Fred a Orrie dostali po třech stovkách za dva dny práce, nemluvě o nocích a ujetých kilometrech, a rovněž odešli. Saul byl

u paní Brunerové a předstíral, že se chystá vymalovat kancelář. Wolfe samozřejmě bude číst knihu, ne však FBI, jak ji nikdo nezná, neboť nyní už znal alespoň tři G-many, a ve čtyři hodiny vyjede nahoru k orchidejím, aby dohnal, co zameškal. Protože si nikdy odpoledne nezdřímnu, ani tehdy ne, když jsem se nevyspal obvyklý počet hodin, mohl jsem jít na procházku. A to jsem činil.

Zastavil jsem se naproti domu číslo 63 v Arbor Street na druhé straně ulice. Ráno, když jsem vstal, ukazoval teploměr za oknem našeho předního pokoje devět pod nulou a od té doby se vyšplhal jen o dva stupně, a poněvadž jsem měl klíče ještě stále v kapse, přešel jsem ulici a vystoupil po schodech do Althausova bytu. Neuvádím to proto, že by se tím něco změnilo, ale z toho důvodu, že si dobře pamatuji, v jakém duševním stavu jsem se nacházel od chvíle, co jsem zastrčil revolver pod matraci. Uplynulo třiapadesát hodin, čili dost času, aby chytré děvče našlo tucet revolverů a odneslo je někam pryč. Jestli tam zbraň nebude, můžeme se jít klouzat, a to na velice tenký led, neboť jsem už

informoval Cramera. Věděl, že mě k němu Wolfe neposlal jenom s podezřením nebo s dohadem. Cramer věděl, že my víme, že se v tom bytě skrývá nějaký důkaz, a kdyby nic nenašel, jsme v loji. Kdybych se mu o tom revolveru zmínil, přiznal bych, že jsem jako nepovolaná osoba falšoval důkazy. Kdybych mu o něm neřekl, uvalil bych na sebe

podezření či snad ještě něco horšího, a licencím můžeme dát sbohem.

Snad vás nezajímá můj duševní stav, věřte mi však, že zajímal mě. Odsunul jsem drapérie z jednoho okna Althausová obývacího pokoje a přitiskl čelo ke sklu, abych viděl dolů na chodník. Byl to velmi hloupý počin, ale bývají duševní stavy, kdy děláte hlouposti. Bylo za pět minut půl čtvrté. Před pětačtyřiceti minutami jsem odešel od Cramera a obstarat si povolení k domovní prohlídce jim zabere asi hodinu. Co jsem chtěl vidět? Sklo mě studilo, a tak jsem o několik centimetrů ucouvl.

Byl jsem jako na trní a občas jsem tiskl čelo k okennímu sklu. Po chvíli jsem něco zahlédl. Na chodníku se objevila Sarah Dacosová s velkým hnědým papírovým pytlíkem pod paždí a zabočila k domovnímu vchodu. Pohled na ni nijak neprospěl mému duševnímu stavu. Proti Sarah Dacosové jsem nic neměl. Ovšem neměl jsem nic ani v její prospěch.

žena, která střelou provrtá mužovo osrdí, si snad zaslouží špetku sympatie, ale pište si, že od cizího člověka nemůžete čekat, že se jí vyhne obloukem, když na ni narazí při své práci.

Natáhl jsem uši a zaslechl jsem, jak se dveře jejího bytu otevřely a zavřely.

Ve čtvrt na pět zastavily před domem dva policejní vozy.

První auto zaparkovalo u chodníku, druhé souběžně s ním.

Všechny poldíky z kriminálky, co z auta vylezli a namířili si

to k číslo 63, jsem znal. Jeden z nich, seržant Purley Stebbins, na mě patrně myslel, když stiskl tlačítko zvonku.

Vždy se vzteká, když se Nero Wolfe nebo já nachomýtneme v jeho revíru u nějakého případu vraždy, a teď má tuhle pochůzku, kterou jsme navíc měli na svědomí my.

Měl jsem tisíc chutí sejít dolů a poslouchat tu konverzaci, až se ukáže povolení k domovní prohlídce, ale nešel jsem nikam. Stebbins by na mě mohl kápnout a tím by se prohlídka zdržela.

Trvalo jim to nanejvýš deset minut, než na to přišli. Ve čtyři hodiny jedenadvacet minut jsem slyšel zaklapnout dveře jejího bytu a ve čtyři hodiny čtyřicet tři s ní vyšel Purley z domu. Těch dvanáct minut počítám na několik otázek, co jí jistě položil, jakmile se ten revolver našel. Stál jsem u okna, díval se, jak s ní Purley vstupuje do vozu a jak vůz odjíždí. Pak jsem odešel ke gauči a usedl. Odvedl ji a tím byla otázka revolveru zodpovězena. Zůstal jsem pár minut sedět, než jsem přišel opět do normálního duševního stavu.

Vzal jsem si klobouk a kabát a vyšel jsem. Druhý policejní vůz, který čekal na dva detektivy, co zůstali uvnitř, stál ještě před domem. Snad mě řidič znal, ale co na tom?

Když jsem ho viděl z okna, byl mi neznámý, a tak jsem nevěděl, jestli mě zná. Když jsem přešel klidně kolem vozu, ostře se na mě podíval, ale to snad udělal proto, že jsem vyšel z toho domu.

Kráčel jsem domů. Bylo už šero, když jsem krátce po půl páté vystoupil po schodišti a otevřel domovní dveře. Šel jsem do kuchyně, vzal si sklenici mléka a zeptal se Fritze: „Říkal vám už, že špehování přestalo?“

„Ne.“ Prohlížel karotku.

„Tak už přestalo. Můžete povídat do telefonu, co vás napadne. Obnovit známosti se slečnami. Jestli vás osloví nějaký neznámý člověk, dělejte, co se vám uráčí. Chcete slyšet dobrou radu?“

„Ano.“

„Řekněte si mu o zvýšení platu. Já to udělám.

Mimochodem, neptal jsem se na včerejší večeři. Nakrmil jste je dobře?“

Upřel na mě oči. „Archie, ať už o tom neslyším. Byl to strašlivý den. Epouvantable. Moje mysl dlela zde u vás.

Nevím, co jsem dělal, nevím, co se podávalo. Chci na to zapomenout, pokud to půjde.“

„Hewitt do telefonu říkal, že hosté vstali a děkovali potleskem.“

„Zajisté. Měli takt. Já však vím, že jsem do Périgourdine (madeirská omáčka se sekanými lanýži) nedal lanýže.“

„Dobrotivý bože! To jsem rád, že jsem na té večeři nebyl. Dobrá, zapomeneme na to. Můžu si vzít jednu karotku? S mlékem je báječná.“

Dovolil mi to a já si ji vzal.

Seděl jsem u psacího stolu a vyplňoval šeky na zaplacení účtů, když se Wolfe vrátil od skleníku s orchidejemi.

Třebaže se o tom nezmínil, věděl jsem, že je na trní tak, jak jsem byl já. Když šel ke stolu, obrátil jsem hlavu k němu a řekl: „Klid. Ten revolver se našel.“

„Jak to víte?“

Pověděl jsem mu to. Vylíčil jsem mu rozhovor s Cramerem a skončil rozhovorem s Fritzem. Zeptal se, jestli mám na tu fotografii stvrzenku.

„Nemám,“ odpověděl jsem. „Neměl zrovna náladu podepisovat nějaké stvrzenky. Řekl jsem mu, že žádný G-man Althause nezabil, a to zabolelo.“

„Nepochybně. Bude pan Wragg ještě v kanceláři?“

„Mohl by.“

„Zavolejte mu.“

Obrátil jsem se k telefonu, ale když jsem začal vytáčet číslo, zazněl domovní zvonek. Položil jsem sluchátko do vidlice, vyšel se podívat do haly, vrátil se a řekl: „Můžete si mu říct o tu stvrzenku.“

Nadechl se. „Je sám?“

Přisvědčil jsem, šel jsem ke dveřím a otevřel. Cramer mi nedonesl karton mléka. Neobdařil mě ničím, ani kývnutím.

Jakmile jsem mu odebral plášť, namířil si to ke kanceláři, a když jsem vešel, už byl uvelebený v klubovce potažené červenou kůží a mluvil. Slyšel jsem konec věty: „…a já to mohl tušit. Pánbů ví, že jsem to tušit měl.“ Sotva jsem usedl,

zabodl do mě zrak: „Odkud jste vzal ten revolver a kdy jste ho tam narafičil?“

„Hrome,“ zavrčel Wolfe, „neměl jste sem chodit. Měl jste počkat, az budete mít jasnou mysi. Archie, zavolejte panu Wraggovi.“

Když je Cramer ve varu, není snadné ho ochladit, ale jméno Wragg to dokázalo. Neviděl jsem, jak sklapl čelist a nasupeně pohlédl na Wolfa, jenom vím, že to udělal, i když jsem byl k němu otočený zády, neboť jsem vytáčel LE

5-7700. Počítal jsem, že se budu muset obrnit trpělivostí a mít výdrž, než mě přepojí na velkého šéfa. Ale všechno šlo jako po másle. Dole zřejmě dostali příkaz, že Nero Wolfe má zelenou, a to bylo dobré znamení. Za moment zazněl v mém uchu basový protáhlý hlas, a ve Wolfově taky, protože zatím zvedl sluchátko na své paralelce. Nezavěsil jsem.

„Wolfe?“

„Ano. Pan Wragg?“

„Ano.“

„Jsem přichystán převzít střelu. Teď. Jak jsme se dohodli. Přineste ji a já vám předám průkazy, když vás neuspokojím do měsíce. Myslím, že to bude dřív, mnohem dřív.“

„Přijdu. Bez otálení.“

„Teď hned?“

„Ano.“

Zavěsili jsme a Wolfe se mě zeptal: „Za jak dlouho tu může být?“ Odpověděl jsem, že tak za dvacet minut, nebo dříve, protože on taxíky shánět nemusí. Wolfe se obrátil ke Cramerovi. „Pan Wragg se dostaví za dvacet minut.

Navrhuji –“

„Wragg od FBI?“

„Ano. Navrhuji, abyste počkal se svými výpady, dokud nepřijde, anebo snad, až odejde, a já vám zatím vylíčím průběh šetření, které jsem právě dokončil. Říkal jsem panu Wraggovi, že je nezveřejním, vy však nepatříte k veřejnosti a jsem vám zavázán, protože jste dal k tomuto šetření popud.

Prospěje mi, když budu znát odpověď na dvě otázky. Byl v bytě slečny Dacosové nalezen nějaký revolver?“

„Samozřejmě. Zrovna jsem se Goodwina ptal, kdy ho tam narafičil, a zeptám se ho na to znovu.“

„Až ukončíme jednání s panem Wraggem, sotva to uděláte. Měl Morris Althaus zbrojní pas na týž revolver?“

„Ano.“

„Tím se situace značně zjednodušuje. Nyní přejdeme k tomu šetření…“

Vylíčil je téměř stejně dobře jako já, ba lépe, když se vám líbí dlouhá slova. Nemělo smysl tajit Hewittovo jméno, neboť FBI je stejně znala, a proto Wolfe nevynechal žádnou podrobnost. Když popisoval, jak jsme v naší kanceláři drželi revolvery v šachu ty dva G-many a jak pak zavřel do šuplete jejich služební průkazy, spatřil jsem něco, co jsem dosud

neviděl a sotva kdy ještě uvidím: na tváři inspektora Cramera se rozestřel široký úsměv. A objevil se na jeho tváři znovu, když Wolfe opakoval svou dopolední rozmluvu s Wraggem a došel k místu, kdy Wraggovi řekl, že je jeho slovo lepší. Myslel jsem si, že Cramer možná vstane a půjde poklepat Wolfovi na rameno, když vtom zazněl domovní zvonek a já šel otevřít.

Zmínil jsem se, že Wragga ohromilo, když ho Wolfe požádal, aby přinesl střelu. To ale nebylo nic v porovnání s otřesem, který zažil, když vešel do kanceláře a uviděl Cramera. Stál jsem za Wraggem a neviděl jsem mu do obličeje, ale všiml jsem si, jak pojednou strnul a sevřel prsty. Cramer se zvedl a napřáhl ruku, ale zase ji stáhl zpět.

Když jsem přistavil žluté křeslo, Wragg oslovil Wolfa: „Vaše slovo je lepší než moje? Vy hnusná kryso!“

„Posaďte se,“ vybídl ho Wolfe. „Jestli mé slovo není lepší než vaše, můj mozek je. Neposuzuji situaci, které nerozumím. Pan Cramer –“

„Všechny dohody padají.“

„Fuj. Nejste osel. Pan Cramer lituje, že předpokládal…

vyslovuje politování, že se domníval, že vrahem je příslušník vaší organizace. Když se posadíte a uklidníte, snad vám to poví.“

„Nebudu se nikomu omlouvat,“ zavrčel Cramer. Otočil hlavu, aby se přesvědčil, že červená klubovka ještě stojí na místě, a posadil se. „Kdokoli zatahuje skutečnosti –“

„Tak dost!“ vybafl Wolfe. „Jestli se chcete, pánové, přít, je to vaše věc, ale nebudete to dělat v mé kanceláři. Chci vnést do situace jasno a ne ji ještě víc zamotávat. Mám rád oči ve stejné výši jako člověk, s nímž mluvím, pane Wraggu. Posaďte se.“

„Jak do toho chcete vnést jasno?“

„Sedněte si a já vám to řeknu.“

Nechtělo se mu. Podíval se na Cramera, dokonce pohlédl i na mě, jako když generál přehlížející bitevní pole sleduje bok. Učinil to nerad, ale přece jen se posadil.

Wolfe obrátil ruku dlaní nahoru. „Situace,“ řekl, „vlastně vůbec není zamotaná. Všichni si přejeme totéž. Já se chci zhostit závazku. Vy, pane Wraggu, chcete prokázat, že vaši lidé nejsou zapleteni do vraždy. Vy, pane Cramere, chcete odhalit totožnost pachatele, který zabil Morrise Althause, a pohnat jej k zodpovědnosti. Nic prostšího. Vy, pane Wraggu, dáte panu Cramerovi střelu, co máte v kapse, a povíte mu, kde jste ji vzal. Vy, pane Cramere, porovnáte střelu se střelou vypálenou z revolveru, který jste dnes odpoledne odnesli z bytu Sarah Dacosové, a spolu s dalšími důkazy, které už vaši lidé nepochybně mezitím zajistili, je případ vyřešen. Neexistu –“

„Neříkal jsem, že mám v kapse střelu.“

„Hlouposti. Pane Wraggu, radím vám, abyste nevystrkoval růžky. Pan Cramer je oprávněn domnívat se, že u sebe máte předmět, který je důležitým důkazem v případě

vraždy, jež byla spáchána v jeho obvodu. Zákony státu New York mu dávají právo na místě vás prohledat a zajistit důkaz. Souhlasí to, pane Cramere?“

„Ano.“

„Ovšem,“ řekl Wolfe Wraggovi, „nebude to zapotřebí.

Jste přece rozumný. Zřejmě je v zájmu vašem a vašeho úřadu, abyste střelu panu Cramerovi předal.“

„Jděte se bodnout,“ řekl Wragg. „A jeden z mých lidí bude potom předvolán jako svědek a vypoví pod přísahou, že byl v bytě zavražděného a odnesl odtamtud střelu? Jděte se bodnout.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ale, ale. Takhle to přece nejde.

Když se na tomto místě zaručíte svým slovem, odkud střela pochází, vystoupí jako svědek jeden z jeho lidí a vypoví, že ji našel v tom bytě. Potom –“

„Moji lidé nejsou křivopřísežníci,“ přerušil ho Cramer.

„Pchá. Náš rozhovor se nezaznamenává. Když vám pan Wragg předá střelu a prohlásí, že se našla v bytě Morrise Althause kolem jedenácté hodiny večerní v pátek dvacátého listopadu, budete mu věřit?“

„Ano.“

„Pak se tedy stavte do pózy před publikem, které to ocení. Přítomní nejsou natolik naivní. Nemyslím –“

„Třeba se nestaví do pózy,“ přerušil ho Wragg. „Třeba sám vystoupí u soudu jako svědek a vypoví, jak střelu dostal. Pak předvolají jako svědka mě.“

Wolfe kývl. „Pravda. Třeba by to mohl udělat. Ale neudělá to. Jinak bych vystoupil jako svědek já a pan Goodwin a posluchačstvo mnohem širší než lidé zde přítomní by se dozvědělo, jak byl odhalen vrah Morrise Althause poté, co policie a státní návladní osm neděl marně hledali pachatele. To neudělá.“

„Vzal vás ďas,“ řekl Cramer. „Vás oba.“

Wolfe pohlédl na hodiny na stěně. „Pánové, překročil jsem čas k obědu. Pověděl jsem vám všechno, co mám povědět, a zhostil se svého závazku. Chcete se dohodnout, nebo se někde jinde tvrdošíjně přít?“ Wragg pohlédl na Cramera. „Máte nějaké námitky?“ Zraky poldíka a G-mana se setkaly. „Ne,“ odpověděl Cramer.

„A vy?“

„Já také ne. Máte ten revolver?“

„Ano.“ Cramer se otočil k Wolfovi. „Říkal jste, že až

skončíte rozhovor s Wraggem, nebudu se Goodwina na nic ptát. Nebudu se ptát. Leda později, kdybychom se v něčem nevyznali. Stejně by mě vodil jenom za nos a na to se vykašlu.“ Obrátil se k Wraggovi. „Je řada na vás.“

Wragg sáhl rukou do kapsy a vytáhl průhlednou krabičku z umělé hmoty. Vstal a učinil krok dopředu. „Tato střela se našla na podlaze obývacího pokoje bytu Morrise Althause kolem jedenácté hodiny večerní v pátek dvacátého listopadu. Je vaše. Nikdy jsem ji neviděl.“

Cramer se zvedl a vzal ten váleček. Otevřel víko, vysypal střelu do dlaně, prohlédl si ji a zase zasunul do krabičky.

„To si pište, že je moje,“ řekl.

15. KAPITOLA

O tři večery později, v pondělí asi kolem půl sedmé, jsme seděli s Wolfem v kanceláři a diskutovali o jedné položce v účtu výdajů, který jsem připravoval pro paní Brunerovou. Přiznám se, že to byla drobnost, ale šlo o zásadu.

Wolfe prohlašoval, že oběd U Rustermana je spravedlivé a rozumné započítat, protože jídlo jsme od nich dostávali za služby, které prokázal a ještě prokazoval, takže to vlastně nebylo gratis. Já zastával stanovisko, že prokázané služby jsou jednou prokázané a že služby v budoucnosti budou prokazované i tehdy, kdybych s ní zašel na oběd do automatu.

„Uvědomuji si,“ řekl jsem, „že jste proti. I kdyby se vám ten honorář podařilo nafouknout až bůhvíkam, třeba na dalších sto táců, ještě pořád to nemusí vystačit na celý rok a někdy v listopadu, kolem Dne díkůvzdání, budete muset vzít další případ. Proto se z ní snažíte vymáčknout kdejaký

šesták. Byla to však báječná klientka a měl byste na ni drobet brát ohledy, anebo nepřímo aspoň na mě pro případ, že se rozhodnu si ji vzít. Má kromě vás ještě spoustu jiných výdajů a teď k tomu přibude další, až bude obstarávat pro Sarah Dacosovou nějakého drahého obhájce. Chovejte se lidsky.“

„Jak víte, slečna Dacosová se přiznala.“

„Tím spíš bude advokáta potřebovat. Mám na tom taky osobní zájem. Pozval jsem ji na oběd. Mám skoro chuť říct, že když jí ten oběd zaúčtujeme, soukroměji musím sdělit, že to šlo na účet restaurace. Ona pak může chtít –“

U domovních dveří zazněl zvonek. Zvedl jsem se a šel do haly. Pod přístřeškem u vchodu jsem viděl chlápka, kterého jsem v životě nepotkal, ale poznal jsem ho podle spousty fotografií uveřejňovaných v časopisech a novinách.

„Hele. Přišel sám vrchní hlavoun.“

Wolfe se zakabonil, pak mu to došlo a učinil něco neočekávaného. Zvedl se z křesla a přišel ke mně. Stáli jsme vedle sebe a hleděli zrcadlovým sklem ven. Návštěvník přitiskl prst na tlačítko a domovní zvonek znovu zazněl.

„Není ohlášen,“ řekl jsem. „Mám ho zavést do předního pokoje, aby tam chvíli počkal?“

„Ne. Nemám mu co říct. Ať mu opuchne palec.“ Obrátil se a vrátil se zpátky za stůl.

Vešel jsem do kanceláře. „Vážil kvůli vám celou tu cestu z Washingtonu. Je to pro vás pocta.“

„Fuj. Pojďte a doděláme to.“

Usedl jsem do křesla. „Jak jsem říkal, budu jí nucen soukromě…“

U domovních dveří zněl zvonek.

Černé

orchideje

Ani nevím, kolik se v uplynulých letech vyskytlo nejrůznějších dohadů, omílaných ve všech barech a jídelnách, ohledně toho, jak vlastně Nero Wolfe přišel k černým orchidejím. Tři různé teorie jsem si přečetl v tisku, jednu jsem našel loni v létě v nedělní příloze novin, jednu před pár měsíci v klepařském sloupku jistého newyorského plátku, a pak také vyšla jedna agenturní zpráva, když se kytice těchto orchidejí nečekaně objevila na jistém pohřbu v Belfordské kapli.

Tato kniha tedy vypráví o dvou na sobě nezávislých případech Nera Wolfa, každý příběh pojednává o jiné skupině lidí. V prvním z nich se dozvíte, jak Wolfe ty orchideje získal. Druhý vypráví o tom, jak vyřešil jiný případ vraždy, avšak obsahuje i jednu záhadu, která mi dodnes vrtá hlavou. Pokud by snad někdo, kdo zná Nera Wolfa lépe než já… ale počkejte, až dočtete do konce.

Archie Goodwin

1. KAPITOLA

V pondělí na výstavě květin, v úterý na výstavě květin a ve středu taky na výstavě květin. Já, Archie Goodwin. Jak se to mohlo stát?

Nepopírám, že květiny jsou krásné, ale když jich je milion, nejsou miliónkrát krásnější než jediná. Například ústřice jsou skvěla lahůdka, ale kdo by jich chtěl spořádat celý náklaďák?

Nebyl jsem vyloženě naštvaný, když mě tam Nero Wolfe v pondělí odpoledne vyslal; stejně jsem to očekával. Po těch oslavných tirádách ve zvláštní květinářské rubrice nedělních novin by i malé dítě uhádlo, že někdo z naší domácnosti se na ty orchideje bude muset zajít podívat. Jelikož Fritz Brenner se z kuchyně na tak dlouho vzdálit nemohl, Theodore Horstmann měl pořád co dělat ve sklenících na střeše a Wolfe sám, kdyby se někdy jeho detektivní živnost zhroutila, by si klidně mohl přivydělávat ve fyzikální laboratoři jakožto Nehybné Těleso, zdálo se, že volba padne na mne. A také padla.

V

pondělí, v šest hodin večer, když se Wolfe vrátil ze skleníků na střeše do kanceláře, jsem mu podal hlášení: „Viděl jsem je. Uštípnout vzorek nebylo možné.“

Zavrčel a spustil se do křesla. „O to jsem vás nežádal.“

„To sice nikdo netvrdí, ale čekal jste to ode mne. Jsou tři, vystavené ve skleněné vitríně a strážný u nich stojí jako přilepený.“

„Jakou mají barvu?“

„Nejsou černé.“

„Černé květiny nikdy nejsou černé. Jakou mají barvu?“

„Nu,“ uvážil jsem to. „Řekněme, že vezmete kus uhlí.

Nikoliv antracit. Kanelové uhlí.“

„To je černé.“

„Počkejte. Potřete ho tenkou vrstvou melasy, a je to ono.“

„Fuj. Nemáte ani ponětí, jakou by to mělo barvu. A já taky ne.“

„Skočím pro trochu uhlí a můžeme to zkusit.“

„Ne. Celé labellum má stejnou barvu?“

Přikývl jsem. „Jako uhlí s melasou. Labellum je široké, ne tolik jako u aurey, přibližně jako truffatiana. Krček je trochu do oranžova…“

„Nějaké známky ovadnutí?“

„Ne.“

„Zítra se tam vrátíte a podíváte se, jestli korunní lístky nezačínají vadnout. Víte co myslím, typické vadnutí po opylení. Chci vědět, jestli byly opyleny.“

A tak jsem se tam vydal v úterý po obědě znovu. V šest hodin večer jsem svůj popis obohatil o několik podrobností a oznámil jsem mu, že jsem neobjevil žádné známky vadnutí.

Posadil jsem se ke svému stolu u stěny naproti němu a věnoval mu chladný pohled.

„Můžete mi laskavě povědět,“ otázal jsem se, „proč se na výstavách květin objevuje pořád stejný typ ženských?

Alespoň z devadesáti procent? Zvlášť pokud jde o nohy?

Myslíte, že to tak musí být? Jde snad o to, že jim nikdy nikdo orchideje nepošle, a tak si je musí chodit prohlížet na výstavách? Nebo tam chodí proto…“

„Sklapněte. To já nevím. Zítra se tam vrátíte a podíváte se, jestli nevadnou.“

Mělo mě napadnout, když jsem viděl, jak se od hodiny k hodině propadá do stále černější nálady kvůli mizerným třem trsům orchidejí, že se blíží dramatické vyvrcholení. Ale šel jsem tam i ve středu a domů jsem se vrátil až v sedm.

Když jsem vstoupil do kanceláře, seděl u stolu, před sebou na podnose dvě prázdné lahve od piva a z třetí si právě naléval sklenici.

„Zabloudil jste?“ zeptal se zdvořile.

Neměl jsem mu to za zlé, protože jsem chápal, že to napůl myslí vážně. Dospěl už do stadia, kdy mu dělá potíže pochopit, že je možné cestovat autem z rohu 35. ulice a Desáté avenue

na

křižovatku

čtyřiačtyřicáté

s Lexingtonovou, aniž by někdo člověku ukazoval cestu.

Oznámil jsem, že vadnutí se nekoná, posadil jsem se za stůl a probral papíry, které mi tam navršil. Pak jsem se i s židlí otočil čelem k němu.

„Myslím na ženění.“

Napůl spuštěná oční víčka se ani nezachvěla, pohnul jen očima a já viděl, jak se dívá.

„Povězme si to upřímně,“ pokračoval jsem. „žiji tady s vámi ve vašem domě už víc než deset let, píši za vás dopisy, chráním vás před tělesnou újmou, udržuji vás v bdělém stavu a ošoupávám pneumatiky vašeho auta a podrážky svých bot. Dříve nebo později zjistíte, že jedna z mých hrozeb, že se ožením, nebyla planá. Jak to můžete poznat? Jak víte, že to není právě tenhle případ?“

Pohrdavě odfrkl a uchopil sklenici.

„No dobrá,“ ustoupil jsem. „Ale určitě se aspoň natolik vyznáte v psychologii, abyste věděl, co to znamená, když má člověk chuť vyprávět někomu o děvčeti. Samozřejmě, nejlepší je najít si k tomu nějakou chápající bytost. Takže si dovedete představit, co prožívám, když mám nutkání o ní vyprávět zrovna vám. Musím neustále myslet to, že jsem se dnes odpoledne díval, jak si myje nohy.“

Postavil sklenici na stůl. „Tak vy jste šel do kina.

Odpoledne. Nenapadlo…“

„Ne, pane, žádné kino. Děvče z masa a krve. Byl jste někdy na výstavě květin?“ Wolfe s povzdechem zavřel oči.

„Tak či onak,“ pokračoval jsem, „určitě jste viděl alespoň fotografie z výstav, takže víte, jak to milionáři a velké společnosti umějí vyšperkovat. Bývají tam japonské zahrady, skalky a pikardské růže. Letos se nejvíc předvedla šlechtitelská firma Rucker a Dill. Vytvořili lesní mýtinu.

Křoví, spadané listí, tráva, spousta drobných kvítků a různého býlí, pár stromů s bílými květy a potůček s tůňkou a kamením. A jsou tam i lidé, muž a žena, kteří si tam pořádají piknik. Bývají tam celý den od jedenácti do půl sedmé a od osmi do deseti večer. Trhají květiny. Obědvají, sedí na trávě a čtou si. Hrají s nožem maso. Ve čtyři odpoledne si ten mužský lehne, přikryje si obličej novinami a zdřímne si; děvče si zatím zuje boty, stáhne si punčochy a šplouchá si nohy v potůčku. V tu chvíli kolem bývá nabito.

Tvář i figuru má úžasnou, ale její nohy, to je opravdu umělecké dílo. Pochopitelně si musí dávat pozor, aby si nezmáčela sukni a potůček do té tůně padá z výšky, přes několik kamenů. Řečeno slovy malíře…“

Wolfe zachrčel: „Pchá! Vy byste neuměl namalovat ani…“

„Neřekl jsem namalováno, ale řečeno slovy malíře.

Poznám, když se mi něco líbí. Harmonicky komponované křivky. To mě bere. Přál bych si studovat…“

„Od kolen dolů má moc dlouhé nohy.“

Udiveně jsem na něj pohlédl.

Namířil ukazováčkem na noviny na svém stole.

„V Postu je její fotografie. Jmenuje se Anne Tracyová.

Pracuje jako stenografka ú firmy Rucker a Dill. Její oblíbený pokrm je borůvkový koláč se zmrzlinou.“

„Není to stenografka!“ Vyskočil jsem. „Je sekretářkou!

Sekretářkou W.G. Dilla!“ Nalistoval jsem stránku v Postu.

„Zatraceně odpovědné místo. Uznávám, že tady ty nohy vypadají trochu dlouhé, ale je to špatná fotografie. Ze špatného úhlu. V Timesech včera uveřejnili lepší, a ten článek…“

„Viděl jsem ji. A četl jsem to.“

„Tedy byste měl chápat, jak se cítím,“ prohlásil jsem.

„Lidi jsou zvláštní,“ pravil jsem filozoficky. „Ta dívka se svou tváří a postavou a se svýma nohama žila pokojně s tatíčkem a mamičkou a nechala si diktovat dopisy od W.G.

Dilla, který vypadá jako žabák, přestože je prezidentem Atlantické společnosti pěstitelů, včera tam byl taky –, a kdo si jí kdy všiml, kdo jí věnoval sebemenší pozornost?

Ale stačí ji veřejně vystavit, přimět ji, aby si sundala boty a punčochy a zašplouchala prstíky u nohou v umělé tůňce ve třetím patře v Grand Central Palace, a co se stane?

Přiběhne se na ni podívat i Billy Rose a z trávníku na mýtině musejí odhánět lanaře od filmu. Mezi fotografy vznikají rvačky. Lewis Hewitt ji pozval na večeři…“

„Hewitt?“ Wolfe otevřel oči a zamračil se. „Lewis Hewitt?“

Věděl jsem, že se mu při zvuku toho jména zpění pivo.

Lewis Hewitt byl milionář, v jehož sklenících na Long Islandu se podařilo vypěstovat černé orchideje, což u Wolfa vyvolalo záchvat závisti, překonávající všechny jeho dosavadní projevy dětinskosti.

„Jo,“ přitakal jsem bujaře. „Lew osobně, ve svrchníku za dvě stě dolarů, v homburgu, v rukavičkách z kůže stažené z bříška gazelího mláděte, živeného mlékem a medem a s holí, vedle níž vaše nejlepší španělka vypadá jako starý rybářský prut. Viděl jsem je spolu odcházet před necelou hodinou, už jsem byl taky na odchodu. A ona měla na levém rameni připíchnutou černou orchidej! Musel ji pro ni sám uříznout. Je to první ženská na světě, která nosí černou orchidej. A ještě před týdnem svými roztomilými prstíky ťukala do psacího stroje: ,Děkujeme za vaši zásilku z devátého, obsah souhlasí.‘“

Zazubil jsem se na něj. „Lew ale bude potřebovat spray proti hmyzu. Sbíhají se kolem ní i chlapi, kteří nerozeznají tyčinku od blizny. Ten mužský, co s ní jako prožívá piknik za ohrádkou z provazů, se pořád přiblble usmívá. Jmenuje se Harry Gould a je to jeden z Dillových zahradníků. Jeden starý, šedivý paprika, věčně neoholený, na ni civí jako na svatý obrázek, už dvakrát jsem ho tam viděl. A pak se kolem potlouká jistý zdravě vyhlížející mladík s vysunutou bradou; předstírá, že se na ni nedívá. Jmenuje se Updegraff.

Updegraffovo pěstitelství, Erie, Pennsylvania. Jejich expozice je nedaleko odtud. Chodí tam ještě spousta jiných, ale především jsem tam já. Váš přítel Lew bude muset počítat se mnou. Dneska se na mě mimoděk usmála a já se začervenal od hlavy až k patě. Mé úmysly jsou čestné a nikterak vágní. Podívejte se na její fotografii a pak se koukněte na tohle.“ Položil jsem nohu na roh stolu a vykasal jsem si nohavici až ke koleni. „Odmyslete si botu, ponožku a podvazek a vzpomeňte, co všechno víte o opylování křížem. Jaký výsledek…“

„Fuj,“ zavrčel Wolfe. „Nepoškrábejte stůl. Zítra se tam vrátíte a zkontrolujete, jestli nevadnou okraje okvětních lístků. A vrátíte se v šest.“

Jenže to tak nedopadlo. Druhého dne při obědě jeho závist a zvědavost konečně dosáhly vrcholu. Odložil šálek s kávou, zatvářil se jako muž, ochotný ve prospěch věci vzít na sebe jakékoliv riziko a snášet i sebevětší útrapy, a přikázal: „Předjeďte, prosím, se sedanem. Pojedu se na ty zpropadené zrůdy podívat sám.“

2. KAPITOLA

Ve čtvrtek jsem se tedy dostavil na výstavu již počtvrté, aniž bych vynechal jediný den. Za celý týden se právě tehdy sešel největší nával a když jsem Neru Wolfovi klestil cestu davem do čtvrtého patra k orchidejím, připadal jsem si jako torpédoborec, provádějící bitevní loď minovým polem.

Několikrát nás zastavili jeho známí, toužící ho pozdravit, a cestou kolem mýtiny společnosti Rucke a Dill ve třetím patře se Wolfe zastavil, aby si ji prohlédl. Kolem provazů stáli zevlouni ve třech řadách. Anne hrála s Harrym maso.

Při explozích fotoblesků nehnula ani brvou.

„Podívejte se na ty zuby, když se usmívá,“ básnil jsem.

„A ty jemné vlasy, barvy zvětralého medu. První den nebo dva byla přirozenější. Rok takového předvádění by ji úplně zkazil. Všimněte si, že i listy na pivoňkách žloutnou, protože s nimi bude již jenom jeden den…“

„To nejsou pivoňky. Jsou to azalky a vavřín, a jsou nemocné.“

„Říkejte si tomu nemoc, když chcete. Chřadnou…“

Vykročil. A já málem porazil tři ženské, abych se dostal před něj.

Nahoře v oddělení orchidejí prošel bez povšimnutí kolem všech exponátů, i když tam měli například nejkrásnější sbírku brassocatleyí thomtoni, jaké jsem kdy viděl, a utábořil se před vitrínou. Na štítku v rohu stálo: „Dosud nepojmenovaný hybrid, vypěstovaný panem Lewisem Hewittem. Jediné tři exempláře.“ Musím uznat, že to bylo něco nového, a to jsem viděl všechny velké sbírky, nemluvě o Wolfových dvaceti tisících rostlinách nejrůznějších odrůd. Stál jsem trochu stranou a pozoroval, jak se Wolfe tváří. Něco si pro sebe zamumlal a pak už jen stál a díval se, s širokým obličejem asi pět palců od skla vitríny. Nedával najevo žádné emoce, ale podle chvějící se šlachy na krku jsem poznal, jak to v něm vře. Asi čtvrt hodiny se vůbec nepohnul, ani když do něj vrážely ženské, snažící se aspoň jedním okem nahlédnout do skříně s orchidejemi, přestože obyčejně nesnáší, aby se ho někdo dotýkal. Potom ustoupil a já zadoufal, že už je konec.

„Je tady vedro,“ prohlásil a začal si svlékat kabát. Vzal jsem ho od něj.

„Á, pan Wolfe,“ ozval se nějaký hlas. „To je tedy poklona! Co jim říkáte?“

Byl to Lewis Hewitt. Potřásli si s Wolfem rukama. Dnes si vzal jiný kabát, klobouk i rukavice, ale hůl měl tu samou, zlatožlutou španělku s hnědočervenými skvrnami. Slušný odhadce by ji na místě ohodnotil na 830 dolarů. Byl vysoký a mohl tedy na Wolfa shlížet; pod aristokratickým nosem měl ústa roztažená v demokratickém úsměvu.

„Jsou zajímavé,“ připustil Wolfe. Zajímavé. Ha ha.

„že jsou úžasné?“ zářil Hewitt. „Kdybych měl dost času, požádal bych, aby jednu vyndali, abyste se mohl pořádně podívat, ale jdu nahoru posuzovat nějaké růže a už mám zpoždění. Zdržíte se ještě chvíli? Zůstaňte, prosím., Haló, Wade, už letím.“

Odešel. Oslovení „Wade“ patřilo pomenšímu chlapíkovi, který k nám přistoupil, zatímco Hewitt mluvil. Jelikož i on se s Wolfem pozdravil, se zájmem jsem si ho prohlédl, protože to nebyl nikdo jiný, než sám W.G. Dill, zaměstnavatel mé nastávající. V mnoha ohledech byl pravým opakem Lewise Hewitta, protože na Wolfa neshlížel, ale vzhlížel k němu, na sobě měl starý hnědý oblek, který potřeboval vyžehlit, a na jeho šedých očích bylo patrné, že by nikdy nedokázaly zazářit.

„Asi si na mě už nepamatujete,“ říkal Wolfovi. „Jednou jsem byl ve vašem domě s Raymondem Plehnem…“

„Vzpomínám si, samozřejmě, pane Dille.“

„Před chvílí jsem Plehna potkal dole a on mi o vás pověděl. Chtěl jsem vám dnes odpoledne zatelefonovat.

Chci se zeptat, jestli byste pro mě něco neudělal.“

„To záleží…“

„Vysvětlím vám to. Pojďme stranou, ať do nás pořád někdo nestrká.“ Poodstoupili a já se vydal za nimi. „Víte něco o kurumském žloutnutí?“

„Slyšel jsem o něm.“ Wolfe se zamračil, ale snažil se chovat zdvořile. „Četl jsem o něm v pěstitelských časopisech. Je to choroba napadající širokolisté vždyzeleny, pravděpodobně plíseň. Poprvé se vyskytla před dvěma lety na kurumských azalkách, které si Lewis Hewitt dal dovézt z Japonska. Jestli se nemýlím, později se objevila i u vás a u Watsona v Massachussettsu. Potom také Updegraff přišel o celou plantáž, několik akrů, osázených jakýmisi rhodaliemi.“

„Tak tedy o něm víte.“

„Pamatuji si, co jsem četl.“

„Viděl jste moji expozici o patro níž?“

„Jenom jsem procházel kolem.“ Wolfe udělal obličej.

„Takový dav. Přišel jsem se podívat na tyhle křížence. Máte tam pěkné Cypripedium pubescens. Moc hezké. Vaše Fissipes…“

„Viděl jste vavříny a azalky?“

„Ano. Zdá se, že jsou nemocné.“

„Také že ano. Odumírají. Kurumské žloutnutí. Na spodní straně listů jsou typické hnědé skvrny. Nějaký darebák ty rostliny úmyslně nakazil a já bych dal nevím co, kdybych věděl, kdo to byl. Mám v úmyslu to zjistit!“

Wolfe se zatvářil chápavě a opravdu s ním soucítil.

Obavy ze smrtelné plísňové nákazy spojují všechny pěstitele. „Je mi líto, že máte pokaženou výstavu,“ řekl.

„Ale proč by to musel spáchat nějaký konkrétní zloduch?

Nějaký zlovolný lotr?“

„Bylo to tak.“

„Máte důkazy?“

„Ne. Důkazy právě potřebuju opatřit.“

„Milý pane, jste jako dítě, tlukoucí do klacku, o nějž

klopýtlo. Už jednou jste tu nákazu u vás měli. Stačí shluk spor v jediné hrudce…“

Dill zavrtěl hlavou. „Ta choroba se vyskytla jen na mých pozemcích na Long Islandu. Tyto rostliny pocházejí z mého zařízení v New Jersey. Ke kontaminaci půdy nemohlo dojít náhodou.“

„U plísní je možné skoro všechno. Stačí nástroj, převezený z jednoho provozu do druhého, nebo pár rukavic…“

„Tomu nevěřím.“ Z Dillova tónu bylo patrné, že ho opravdu nic nepřiměje, aby tomu uvěřil. „Byli jsme tolik opatrní. Jsem přesvědčen, že se jedná o zlovolnou, úmyslnou snahu poškodit moji expozici. A hodlám přijít na to, kdo to udělal. Zaplatím vám tisíc dolarů, když na to přijdete.“

Wolfe opustil loď. Nikoliv fyzicky, ale duchem. Nasadil nic neříkající, neslaný-nemastný výraz. „Nemyslím, že bych se toho mohl ujmout, pane Dille.“

„Proč ne? Jste přece detektiv, ne? Není to vaše povolání?“

„Je.“

„A tohle je práce pro detektiva, že ano?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Přece nepůjdete pěšky přes celý kontinent jen proto, abyste si zaplaval v Tichém oceánu. Vynaložené prostředky a úsilí neodpovídají vytčenému cíli. Říkáte, že nemáte žádné důkazy. Podezíráte nějakou určitou osobu?“

„Ne. Ale rozhodně mám v úmyslu…“

Vmísil jsem se do hovoru. Řekl jsem Wolfovi: „Musím jít posoudit nějaké kapustičky.“ A vypadl jsem.

Neměl jsem namířeno nikam konkrétně, hlavně jsem potřeboval být někde jinde. Díky dvěma lukrativním případům, které jsme vyřídili od začátku roku, byl náš rozpočet zabezpečen na řadu měsíců, ale i tak mě pokaždé otráví, když slyším, jak Wolfe odmítá zakázku a nechtělo se mi ho zpucovat právě tady, přímo před výlohou s Hewittovými kříženci. Abych se vyhnul tlačenici, otevřel jsem dveře s nápisem „Soukromý vchod“ a seběhl jsem o patro níž. Tato část budovy nebyla přístupná veřejnosti.

Prodíral jsem se džunglí beden, stromku, keřů a postřikovačích zařízení a prošel jsem nějakou chodbou, která zahýbala doprava. Tento úsek chodby se táhl téměř přes celou délku budovy, ale já věděl, že asi v polovině je východ. Po levé straně se tísnily další stromky, keře a příslušenství, které na výstavě nepotřebovali, a v pravé stěně, oddělující chodbu od hlavního sálu, jsem uviděl dveře označené štítky. Všechny byly zavřené a vedly zezadu k jednotlivým expozicím. Když jsem míjel dveře s nápisem „Rucker a Dill“, poslal jsem tím směrem hubičku.

Jinými dveřmi, o něco dál, jsem prošel do hlavního sálu.

Bylo tam ještě víc nabito než před hodinou, když jsme tudy procházeli s Wolfem. Proplétal jsem se mezi lidmi až k rustikální

scéně,

označené

cedulí

s

nápisem

„Updegraffovo pěstitelství, Erie, Pensylvánie“. Na této straně jednotlivé expozice vytvářely jakési poloostrovy, vybíhající do sálu a mezi nimi se dalo projít až k přepážce, tvořící jejich základnu. Obešel jsem hlouček obdivovatelů Updegraffových exponátů a zastavil jsem se u zakrslého chlapíka, který zde postával u provazu a zíral do listoví.

„Ahoj, Pete,“ pozdravil jsem.

Kývl a odpověděl na pozdrav.

S Petem jsem se seznámil už předevčírem. Moc se mi nezamlouval. Vlastně se mi vůbec nelíbil. Měl každé oko jinak zbarvené a to, spolu s jizvou na nose, vyvolávalo dojem nespolehlivosti. Ale choval se ke mně pohostinně a umožnil mi pohybovat se tu jako doma.

„Máte tu pěkné pivoňky,“ pravil jsem zdvořile.

Po mé levici se ozvalo zachichotání, provázené poznámkou, jež asi nebyla určena pro moje uši, jenže já mám dobrý sluch. Ohlédl jsem se a spatřil dvě postarší Mařenky z Horní Dolní. Zmrazil jsem je pohledem.

„Přesně tak, madam, pivoňky,“ pravil jsem. „Víte, co je to Cymbidium Miranda? Nevíte. Já to věděl už v době, kdy jsem sotva sahal po kolena kobylce luční. Co je to Phalaenopsis? Víte to?“

„Ne, to nevím, zato vím, že tohle jsou rododendrony. Prý pivoňky! Pojďme, Alice.“

Odvalily se pryč; sledoval jsem je pohledem a pak jsem se otočil k Petovi. „Promiňte, že jsem vám zahnal diváctvo, ale do toho, čemu já říkám pivoňky, jí přece vůbec nic není.

Co se tak mračíte? Slídíte po kurumském žloutnutí?“

Škubl hlavou směrem ke mně. „Co máte s kurumským žloutnutím?“ vyptával se.

„Nic. Jen jsem to tak řekl. Slyšel jsem Dilla, jak povídal, že to chytly rostliny na té jejich mýtině; tak mě napadlo, jestli se to třeba nešíří dál. Nemusíte se na mě tak dívat. Já tu chorobu nemám.“

Zamrkal levým okem, ale to druhé, odbarvené, se ani nehnulo. „Kdy jste to od Dilla slyšel?“

„Před chvílí.“

„Aha. To jsem si moh‘ myslet.“ Natáhl se co možná nejvýš a na špičkách se začal rozhlížet po zástupu kolem nás. „Neviděl jste mýho šéfa?“

„Ne. Právě jsem přišel…“

Pete odběhl. Asi jsem něco rozvířil. Ale mířil nalevo, směrem k přednímu vchodu, a tak jsem za ním nešel. Obrátil jsem se doprava a prošel kolem růžové zahrady a několika dalších exponátů firmy Rucker a Dill.

Tlačenice zůstala zhruba stejná jako předtím; bylo teprve čtvrt na čtyři a hlavní nápor kolem provazů měl začít až ve čtyři, kdy se Harry natáhne, aby se prospal a Anne si sundá boty i punčochy, což docela určitě ještě na žádné květinářské výstavě nebylo k vidění. Postavil jsem se za nějaké dámy, jejichž vzrůst mi nebránil ve výhledu. Mezitím už dohráli maso, Harry si vyráběl prak a Anne se věnovala štrikování. Ať už pletla cokoliv, nezdálo se, že by se mi to někdy mohlo hodit, ale, koneckonců, zajímala mne přece ona a ne její výrobky, což je v období námluv docela přirozené. Seděla si tam na trávě a věnovala se pletení, jako by široko daleko nebylo ani živáčka. V hereckém nadání jí Harry nesahal ani po kolena. Nedíval se sice na diváky a samozřejmě nic neříkal, protože to celé měla být pantomima, ani jeden z nich po celou dobu vůbec nepromluvil, ale z jeho pohybů a kradmých pohledů bylo patrné, že přítomnost obecenstva nespouští ze zřetele ani na minutu.

Pochopitelně jsem na něj žárlil, ale i bez toho mi připadal jako vyloženě odporný chlap. Byl asi v mém věku a natíral si něčím vlasy, aby se mu leskly. Vlasy i oči měl tmavé a pořád se afektovaně šklebil. A ještě ke všemu byl drzý. Na Anne mě mimo jiné upoutalo to, že když spolu v úterý obědvali, Harry jí položil ruku na paži, a z toho, jak ji odtáhla, bylo jasně patrné, že mu neradí, aby to zkusil ještě jednou. I z jiných náznaků bylo lze vyčíst, že se pro mne chce uchovat čistá a neposkvrněná. Samozřejmě nemohla zatím vědět, že to dělá právě pro mne, protože jsem ještě neměl možnost s ní promluvit. Připouštím, že pro mne bylo hořkou pilulkou, když ji Hewitt pozval na večeři a obdaroval ji černou orchidejí, ale na druhou stranu jsem přece nemohl předpokládat, že děvče s takovýma nohama nepotřebuje jíst a vystačí si jen s duchovnem.

Zničehonic Harry vyskočil a zahulákal: „Hej!“

Bylo to první slovo, které jsem od něj uslyšel.

Všichni, včetně mě, se ohlédli tam, kam zíral on.

„Vy, Updegraffe!“ rozkřikoval se Harry. „Koukejte vypadnout!“

Byl to ten zdravě vyhlížející mladík s vystrčenou bradou, o němž Pete hovořil jako o šéfovi, Fred Updegraff. Napravo, v místě, kde se výstavní plocha dotýkala přepážky, překročil provaz, natáhl ruku, zahradnickými nůžkami uštípl snítku pivoňky nebo možná vavřínu, a ubíral se pryč.

„Ohlásím to!“ povykoval Harry.

V davu se ozvalo pohoršené mumlání a výkřiky a na okamžik jsem měl dojem, že se k atrakcím této nejdramatičtěji koncipované květinářské výstavy připojí i lynčování. Nakonec však za Updegraffem přiběhly jen dvě ženské a jeden muž a zahrnuli ho protesty, zatímco on pokračoval v chůzi. Věřte tomu nebo ne, Anne při tom všem ani nevzhlédla a neuteklo jí z jehlice ani jediné očko.

Rozená herečka.

Moje hodinky ukazovaly 15:25. Velká scéna měla začít za víc než půl hodiny a já jsem se neodvažoval nechat Wolfa mezi cizími lidmi tak dlouho samotného, takže jsem se s politováním musel odploužit. Kráčeje zpátky, rozhlížel jsem se po Petovi, abych mu pověděl, že se jeho šéf dal na zločineckou dráhu, ale nikde jsem ho neviděl. Opět jsem si zkrátil cestu chodbou, kde jsem spatřil postavičku, která mi na květinářskou výstavu příliš nepasovala, do hlediště ani do zákulisí. Stála u dveří označených štítkem firmy Rucker a Dill; drobná, naparáděná, v šedém kabátě s límcem z nepravé veverčí kožišiny, v malém modrém kloboučku a s modrou kabelkou pod paží. Když jsem přišel blíž, věnovala mi nejistý pohled a rozpačitý úsměv.

„Ztratila jste se, sestřičko?“ otázal jsem se.

„Ne.“ Její úsměv nabyl na sebejistotě. „Na někoho tu čekám.“

„Na mě?“

„Ani náhodou.“

„To je dobře. Ještě před týdnem byste na mě mohla čekat, ale teď už jsem zadaný.“ Šel jsem dál.

Nahoře jsem našel Wolfa tam, kde jsem ho zanechal, a W.G. Dill byl ještě s ním. Otázku vypátrání toho pitomce, co Dillovi pokazil výstavu, už se jim zřejmě podařilo tak či onak vyřešit, protože teď se hádali o očkovanou rašelinu a sterilní nádobky na klíčení. Našel jsem si volné místo na lavičce. Po chvíli Dill odešel a Wolfe šel zase zírat do vitríny. Za několik minut se vrátil Lewis Hewitt se svrchníkem přes ruku. Pořád se rozhlížel, jako by něco hledal, a zeptal se Wolfa: „Nenechal jsem tu svoji hůl?“

„Já ji neviděl. Archie?“

„Ne, pane.“

„Zatracená věc,“ zaklel Hewitt. „Pořád někde zapomínám hole, ale tuhle bych nerad ztratil. No, dobrá.

Nechcete si teď prohlédnout ty krasavice?“

„Velmi rád. A dokonce i bez předchozí prohlídky bych jednu chtěl koupit.“

„To si umím představit,“ uchechtl se Hewitt. „Onehdy mi Plehn za jednu nabídl deset tisíc.“ Vyňal z kapsy klíč a sklonil se k vitríně. „Bojím se, že mě budete považovat za lakomce, ale nedokázal bych se rozloučit ani s jednou z nich.“

„Já přece s květinami nepodnikám,“ namítal úlisně Wolfe. „Jsem amatér, jako vy.“

„Já vím,“ uznával Hewitt. Uchopil jeden květináč, jako kdyby byl vyroben z hvězdných bublinek a andělského dechu. „Přesto, můj milý, se žádné z nich nemohu vzdát.“

Dál už to bylo vyloženě trapné. Wolfe se k němu choval tak zatraceně roztomile, že jsem se musel odvrátit, abych skryl své pocity. Lichotil mu, kýval na všechno, co řekl, a usmíval se na něj. Čekal jsem, kdy se nabídne, že mu vyčistí boty. Nejhorší bylo, že tím očividně ničeho nedosáhl; neměl vůbec šanci. Zatímco Hewitt vykládal a rozkládal o vajíčkách a pylových láčkách, Wolfe se na něho fascinovaně usmíval a když mu nakonec Hewitt nabídl darem dva kusy C. hassellis, Wolfe mu děkoval, jako by si přesně o tohle napsal Ježíškovi, i když ve vlastním skleníku měl dvacet stejných, ne-li lepších exemplářů. Ve čtvrt na pět už jsem neměl stání. Jednak jsem měl chuť nakopnout Wolfa do pozadí, že ze sebe dělá takového pitomce, ale také jsem ho chtěl zavést k té mýtině a dokázat mu, že moje snoubenka nemá příliš dlouhé nohy od kolen dolů. Velká scéna měla skončit o půl páté, kdy Anne svého společníka postříká vodou z tůňky, aby ho probudila. Tomu se vždycky diváci moc nasmáli.

Ulevilo se mi, když se ti dva konečně měli k odchodu.

Za normálních okolností by Wolfe oba květináče svěřil mně, ale teď se s nimi tahal sám, aby Hewittovi dal najevo, jak si jich považuje. Patolízal jeden. Ale měly přijít ještě horší věci. Sešli jsme po zadním schodišti a o patro níž jsme se na můj návrh vydali chodbou, kde jsem na podlaze u dveří firmy Rucker a Dill spatřil povědomý předmět. Zůstal jsem stát a zavolal na Hewitta: „Tady je vaše hůl.“

Hewitt se zastavil a podíval se na ni. „Proboha, kde se tady vzala?“

A Wolfe mi přikázal, u všech všudy, abych ji Hewittovi podal! Měl jsem sto chutí na místě podat demisi, ale nechtěl jsem před Hewittem dělat scény, a tak jsem se shýbl a popadl ji. V ohbí rukojeti byla omotaná zelenou šňůrou; strhl jsem ji a podal hůl zahnutým koncem Hewittovi. Musel jsem potlačit nutkání uštědřit mu šťouchanec do žeber.

Poděkoval mi jako demokrat a šli jsme dál.

„To je zvláštní,“ divil se Hewitt. „Docela určitě jsem ji tady nezapomněl. Velmi podivné.“

Před námi se otevřely dveře a z nich vyšel nějaký člověk.

Na dveřích visela cedulka s nápisem UPDEGRAFFOVO

PĚSTITELSTVÍ a tím dotyčným byl Fred Updegraff, zloděj větviček. Uviděl nás, zastavil se a zůstal stát, dokud jsme nepřešli. Minuli jsme ještě dvoje dveře, označené jmény vystavovatelů, a o kousek dál jsem se zastavil u dalších, tentokrát bez jmenovky. Vzal jsem za kliku a otevřel je.

„Kam jdete?“ vyptával se Wolfe.

„K vodní nymfě. Ta scénka u bazénu. Myslel jsem, že byste…“

„Hlouposti. Takový blázinec…“

„To opravdu stojí za shlédnutí,“ prohlásil Hewitt. „Je okouzlující. Dokonale okouzlující. Skutečně rozkošná.

Půjdu také.“

Zamířil ke dveřím, které jsem mezitím otevřel, a Wolfe ho následoval jako ordonanc svého plukovníka, s rukama plnýma květináčů. Asi bych se tomu zasmál, kdyby to nebylo tak nechutné. Radši jsem kráčel před nimi, abych se na něj nemusel dívat.

Kolem mýtiny se tísnili diváci v pěti až šesti řadách všude podél provazů až k místům, odkud už pro křoví nebylo vidět. Anne podávala skvělý výkon, pohupujíc nohama, smáčejíc špičky ve vodě. Měla nádherná kolena.

Byl jsem na ni pyšný. Harry ležel na svém obvyklém místě a podřimoval; hlavou se popíral o travnatý hrbolek u velkých kamenů pod keřem, přes obličej měl položené noviny. V zástupu kolem to šumělo. Anne vykopla nožkou, postříkala květiny, svěšené nad hladinou a z okvětních kvítků kanuly zpět do tůňky zářivé krůpěje.

„Okouzlující,“ opakoval Hewitt.

„Rozkošné,“ řekl Wolfe. „Archie, byl byste tak laskav a vzal ty květiny? Ale buďte opatrný…“

Dělal jsem, že ho neslyším a posunul jsem se o kus dál doprava. Jednak jsem měl pocit, že mu jen prospěje, budu-li ho chvíli ignorovat, a také jsem se chtěl podívat zblízka na Harryho pravou nohu a chodidlo. Měl je podivně, nepřirozeně zkroucené, na to, že předstíral klidný spánek.

Stoupl jsem si na špičky, abych měl lepší výhled přes hlavy a klobouky před sebou a usoudil jsem, že ho buď tlačí bota, anebo provádí nějaké jogínské cvičení. Otočil jsem se zpátky k Anne právě ve chvíli, kdy se opět podívala na hodinky. Ještě jednou zahoupala nožkou, potom vytáhl obě nohy z vody, zlomyslně se ohlédla na svého společníka, dlaní nabrala z tůňky trochu vody a postříkala Harrymu košili. Obecenstvo zařičelo smíchy.

Ale Harry na obvyklý signál nezareagoval. Teď sebou měl trhnout, zamrkat a tvářit se namíchnuté, ale on se ani nepohnul. Anne se na něj udiveně zadívala. Někdo na ni zavolal: „Pokrop ho ještě jednou!“

Najednou jsem vytušil, že to není žádna legrace, když

má tu nohu tak pokroucenou. Protlačil jsem se dopředu

a přelezl provaz. Jakmile jsem vstoupil na trávník, strážný na mě začal hulákat a k němu se připojilo i pár diváků, ale šel jsem dál a právě jsem se nad Harrym sklonil, když mě strážný popadl za paži.

„Hele, vy…“

„Sklapněte.“ Setřásl jsem ho a odhrnul jsem noviny, abych viděl Harrymu do obličeje. Stačil jediný pohled a zase jsem ho přikryl. Současně jsem začichal. Měl jsem dojem, že cítím něco povědomého.

„Co je? Co se děje?“ ozvalo za mnou.

Tehdy poprvé jsem uslyšel Annin hlas, ale neodpověděl jsem, ani jsem se neohlédl, protože jsem si právě všiml čehosi podivného v mechu na skalce za Harryho hlavou.

Kvůli kamenům a křoví jsem ho nemohl obejít, abych se mu podíval na hlavu zezadu, a tak jsem tam jenom sáhl rukou a koncem prstu jsem nahmatal díru v lebce; na omak to připomínalo náplň ještě teplého jablečného štrůdlu. Ucukl jsem, začal jsem si otírat ruku o trávu a utrpěl jsem šok, když jsem si uvědomil, že ty dva bílé předměty vedle mě jsou Anniny nohy. Málem jsem je potřísnil krví.

3. KAPITOLA

Zvedl jsem se a oslovil Anne: „Oblečte si punčochy a obujte se.“

„Co…“

„Udělejte, co vám říkám.“ Chytil jsem strážného za rukáv a uťal jsem jeho drmolení: „Sežeňte někde policajta.“

Spadla mu čelist a bylo mi jasné, že tenhle trouba by ani tak jednoduchou pochůzku nezvládl bez důkladné instruktáže někde v klidu u krbu. Otočil jsem se, abych zavolal na Hewitta, a najednou se mezi provazy objevil Fred Updegraff a mířil přímo k nám. Měl sice oči jenom pro Anne, ale když jsem mu zastoupil cestu a požádal ho, aby přivedl policii, beze slova se obrátil a šel. Z všeobecného tartasu zaznělo Wolfovo štěknutí: „Co tam k čertu provádíte?“

Opět jsem ho ignoroval a zvýšeným hlasem jsem oslovil zástup: „Dámy a pánové, to je pro dnešek všechno. Pan Gould má záchvat. Buďte, prosím, rozumní a prohlížejte si květiny. Jste-li morbidně zvědaví a nedokážete tomu odolat, zůstaňte laskavě tam, kde jste, mimo ohrazený prostor…“

Z levé strany zazářil fotografický blesk. Z davu zaznělo souhlasné mumlání, ale morbidní zvědavostí zřejmě trpěli úplně všichni. Zprava podlezl provazy nějaký chlapík s fotoaparátem, ale s takovými pády si již vnitřní uspořádání lebky strážného vědělo rady. Vyřešil tu situaci rychle a odpovídajícím způsobem. Potěšilo mě zjištění, že Anne má alespoň trochu filipa. Určitě si všimla, jakou barvu mělo to, co jsem si otřel z prstu, ale přesto se posadila do trávy a jala se oblékat a obouvat; možná trochu uspěchaně, ale účelně.

„Archie!“ Wolfe už hulákal skoro výhružně. Věděl jsem, co ho žere. Chtěl, abych s ním ihned odešel a odvezl ho domů; domníval se, že se jen tak předvádím a bylo mi jasné, že je naštvaný. Ve chvíli, kdy opět zavolal mé jméno, jsem se k němu otočil zády, abych přivítal rameno spravedlnosti.

Davem se protlačil obrovitý pochůzkář, který neměl vůbec žádný krk, přelezl provaz a mašíroval po trávníku.

U Harryho nohou jsem mu zastoupil cestu.

„Co s ním je?“ zeptal se chraplavým hlasem. Ustoupil jsem stranou a dovolil mu projít. Sehnul se, uchopil cíp novin a odhrnul je. „Archie!“ zařval Wolfe.

Někteří diváci zahlédli Harryho obličej a dostavila se u nich odpovídající reakce. Pod tlakem zadních řad se provazy napjaly k prasknutí. Strážný utíkal po trávě směrem k nim, Anne už opět stála na nohou, vrátil se Fred Updegraff.

„Hergot, von je mrtvej,“ vyjevil se ten policajt.

„Uhádl jste,“ řekl jsem uznale. „Neměl bych sehnat nějakou pomoc?“

„Běžte.“

Nechci tvrdit, že jsem už tehdy věděl věci, které jsem nemohl vědět, ale začínalo mi svítat a kromě toho jsem nemohl potřebovat, aby Wolfovi praskly plíce. Zamířil jsem k němu a k Hewittovi; stáli pár kroků za tísnícími se lidmi.

„Sledujte všechno, co se děje,“ zamumlal jsem.

„Zatraceně, vy…“

„Povídám, pozorujte úplně všechno.“ Odklusal jsem k telefonní budce v přední části sálu, obětoval jsem jeden niklák, vytočil jsem číslo, požádal o linku 19, představil jsem se a vyžádal si inspektora Cramera. Uslyšel jsem jeho hlas: „Co chcete?“

„Já? Nic. Jenom vyřizuju pochůzky. Jsme s Wolfem na výstavě květin…“

„Mám práci!“

„Jasně. Teď jí máte ještě víc. Expozice firmy Rucker a Dill, třetí patro, Květinářská výstava. Zavražděný muž.

Střelen do temene. Leží na trávě a hlídá ho policajt, který se nikdy nestane inspektorem. To je všechno.“

„Počkejte chví…“

„Nemůžu. Mám práci.“

Vyklouzl jsem z budky a prodíral se davem zpátky.

Během té chvíle se počet zevlounů kolem mýtiny zdvojnásobil. Jediným pohledem jsem zjistil, že policajtovi se strážným přiběhly posily a že Anne s Updegraffem jsou pryč. Wolfe s Hewittem ustoupili až dozadu, k opačnému okraji sousední části expozice, růžové zahrady. Stál tam s nimi W.G. Dill. Když jsem se přiblížil, Wolfe mě sjel zamračeným pohledem. Pořád ještě s sebou vláčel ty dvě mizerné kytky a byl vzteky bez sebe.

„…cítím se svým způsobem odpovědný,“ říkal právě Hewitt. „Jsem čestným předsedou výboru. Nerad se zříkám odpovědnosti, ale co se dá dělat… mohu jenom přihlížet…“

„Ten policista,“ rozčiloval se Dill. „Pitomec jeden.

Nechtěl mě pustit k mým vlastním exponátům. Zlámal mi lopatku; aspoň mi to tak připadá.“ Zahýbal ramenem nahoru a dolů a udělal obličej. „Támhle je doktor… ne…“

„Doktor mu nepomůže. Je mrtvý.“

Podívali se na mě. Dill přestal pohybovat ramenem.

„Mrtvý? Mrtvý?“ Rozběhl se a zmizel v davu.

„Říkal jste, že má záchvat.“ Hewitt na mě vyčítavě pohlédl. „Jak může být mrtvý? Na co umřel?“

„Přestal dýchat.“

„Archie.“ Wolfe nasadil zdrcující tón. „Nechte toho. Už

před hodinou jsem vás žádal, abyste převzal tyto květiny.

Vezměte je a odvezte mě domů.“

„Ano, pane.“ Vzal jsem je od něj. „Ale teď ještě nemohu odejít. Hledám…“

„Dobré nebe,“ lamentoval Hewitt. „Takové neštěstí…

chudák Dill… musím se jít podívat… omluvte mě…“

Odpochodoval k hlavnímu schodišti.

V tu chvíli jsem spatřil něco, s čím jsem tak napůl počítal. Zahlédl jsem ten šedivý kabát s laciným veverčím límcem jen na okamžik, protože přicházela z druhé strany a ihned mi zmizela v davu. Postavil jsem květináče na zem, na okraj růžové zahrady, a vystřelil jsem za ní dřív, než Wolfe stačil něco říct. Bylo mi fuk, že ho to namíchne ještě víc, protože potom, jak se dnes před Hewittem ponižoval, si to jen zasloužil. Připouštím však, že jsem letmým pohledem přes rameno zkontroloval, jestli po mně něčím nehodil. Byl v obličeji úplně fialový. Vsadím se, že to odpoledne zhubl nejmíň o pět kilo. Obešel jsem nejhustší dav a vmísil jsem se do něj z opačné strany. V minutě jsem ji našel; prodírala se do přední části sálu. Přibližoval jsem se k ní opatrně, nenápadně, a když jsem se dostal těsně za ni, uviděl jsem, že modrou kabelku svírá pod pravou paží. Přehodil jsem si Wolfův kabát přes pravou ruku, a takto zamaskován jsem konec kabelky sevřel v prstech a jemně za něj zatáhl.

Kabelka povolila a ona se tak usilovně snažila zahlédnout, co se děje před lidmi, kteří stáli před ní, že si vůbec ničeho nevšimla ani ve chvíli, kdy se kabelka z pod její paže přesunula do bezpečného úkrytu pod Wolfovým kabátem.

Sledoval jsem ji jedním okem, zatímco jsem couval, omlouvaje se cestou milovníkům květin, a jakmile jsem se ocitl ve volném prostoru, otočil jsem se a mazal ke schodišti.

Na pánských toaletách ve druhém patře jsem si za niklák vykoupil chvilku soukromí, usedl jsem a otevřel kabelku, nesoucí monogram RL. Uvnitř jsem našel obvyklý inventář.

Kapesník, pudřenku, peněženku a tak dále, ale bylo tam i to, co jsem hledal, její jméno a adresa. Objevil jsem obálku adresovanou jisté slečně Rose Lasherové, 326 Morrow Street, New York, což odpovídalo iniciálám RL na kabelce.

Opsal jsem si ji do notesu. Dopis v obálce byl od nějaké Ellie a obsahoval vysvětlení, proč ještě nevrátila ty dva dolary. Kromě toho jsem našel ještě něco, s čím jsem původně nepočítal; výstřižek z Gazetty s fotografií Harryho a Anne, jak hrají maso. Nebyl vytržený, ale čistě vystřižený a pečlivě složený.

Uložil jsem všechno na místo, vrátil se do třetího patra, protlačil jsem se k ní, tentokrát nijak opatrně, objevil jsem ji v první řadě hned u provazů, a položil jí ruku na rameno.

Rychle se otočila.

„Co si to…“ začala pohoršené.

„No dobrá, sestřičko. To jsem jenom já. Tady je vaše kabelka.“

„Moje kabelka!“

„Ztratila jste ji a já riskoval život a zpřelámané údy, jen abych vám ji donesl. Je přece vaše, nebo ne?“

„Ovšemže je moje!“ Vytrhla mi ji. „Poděkujte mi.“

Něco zabručela a tím se mnou byla hotová. Pohlédl jsem na scénu. Počet účinkujících se zvětšil. Na mýtině postávaly posádky dvou policejních aut, z toho čtyři chlapi v uniformě. Jeden stál Harrymu u nohou a díval se na lékaře, který klečel u mrtvého a přikládal mu k hrudi stetoskop.

Vedle policajta postával zamračený W.G. Dill s rukama v kapsách. Nezdálo se, že by se někdo z nich zajímal o mech na skalce. Opět jsem vycouval, aniž bych někomu vážněji ublížil, a vydal jsem se oklikou k růžové zahradě za Wolfem.

Nebyl tam.

Ztratil se. Ty dva květináče stály na zemi, ale on zmizel.

Určitě ho unesou. Nebo někam spadne. Nastydne se.

Vrátil jsem se do druhého patra na pánské toalety a před kabinkami jsem zavolal jeho jméno, leč bez odezvy.

Vystoupal jsem do čtvrtého poschodí ke stojanům s orchidejemi. Nic. Sešel jsem do přízemí a hlavním vchodem jsem vyběhl na ulici k autu, které jsem zaparkoval ve 46. ulici, ale tam také nebyl. V poryvech březnového větru poletoval sníh. Plivl jsem na snášející se vločku. Náš malý Nero, říkal jsem si, pobíhá večer v takovém počasí, sám a bez kabátu. Špekoun bachratá. Tohle mu nedaruju.

Bylo čtvrt na šest.

Zastavil jsem se a zapnul logické myšlení. že by odjel taxíkem domů? Ne, protože taxíky nesnáší. Po čem asi ze všeho nejvíc toužil, když tam tak stál? To je jednoduché: Zastřelit mě, sednout si a dát si pivo. Zastřelit mě nemohl, protože jsem byl pryč. Kdepak asi mohl najít židli?

Vrátil jsem se, zaplatil další padesátník vstupného, vystoupal jsem do prvního patra a přešel přes nepříliš zalidněnou halu ke dveřím v rohu, s nápisem KANCELÁŘ.

Stálo tu několik lidí a když jsem sáhl na kliku, jeden z nich mě zatahal za rukáv. Poznal jsem ho. Byl to ten šedovlasý staroch, kterého jsem v uplynulých dnech vídal hledět na Anne, jako by se při tom modlil. Na hlavě měl starý plstěný klobouk, vypadal ustaraně a prsty, jimiž svíral můj rukáv, se mu třásly.

„Prosím vás,“ oslovil mě, „jestli jdete dovnitř, mohl byste tohle dát Anne Tracyové?“

„Ona je uvnitř?“

„Ano, šla dovnitř…, viděl jsem ji…“

Převzal jsem od něj složený kousek papíru, slíbil jsem mu, že ho doručím, otevřel jsem dveře a vstoupil dovnitř.

Ocitl jsem se v předpokoji, kde seděla za psacím stolem nějaká unavená paní. Neodolatelně jsem se na ni usmál, aby zůstala zticha a rozložil jsem ten lístek, na němž stálo: Moje holčičko, doufám, že nemáš nějaké potíže. Čekám venku. Jestli pro tebe mohu něco udělat, dej mi vědět.

Táta

Bylo to napsané tužkou na laciném bílém papíru. Opět jsem lístek složil a umínil jsem si, že ze všeho nejdřív musím svému tchánovi koupit nový klobouk.

„Přejete si něco?“ zeptala se nedůvěřivě ta paní za stolem. Sdělil jsem jí, že nesu důležitý vzkaz pro slečnu Anne Tracyovou. Otevřela ústa, pak usoudila, že je zbytečné plýtvat slovy a ukázala na jedny z trojice dveří. Otevřel jsem je, prošel jimi a ze všeho nejdřív jsem spatřil Nera Wolfa trůnícího v křesle, téměř odpovídajícím jeho rozměrům; na stole vedle sebe měl podnos se čtyřmi lahvemi piva a v ruce držel sklenici.

Není nad logické myšlení.

V druhém křesle naproti němu seděla Anne. Nalevo se o stůl opíral Lewis Hewitt. U druhého stolu seděl chlapík, kterého jsem neznal, a něco psal, a další muž postával u okna s Fredem Updegraffem.

Wolfe mě uviděl vejít. A já viděl, že si mě všiml. Bez nejmenšího zaváhání však pokračoval v hovoru s Anne: „…záleží na nervech, ano, ale především je podstatné okysličování krve. Nejpozoruhodnější případ sebeovládání jsem zažil v Albánii v roce 1915; jednalo se o osla, myslím skutečného, čtyřnohého osla, který se zřítil z útesu…“

Stanul jsem vedle něj. „Omluvte mě,“ pronesl jsem ledovým hlasem. „Pro vás, slečno Tracyová.“ Podal jsem jí papírek.

Podívala se na mne, potom na ten lístek, vzala ho ode mě, rozložila a přečetla.

„Ach,“ vydechla. Rozhlédla se kolem a opět vzhlédla ke mně. „Kde je?“

„Venku.“

„Ale? já…“ Svraštila obočí. „Mohl byste mu vyřídit…

ne… zajdu tam.“

Vstala a zamířila ke dveřím. Šel jsem jí otevřít a protože jsem si všiml, že stejný nápad dostal i Hewitt, přidal jsem do kroku. Podařilo se mi ho předběhnout, vzal jsem za kliku a otevřel dveře dokořán. Anne jimi užuž procházela, ale najednou bylo všechno jinak.

Z druhé strany se přiřítil chlap, vrazil do ní, skoro ji povalil a já ji chytil za ruku, abych jí pomohl udržet rovnováhu. I tentokrát se mi podařilo předstihnout Hewitta.

„Omlouvám se,“ pravil vetřelec. Přelétl očima po místnosti, zaznamenávaje všechno, co se uvnitř nacházelo, a obrátil se zpátky k Anne. „Vy jste Anne Tracyová?“

„Je to slečna Anne Tracyová,“ ozval se Hewitt, „a tyto způsoby jsou sotva vhodné…“

Anne se začala sunout směrem ke dveřím. Muž vztáhl ruku a zarazil ji. „Kam jdete?“

„Promluvit si s otcem.“

„Kde je?“

Do děje zasáhla další paže. Přistoupil k nim Fred Updegraff, opřel se vetřelci dlaní o hrudní koš a důrazně ho odstrčil.

„Neumíte se chovat,“ osopil se na něj. „Co je vám do toho…“

„Když dovolíte,“ vmísil jsem se do hovoru. „Toto je inspektor Cramer z oddělení vražd.“ Ukázal jsem na druhého muže, který se objevil na prahu. „A tady je seržant Purley Stebbins.“

„Ale přesto,“ zlobil se Lewis Hewitt, „určitě není nutné, abyste tu slečnu Tracyovou drželi násilím. Chce si jenom promluvit s otcem. Já jsem Lewis Hewitt, inspektore. Smím se zeptat…“

„Kde je váš otec?“

„Hned za dveřmi,“ řekl jsem.

„Jděte s ní, Purley. Dobrá, slečno Tracyová. Potom se sem vraťte, prosím vás.“

Purley vyšel za ní. Tím se uvolnily dveře, jimiž vstoupila další osoba: W.G. Dill. Jeho pevně sevřené rty byly ještě tenčí než jindy; na nikoho se ani nepodíval, namířil si to k židli u protější stěny a posadil se.

„Zdravíčko, Wolfe,“ řekl Cramer.

„Jak se vám daří, inspektore?“ Se dvěma heknutími, obyčejně bývají tři, Wolfe povstal a vykročil. „Pojďte, Archie, jenom bychom tady překáželi.“

„Ne,“ prohlásil Cramer významně.

„Ne?“ opakoval Wolfe. „Jaképak ne?“

„Goodwin nebude překážet. Právě naopak. Aspoň dokud s ním nebudu hotov.“

„Musí mě odvézt domů.“

„Ne, teď vás nikam nepoveze.“

„Směl bych vědět, oč se vlastně jedná?“ Hewitt ještě stále nebyl spokojen. „Co znamená ten dohled nad slečnou Tracyovou? Váš postoj…“

„Zajisté, pane Hewitte. Posaďte se.“ Cramer mávl rukou směrem k židlím, jichž zde bylo víc než dost. „Všichni se posaďte. Bude to… Á, slečna Tracyová. Našla jste otce?

Dobře. Purley, přitáhněte slečně Tracyové támhletu židli…

Sedněte si, Goodwine.“

O židli pro Anne jsem se postaral sám a pak jsem se otočil k inspektorovi. „Děkuji, postojím. Jsem nervózní.“

„To určitě,“ zavrčel Cramer. „Až vy budete nervózní, začnu se holit příborovým nožem. Jak jste věděl, že toho muže střelili do temene, když jste mi telefonoval?“

Někteří z přítomných začali vydávat různé zvuky, ale Anne ani nepípla. Prudce zvedla hlavu a viděl jsem, jak se jí zachvělo chřípí, ale to bylo všechno. Obdivoval jsem ji čím dál víc.

Hewitt zvolal: „Střelili!“

A Fred Updegraff se zeptal: „Kterého muže?“

„Harryho Goulda,“ odpověděl jsem mu. Zazubil jsem se na Cramera. „Jak vidíte, nic jsem nevyžvanil. Všechno jsem si schoval pro vás.“

„Jak jste na to přišel?“

„Dobrý bože,“ pronesl Hewitt bezvýrazně. Napůl se zvedl ze židle a zase sklesl zpátky.

„To nebylo vůbec těžké,“ namítl jsem. „Podíval jsem se mu do tváře a viděl jsem, že je mrtvý. Ucítil jsem pach výstřelu. Všiml jsem si nepravidelného otvoru v mechu za jeho hlavou a ten mech byl navíc odchlípnutý. Z místa, kde jsem stál, jsem mu sice neviděl na temeno, ale sáhl jsem si na něj a nahmatal jsem prstem díru. Mimochodem, nepokoušejte se budovat žádné teorie na základě krvavých stop v trávě, zhruba u jeho kolenou. Otřel jsem si tam ten prst.“

Viděl jsem, jak Anne polkla.

„Zatraceně,“ láteřil Wolfe. „To jsem si mohl myslet.“

„Proč jste k němu vůbec chodil?“ chtěl vědět Cramer.

„Přelezl jste provazy a běžel jste rovnou k němu. Proč jste to udělal?“

„Protože se nepohnul, když ho slečna Tracyová postříkala, a protože jsem si už předtím všiml, že má nepřirozeně zkroucenou nohu.“

„Proč jste si toho všiml?“

„Aha,“ uznal jsem, „teď jste mě dostal. Vzdávám se.

Načapal jste mě. Proč si člověk něčeho všimne?“

„Zvlášť takový nervóza jako vy,“ dodal sarkasticky. „Co jste tam dělal? Proč jste sem přišel?“

„Přivezl jsem pana Wolfa.“

„Dostavil se sem kvůli nějakému vyšetřování?“

„Víte setsakra dobře, že ne. Nikdy nikam nechodí kvůli vyšetřování. Přišel si prohlédnout květiny.“

„Jak jste se ocitli právě u té konkrétní expozice?“

„Ze stejného důvodu, jako všichni ti ostatní lidé kolem.

Přišli jsme se podívat, jak se slečna Tracyová šplouchá nohama v tůňce.“

„Znal jste už dřív slečnu Tracyovou? Nebo Goulda?“

„Ne.“

„A vy, Wolfe?“

„Ne,“ řekl Wolfe.

Cramer se obrátil zpátky ke mně. „Ucítil jste tedy zápach korditu, uviděl díru v mechu a sáhl jste mu na hlavu, ale jak jste si představoval, že ho někdo mohl zastřelit? že by si lehl do křoví a mířil mu na hlavu škvírou mezi kameny?“

„Mějte přece slitování, inspektore,“ zašklebil jsem se.

„Jestli si nedáte pozor, načapáte mě znovu. V tu chvíli jsem si toho moc nepředstavoval, ale od té doby už uplynula víc než hodina a víte sám, jak mi funguje mozek, když už ho jednou nastartuju. Gould tam podřimoval každý den ve stejnou dobu a kladl hlavu přesně na totéž místo…“

„Jak to víte?“

„Pan Wolfe mě sem pravidelně posílal kvůli orchidejím.

O tom bych se teď raději nešířil. Ty nakupené kameny se nacházely jen devět palců od jeho hlavy. Stačilo zaklínit mezi ně pistoli ve správné výšce, namířit ji a zase všechno přikrýt mechem. Kameny i mech by ránu ztlumily, takže si jí v té velké hlučné místnosti nemusel nikdo všimnout., A i kdyby, tak co? Mohl ke spoušti přivázat šňůru, pokud možno zelenou, aby ji mezi listím nebylo vidět. A v určitou dobu, kdykoliv mezi čtvrtou a půl pátou, za ni zatáhl.“

„Jak za ni zatáhl? Odkud?“

„Inu, můžete si vybrat.“ Mávl jsem rukou. „Schováte se v křoví a až za ni zatáhnete, odplížíte se zadními dveřmi do chodby. Anebo, kdyby ta šňůra byla dost dlouhá, ji protáhnete pod dveřmi a můžete za ni zatáhnout z chodby.

To by bylo bezpečnější. A kdybyste to chtěl udělat obzvlášť elegantně, přivážete šňůru ke klice a zatáhne za ni první člověk, který ty dveře z chodby otevře. Anebo, to by byla ještě větší vymyšlenost, byste tu šňůru protáhl kolem jednoho z keřů, na konci udělal smyčku a tu byste svěsil do tůňky. Pak byste si zul boty, sundal punčochy, ráchal byste se nohama v tůňce a zatáhl za smyčku palcem u nohy; vždyť kdo by podezíral…“

„To je lež!“

Takhle urážlivě na mě vyjel Fred Updegraff. Postavil se proti mně a nejen že měl vystrčenou bradu, ale tvářil se sveřepě a prohlížel si mě, jako kdybych byl pavouk, co mu okousal jeho nejmilejší pivoňku.

„Nesmysl!“ vyhrkl W.G. Dill, ale zůstal při tom sedět.

„Tak se mi zdá…“ prohodil Lewis Hewitt sarkastickým tónem.

„Pchá,“ odtušil jsem. „Vy kavalíři. Nezkřivil bych jí jediný vlásek. Nenapadlo vás, že inspektor myslí právě na tohle? Znám jeho způsob uvažování…“

„Nechte si to,“ zavrčel Cramer. „Zajímá mě váš způsob uvažování.“ Ostře se na mě podíval. „O tomhle si ještě promluvíme, až skončím se slečnou Tracyovou. Tu pistoli jsme našli zaklíněnou v kamení, přikrytou mechem a ke spoušti byla přivázaná šňůra. Zelená šňůra, takže hádat umíte moc dobře…“

„Jak dlouhá byla ta šňůra?“

„Dost, aby to stačilo. Co ještě víte?“

Potřásl jsem hlavou. „Když nepoznáte rozdíl mezi hádáním a logickou úvahou…“

„Co ještě víte?“

„Teď zatím nic.“

„Uvidíme.“ Cramer se rozhlédl. „Je tu nějaká místnost, kam bych mohl zajít se slečnou Tracyovou…“

Ten chlap u stolu, který něco psal, se zvedl. „Zajisté, inspektore. Tyhle dveře tady…“

„Kdo jste?“

„Jim Hawley, já tady pracuju. Myslím, že tam teď nikdo není… podívám se…“

Ale následovalo vyrušení. Dveře z předpokoje se otevřely a vstoupila jimi čtyřčlenná skupina. V čele kráčel detektiv, kterého jsem znal z oddělení vražd, za ním jistá dáma, potom můj kamarád Pete s různobarevnýma očima a průvod uzavíral policista v uniformě. Dáma měla na sobě šedivý kabát s veverčím límcem a pod paží nesla modrou kabelku; já se však rozhodl, že se své staré známé nebudu vnucovat žádnými řečmi.

4. KAPITOLA

Cramer přelétl celý ten zástup pohledem a zeptal se: „Máte něco, Murphy?“

„Ano, pane,“ odpověděl detektiv a napřímil ramena. Byl to takový vojáčky typ. „Asi ve čtyři nebo o půl páté viděli tuto mladou ženu v chodbě otvírat dveře, vedoucí k expozici společnosti Rucker a Dill.“

„Kdo ji viděl?“

„Já,“ ozval se Pete.

„Kdo jste?“

„Pete Arago. Pracuju v Updegraffovým pěstitelství.

Tohle je můj šéf, pan Updegraff. Vyšel jsem zadníma dveřma do chodby pro sušenky a…“

„Pro co?“

„Pro sušenky. Jím sušenky. Mám je ve skříňce v chodbě.“

„Dobrá, jíte sušenky. Co jste viděl?“

„Viděl jsem ji otvírat ty dveře. U firmy Rucker a Dill. Po tom, co se stalo, jsem si na to vzpomněl a řek jsem o tom jednomu policajtovi…“

„Vešla dovnitř?“

Pete zavrtěl hlavou. „Jak mě uviděla, zase ty dveře zavřela.“

„Promluvila na vás?“

„Ne, nebylo o čem mluvit.“

„A vy jste něco řekl?“

„Ne. Šel jsem si do skříňky pro sušenky a ona mezitím nejspíš odešla, protože když jsem se vracel, už tam nebyla.

Vrátil jsem se do sálu a uviděl…“

Cramer pohlédl na mladou ženu. „Jak se jmenujete?“

„Do toho vám nic není!“ odsekla.

„Je to tak, pane,“ poznamenal detektiv. „Odmítá spolupracovat.“

„Co tím myslíte, že odmítám spolupracovat?“ ozvala se pohoršené, ale nezdálo se mi, že by byla vyděšená.

„Přiznávám přece, že jsem ty dveře otevřela a nahlédla dovnitř, ne? Vešla jsem do té chodby omylem a hledala jsem východ. A proč bych vám vykládala, jak se jmenuju, aby se pak moje jméno objevilo v novinách…“

„Proč jste neodešla tudy, kudy jste se dostala dovnitř?“

„Protože jsem tam přišla z úplně opačné strany a napadlo mě… a hele! Hej, vy tam!“

Všichni se otočili směrem, kam se dívala, takže se všechny naše pohledy upřely na Freda Updegraffa. Fred zrudl a když se střetl s jejíma očima, zrudl ještě víc.

„No,“ prohodila a zdálo se, že ví, o čem mluví.

„Vy jste tam stál,“ obvinila ho. „Krčil jste se u těch otevřených dveří a nakukoval dovnitř, když jste mě zaslechl.“

„Samozřejmě,“ potvrdil Fred. „Jistěže jsem to byl já.“

„U dveří firmy Rucker a Dill?“ otázal se Cramer.

„Ano.“

„Také jste hledal cestu ven?“

„Ne.“

„A co jste tam hledal?“

„Já…“ Fred se zarazil. Byl celý červený, očividně na rozpacích, a pak najednou vypadal, jako by se mu ulevilo.

Těžko říct, co se mu vylíhlo v hlavě, že to pro něj znamenalo takové ulehčení, ale bylo jasně vidět, že je něčím potěšen. Promluvil hlasitěji než předtím; zřejmě si nepřál, aby ho někdo přeslechl: „Díval jsem se na slečnu Tracyovou. Chodil jsem se na ni dívat celý týden. Jmenuji se Fred Updegraff a jsem jedním z vystavovatelů. Díval jsem se na slečnu Tracyovou!“ Mluvil zpěvavým hlasem.

Na Cramera jeho slova příliš nezapůsobila. „S vámi si promluvím později, pane Updegraffe.“ Obrátil se k seržantovi. „Purley, zůstanete tady s panem Updegraffem, s Goodwinem, s tou mladou ženou a s Petem. Murphy, vy půjdete se mnou a se slečnou Tracyovou. Vy ostatní můžete jít, jestli chcete…“

„Okamžik.“ Hewitt, který předtím zůstal stát, postoupil o krok vpřed. „Jsem Lewis Hewitt.“

„To už jsem slyšel,“ zabručel Cramer.

„Mám zde jistou odpovědnost, jakožto čestný předseda výboru. Aniž bych vás chtěl rušit ve výkonu vašich povinností, domnívám se, že slečna Tracyová, jako mladé děvče, potřebuje ochranu před nevhodným obtěžováním a nepříjemným…“

„Když dovolíte, Hewitte.“ W.G. Dill povstal a zamířil k nim. Postavil se proti Cramerovi. „Jsem zaměstnavatel slečny Tracyové a mám za to, že bych na ni měl dohlédnout.

Pokud vám to nebude vadit, půjdu s ní.“

Bedlivě jsem pozoroval Anne, protože vím, že ženu nejlépe odhadnete, když je ve stresu. Zdálo se, že si vede výborně. Poté, co čtyři dny za sebou tonula v záři reflektorů jako hlavní atrakce na výstavě květin, nehledě na to, že ji vyfotografovali ve společnosti s Billym Rosem a Lewis Hewitt ji pozval na večeři, se teď najednou ocitla po krk ve vyšetřování vraždy, ale zatím neudělala nic, co by oslabilo moji úctu k ní. Dokonce ani tehdy, když jsem vysvětloval, jak by se dalo zatáhnout za šňůru palcem u nohy. Ale v tuhle chvíli se nijak zvlášť nepředvedla. Místo aby se sama ozvala a pronesla cosi příhodného, například, že ji dostatečně zaštítí její počestnost, takže nepotřebuje ochranu svého nabručeného zaměstnavatele ani zazobaného milovníka orchidejí, jenom se bezvýrazně podívala na W.G. Dilla a vůbec neotevřela pusu. Nabyl jsem podezření, že jsem buď ještě neodhadl všechny hlubiny její duše, anebo má poněkud omezený mentální rozsah, ale nechtěl bych, abyste mi špatně rozuměli, zůstal jsem jí věrný. Její tvář, dokonce i při bezvýrazném pohledu… a komu jde o mentální rozsah, ať chodí do knihovny.

Odešla tedy s Cramerem, který Hewittovi a Dillovi oznámil, že žádnou ochranu proti obtěžování nepotřebuje, a odvedl ji s Murphym do vedlejší místnosti. Ale ještě předtím došlo k menšímu zdržení.

„Pane Cramere! Dovolíte na okamžik?“

Promluvil Nero Wolfe. Potlačil jsem úsměv.

Samozřejmě chce požádat, případně se domáhat, podle toho, co podle jeho mínění spíše zapůsobí, aby mi dovolili odvézt ho domů. Doufal jsem, že Cramer bude souhlasit. A potom, v sedanu, až začne žvanit, chvíli ho nechám být a až dobublá, zapíchnu mu svůj nožík mezi žebra a ještě jím pootočím v ráně. Taková šance se mi nenaskýtá příliš často.

Cramer se ohlédl. „Co chcete?“

„Chci,“ pravil Wolfe, „dokončit debatu. Hovořili jsme s panem Hewittem o orchidejích.“

„Jen do toho…“

„Ale ne v tomto zvěřinci. Ve slušném soukromí.

Najdeme si nějakou místnost.“

„Poslužte si. Říkal jsem, že ostatní mohou odejít…“

„Musí u toho být i pan Goodwin, kvůli zápisu. Až ho budete potřebovat, bude vám k dispozici. Podle zákona ho stejně nemůžete zadržet, leda byste chtěl…“

Cramer nevěřícně zalapal po dechu. „Prokristapána.

Debatujte si o orchidejích. Potřebuju jen, aby tady Goodwin byl, až s ním budu chtít mluvit.“

On i jeho dva společníci překročili práh a dveře se za nimi zavřely. Zamračil jsem se na Wolfa a ani jsem se to nepokoušel skrývat. Purley Stebbins si ho měřil podezíravým pohledem. Na Wolfa však ani jeden z nás neučinil žádný dojem. Vstal z křesla a tiše něco řekl Hewittovi. Hewitt svraštil čelo, nepříliš nadšeně přikývl a vykročil ke dveřím do předpokoje. Wolfe mu kráčel v patách.

„Pojďte, Archie,“ přikázal mi.

Do cesty se mi postavil Purley. „Kam jdete?“ chtěl vědět. „Naproti,“ odpověděl Hewitt, „z druhé strany předpokoje je další místnost.“

Purleymu se to nelíbilo. Vůbec se mu to nezamlouvalo.

Jsem přece zadržený a jen tak si procházím dveřmi. Ani se neusmál, když jsem ho cestou žertovně šťouchl palcem pod žebra.

Tou místností na opačném konci předpokoje byl obyčejný krcálek s jediným oknem, dvěma malými dřevěnými stolky a čtyřmi dřevěnými židlemi. Zasmušilá paní z předpokoje s námi vešla dovnitř, rozsvítila a zase odešla a zavřela za sebou dveře. Wolfe se zaškaredil na chatrné židličky, střelil po mě pohledem, ale já ho ignoroval, protože jsem rozhodně neměl náladu běžet pro pohodlné křeslo, které nechal v té druhé kanceláři. Se sevřenými rty se posadil, dávaje dobrý pozor, aby se na nepatrném sedátku umístil přesně středem. „Posaďte se, pane Hewitte,“ řekl.

Hewitt zůstal stát. „Tohle je nějaká divná hra.“ Podíval se na mě a zpátky na Wolfa. „Co asi můžete mít pro mě natolik důvěrného…“

„Mám,“ prohlásil Wolfe. „Ujišťuji vás, že ano.“

„O orchidejích? To je sotva…“

„Ne o orchidejích. O vraždě. Vím, kdo toho člověka zastřelil.“

Hewitt vyvalil oči. „Vy víte, kdo ho zabil?“

„Vím.“

„Ale, můj milý pane Wolfe.“ Hewitt byl sice pohoršen, ale choval se zdvořile. „To přece není téma, které byste měl důvěrně probírat právě se mnou. Příslušné úřady…“

„Raději bych o tom nejprve promluvil s vámi. Navrhuji, abychom mluvili pokud možno tiše. Není vyloučeno, že za dveřmi poslouchá nějaký policista…“

„Nesmysl! Takové melodramatické…“

„Prosím, pane Hewitte. Nepohrdejte melodramatem; jde jen o to, z jakého úhlu se člověk na věci dívá. Já vám chci předestřít nový úhel pohledu na smrt Harryho Goulda. Ten výstřel vypálil můj asistent pan Goodwin., Prosím, nechte mě domluvit. Zaprvé potřebujeme tento fakt potvrdit.

Archie?“

Sedl jsem si. Ta tlustá bečka mě připravila o můj nožík.

Podíval jsem se na něj. „Co když vás teď nechám ve štychu?“ opáčil jsem naštvaně.

„Nenecháte. Ani nemůžete. Viděl jsem, jak jste strhl ten kus šňůry. Rád bych poznamenal, že jste dnes odpoledne podal velmi uspokojivý výkon. Dokonale uspokojivý. Ucítil jste nějaký odpor, když jste ji zvedal? To je jediný detail, který mi dosud chybí.“

„Co to k čertu znamená?“ zlobil se Hewitt, teď už beze vší zdvořilosti. „Jestli opravdu…“

„Prosím vás, pane Hewitte. A nemluvte tak nahlas.

Vysvětlím vám situaci co možná nejstručněji. Mám panu Cramerovi oznámit…“

„Cítil jsem odpor,“ odvětil jsem. „Takové lehké škubnutí. V tu chvíli jsem si toho nijak zvlášť nevšímal, protože jsem byl vytočený až na půdu.“

Wolfe přikývl. „Já vím. Mé sdělení páriu Cramerovi by mohlo vypadat asi takto: Lewis Hewitt tvrdil, že ztratil hůl.

O něco později jsme tu hůl našli ležet na zemi v chodbě, s ohbím rukojeti ve škvíře pod dveřmi, vedoucími k expozici firmy Rucker a Dill. Bylo za deset minut půl páté. Pan Goodwin hůl zvedl a při tom pocítil odpor. On sám hovoří jen o lehkém škubnutí, ovšem je velmi silný a navíc v tu chvíli zuřil. K zahnuté rukojeti hole byla uvázaná zelená šňůra, kterou strhl a podal hůl jejímu majiteli.“

„Já jsem žádnou šňůru neviděl,“ vyštěkl Hewitt.

„Možná že ne,“ uznával Wolfe. „Lidé, kteří zdědili celé jmění, nemají zapotřebí všímat si věcí. Ale pan Goodwin ji viděl docela určitě a já také. A pan Goodwin cítil to trhnutí.

Nepochybně k němu došlo v důsledku zatažení za spoušť a následného přetržení šňůry. Toto bych tedy sdělil panu Cramerovi, protože taková jsou fakta.“

„Povídám vám, že jsem žádnou šňůru neviděl!“

„Ale my jsme ji viděli. Mluvte potichu, pane Hewitte.

A pan Goodwin se jí dotkl. Přece si nemyslíte, že jsme si to vymysleli?“

„Já ne…“ Hewitt pohlédl na dveře, pak na mě a zase na Wolfa. „Ne. Asi ne. Aleje nemyslitelné…“ Zmlkl a vytřeštil oči. „Co to je?“

„Kus té šňůry,“ pravil Wolfe.

Ten syčák ji vytáhl z kapsičky u vesty. Vstal jsem, abych se podíval zblízka. „To se povedlo,“ řekl jsem a zase jsem se posadil. Hewitt si také sedl. Zdálo se, že potřeboval udělat aspoň něco, a nic jiného ho v tu chvíli nenapadlo.

„Vy, pan Dill a pan Goodwin jste mě tam nechali stát,“

vykládal Wolfe. „Zůstal jsem sám. Pan Goodwin postavil ty květináče na zem, a mimochodem, já mám lepší hassellisy, mnohem lepší, sám jsem je vypěstoval. V určitém okamžiku se můj mozek pustil do práce, což, za daných okolností, bylo pozoruhodné. Netvrdím, že jsem již tehdy přesně naplánoval tuto chvíli. Nicméně to, co mi prolétlo hlavou, mě přimělo odebrat se do chodby, kde jsem z podlahy sebral tuto šňůru.

Je to nepochybně týž kus šňůry, kterou někdo omotal kolem vaší hole. Porovnáním s druhým kusem, přivázaným ke spoušti, by pan Cramer mohl naši domněnku změnit v jistotu. Tedy, pokud mu tu šňůru předám. Myslíte, že bych to měl udělat?“

„Dobrý bože,“ zamumlal Hewitt. „Moje hůl.

Prokristapána, uvědomujete si to, moje hůl!“

„To je ono,“ pokývl Wolfe. „Nemluvte tak nahlas.

Uvědomuji si to. Ten, kdo to celé nastrojil, uvázal smyčku, již bylo možné protáhnout pod dveřmi. Možná až později, když náhodou někde uviděl vaši hůl, ho napadlo přivázat ji k vaší holi a položit ji tak, aby ji zvedl první člověk, který tudy půjde. Kdyby do půl páté nikdo nepřišel, představuji si, že by se o to postaral on sám. Uvědomuji si, jaké by to bylo sousto pro noviny. Pochybuji, že by z toho komplotu úřady podezíraly vás, ale veřejnost, přinejmenším část veřejnosti, obvykle uvažuje ještě přímočařeji než inspektor Cramer.“

„Proboha,“ zakvílel Hewitt. „To…“ Zaťal pěsti, pak opět prsty rozevřel, znovu zaťal a zase povolil. „To je strašné.“

„Ach, strašné, to bych neřekl. Nepříjemné.“

„Strašné. Pro mě. Pro Hewitta. Strašné!“

„Pro Hewitta možná ano,“ připustil Wolfe. „Tím spíš by vás mohl zajímat můj návrh. Chci ty orchideje. Všechny tři.“

Tím se ovšem všechno změnilo. Ta změna, patrná i v Hewittově obličeji, proběhla asi ve dvou vteřinách. Do té doby byl ohrožen jenom klid jeho mysli, jeho pověst, přinejhorším jeho svoboda a život. Tohle ovšem znamenalo něco jiného, ohrožení jeho majetku. Ta hrozba mu změnila srdce v kámen a jeho zaťatá čelist nabyla pevnosti oceli.

Vrhl na Wolfa neústupný pohled mazaného šejdíře.

„Už chápu,“ zasyčel. „Tak o to vám jde. Jednoduše řečeno, vydírání. Vydírání! Ne! To neudělám!“ Wolfe si povzdechl. „Neuděláte?“

„Ne!“

„Velmi dobře. Tedy nezískám ty orchideje, ale ušetřím si spoustu problémů. Archie, přiveďte pana Cramera. Povězte mu, že je to naléhavé. Nehodlám sedět na tomhle zpropadeném verpánku ani o chvíli déle, než bude nutné.“

Vstal jsem a zamířil ke dveřím a nijak jsem nespěchal.

Věděl jsem, že to máme v suchu, protože Hewitt nezvýšil hlas. Teď už to byla jenom válka nervů.

„Vydírání,“ procedil Hewitt skrz zuby.

„Jděte, Archie,“ pobízel mě Wolfe. Položil jsem ruku na kliku.

„Počkejte okamžik,“ zarazil mě Hewitt. Ohlédl jsem se, ale ruku z kliky jsem nesundal.

„Dám vám jednu,“ navrhoval Hewitt. „Můžete si vybrat, kterou chcete.“

Vrátil jsem se zpátky a sedl jsem si.

Wolfe s povzdechem potřásl hlavou. „Všechny tři.

Nechci se handrkovat. Budu si je muset odpracovat. Jestli se vám uleví, říkejte si tomu třeba vydírání. Ale co to znamená pro mě? Je možné, že před panem Cramerem zadržuji životně důležitý důkaz, a kromě toho nemám v úmyslu ochraňovat vraha. Jestliže to zatajím, budu muset vraha odhalit sám a shromáždit dostatek důkazů k jeho usvědčení.

Pokud bych neuspěl, musel bych panu Cramerovi všechno povědět, což je odpuzující představa, a vám vrátit ty rostliny, což je nemyslitelné. Proto si nemohu dovolit neuspět.“

„Vezměte si dvě,“ smlouval Hewitt. „Dvě rostliny.

Dostanete je, jakmile splníte svoji část dohody.“ Možná svůj majetek jenom podědil, ale docela určitě na něm uměl lpět.

„Ne,“ odmítl Wolfe. „Všechny tři a odvezu si je s sebou domů hned teď. Nemohu vám důvěřovat, protože kdyby se ukázalo, že jste toho muže zabil vy, a já vás z toho usvědčil, už bych je nikdy nezískal.“

„Vy si…“ Hewittovi málem vypadly oči z důlků. „Vy máte tu drzost… vy si dovolujete tvrdit…“

„Vůbec ne. Nic netvrdím. Jenom zvažuji všechny možnosti a byl bych hlupák, kdybych to neudělal.“ Wolfe položil dlaň na okraj stolku, aby se měl oč vzepřít, a zvedl se ze svého verpánku. „Teď půjdu domů, kde mám křeslo, v němž se dá sedět, a pustím se do práce. Buďte tak laskav a zajděte s panem Goodwinem nahoru a předejte mu ty rostliny, abych si je mohl odnést…“

5. KAPITOLA

Pochopitelně jsem měl v rukávu ještě jednu kartu. Můj nožík mi Wolfe odebral a jal se jím otáčet sám, nikoliv ve svých, ale v Hewittových žebrech –, ale já měl ještě jednu kartu. Měl jsem dost času se připravit k jejímu vynesení, zatímco Wolfe šmejdil kolem. Vrátili jsme se do druhé kanceláře a on pozval k obědu hosty. Přesně to totiž udělal.

Přinejmenším k nám pozval W.G. Dilla a Freda Updegraffa, víc jsem neslyšel. Nejspíš se rozhodl, že si to během večera promyslí a nazítří už je chtěl mít všechny u oběda, aby jim oznámil, na co přišel. Hewitt odmítl mou nabídku, že mu pomohu přinést shora ty orchideje. Nabyl jsem dojmu, že mě nemá rád. Wolfe skončil se zvaním na oběd, načež klidně otevřel dveře místnosti, kam předtím Cramer odešel s Anne, a zmizel uvnitř.

Přistoupil jsem k Purleymu Stebbinsovi, trůnícímu v křesle u dveří do předpokoje, a konejšivě jsem se na něj usmál. Moje i Wolfova přítomnost ho vždycky rozčiluje a když nás potká oba najednou, bývá z toho úplně na nervy.

Změřil si mě pohledem a zavrčel.

„Poslyšte, Purley,“ oslovil jsem ho srdečně, „tohle byste si měl poznamenat. Jde o tuhle dámu.“ Seděla u zdi, kabát měla ještě pořád na sobě a modrou kabelku držela v podpaží. „Je to podvodnice. Ve skutečnosti je čínská špiónka. A já jsem taky špión. Na tuhle práci nás nasadil Hus Tej Čaj. Jestli mi nevěříte, poslechněte si naši šifrovanou rozmluvu.“

„Jděte se bodnout,“ navrhl Purley.

„Vážně? Jen dávejte pozor.“

Odloudal jsem se na druhou stranu místnosti a postavil se před ni tak, aby jí Purley neviděl do obličeje. „Nazdárek, stará kamarádko,“ pronesl jsem nepříliš hlasitě. „Vy jste ale drzoun,“ odsekla. „Ztraťte se.“

„Drzoun? Já?“

„Vypadněte, ‚Stará kamarádko‘! V životě jsem vás neviděla.“

„Aha!“ usmál jsem se na ni. „Nemáte nejmenší šanci.

Když jim povím, že jsem vás v té chodbě potkal o půl čtvrté, když jste na někoho čekala, uvěří mi, nemyslete si, že ne.

A vy budete muset znovu začít vykládat, jak jste ty dveře o půl páté otevřela jen proto, že jste zabloudila a hledala cestu ven. Rychle si to promyslete a neříkejte mi, abych se ztratil, protože bychom se už nikdy nemuseli sejít. Ovládejte se a mluvte potichu.“

Pod záhybem kabátu nervózně pohybovala prsty. „Co chcete?“

„Chci se s vámi lépe poznat. Za minutu odsud odejdu, povezu svého šéfa domů, ale brzy se vrátím na menší pohovor s inspektorem. Potom půjdu na filmový týdeník do malého kina u nádraží Grand Central a vy tam budete sedět v poslední řadě. Nebo nebudete?“

„Budu.“

„Určitě?“

„Ano.“

„Radši byste měla. Jestli ano, pak si klidně trvejte na tom, že jsme se nikdy neviděli. Až jim tady všechno vyzpíváte a zatančíte,

možná

vás

dají

sledovat.

Nepokoušejte se je setřást. O to se postaráme, až odejdeme z kina. Rozumíte?“

„Ano.“

„Paráda. Držte se mě a jednou budete nosit černé orchideje.“ Vykročil jsem zpátky k Purleymu trochu s ním zažertovat a rozptýlit případná podezření, která se mu snad nashromáždila v kebuli, ale v tom se otevřely dveře a jimi vešel Wolfe. Cramer zůstal stát na prahu.

„Purley! Goodwin odveze Wolfa domů a za půl hodiny se vrátí.“

„No jo,“ zabručel Purley neuctivě. „Pojďte, Archie,“

přikázal Wolfe.

Počkali jsme v předpokoji a během několika minut se objevil Lewis Hewitt, následován strážným, opatrně třímajícím v předních končetinách skleněnou vitrínu. Beze vší obřadnosti mi ji předal, hned poté, co do ní důkladně nahlédl Wolfe, sálající škodolibostí –, a šli jsme. Dorazili jsme k místu, kde jsem zaparkoval vůz, Wolfe nastoupil dozadu, což je vždycky komplikovaná operace, a já mu položil vitrínu na podlahu k nohám. Za deset minut jsme zastavili před starým domem v Západní 35. ulici nedaleko řeky. Povzdech, jímž uvítal okamžik, kdy se spustil do křesla, vyrobeného na jeho váhu a objem, se vyznačoval rekordní hloubkou i délkou trvání.

„Raději se tam vraťte,“ řekl mi. „Je mi to líto a nelíbí se mi to, ale dal jsem panu Cramerovi své slovo. O květiny se postará Theodore. Pokud možno se vraťte k večeři. Máme saucisse minuit.“

Choval se vyloženě roztomile. „Já Cramerovi své slovo nedal,“ prohodil jsem.

„Ne.“ Zašermoval mi před očima ukazováčkem.

„Archie! žádné vylomeniny.“

„Ještě uvidím. Ale potřebuju se občerstvit.“ Zašel jsem do kuchyně a uložil dva tácky sušenek a sklenici mléka tam, kam patřily. Mezitím jsem si popovídal s Fritzem a očichal klobásky, které právě připravoval. živit se sušenkami a mlékem, zatímco čicháte k saucisse minuit, je jako držet kolem pasu venkovskou holku, zatímco vám Hedy Lamarrová na plátně zrychluje tep. Požádal jsem Fritze, aby pro mě trochu schoval, kdybych se vrátil moc pozdě, a vyrazil jsem.

Do velké kancelářské místnosti ve druhém patře budovy Grand Central Palace jsem vstoupil ve čtvrt na osm. Uvnitř jsem našel asi tucet lidí, možná i víc, většinou neznámých, ale byli mezi nimi i W.G. Dill a Lewis Hewitt. Updegraffa jsem nikde neviděl, ani Anne Tracyovou a nebyla tam ani moje přítelkyně, s kterou jsem si smluvil rande. Vzhledem k její nepřítomnosti jsem usoudil, že bych měl na sebe rychle upozornit, ale nebylo to nutné, protože během dvou minut se otevřely dveře, jimi vyšel Pete Arago, Purley mi pokynul a já vstoupil. Seděl tam Cramer s nějakým poldou, kterého jsem neznal, a pak tam byl ještě Murphy s otevřeným zápisníkem. Cramer měl v ústech napůl ožvýkaný doutník a netvářil se nijak vítězoslavně.

„Tak,“ pronesl jsem bujaře, když jsem se posadil. „S čím vám můžu pomoct?“

„Dejte se k cirkusu,“ odsekl Cramer. „Proboha, vy budete šaškovat i na vlastním pohřbu. Proč jste se tady potloukal celý týden?“

A tak to šlo dál a dál. Otázky co, proč a kdy zaplnily čtyři stránky v notesu a já jako obvykle zbůhdarma plýtval svým vtipem na policajty z oddělení vražd. Popravdě řečeno, vtipkoval jsem méně než obvykle, protože jsem se odsud potřeboval dostat včas, abych stihl smluvenou schůzku, jelikož se zdálo, že s ní už skončili a nechali ji běžet. Hovořil jsem tedy věcně a snažil jsem se spolupracovat při upřesňování detailů. Už nám skoro docházel materiál, když se otevřely dveře a objevil se nějaký podměrečný exemplář s placatým nosem. Cramer se na něj podíval. „Co tady k čertu děláte?“

Policajt otevřel ústa a zase je zavřel. To, co přišel oznámit, z nich nechtělo ven. Na druhý pokus to z něj vylezlo: „Ztratila se mi.“

Cramer zaskučel a nenacházel slov.

„Nebyla to moje chyba,“ bránil se detektiv. „Přísahám, že ne, inspektore. To zatracený metro. Přijela lokálka a ona stála pořád stranou, jako kdyby čekala na rychlík, ale na poslední chvíli skočila dovnitř…“

„Držte hubu,“ zpražil ho Cramer. „Udavte se. Proboha.

Divím se jenom… ale co na tom sejde, čemu se já divím?

Jak je to jméno a adresa?“

Murphy zalistoval v notesu, až našel příslušnou stránku.

„Ruby Lawsonová. Sto čtrnáct, Sullivanova ulice.“

Detektiv vytáhl zápisník a poznamenal si to. „Nemyslím, že to udělala schválně,“ tvrdil, „řekl bych, že si to prostě rozmyslela. Myslím, že jenom…“

„Vy myslíte? Řekl jste, že myslíte?“

„Ano, inspektore, já…“

„Vypadněte. Vezměte si někoho s sebou, třeba Dorseyho, a jděte na tu adresu a najděte ji. Ne abyste ji sebrali. Jenom se jí držte. A hlavně proboha nemyslete.

Když si představím, že myslíte, dělá se mi zle.“

Myslitel se vytratil. Přirozeně jsem byl jako na jehlách, abych už také mohl vyrazit, a tak jsem se pohodlně opřel, přehodil nohu přes nohu a spustil jsem: „Víte, když někoho sleduju a on zajde na stanici metra, vždycky mívám ve zvyku…“

„Můžete jít,“ uťal mě Cramer. „Ven. Kdybych vás potřeboval, pámbu chraň, vím, kde vás najdu.“

„Ale já myslím…“

„Povídám, ven!“

Líně jsem se zvedl, pomalu jsem odkráčel a cestou přes vnější kancelář jsem utrousil pár přátelských slov k Purleymu, ale jakmile jsem se octl na schodišti, šlápl jsem na plyn. Počítal jsem s jistotou jedné ku stu, že mě vypekla, ale přesto jsem odcválal k východu z Grand Central na Lexington Avenue, vpadl jsem do kina aktualit, zaplatil jsem a vešel. V zadní řadě nebyla a na pátrání v jiných řadách jsem neplýtval časem. Vzhledem k tomu, že Cramerovi udala falešné jméno a nepravou adresu a navíc byla natolik chytrá, že i to vymyšlené jméno odpovídalo iniciálám RL na kabelce, usoudil jsem, že asi nehodlá postávat na jednom místě, dokud jí pod nohama nevyraší tráva. V osvětlené chodbě jsem spěšně nakoukl do zápisníku, uvážil jsem jízdu metrem, zamítl jsem to a vydal jsem se ke svému autu, které jsem nechal stát ve 46. ulici. To, že jsem pohrdl podzemkou, mě málem připravilo o úspěšné završení mého triku, protože v tuto denní dobu se provoz směrem k Park Avenue sotva ploužil, ale jakmile jsem zamířil k jihu, podařilo se mi všechno dohonit.

Číslo 326 v Morrow Street na jižním okraji Greenwich Village byl dům postavený z cihel, který už potřeboval nový nátěr. Nad vchodem do vestibulu čněly dvě lampy v černých železných objímkách, ale svítila jenom jedna z nich.

Zaparkoval jsem u protějšího chodníku a odšoural jsem se přes ulici. Ve vestibulu jsem objevil obvyklou sbírku schránek a zvonků; na vizitce pod jedním z nich stálo: LASHEROVÁ. To bylo v pořádku, ale zaujalo mě, když jsem nad jménem LAHSEROVA spatřil ještě jedno jméno: GOULD. Právě jsem se sklonil, abych se podíval zblízka, když se otevřely dveře vedoucí do nitra budovy a v nich se objevila ona.

že mě mé zhrdnutí metrem málem stálo úspěch, jsem poznal snadno, protože nesla v ruce cestovní brašnu a právě se shýbla, aby do ruky, jíž si otevřela dveře, uchopila kufr.

„Dovolte,“ nabídl jsem se a natáhl jsem ruku. „Asi je dost těžký.“ Mrskla po mně vyděšeným pohledem, upustila kufr, sedla si na něj a začala brečet.

Chvíli jsem počkal, až se zklidní. „Koukejte,“ prohodil jsem, „blokujete průchod, co kdyby někdo chtěl vejít dovnitř nebo vyjít ven. Posbíráme tyhle věci…“

„Vy špinavý…“ další slova přerušil pláč. „Vy hnusný…“

„Ne,“ odtušil jsem pevně. „Ne, sestřičko. Vy jste mě vyšplouchla. Ponížila jste mě.“ Zvedl jsem brašnu, kterou předtím také upustila. „Pojďme.“

„Je mrtvý!“ vyhrkla. Tekly jí při tom slzy, ale takovými detaily se nezabývala. „Je přece mrtvý, ne? Copak už dneska nikdo nemá srdce? Musela jsem tam sedět… Sedět a předstírat…“ Odmlčela se, kousla se do rtu, pak najednou vyskočila a vyjela na mě. „Kdo vlastně jste? Jak jste věděl, kde mě najdete? Jak to, že jste se sem dostal tak rychle? Jste detektiv, tak to je. Všiváckej detektiv…“

„Ne.“ Popadl jsem ji za paži. „Jestli tím myslíte, že jsem městský zaměstnanec, tak tedy ne. Jmenuji se Archie Goodwin a pracuju pro Nera Wolfa. Venku mám vůz a teď vás odvezu k Neru Wolfovi na menší konferenci. Má jedno z největších srdcí na světě, obalené tunou sádla.“

Bodejť, že dělala drahoty. Dokonce začala vykřikovat, abych prý zavolal policajta, ale potom se opět dala do pláče a než ta povodeň skončila, sebral jsem tašku i kufr, vystrkal jsem ji z domu a přes ulici k autu. Celou cestu do 35. ulice proplakala a já jí musel půjčit kapesník.

S rukama plnýma zavazadel jsem jí dal na schodech u dveří přednost a požádal ji, aby zazvonila na Fritze. Přišel nám otevřít a pomohl jí z kabátu, jako kdyby byla vévodkyní z Windsoru. Tohle se mi na Fritzovi líbí; pro něj je dámou každá, která má sukni.

„Pan Wolfe večeří,“ oznámil nám.

„To si myslím,“ přisvědčil jsem. „Uveďte slečnu Lasherovou do kanceláře.“

Zanesl jsem zavazadla do jídelny, postavil jsem je ke zdi a přistoupil ke stolu. Seděl tam, vznášeje se na oblaku blaženosti. Podíval se na zavazadla a potom na mě.

„Co to je?“ zeptal se. „To přece není vaše.“

„Ne, pane,“ připustil jsem. „Patří to osobě, kterou jsem přivedl, jmenuje se Rose Lasherová. Mohla by vám pomoci podržet si ty orchideje. Je to truchlící pozůstalá, má hlad a já jsem taky hladový. Mám s ní počkat v kanceláři…“

„Má hlad? Přiveďte ji. Je toho tady spousta.“

Odskočil jsem do kanceláře a vrátil se s ní. Přestala už plakat, ale nešťastná byla jako šafářův dvoreček.

„Slečno Lasherová,“ řekl jsem, „tohle je Nero Wolfe.

U stolu nikdy nemluví o práci, takže se nejdřív najíme a teprve pak přistoupíme k věci.“ Přistrčil jsem jí židli.

„Já nebudu jíst,“ namítla slabým hláskem. „Nemůžu jíst.“

Snědla sedm klobásek, což ovšem neznamenalo nic v porovnání s hloubkou jejího zármutku. Fritzovy saucisse minuit by udělaly labužníka i z Gándhího.

6. KAPITOLA

„A teď,“ začal Wolfe, „proč přišla slečna Lasherová?“

Bylo po večeři a usadili jsme se v kanceláři. Wolfe se uvelebil za stolem, zakláněl se v křesle s prsty obou rukou propletenými na kupoli klobásového mauzolea, oči měl přivřené. Já seděl u svého stolu a Rose se posadila do červené kožené klubovky, čelem k Wolfovi. Z toho, jak pevně svírala rty, se nedalo soudit, že by se po společném jídle stala jednou z nás.

Vyklopil jsem příslušné informace, stručně, ale nic jsem nevynechal.

„Vskutku.“ Wolfe sklonil hlavu asi o šestnáctinu palce.

„Uspokojivé, Archie.“ Hlava se pootočila. „Máte nám toho hodně co povědět, slečno Lasherová. Tak povídejte, prosím.“

Zatvářila se podrážděně. „Co mám povídat?“

„Začněte od konce. Kde jste se v té chodbě schovávala od půl čtvrté do půl páté a co jste viděla?“

„Neschovávala jsem se. Vyšla jsem ven a zase jsem se vrátila. Napodruhé jsem uviděla, jak ten muž otvíral dveře.

Potom jsem šla…“

„Ne. To by nešlo. Čekala jste na pana Goulda, až bude vycházet, a schovala jste se. Policii se nebude líbit, že jste jim lhala, udala jste nepravé jméno a pak jste chtěla utéct. Já o tom možná policii nepovím, když mi řeknete pravdu.“

„Nechtěla jsem utéct. Jenom jsem jela na návštěvu k přítelkyni.“

Byla to pěkná fuška, než se podařilo napařit ji natolik, aby lepidlo na obálce povolilo. Přes všechny Wolfovy řeči odolávala celých deset minut a rozvázala až poté, co jsem z jídelny přinesl její zavazadla a prohledal je. Klíčky jsem musel vykutat z její kabelky. V jednom okamžiku jsem dostal strach, že začne kopat a škrábat, ale nakonec přestala ječet a pak už jenom seděla v křesle a provrtávala mě pohledem.

Odvedl jsem důkladnou, metodickou práci. Když jsem skončil, byl kufřík skoro plný součástí dámské garderoby, včetně nejintimnějších doplňků, zatímco na Wolfově stole se nakupila sbírka předmětů méně ženského charakteru. Košile a kravaty, tři fotografie Harryho Goulda, hromádka momentek, provázkem převázaný štos dopisů, hned první z nich byl adresován Rose, a několik dalších věcí, mimo jiné i rozměrná manilová obálka sepnutá svorkou.

Obálku jsem otevřel a vyňal její obsah. Byly to jen dva předměty a nad žádným z nich se mi srdce nijak mimořádně nerozbušilo. Jednak tu byl účet z autoopravny, se šmouhami od oleje. V záhlaví stálo: „Nelsonova garáž, Salamanca, New York.“ Soudě dle výčtu provedených oprav se dotyčný automobil musel dostat do konfliktu s pohořím. Na účtu bylo datum 4/11/40. Druhou položku představoval štůsek potištěných listů papíru. Rozložil jsem je. Byly to listy ze Zahradnického magazínu, což bych byl poznal už podle velikosti listů a typu písma, i kdyby v záhlaví stránek nebylo uvedené jméno časopisu. Jednalo se o článek, nazvaný „kurumské žloutnutí v Americe“ od Lewise Hewitta. S

pozvednutým obočím jsem papíry předal Wolfovi. Potom jsem na účtu z opravny zahlédl detail, který mi předtím unikl; na zadní straně jsem objevil jméno „Pete Arango“, napsané tužkou, jemným, pečlivým rukopisem, naprosto odlišným od škrábanice na lícové straně. A přímo před sebou jsem měl i jiný vzorek podobně drobného, úhledného písma, na první obálce ve štosu dopisů, adresované Rose Lasherové. Rozvázal jsem provázek, vyňal dopis a zjistil jsem, že je podepsán jménem „Harry“.

Podal jsem to všechno Wolfovi a on si to prohlédl.

„Tohle bude zajímat policii,“ zabručel. Pohlédl na Rose.

„Dokonce víc než vaše…“

„Ne!“ vykřikla. Vyděšeně se svíjela. „To ne… ach, bože, nemůžete přece…“

„Kde jste se schovala v té chodbě?“

Vyklopila to. Ano, schovávala se v chodbě od té chvíle, kdy jsem ji tam potkal, až do doby, kdy otevřela dveře vedoucí k expozici a nahlédla dovnitř. Schovávala se za bednami a keříky, srovnanými vzadu v chodbě. Když vypukl ten rozruch, polekala se, vykradla se ven a šla do hlavního sálu. Protlačila se davem až k expozici, kde jsem jí vrátil kabelku, kterou předtím nevědomky upustila.

Co a koho viděla ze svého úkrytu na chodbě? Nic. Snad jen několik lidí, které nezná. Nevzpomíná si na nic a na nikoho, kromě Freda Updegraffa.

Samozřejmě, že lhala. Musela vidět Wolfa, Hewitta a mě, když jsme prošli kolem a já zvedl tu hůl. Ležela přece přímo u dveří, které pozorovala. Také musela vědět, kdo tam hůl položil; zřejmě se shýbl, přehodil smyčku přes ohbí rukojeti a ještě předtím nejspíš také otevřel dveře, aby si přitáhl šňůru, do té doby schovanou uvnitř sálu v listoví.

Ale Wolfe byl v nevýhodě. O té holi se neodvažoval zmínit.

To nepřipadalo v úvahu. Páni, co by byl za to dal, kdyby se o ní zmínila ona, a případně i o tom, kdo ji tam přinesl a nechal ji tam ležet.

Je jisté, že si to přál, ale ona o tom ani nemukla. Už zase sklapla; ještě nikdy jsem neviděl, aby se Wolfe tak usilovně namáhal bez nejmenšího výsledku. Nakonec se ji pokusil oblafnout hrozbou, že zavolá Cramerovi, ale ani to s ní nepohnulo. A tak to vzdal a zazvonil na Fritze, aby mu přinesl pivo.

V tom okamžiku zazvonil telefon. Vzal jsem to a uslyšel povědomý hlas: „Archie? Tady Saul Panzer. Mohu mluvit s panem Wolfem?“

Wolfe se chopil svého sluchátka a já se dozvěděl, že v mé nepřítomnosti sehnal Saula a poslal ho na květinářskou výstavu. Přijal Saulovo hlášení a přikázal mu, aby všeho nechal a vrátil se do kanceláře. Potom zavěsil, zaklonil se v křesle, vydal hlučný povzdech a nevlídně se zahleděl na Rose.

„Právě mi volal člověk,“ pravil, „kterého jsem poslal zjistit všechno o panu Gouldovi. Raději bych ta fakta získal od vás. Pokud jde o to, co jste viděla dnes odpoledne v té chodbě, poskytnu vám čas do zítřka, abyste se pokusila osvěžit si paměť. Ale o něm mi povíte hned teď. Máme na to celou noc. Jak dlouho jste ho znala?“

„Asi dva roky,“ odbroukla mrzutě. „Jste jeho žena? Jeho vdova?“

Začervenala se a pevně sevřela rty. „Ne. Tvrdil, že není typ na ženění. Tak to vždycky říkal.“

„Ale v tom bytě na Morrow Street žil s vámi?“

„Ne, nebydlel tam. Jenom tam za mnou chodil. Měl svůj pokoj v jedné z budov v sídle Dillovy společnosti na Long Islandu. O Morrow Street neměl nikdo ani tušení, myslím nikdo tam od nich.“ Najednou se prudce předklonila a v očích se jí zablýsklo; překvapilo mě, jakou měla najednou kuráž. „A nikdo se o tom nedoví! Slyšíte? Co budu živa, nesmějí se o tom dovědět!“

„Máte na Long Islandu příbuzné? žije tam někdo z vaší rodiny?“

„Do toho vám nic není!“

„Možná že ne,“ připustil Wolfe. „Ani bych o to nestál.

Kdy a kde jste poznala pana Goulda?“ Zavřela pusu.

„Tak spusťte,“ vyjel na ni Wolfe. „Zbytečně mě rozčilujete. Příště, až pana Goodwina požádám, aby zatelefonoval panu Cramerovi, už to nebude jenom trik.“

Polkla. „Pracovala jsem jako úřednice v jednom skladu v Richdalu a on… tam jsme se potkali. Jsou to už skoro dva roky. Tehdy pracoval u Hewitta.“

„Myslíte Lewise Hewitta?“

„Ano; na Hewittových pozemcích.“

„Vskutku. Co tam dělal?“

„Zahradníka a občas také šoféra. Potom ho vyhodili.

Vždycky tvrdil, že odešel sám, ale vyhodili ho.“

„Kdy se to stalo?“

„Víc než před rokem. Předminulou zimu. Vyznal se dobře v práci ve skleníku a brzy si našel zaměstnání u Dillova podniku. Ten je na opačné straně od Richdalu, asi dvě míle daleko. Přestěhoval se do jednoho z jejich domů.“

„Bydlela jste tam s ním?“

„Já?“ zdálo se, že ji to šokovalo a pohoršilo. „Ovšemže ne! Bydlela jsem doma!“

„Promiňte. Jak dlouho jste žila ve vašem bytě v Morrow Street?“

Zavřela ústa.

„Ale běžte, slečno Lasherová. To mi může povědět i domovník.“

„Koukejte,“ vyhrkla, „Harry Gould nebyl k ničemu.

Vždycky byl k ničemu. Věděla jsem to celou dobu. Potíž je

ale v tom, že jakmile si něco začnete, je to malér. Prostě se to rozjede a už v tom musíte pokračovat, i když jsem věděla, že je k ničemu, přece jen měl něco do sebe. Pořád vykládal, že není typ na ženění, ale když mě odvedl do toho bytu v Morrow Street, bylo to v červnu, loni v červnu, a oznámil mi, že ho pro mě pronajal, napadlo mě, že možná touží mít nějaký domov. A že za nějaký čas by se třeba mohl chtít i oženit. A tak jsem dala výpověď a nastěhovala se tam.

Od té doby tam bydlím, devět měsíců. Ze začátku jsem si dělala starosti, ale pak už ne. Moc peněz jsme neměli, ale stačilo to; a pak jsem se znovu začala strachovat, právě kvůli penězům. Nevěděla jsem, odkud je bere.“

Pytel se roztrhl a už se to všechno valilo ven. Wolfe seděl a nechal ten příval plynout.

„Jednou večer přišel, chodil za mnou tak čtyři, pět večerů do týdne; tohle bylo jednou v prosinci, krátce před Vánoci, a měl víc než tisíc dolarů. Nedovolil mi je přepočítat, ale muselo to být tolik, možná i dva nebo tři tisíce. Koupil mi hodinky, to bylo pěkné, jenže mě ty peníze polekaly. Také se začal jinak chovat a přestal mě navštěvovat tak často. Potom, asi před měsícem, mi oznámil, že se ožení.“

Sevřela rty a po chvíli polkla.

„Ale ne s vámi,“ doplnil Wolfe.

„Ach, to ne.“ Vydala nezřetelný zvuk. „Se mnou? Nic takového. Ale nechtěl mi říct, jak se ta dotyčná jmenuje.

A pořád měl spoustu peněz. Už mi je neukazoval, ale několikrát jsem mu v noci prohledala kapsy a našla jsem vkladní knížku, na které bylo přes tři tisíce dolarů, a vždycky u sebe nosil velké štosy bankovek. A pak jsem včera v novinách uviděla jeho fotku; s tou holkou na výstavě květin. Nic mi o tom neřekl. Ani slovo. A v Morrow Street se neukázal už skoro týden, ani včera večer nepřišel. Tak jsem se tam dneska vypravila a oni tam byli spolu. Když jsem ho s ní uviděla, měla jsem chuť ho zabít, to vám povím docela upřímně. Chtěla jsem ho zabít.“

„Ale nezabila jste ho,“ zamumlal Wolfe.

Obličejem jí projela křeč. „Chtěla jsem!“

„Ale neudělala jste to.“

„Ne,“ přikývla. „Neudělala.“

„Někdo to však udělal.“ Wolfe mluvil, jako když másla ukrajuje. „Byl zavražděn. A vy přirozeně sympatizujete s úsilím odhalit vraha. Pochopitelně toužíte pomoci…“

„Ne!“

„Milá slečno Lasherová…“

„Nejsem milá slečna Lasherová.“ Sedíc na krajíčku křesla se k němu naklonila. „Vím, co jsem. Vydržovaná pijavice, vím to. Ale nejsem úplně pitomá, rozumíte? Harry je mrtvý, ne? Nevím, kdo ho zabil, možná vy nebo tenhle šestákový Clark Gable, který si myslí, že je tak chytrý, že by se uměl klouzat i do kopečka. Ať to udělal kdo chtěl, já to nevím a je mi to fuk. Jde mi jen o jedno; moje rodina se o tom všem nesmí dozvědět, vůbec o ničem. A jestli se to dozvědí, nezbude jim, než mě pohřbít.“

Napřímila se. „Jde o mou čest,“ prohlásila. „O čest mojí rodiny.“

Nevím, jestli to pochytila v nějakém filmu nebo kde, ale přesně tak to řekla. Měl jsem dojem, že to má asi z kina, s ohledem na tu lacinou poznámku o mě, jakožto šestákovém Clarku Gablovi. To bylo směšné. Především, vezměte si ten jeho přihlouplý úsměv; o mně se vůbec nedá tvrdit, že bych byl podobný nějakému filmovému herci.

A když už, potom by připadal v úvahu spíš Gary Cooper než

Clark Gable.

Nicméně, právě takhle to řekla. A očividně to myslela vážně, protože potom už z ní Wolfe, přes všechno trpělivé úsilí, nic nevydoloval. Nevěděla, proč Harryho vyrazili od Hewitta, ani odkud pocházelo jeho náhle získané bohatství.

Netušila, proč si tak pečlivě schovával účet z garáže, co ho zajímalo na kurumském žloutnutí, o kterém nikdy předtím neslyšela, a především si nedokázala vzpomenout na nikoho a na nic, co viděla ze svého úkrytu na chodbě. Wolfe na ni nepřestával dotírat a zdálo se, že máme před sebou dlouhou, namáhavou noc. Asi v jedenáct hodin se dostavilo vyrušení v podobě Saula Panzera. Otevřel jsem mu a on vstoupil do kanceláře. Jediným pohledem svých bystrých šedých očí uložil Rose do obrazové galerie uvnitř své hlavy, což znamenalo, že tam zůstane už navždycky, a zůstal stát ve

svém starém hnědém obleku, nikdy nenosí kabát, as obnošenou hnědou čepicí v ruce. Vypadá pořád jako demobilizovaný veterán, přestože mu patří dva domy v Brooklynu a na západ od Atlantiku je nejlepším z detektivů, kteří při práci používají hlavu a také nohy.

„Slečna Rose Lasherová, Saul Panzer,“ představil je Wolfe. „Archie, podejte mi atlas.“

Pokrčil jsem rameny. Prohlížení atlasu patří k jeho oblíbeným večerním zábavám, ale když tu máme hosty?

Zamumlal jsem si pro sebe „já přece nemusím všemu rozumět“, podal jsem mu ho a zatímco on se vydal na cesty, zase jsem si sedl. Brzy atlas zavřel, odsunul ho stranou a otázal se Rose: „Byl pan Gould někdy v Salamance, ve státě New York?“

Nevěděla.

„Ty dopisy, Archie,“ pokynul mi Wolfe.

Vzal jsem celý štos, polovinu jsem mu podal, druhou jsem si ponechal a začal jsem listovat obálkami. Prošel jsem je už skoro všechny, když Wolfe spokojeně zabručel.

„Tadyhle je pohlednice, kterou vám poslal ze Salamanky 14. prosince 1940. Je na ní městská knihovna. Píše se tu: ‚Vrátím se zítra nebo pozítří. Miluji tě, a líbám. Harry.‘“

„Tak tam asi byl,“ připustila mrzutě Rose.

„Archie, dejte Saulovi sto dolarů.“ Wolfe podal Saulovi pohlednici a účet ze servisu. „Pojedete do Salamanky. Do Buffala se dostanete letadlem a tam si najmete vůz. Víte, jak vypadal Harry Gould?“

„Ano, pane.“

„Poznamenejte si data, ale to vám nemusím připomínat.

Jeďte tam a zjistěte, co se dá. Zavolejte mi, až se vrátíte.“

„Ano, pane. Kdyby to bylo potřeba, mám za informace platit?“

Wolfe udělal obličej. „V rozumných mezích. Potřebuji všechno, co se vám podaří sehnat. Dejte mu dvě stě, Archie.“

Z hromádky, kterou jsem vzal ze sejfu, jsem odpočítal Saulovi do dlaně deset dvacetidolarovek a on si je bez zbytečných otázek nacpal do kapsy u vesty, jako obyčejně.

Wolfe si zazvonil o pivo a vrátil se k Rose. Nejprve se asi pět minut pokoušel ji přimět, aby si vzpomněla, proč jel Harry do Salamanky nebo aspoň co o tom tehdy říkal, ale bez výsledku. O Salamance nevěděla nic. Potom se vrátil k již dříve probíraným tématům; tentokrát však použil celou řadu obchvatných manévrů. Rozmlouval s ní o vaření.

Vyptával se na Harryho schopnosti a zkušenosti ze zahradnické profese, na jeho plat, na to, jaké mínění o něm měli jeho zaměstnavatelé Hewitt a Dill, jestli míval ve zvyku pít a jaké měl jiné zvyky.

Dalo mi práci zachytit to všechno do zápisníku, ale necítil jsem při tom žádné velké vzrušení. Chápal jsem, že tímto způsobem se Wolfovi ještě před svítáním podaří shromáždit množství faktů, aniž by si to ona uvědomila, a jeden či dva z nich by dokonce mohly mít nějaký význam.

Ale bylo jasné, že mezi nimi nebude informace, kterou jsme potřebovali ze všeho nejvíc, koho a co viděla v té chodbě.

Za stávající situace jsme nemohli připustit, aby se dostala do rukou policie, i kdybychom měli chuť jim ji předat, protože jsme se museli obávat, že ji Cramer s použitím vlastních metod přiměje k řeči a kdyby se dozvěděl o té záležitosti s holí, mohl by jeho mozek překonat všechny bariéry a zmařit naše plány. Mně osobně se nechtělo předhodit ji lvům ani poté, co mě přirovnala ke Clarku Gableovi.

Nedlouho po půlnoci se opět rozezněl zvonek u dveří.

Zamířil jsem tam a zažil nepříjemné překvapení. Na zápraží stál Johnny Keems. Pokud jde o ostatní mládence, nikdy mi nevadí, když je Wolfe přizve k práci na případu, a ani o Johnnym se nedá říct, že bych ho vyloženě nesnášel.

Jenom ho považuji za osinu v zadku, když tak pořád obchází kolem, šklebí se a hledá cestičky, jak se vetřít na moje místo. Při pohledu na něj jsem tedy nezaječel nadšením; pak jsem si všiml, že není sám a málem jsem zaječel, nikoliv nadšením, když jsem zjistil, kdo mu dělá společnost.

Za ním stála Anne Tracyová a vedle ní Fred Updegraff.

„Zdravíčko,“ pravil jsem, nedávaje najevo své pocity, a oni všichni vstoupili. Načež jí ten moula řekl: „Tudy, slečno Tracyová,“ a už se s ní hrnul do kanceláře!

Obešel jsem je a zastoupil mu cestu. „Jednou,“ vysvětlil jsem mu, „si natlučeš nos. Počkejte v předním pokoji.“

Obdařil mě svým obvyklým úsměvem. Počkal jsem, až

všichni prošli dveřmi do pokoje, zavřel jsem za nimi a vrátil se do kanceláře. Wolfovi jsem oznámil: „Nevěděl jsem, že jste za mé nepřítomnosti povolal na pomoc celou armádu. Máme hosty. Přišel maník, který touží po mém místě, s radostí mu ho přenechám, s mou budoucí ženou; je s nimi ten urostlý mládenec s vystrčenou bradou.“

„Aha,“ zamumlal Wolfe. „To je celý Johnny. Měl zatelefonovat.“ Zabručel, zaklonil se v křesle, na okamžik spočinul očima na Rose, potom je zavřel, vyšpulil rty, zatáhl je a zase vyšpulil a opět zatáhl.

Otevřel oči. „Přiveďte je.“

„Ale…“ Rose začala vstávat z křesla. „To jev pořádku,“

uklidnil jsem ji.

Nebyl jsem si příliš jistý, že je to v pořádku, ale ty černé orchideje chtěl získat on, ne já, a tak jsem splnil rozkaz.

Prošel jsem spojovacími dveřmi do předního pokoje a pozval je dál. Johnny je gentleman skrz naskrz a nechal Anne i Freda vstoupit jako první. Anne se zastavila uprostřed kanceláře.

„Rád vás poznávám,“ přivítal ji Wolfe zdvořile.

„Odpusťte, že nevstanu, činím tak jen málokdy. Dovolím si vás představit, slečna Rose Lasherová, slečna Anne Tracyová. Mimochodem, slečna Lasherová mi právě pověděla, že jste byla s panem Gouldem zasnoubená a měli jste se brát.“

„To je lež,“ odvětila Anne.

Vypadala příšerně. Odpoledne, když celý ten blázinec vypukl, ani potom co Cramer oznámil, že jde o vraždu, či když ji s sebou odvedl k výslechu, nedávala najevo žádné známky strachu nebo blížícího se zhroucení, ale teď vypadala, jako by jí už docházely síly. Vypadala tak alespoň ve chvíli, kdy vstoupila do kanceláře, a možná proto na Wolfovu poznámku zareagovala tak drsným způsobem.

„Provdat se za Harryho Goulda?“ vyhrkla. „To je lež!“

Hlas se jí chvěl, možná pohrdáním nebo něčím jiným, mohlo to být cokoliv.

Rose už stála na nohou a třásla se po celém těle. Pane jo, pomyslel jsem si. Wolfe to spískal schválně a teď ho čeká pěkná polízanice. Vždyť ona vyškrábe Anne oči. Udělal jsem krok směrem k ní. Ale nevyškrábala. Dokonce se snažila i ovládat svůj hlas.

„To si pište, že to není pravda!“ zvolala, a tohle tedy určitě byl pohrdavý tón. „Harry by se přece nepřiženil do takové rodiny! Určitě by si nevzal dceru zloděje!“

Anne na ni zůstala koukat s otevřenou pusou.

Rose vyštěkla: „Jen se moc nenafukuj! Proč není tvůj otec ve vězení, kam patří? A ty se předvádíš, ukazuješ nohy jako šestáková coura…“

„Archie,“ přikázal ostře Wolfe, „odveďte ji nahoru.“

Rose mluvila dál, vůbec ho neslyšela. Jednou rukou jsem zvedl její kufr, druhou jsem ji popadl za paži a obrátil jsem ji čelem vzad, ale ona měla v hlavě jen Harryho, který si chtěl vzít jiné děvče, přestože už byl po smrti, takže ze sebe i nadále chrlila komplimenty a teprve v hale si uvědomila, že jsem ji vystrkal z místnosti. Zůstala stát, zavřela pusu a zamračila se na mě.

„Jdeme do druhého patra,“ oznámil jsem jí. „Kdybyste chtěla kousat, mohu vás tam odnést.“ Stále jsem ji držel za paži. „Jdeme nahoru, sestřičko.“

Šla. Zavedl jsem ji do pokoje pro hosty ve stejném poschodí, kde je i můj pokoj, rozsvítil jsem a postavil její kufr na židli.

Ukázal jsem prstem: „Tady je šestáková koupelna.

Tadyhle šestáková postel. Nebudeme vás potřebovat…“

Sedla si na postel a dala se do breku.

Sešel jsem dolů, do kuchyně a sdělil Fritzovi: „V jižním pokoji je dámská návštěva. Noční úbor má vlastní, ale byl byste tak laskav a postaral se o ručníky a květiny? Já mám práci.“

7. KAPITOLA

Tu noc spala Anne v mém lůžku. Bylo to tak. Když jsem se vrátil do kanceláře, seděla Anne na mojí židli s lokty opřenými o stůl a dlaněmi si zakrývala oči. To byl Johnny ho oblíbený trik, posadit někoho na mou židli. On sám se už ani nepokoušel si na ni sednout; jednou, před několika lety, jsem ho tam přistihl, jak mi listuje v zápisníku, a trochu jsem se rozčílil.

Fred Updegraff seděl v křesle u zdi a Johnny stál u Wolfova stolu. Bylo zřejmé, že Wolfe právě utrousil něco pichlavého, protože se Johnny netvářil nijak vítězoslavně.

„Ano, pane,“ odpovídal ublíženě, „jenže Tracyovi žijí ve skromných podmínkách a nemají doma telefon, takže jsem podle svého nejlepšího uvážení…“

„Vy jste byl u Tracyů doma? Kde to je?“

„V Richdalu na Long Islandu, pane. Měl jsem za úkol zjistit všechno o Anne Tracyové. Dozvěděl jsem se, že bydlí v Richdalu, kde sídlí Dillova pěstitelská společnost; mají tam i kanceláře. Jak víte, ona tam pracuje…“

„Ano, to vím. Mluvte stručně.“

„Ano, pane. Jel jsem do Richdalu a poptával jsem se.

Kontaktoval jsem jednu mladou ženu, jak víte, s mladými ženami umím jednat zvlášť…“

„Od slovního základu kontakt nelze utvořit sloveso; řekl jsem vám, abyste byl stručný.“

„Ano, pane. Když jste mi o tom posledně pověděl, našel jsem si to ve slovníku; rozhodně vám nechci protiřečit, ale píše se tam, že sloveso kontaktovat existuje. V tranzitivním i netranzitivním tvaru.“

„Pod touto střechou takové sloveso neexistuje.“

„Ano, pane. Dozvěděl jsem se, že otec slečny Tracyové pracoval u Dillů řadu let, skončil tam asi před rokem. Byl zástupcem vedoucího v oddělení širokolistých vždyzelenů.

Dill přišel na to, že nabaluje zásilky a vyhodil ho.“

„Nabaluje zásilky?“

„Ano, pane. Jednalo se o zásilky určené pro velké pozemky v New Jersey, Cullenovy pozemky. Namísto stovky rododendronů jim poslal dvě stě kusů a za tu přebývající stovku od Cullena vyinkasoval poloviční cenu pro sebe. Dělalo to několik tisíc dolarů.“

Anne zvedla hlavu, ohlédla se po něm a vydala nesouhlasný zvuk.

„Slečna Tracyová tvrdí, že se jedná jen o šestnáct set dolarů,“ pokračoval Johnny. „Tlumočím vám, jen co mi bylo řečeno. Lidé přehánějí a tahle aféra se nikdy nedostala na veřejnost. Tracyho ani nezatkli. Ukradl to, aby zaplatil očnímu specialistovi za léčbu pro svého syna; jeho syn má něco s očima. Jeho dcera tehdy byla Dillovou sekretářkou a je jí dodnes. Jak jsem se doslechl, vydělává padesát dolarů týdně a každý týden splácí dvacet dolarů z toho, co její otec ukradl. Odmítla mi ta čísla potvrdit.“

Wolfe pohlédl na Anne.

„Na tom nezáleží,“ řekla Anne a podívala se na mne.

„Nebo ano?“

„Asi ne,“ mínil Wolfe. „Ale pokud ty údaje nesouhlasí, opravte je.“

„Nesouhlasí. Dostávám týdně dvacet dolarů a splácím deset.“

„Proboha,“ vyhrkl jsem. „Musíte požádat o ochranu.“

Asi tu zapracovaly freudovské principy. Nejspíš jsem nabyl dojmu, že jejím nejlepším ochráncem bych byl já sám.

Chvatně jsem doplnil: „Myslím odbory. Dvacet babek za týden!“

Johnny se zatvářil popuzeně. Je konzervativec. „To mi samozřejmě poskytlo potřebnou páku. Šel jsem za slečnou Tracyovou a důvěrně jsem jí vysvětlil, v jaké šlamastyce se ocitla. že vyšetřování vraždy přivede policii k trestnému činu, kterého se dopustil její otec, a že ona i Dill se dopouštějí protizákonného jednání. že je třeba to s policií zařídit, jinak všichni půjdou do vězení a že znám jediného člověka, který by to s policií uměl zařídit, protože udržuje důvěrné vztahy s vysoko postavenými policejními úředníky, a tím je Nero Wolfe. Navrhl jsem, aby za vámi zašla co nejdřív, a ona tedy šla. Bylo už skoro jedenáct a tou dobou už z Richdalu nejezdí žádné vlaky, takže jsme si vzali taxík.“

Johnny na mě mrkl, jako by chtěl říct: „Tak, a zkus si mě trumfnout.“

„Jak je to daleko z Richdalu?“ zajímal se Wolfe.

„Sem? Asi pětadvacet mil.“

„Kolik stál ten taxík?“

„Osm dolarů a čtyřicet centů, včetně spropitného. Na mostě…“

„Tu částku nezahrnete do výdajů. Zaplatíte ji sám.“

„Ale… ale pane… Archie sem každou chvíli někoho přivede…“

„Zaplatíte to vy. Nejste Archie. Díky bohu. Jeden Archie mi stačí. Poslal jsem vás pro fakta, ne pro slečnu Tracyovou, a už vůbec jsem vám nedal pokyn, abyste jí vyhrožoval a k něčemu ji nutil nesmyslnými řečmi o mých vztazích s policií. Jděte do kuchyně… nejděte domů.“

„Ale pane…“

„Jděte domů. A přestaňte už, prokristapána, napodobovat Archieho. Nejde vám to. Jděte domů.“ Johnny odešel.

Wolfe hostům nabídl pivo a oni jen zavrtěli hlavami.

Nalil si sklenici, napil se, osušil si rty a zaklonil se v křesle.

„Takže…“ začala Anne, ale slova jí uvízla v hrdle.

Odkašlala si, polkla a zkusila to znovu. „Takže to, co povídal… sám jste řekl, že jsou to nesmysly. Myslíte tedy, že policie mého otce nezatkne?“

„Těžko říct, slečno Traycová. Policie je nevyzpytatelná.

Ale, řekl bych, že je to velmi nepravděpodobné.“ Wolfův

pohled se přesunul dál. „A vy, pane Updegraffe? Jakým smělým kouskem vás pan Keems přiměl sem přijít?“

„K ničemu mě nepřiměl.“ Fred vstal. „Přišel jsem sám.“

„Jen tak náhodou? Automaticky?“

Fred pokročil dopředu a položil ruku na opěradlo mé židle, kde ještě stále seděla Anne. „Chráním slečnu Tracyovou.“

„Ale A před čím?“

„Přede vším,“ odtušil pevně. Zdálo se, že má sklon hovořit příliš hlasitě, tvářil se vážněji než kdy jindy a čím vážněji se tvářil, tím vypadal mladší. V tu chvíli by se mohl vydávat i za Annina mladšího bratra, což by bylo v pořádku, protože mně by určitě nevadilo, kdyby mu chtěla být sestrou.

„To je dost obtížný úkol,“ uznal Wolfe. „Jste její přítel?“

„Jsem víc než přítel!“ odsekl vzdorně Fred. Najednou zrudl jako pivoňka. „Chci říct, já… ona mi dovolila doprovodit ji domů.“

„Byl jste tam, když se dostavil pan Keems?“

„Ano. Právě jsme dorazili. A já trval na tom, že pojedu s nimi. Měl jsem dojem, že ji chce do něčeho namočit.

Napadlo mě, že lže, že ve skutečnosti nepracuje pro vás.

Neznělo to tak, jako… vím, jak o vás mluvil můj otec.

Jednou se s vámi setkal, možná už si na to nevzpomínáte…“

Wolfe přikývl. „Na výstavě atlantických států. Jak se mu daří?“

„Inu, není na tom moc dobře.“ Fred nabyl opět normální barvu. „Když jsme přišli o tu plantáž, úplně to vzdal. Prostě si sedl a všeho nechal. Věnoval tomu celý život a samozřejmě to znamenalo i obrovskou finanční ztrátu. Ale myslím, že tohle všechno už víte“

„Četl jsem o tom, ano. Kurumské žloutnutí,“ odpověděl Wolfe soucitně, ale nepříliš zaujatě. „Mimochodem, někdo mi říkal, už jsem zapomněl, kdo, že podle mínění vašeho otce jeho plantáž nakazil úmyslně Lewis Hewitt, ze závisti, nebo to měl být Dill nebo Watson?“

„Podezíral je všechny.“ Fred se zatvářil rozpačitě.

„Všechny. Ale to bylo jenom… sotva věděl, co mluví.

Úplně ho to zlomilo. Měl v zásobě přes třicet nově vyšlechtěných druhů a letos na jaře je chtěl vrhnout na trh.

Bylo toho na tátu zkrátka moc.“

Wolfe zabručel: „Zdá se, že i vy na to musíte stále myslet. Pan Goodwin mi pověděl, že jste se vloudil do expozice firmy Rucker a Dill a odnesl si odtud jednu nakaženou snítku. To měl být suvenýr?“

„Já…,“ zaváhal Fred, „…asi to byla hloupost.

Samozřejmě, že na to pořád myslím, taky nás to málem zruinovalo. Chtěl jsem tu větvičku prozkoumat a zjistit, jestli se u exponátů nevyskytlo kurumské žloutnutí.“

„A vypátrat, jak se to mohlo stát?“

„Možná. Aspoň bych to mohl zkusit.“

„Vy jste nikdy nepřišli na to, odkud se k vám ta infekce dostala?“

„Ne. Dva roky jme nevzali nic od nikoho z těch, u nichž

se kurumské žloutnutí objevilo. Kromě pár exemplářů druhu ilex crenata, které jsme dostali darem od Hewitta, ale ty nepocházely z míst, kde měl nakažené rostliny, a my je nepřechovávali nikde v okolí naší plantáže.“ Fred učinil netrpělivý pohyb rukou. „Ale to je už stará historie. Chtěl jsem vám říct jen jedno, nikdy bych si nepomyslel, že budete zkoušet na slečnu Tracyovou takové triky.“ V očích se mu objevil zvláštní výraz. „Teď ji odvezu domů.“

Ten jeho pohled mě zavedl zpátky do školních let. Ten pohled hovořil o touze vzít ji za ruku; mé srdce se vznáší, létá na křídlech blažené extáze, sevřít tak její ruku v mé dlani, říkal ten pohled. Hleděl jsem na Anne s hrdostí.

Dívka, která dokázala v úterý očarovat Lewise Hewitta natolik, že se rozloučil se snítkou černé orchideje a ještě ji pozval na večeři, a ve čtvrtek vyvolala v čistokrevném pivoňkáři touhu držet ji za ruku, tedy, děvče s takovým rozsahem, to se hned tak nevidí.

Musím uznat, že právě v tu chvíli by nikoho neokouzlila.

Vypadala dost zanedbaně. Řekla Wolfovi: „V deset dopoledne mám být u státního zástupce. Slíbila jsem to.

Nevadí mi, když se mě budou vyptávat na tu… na to, co se dnes stalo. Teď se hlavně bojím, aby se mě neptali na otce.

Když se na to zeptají, co jim řeknu? Mám snad přiznat…“

Umlkla, roztřásl se jí horní ret a ona se do něj zakousla.

„Potřebujete právníka,“ prohlásil Fred. „Nějakého vám seženu. Tady v New Yorku žádného neznám…“

„Já ano,“ přerušil ho Wolfe. „Posaďte se, pane Updegraffe.“ Přelétl pohledem k Anne. „Máme tady volné lůžko, slečno Tracyová, a bude nejlepší, když se tam uložíte.

Vypadáte unaveně. Pochybuji, že by se vás policie vyptávala na otce. Pokud by k tomu došlo, neodpovídejte jim. Odkažte je na pana Dilla. Určitě je mnohem víc bude zajímat vaše zasnoubení s panem Gouldem.“

„Nebyla jsem s ním zasnoubená!“

„On si však zřejmě myslel, že jste.“

„Nemohl si to myslet! Moc dobře věděl, že ho nemám ráda! A také…“ Odmlčela se. „Co také?“

„Neřeknu to. Je mrtvý.“

„Požádal vás, abyste si ho vzala?“

„Ano.“

„A vy jste odmítla?“

„Ano.“

„Ale přesto jste se uvolila vystupovat s ním v té venkovské scénce na květinářské výstavě?“

„Nevěděla jsem, že tam bude on, alespoň ne tehdy, když mě o to pan Dill požádal, asi před dvěma měsíci, když ho to poprvé napadlo. Měl to být někdo jiný. Jeden mladík od nás z kanceláře. Potom mi pan Dill oznámil, že v tom bude účinkovat Harry Gould. Neměla jsem ho ráda, ale nechtěla jsem nic namítat, protože jsem si nemohla dovolit urazit… chci říct, že pan Dill byl k mému otci tak laskavý…

když ho nenechal zatknout a dovolil mi splácet postupně…“

„Když myslíte, tak si tomu říkejte laskavý,“ vyhrkl pohoršené Fred. „Proboha, váš otec pro něj přece pracoval dvacet let!“

Wolfe si ho nevšímal. „Obtěžoval vás pan Gould?

Abyste si ho vzala?“

„Ne, neobtěžoval. Byla jsem…“ Anne se kousla do rtu.

„Prostě jsem ho neměla ráda.“

„Znala jste ho dlouho?“

„Moc dlouho ne. Sedím pořád v kanceláři a on pracoval venku. Potkala jsem ho poprvé…, už nevím, asi před třemi měsíci.“

„Znal ho váš otec?“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že se nikdy nesetkali. Otec byl… odešel, ještě než tam Harry začal pracovat. Harry původně dělal u Hewitta, na opačné straně Richdalu.“

„To jsem už pochopil. Nevíte, proč odtamtud odešel?“

„Ne, tehdy jsem ho vůbec neznala.“

„Máte nějakou představu o tom, kdo ho mohl zabít?“

„Ne,“ odvětila.

Zvedl jsem obočí; jen tak nenápadně. Odpověděla moc rychle a nesprávným odstínem hlasu. Změna v tempu a tónu řeči svědčila o tom, a já bych si na to vsadil nejméně deset ku jedné, že právě vyslovila nehoráznou lež. To bylo zlé. Až do té chvíle všechno vypadalo zcela zdravě a na rovinu a najednou, bez varování, žbluňkne do sklenice s mlékem taková masařka. Hodil jsem očkem po Fredovi a ten si samozřejmě ničeho nevšiml. Ale Wolfe ano. Oči měl skoro úplně zavřené.

Vyrazil po ní. Choval se zdvořile a přátelsky, ale bušil do ní ze všech možných směrů a úhlů. A již podruhé během jediné noci ho mladistvá ženština poslala domů s prázdnou.

Věnoval tomu dobrou hodinu, ale nezískal ani náznak toho, co vlastně před ním v té své hlavince schovává; jestli podezření nebo nějaký fakt či dedukci, k níž dospěla na základě určitých okolností. Ani já na nic nepřišel. Přesto však něco skrývala a nebyla tak hloupá, aby nevěděla, že na to Wolfe přišel a snaží se to z ní vyrazit.

O půl druhé v noci se Fred Updegraff podíval na hodinky, opět se zvedl a prohlásil, že je pozdě a že odvede slečnu Tracyovou domů.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Je vyčerpaná, domů to má pětadvacet mil a žádný vlak už nejede. Chci si s ní promluvit ráno, ještě než půjde ke státnímu zástupci. Archie, mohl byste prosím zařídit, aby bylo v severním pokoji všechno v pořádku?“

Tím mínil můj pokoj a moji postel. Anne začala protestovat, ale nijak ohnivě, a tak jsem skočil pro Fritze a vzal ho s sebou nahoru, aby mi pomohl vyměnit povlečení a ručníky. Vybral jsem jí v zásuvce pyžamo, béžové s hnědými proužky, položil je na rozesílanou postel a pomyslel jsem si, že se to všechno rozjelo až příliš rychle, vezmeme-li v úvahu, že na mě poprvé promluvila před necelými deseti hodinami a zatím nás ještě nikdo oficiálně nepředstavil. Fritz odnesl můj polštář, povlečení a přikrývku dolů, já zašel o patro výš do skleníku, uřízl jsem tři snítky černých orchidejí, z každého trsu jednu, a zanesl jsem je do vázy na nočním stolku. Hewitt jí dal jenom jednu.

Cestou dolů jsem se zastavil u dveří jižního pokoje a naslouchai jsem. Ani hlásek. Zkusil jsem vzít za kliku, dveře byly na zástrčku. Zaklepal jsem, nepříliš hlasitě.

Ozvala se Rose: „Kdo je to?“

„Clark Gable,“ odvětil jsem. „Dobrou noc, Ruby.“

Dole v hale jsem potkal Anne; právě vycházela z kanceláře v doprovodu Fritze. Napadlo mě, že by bylo vznešenější, kdybych ji nahoru doprovodil osobně, ale uprostřed známého nábytku by pokušení k nějakým sentimentálnostem bylo o mnoho silnější, a tak jsem jí jen popřál dobrou noc a nechal jsem ji jít. Wolfe seděl v kanceláři sám, se založenýma rukama a sklopenou bradou.

Fred zřejmě už odešel. Začal jsem sbírat z gauče polštáře a skládat je na zem do kouta, abych si mohl ustlat.

„Teď už jsou tu dvě,“ zavrčel Wolfe.

„Jaké dvě?“

„ženské. Ty dvě kozy.“

„Anne není koza. Je to laň. Vlastně gazela.“

„Pchá.“

„Nebo spíš labuť.“ Přehodil jsem přes gauč prostěradlo a okraje zasunul pod matrace. „Zanesl jsem jí do ložnice tři černé orchideje. Z každého trsu jednu snítku.“

„Řekl jsem Theodorovi, aby je připravil do vykuřovací komory.“

„To také udělal. Tam jsem je našel.“ Rozložil jsem pokrývku. „Říkal jsem si, že si jich aspoň musíme co nejvíc užít, než je vrátíme Hewittovi.“

„Nebudeme mu je vracet.“

„Á, já bych myslel, že ano.“ Pověsil jsem si sako a vestu přes opěradlo židle a sedl jsem si, abych se mohl zout. „Je to škoda. Máte tady v postelích dvě dívky a kdybyste věděl, co vědí ony, nebo alespoň jedna z nich, měl byste všechno v kapse. Rose viděla vraha, jak nastražil tu past. Nevím, co viděla nebo slyšela Anne, ale určitě něco ví. Je to zatracená smůla. Při vašich kvalitách…“ svlékl jsem si kalhoty, „…při vašich výjimečných schopnostech…“ Sundal jsem si košili, „…při vaší genialitě, při vašem úžasném detektivním talentu…“

Vstal a beze slova vypochodoval z místnosti. Bujaře jsem za ním zavolal přání dobré noci, ale odpovědi jsem se nedočkal. Ještě jsem zařídil pár drobností, jako každou noc před spaním, například jsem zasunul závoru na domovních dveřích, a uložil jsem se k spánku.

Ale přehnal jsem to. Vzhledem k tomu, že byl dům plný hostů, jsem měl v úmyslu již časně ráno být vzhůru a při smyslech, jenomže když konečně cosi přivedlo můj mozek k životu a já pochopil, že zvoní telefon, otevřel jsem oči, mrkl na hodinky a zjistil jsem, že už je osm pryč. Volal Saul Panzer ze Salamanky. Spojil jsem mu linku ve Wolfově pokoji, Wolfe mi sdělil, že nepotřebuje záznam, což znamenalo, že mám zavěsit, a já uposlechl. V kuchyni jsem se od Fritze dověděl, že Wolfe už svůj podnos se snídaní dostal, stejně jako Anne a Rose. Spěšně jsem se umyl a oblékl, vrátil jsem se do kuchyně na ranní občerstvení, sestávající z grapefruitové šťávy, šunky, vajec, lívanců a kávy, a právě jsem dopíjel druhý šálek, když zazvonil domovní zvonek. Fritz před chvílí odešel nahoru, tak jsem se vydal ke dveřím a skrze polopropustné sklo jsem spatřil inspektora Cramera. Přišel sám.

Nebyla to jednoduchá situace. Každou chvíli mohla dolů přiběhnout Rose a kdyby si k tomu vybrala okamžik, kdy Cramer bude procházet halou, už bychom ji asi neviděli.

Jenomže když si s otvíráním dám načas, začne být Cramer podezíravý. Otevřel jsem dveře dokořán.

„Právo a pořádek vládniž navždy,“ pravil jsem procítěně.

„Pojďte dál.“

„Kecy,“ odsekl a vešel dovnitř.

Protože se choval nezpůsobně, nechal jsem ho, ať si klobouk a kabát pověsí sám. Než s tím byl hotov, zavřel jsem za ním dveře, obešel jsem ho a stanul před ním.

Zaškaredil se na mě a zeptal se: „Kde ji máte?“

8. KAPITOLA

Zašklebil jsem se, jak nejlépe jsem uměl. „Okamžik,“

pronesl jsem ukřivděně. „Vstával jsem ani ne před hodinou a mozek se mi ještě nezahrál na provozní teplotu. Zaprvé, jak jsem mohl vědět, že je vdaná? A za druhé…“

Vyrazil nějaký zvuk a vykročil. Já jsem se také dal do pohybu, jenomže pozadu. Tyto manévry skončily tím, že jsem zastavil u paty schodiště v hale, naproti dveřím do kanceláře, a on se tlačil na mě, aniž by se mě doopravdy dotkl. Také zůstal stát, protože mu nic jiného nezbývalo.

„Jdu nahoru za Wolfem,“ oznámil mi a zdálo se, že to myslí vážně. „Vím, že po ránu se vždycky motá kolem těch svých kytiček a odmítá sejít dolů před jedenáctou. Ustupte.“

Znovu se dal do pohybu a tentokrát došlo ke kontaktu (podstatné jméno), ale já prostě zůstal stát. „Tohle je zatracená pitomost,“ sdělil jsem mu. „Nemusel jsem vám otevírat, to přece víte, ale otevřel jsem vám. Kde myslíte, že jste? U krále bílých otrokářů? Tohle je dům Nera Wolfa a támhle je jeho kancelář, kde přijímá návštěvy. Jeho daň z příjmu za loňský rok činila jedenáct tisíc čtyři sta dvanáct dolarů a osmdesát tři centů, zaplatil ji minulý týden.

Vzpomínáte si, co se přihodilo, když mě tenkrát Purley sebral a obvinil z bránění policistovi ve výkonu služby?

Nebyla to úžasna legrace?“

Otočil se na patě a mašíroval do kanceláře. Šel jsem za ním, zavřel jsem dveře a držel jsem se mezi ním a dveřmi, dokud si nesedl. Potom, protože jsem s jistotou věděl, že se umím pohybovat nejmíň dvakrát rychleji než on, jsem se šel posadit ke svému stolu.

„Tak,“ začal jsem přátelským tónem. „Kohopak tu máme mít?“

Hodil po mně ošklivým pohledem. „Včera v noci,“

prohlásil, „jeden z Wolfových lidí odvedl Anne Tracyovou z jejího domova v Richdalu. Můj člověk, který ten dům střeží, ho poznal a podal telefonicky hlášení. Když dorazili sem, stál už tu před domem jeden z našich. Ten váš muž brzy odešel a později i ten Updegraffovic kluk, ale ona zatím neodešla. Kde je?“

Naše malá Rose tedy byla stále ještě v bezpečí. Všechny úlevné pocity jsem však uzamkl ve svém nitru a zatvářil jsem se, jako by mi spadl hřebínek.

„Zdá se, že jste na to kápl, inspektore,“ přiznal jsem.

„Slečna Tracyová je nahoře v mojí posteli. Strávila v ní celou noc.“

Zrudl. Je totiž hrozně prudérní. „Helejte, Goodwine…“

„Ne, ne, ne,“ chlácholil jsem ho spěšně. „Očistěte svou mysl. Já jsem spal tady na gauči. A kromě toho pochybuju, že by ještě pořád ležela v mojí posteli, protože už je nejspíš vzhůru a oblečená. V deset hodin se má dostavit ke státnímu zástupci a teď už máme půl desáté.“

„Vy tedy přiznáváte, že je tady?“

„Přiznávám? Jsem na to hrdý.“

„Kde je? Nahoře s Wolfem?“

„To já nevím. Vstával jsem pozdě. Právě jsem dosnídal.“

„Zjistěte to. Vyřiďte jí, že ta schůzka u prokurátora se odkládá. Budu s ní chtít mluvit hned, jak skončím s vámi.“

Oživil jsem linku do skleníků a zazvonil. Asi za minutu jsem uslyšel ve sluchátku Wolfův hlas: „Archie? Je nejvyšší čas. Zavolejte panu Hewittovi…“

„Počkejte,“ zarazil jsem ho. „Hlásím, že máme smůlu.

Sedí tady inspektor Cramer a mračí se na mě. Johnnyho včera večer poznali a slečna Tracyová nemusí k prokurátorovi, protože si s ní chce promluvit Cramer, jakmile bude hotov se mnou. Vypadá rozladěně.“

„Ví, kdo spal v jižním pokoji?“

„Myslím, že ne. Určitě ne.“

„Výborně. O to se postarám. Slečna Tracyová je tady se mnou. Může sejít dolů, jakmile ji pan Cramer bude potřebovat. Zavolejte mi pana Hewitta.“

„Jen tak, v otevřené řeči?“

„Zajisté.“

Zavěsil jsem a oznámil Cramerovi: „Slečna Tracyová je nahoře, pomáhá s orchidejemi a může za vámi přijít, jakmile ji budete potřebovat. Omluvte mě.“ Vyhledal jsem Hewittovo longislandské číslo, vyžádal si spojení, přes dva komorníky a jednoho tajemníka jsem se konečně protlačil až k němu, a spojil jsem ho s Wolfem. Pak jsem se i s židlí otočil, přehodil nohu přes nohu a založil si ruce za hlavou.

„Tak dobrá, inspektore. Pro tuto chvíli mám volno. O

čem si budeme povídat?“

„O vraždě.“

„Výborně. Máte na mysli nějakou určitou vraždu?“

Cramer vytáhl z kapsy doutník, vložil si ho do úst a zase ho vyndal. Ovládal se. „Něco vám povím,“ prohlásil. „Jestli mi budete lhát do očí, dám vám do nosu. Včera jste nikoho neznal a nic jste nevěděl. Ale…“ Vstrčil si doutník zpátky do úst. „Ale potloukal jste se tam celý týden. Každý den.

Pak tam najednou zabijou chlapa a vy jste u toho. Vy a Nero Wolfe.“

Chápavě jsem pokýval hlavou. „Uznávám, že to vypadá zlověstně. Ale jak jsem vám pověděl už včera, Wolfe mě tam posílal kvůli orchidejím.“

„Firma Rucker a Dill žádné orchideje nevystavuje.“

„Ne, ale vystavují tam… však vy víte, co. Viděl jste ji.

Koneckonců, jsem jenom chlap…“

„No jo, srandičky. Včera odpoledne asi dvacet minut po čtvrté hodině viděl mladý Updegraff vás, Wolfa a Hewitta v chodbě za Dillovou expozicí. Co jste tam dělal?“

„Inu.“ Zaváhal jsem. „Kdybych vám řekl, že jsem zatáhl za šňůru a odpálil výstřel, který zabil Harryho Goulda, věřil byste mi?“

„Ne.“

„Tak vám to neřeknu. Procházeli jsme tudy z jednoho místa na druhé.“

„Včera jste se nezmínil o tom, že jste v té chodbě byl v tuhle dobu.“

„Promiňte, asi jsem to opomněl.“

„Možná. Co jste včera povídal Ruby Lawsonové?“

„Ruby…?“ Svraštil jsem obočí. „Aha, téhle. Myslíte tehdy, když jsem Purleymu namluvil, že je to čínská špiónka. Chtěl jsem si s ní dát schůzku. Víte, jak jsem pořád hleděl na slečnu Tracyovou, vyvolalo to…“

„To si dovedu představit. A dal jste si s ní schůzku?“

„Dal.“

„Kdy se máte sejít?“

„Už jsme se měli. Ale ona nepřišla.“

„To je škoda. Co bylo na tom lístku, který vám dal pro slečnu Tracyovou její otec?“

„Ale inspektore,“ napomenul jsem ho. „Já jsem ten lístek nepsal, ani nebyl určen pro mě.“

„Setkal jste se někdy dřív s jejím otcem?“

„Nikdy. Vůbec ho neznám.“

„Není to divné, že v takovou chvíli svěřil důležitý vzkaz pro svou dceru docela cizímu člověku?“

„Nijak zvlášť. Viděl mě jít do té kanceláře. Lidé mi důvěřují od pohledu. To dělá můj obličej, především oči.“

„Chápu. Pak je tu ten Wolfův rozhovor s Hewittem. Tak hrozně důležitý, že ho potřebovali dokončit, vražda-nevražda.“

Cramer se zakousl do doutníku.

„Ano, pane,“ řekl jsem.

„Tak důležitý, že jste z něj musel pořídit zápis.“

„Ano, pane.“

„Rád bych si ten zápis prohlédl.“

Lítostivě jsem potřásl hlavou. „Omlouvám se, to je důvěrná záležitost. Zkuste požádat Wolfa.“

„To zkusím. Vy mně ten záznam neukážete?“

„To jistě ne.“

„Dobře. A teď. Nakonec to nejlepší. Proč Wolfe včera večer poslal svého člověka do Richdalu pro Anne Tracyovou?“

„Zeptejte se mě. Já u toho nebyl, když ho tam posílal.“

„A byl jste tady, když přišla?“

„Ano.“

„Slyšel jste, co od ní Wolfe chtěl a proč?“

Zazubil jsem se na něj. „Když jsem byl ještě kluk v Ohiu, mívali jsme na tohle báječnou odpověď. Někdo se vás zeptal ‚proč?‘ a vy jste odpověděl: ‚Pro slepičí kvoč.‘ To byla švanda, co?“

„Úžasná. Najal Wolfa Lewis Hewitt, aby s Dillem dohodl splacení částky, kterou ukradl otec Anne Tracyové, a všechno urovnal?“

Zůstal jsem na něj koukat. „Panečku, to je ale nápad,“

zvolal jsem nadšeně. „To by od něj bylo moc pěkné. Hewitt ji pozval na večeři…“

Otevřely se dveře a vstoupil Fritz. Kývl jsem na něj.

„Je tu jistý mladík,“ oznámil mi Fritz diskrétně.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se. „Inspektora si nevšímejte, ten už stejně ví všechno na světě…“

Ale Fritz neměl šanci mi odpovědět, protože dotyčný mladík vrazil dovnitř. Byl to Fred Updegraff. Zůstal stát uprostřed místnosti, uviděl Cramera, vyrazil „ach,“ podíval se na mě a zeptal se: „Kde je slečna Tracyová?“

Sjel jsem ho káravým pohledem. „Takhle se nemůžete chovat,“ napomenul jsem ho. „Inspektor Cramer mě právě vyslýchá. Jděte do předního pokoje a počkejte, až na vás přijde řada…“

„Ne.“ Cramer vstal. „Přiveďte slečnu Tracyovou sem dolů a do předního pokoje půjde ona se mnou. Chci s ní mluvit dřív, než si promluvím s Wolfem. A pak půjdeme všichni společně do kanceláře státního zástupce.“

„Čerta starýho,“ poznamenal jsem.

„Dobrá, čerta starýho. Pošlete pro ni.“

Poslal jsem Fritze. Jel výtahem, protože se jednalo o dámu. V kanceláři jsme slyšeli, jak výtah skřípe a sténá cestou nahoru a brzy se rozjel zase dolů a s trhnutím se zastavil. Když do místnosti vešla Anne, Fred na ni pohlédl, jako když slepec zírá do sluníčka. Doufal jsem, že na mě to tolik vidět není, ona však nevypadala moc slunečně.

Pokusila se na nás usmát, ale kolem očí měla zarudlé kruhy, koutky úst svěšené, docela určitě to nebyla ta tvář, která zastínila miliony exponátů na květinářské výstavě.

Cramer ji odvedl do předního pokoje a zavřel za nimi zvukotěsné dveře. Já jsem zamířil ke svému stolu a využil první dnešní příležitosti prohlédnout si ranní poštu. Fred nepokojně přecházel sem a tam, prohlížel si tituly knih v policích a nakonec se posadil a zapálil si cigaretu.

„Nepřekážím vám?“ otázal se.

„Vůbec ne,“ ujistil jsem ho.

„Jestli překážím, mohu dál čekat venku. Jenom mi bylo trochu chladno. Stál jsem tam už od osmi.“

Odložil jsem poštu, otočil se k němu a zahleděl se na něj s posvátnou úctou.

„Proboha,“ vyhrkl jsem ohromeně. „Vyhrál jste.“ Mávl jsem rukou. „Je vaše.“

„Moje?“ Začervenal se. „O čem to mluvíte? Kdo si myslíte, že jste?“

„Bratře,“ oslovil jsem ho, „kdo jsem, to nechám na posouzení červům, kteří mě jednou budou žrát. Zato ale vím, kdo nejsem. Nejsem chlapík, co přeplaval Hellespont, ani ten, co… ten, který uprchl z víru bitvy, hledaje potěšení na hedvábných poduškách Kleopatřina korábu. Nejsem zkrátka ten typ…“

Zazvonil telefon, já zvedl sluchátko a uslyšel jsem Wolfův hlas: „Archie, přijďte sem.“

„Už běžím.“ Vstal jsem a zeptal jsem se Freda: „Dáte si whisky nebo horkou kávu?“

„Kávu, jestli to ne…“

„Jasná věc. Pojďte se mnou.“

V kuchyni jsem ho předal Fritzovi a vystoupal jsem o tři patra výš do skleníků. Byl slunečný den a žaluzie byly částečně zatažené; většina skel však zůstala volná, zvlášť v prvních dvou místnostech, a záplava barev, tonoucích ve sluneční záři, byla doslova oslepující. V podlouhlé místnosti, kam se ukládají nádoby na klíčení, jsou skla samozřejmě zamalovaná barvou. Theodore Horstmann nahlížel do nádobek. Otevřel jsem dveře místnosti, určené k přesazování rostlin, udělal jsem jen jeden krok, zastavil jsem se a začichal jsem. Mám dobrý nos a ten zápach jsem poznal. Jediným pohledem na Wolfa, sedícího na své speciální stoličce, připomínající spíš trůn, mě ujistil, že je naživu. Skočil jsem k protější zdi a chňapl po ventilovém uzávěru, abych jím otočil. Byl zavřený na doraz.

„Co se děje?“ zeptal se mrzutě Wolfe.

„Cítil jsem sifogen. Pořád ho cítím.“

„Já vím. Theodore před chvíli vykuřoval tyhle rostliny a otevřel moc brzy dveře. Není toho tolik, aby nám to mohlo ublížit.“

„Možná že ne,“ zabručel jsem. „Ale já bych tomu svinstvu nevěřil ani na vrcholku mrakodrapu Empire State za větrného počasí.“ Dveře do vykuřovací komory byly otevřené a já nahlédl dovnitř. Police byly prázdné, pokud jsem v tom přítmí mohl soudit, tahle místnost není zasklená. Uvnitř nebyl zápach o nic silnější. Vrátil jsem se k Wolfovi.

„Jak se daří panu Cramerovi?“ vyptával se. „Zuří?“

Podezíravě jsem se na něj zahleděl. Ta otázka, tón hlasu, výraz obličeje, kterýkoliv z těchto příznaků by mi postačily, protože ho znám. A všechny tři dohromady znamenaly docela jasně jen jedno; zbývala otázka, jak se do toho stavu dostal.

Udeřil jsem na něj. „Kterou se vám podařilo zlomit?“

zeptal jsem se. „Anne nebo Rose?“

„Ani jednu,“ odvětil samolibě. „Zatímco jste spal, mluvil jsem asi hodinu se slečnou Lasherovou, a později jsem si pohovořil i se slečnou Tracyovou. Obě si ještě stále chrání svá tajemství. Když pan Hewitt…“

„Tak kde jste schrastil tu smetanu? Proč se tváříte tak škodolibě?“

„Netvářím se škodolibě.“ Naklonil mohutnou hlavu na stranu a poškrábal se ukazováčkem na nose. „Je pravda, že jsem přichystal menší experiment.“

„Á, tak tedy přichystal. To je bezva. A provedete ho ještě předtím, než nás Cramer odvleče k prokurátorovi, nebo až potom?“

Wolfe se uchechtl. „To má v úmyslu? Budu to tedy muset udělat předtím. Slečna Tracyová je s ním?“

„Ano. A v kuchyni sedí mladý Updegraff. Pokud po tom vašem experimentu neskončí v díře s obviněním z vraždy na krku, chtěl by se oženit s Anne.“

„Domníval jsem se, že se slečnou Tracyovou jste zasnouben vy.“

„To jsme zrušili. Kdybych si ji vzal, pořád by nám postával před domem a já bych z něj byl nervózní. Už s tím začal.“

„Nu, to nám ušetří práci, alespoň pro něj nemusíme posílat. Zdržte ho tady. Až přijde pan Hewitt, okamžitě ho pošlete za mnou. Teď jděte dolů, zatelefonujte panu Dillovi a spojte mě s ním. Cestou se přesvědčete, že slečna Lasherová je ve svém pokoji, a zajistěte, aby tam zůstala i nadále a nezkoušela žádné hysterčení. Kromě pana Dilla a pana Hewitta, až se dostaví, ať mě nikdo neruší. Musím ještě dopracovat nějaké detaily. A mimochodem, nezmiňujte se o sifogenu.“

Jeho tón a namyšlený výraz byly dokonale nesnesitelné.

Kromě toho jsem dobře věděl, že jsou předzvěstí nebezpečí pro všechny zúčastněné. Když se dostane do takové nálady, jen pámbu ví, co se všechno může stát.

Prošel jsem skrz skleníky ke dveřím u schodiště a držel jsem nám všem palce.

9. KAPITOLA

O necelou hodinu později, v 11.54, jsem seděl sám v kanceláři, když se otevřely dveře z předního pokoje a přišli Anne s Cramerem. Ona vypadala rozzlobeně a odhodlaně a Cramer také příliš nejásal, z čehož jsem usoudil, že se jim zatím nepodařilo navázat přátelský vztah.

„Kde je Updegraff?“ chtěl vědět Cramer.

„Nahoře.“

„Chci mluvit s Wolfem.“

Zazvonil jsem do skleníku, dostalo se mi odpovědi, následovala stručná konverzace a pak jsem inspektorovi oznámil: „Máte prý jít nahoru. Hewitt a Dill jsou tam také.“

„Radši bych s ním mluvil tady dole.“

Naštval mě; stejně už jsem byl dost nervózní ze samého čekání, kdy už ten Wolfův experiment začne třaskat. „Bože můj,“ prohlásil jsem. „Vám pořád něco není vhod. Když jste přišel, chtěl jste jít nahoru, málem jste prošel skrze mě, klidně byste mě zašlápl. A teď zas abych vás přemlouval.

Jestli s ním chcete mluvit dole, zajděte nahoru a přiveďte si ho.“

Otočil se. „Pojďte prosím, slečno Tracyová.“

Zaváhala.

Řekl jsem: „Fred je tam nahoře taky. Pojďme všichni.“

Vykročil jsem v čele a oni za mnou. Rozhodl jsem se jet výtahem, protože cesta po schodišti vedla pouhých deset stop od jižního pokoje a Rose by třeba právě v té chvíli mohla kýchnout.

Napůl jsem očekával, že nahoře najdeme jednoho z těch pivoňkářů svázaného a ostatní tři mu budou přidržovat u bosých chodidel hořící zápalky, ale nic takového se nestalo. Prošli jsme husím pochodem mezi dvaceti tisíci orchidejemi, umístěnými ve čtyřech sklenících, až do přesazovací místnosti, a našli jsme je ve vykuřovací komoře.

Měli tam rozsvíceno a klábosili spolu jako staří kamarádi. V

přesazovací místnosti Theodore mával hadicí; umýval staré květináče.

„Dobré jitro, pane Cramere!“ zavolal Wolfe. „Pojďte dál!“

Theodore s tou hadicí zacházel velmi náruživě, všude kolem se snášely kapičky vody a my vešli do vykuřovací komory. Fred a Dill seděli na trnoži převrácené lavice a Wolfe ukazoval Hewittovi utěsněnou spáru ve zdi. Opíral se o rukojeť vidlice na rašelinu, jako obrovitý pastýř o svou hůl, a s dětinským nadšením vykládal: „…takže je sem uložíme a zavřeme dveře, zvenčí otočíme uzáverem ventilu, který vám ukážu v přesazovací místnosti, a můžeme se venku věnovat jiné práci. Nanejvýš dvakrát do roka vykouříme celý skleník, také sifogenem.

Znamená to úžasné zlepšení oproti všem dřívějším metodám. Měl byste to zkusit.“

Hewitt přikývl. „Asi to udělám. Už jsem si to chtěl vyzkoušet, ale dělá mi starosti, že je to tak strašně jedovaté.“

Wolfe pokrčil rameny. „Všechny přípravky jsou nebezpečné. Hmyz, mšice, vajíčka a spory nezlikvidujete obyčejným kadidlem. A náklady na instalaci nejsou nijak vysoké, pokud si nezbudujete i vzduchotěsnou komoru, což

vám rozhodně doporučuji…“

„Promiňte,“ ozval se Cramer sarkasticky.

Wolfe se ohlédl. „Ach, ano, vy jste se mnou chtěl mluvit.“ Obešel lavici a posadil se na prázdnou bednu, spouštěl na ni svoji váhu jen pozvolna a držel se zpříma, protože se neměl oč opřít. Vidlici držel svisle, koncem rukojeti opřenou o podlahu, jako královské žezlo. Přihlouple

se na Cramera usmál, tedy, pokud se slon umí přihlouple usmívat. „Nuže, pane?“

Cramer potřásl hlavou. „Potřebuju vás, Goodwina a slečnu Tracyovou. A prokurátor vás chce taky. U něj v kanceláři.“

„To nemyslíte vážně, pane Cramere.“

„A proč, hergot… proč bych to neměl myslet vážně?“

„Protože víte, že z domu vycházím jen vzácně. Protože víte, že občan není povinen se řídit rozmary okresního státního zástupce, ani bezhlavě pobíhat po městě podle toho, co vás právě napadne. To už jsme spolu probírali v minulosti. Máte soudní příkaz?“

„Ne.“

„Pak tedy, chcete-li se na něco zeptat, ptejte se. Tady mě máte.“

„Mohu si obstarat příkaz soudu. A prokurátor je namíchnutý, takže si ho nejspíš doopravdy sežene.“

„O tom už jsme spolu také mluvili. Víte, jak by to dopadlo, kdybyste to zkusil.“ Wolfe lítostivě potřásl hlavou.

„Nejspíš se nikdy nepoučíte. Zatraceně, nemůžete mě pořád takhle otravovat. Mě nesmí otravovat nikdo, kromě pana Goodwina. Tak proč to, k čertu, pořád zkoušíte a zlobíte mě? Je to škoda, protože já bych vám docela rád pomohl.

A mohl bych vám pomoci. Nechcete, abych vám prokázal službu?“

Jestliže nejlépe ze všech lidí znám Wolfa já, hned po mně přijde na řadu inspektor Cramer. Co se s ním za ta léta narozčiloval, znovu a znovu, má to zkrátka v sobě a musí to z něj ven. Ale obyčejně pozná, kdy s tím přestat. Takže nejdřív Wolfovi neodpověděl, změřil si ho pohledem z pod přivřených víček, odkopl jednu krabici o kus dál, kde měl víc místa na nohy, sedl si na ni a klidným hlasem odvětil: „Jo, to by mě moc potěšilo, kdybyste pro mě něco udělal.“

„Dobře. Archie, přiveďte nahoru slečnu Lasherovou.“

Šel jsem. Cestou dolů jsem myslel na to, že ji mám předhodit vlkům. Nijak zvlášť jsem si ji neoblíbil, ale zraňovalo to moji pýchu. Tohle nebylo Wolfovi podobné.

Nikomu z nás.

Stála, vyhlížela z okna a okusovala si nehty. Jakmile mě spatřila, spustila celou záplavu řečí. Nezůstane tu už ani minutu takhle zavřená, musí jít okamžitě ven, potřebuje si zatelefonovat…

„No dobrá,“ zarazil jsem ji. „Pojďte se nahoru rozloučit s Wolfem.“

„Ale kam mám jít… co mám…“

„Promluvit si s ním o tom.“

Odvedl jsem ji o patro výš, až do přesazovací místnosti.

Dveře vykuřovací komory jsem předtím nechal při vřené, aby to shromáždění uvnitř neuviděla dřív, než bude stát na prahu. Když jsem otevřel a uvedl ji dovnitř, uchopil jsem ji

pevněji za paži, pro případ, že by vyrazila po Wolfovi a chtěla si odnést jeho oči jako suvenýr. Zareagovala však úplně jinak, než jsem čekal. Když uviděla Cramera, ztuhla.

Stála jako zkamenělá asi tři vteřiny, pak se ohlédla na mě a procedila skrz zuby:

„Vy parchante všivá.“

Všichni na ni zůstali zírat.

Hlavně Cramer. Nakonec promluvil, ovšem ne k ní, ale k Wolfovi. „Opravdu jste mi prokázal službu. Kde jste ji našli?“

„Posaďte se, slečno Lasherová,“ vybídl ji Wolfe.

„To byste mohla,“ přidal jsem se. „Pořádáme večírek.“

Celá bledá, se sevřenými rty přistoupila k lavici a sesula se na ni. I všichni ostatní už seděli na lavicích a bednách.

„Dnes ráno jsem vám oznámil,“ řekl Wolfe, „že pokud mi nepovíte, co jste viděla v té chodbě, budu vás muset předat policii.“

Neodpověděla, a soudě dle jejího pohledu, to ani neměla v úmyslu.

„Tak Lasherová se jmenujete,“ zabručel Cramer. „Mohla byste…“

„Myslím,“ přerušil ho Wolfe, „že vám mohu ušetřit čas.

Podrobnosti dodám později. Jmenuje se Rose Lasherová.

Včera na květinářské výstavě uviděla v oddělení firmy Rucker a Dill slečnu Tracyovou a pana Goulda. Přála si se

slečnou Tracyovou probrat cosi nanejvýš důležitého, a tak…“

„Se mnou?“ vyhrkla Anne. Zatvářila se pohoršené.

„Nevím o ničem, co bychom mohly…“

„Prosím vás, slečno Tracyová,“ zarazil ji Wolfe pevně.

„Raději bychom měli pokračovat bez přerušování. Tak tedy, aby mohla zastavit slečnu Tracyovou, až bude odcházet, vetřela se slečna Lasherová do té chodby a schovala se mezi keříky a bednami u zadní zdi naproti dveřím s označením ‚Rucker a Dill‘. To se stalo kolem půl čtvrté. Zůstala v úkrytu déle než do půl páté a pozorovala ty dveře. Musela tedy vidět všechno, co se tam během té hodiny seběhlo.“

Mezi ostatními to zašumělo, ozvaly se i nějaké hlasy a pak bylo ticho, až na sykot Theodorovy hadice a šplouchání vody, stékající po květináčích. Wolfe mi pokynul, abych zavřel dveře a já poslechl a šel jsem si sednout na lavici vedle W.G. Dilla.

„No dobře,“ pronesl suše Cramer. „Detaily si necháme na později. Co tam viděla?“

„Na to odmítá odpovědět. Povíte nám to nyní, slečno Lasherová?“

Rose pohnula očima směrem k němu a zase zpátky, ale to bylo všechno.

„Dříve či později to budete muset prozradit,“ tvrdil Wolfe. „O to se pan Cramer postará. Umí být…

přesvědčivý. Mezitím vám vylíčím já sám, co jste viděla,

alespoň zčásti. Viděla jste, jak k těm dveřím přišel nějaký muž s holí v ruce. Přikradl se tam, pořád se rozhlížel na obě strany a měl naspěch. Viděla jste, jak otevřel dveře a zase je zavřel, potom si klekl nebo se sehnul, něco kutil rukama a pak odešel a tu hůl nechal ležet na zemi, ohbím rukojeti proti škvíře pod dveřmi. Viděla jste to, že ano?“

Rose se na něj ani nepodívala.

„Výborně. Nevím ani, kdy se to přihodilo, vím jen tolik, že to bylo někdy během dvaceti minut po čtvrté hodině.

O příští epizodě však vím všechno. Deset minut před půl pátou jste spatřila přicházet chodbou tři muže. Uviděli hůl a mluvili spolu o ní. Jeden z nich ji zvedl, shodil z rukojeti smyčku zelené šňůry a podal ji jednomu z ostatních. Nevím, zda jste tu smyčku viděla nebo ne. Určitě jste nevěděla, že byla součástí dlouhého kusu šňůry, přivázaného ke spoušti revolveru, a že tím, jak zvedl hůl ze země, ten muž zastřelil Harryho Goulda. Tehdy jste ani neznala jejich jména, ovšem teď už je znáte. Hůl zvedl pan Goodwin a podal ji panu Hewittovi. Tím třetím mužem jsem byl já sám.“

Wolfe sáhl levou rukou do kapsy, protože pravou se ještě pořád opíral o vidlici. „Tohle je ten kus šňůry, který byl omotaný kolem hole. Nechci od vás, abyste ji identifikovala.

Měl bych snad dodat, že ta hůl byla vrácena panu Hewittovi, protože je jeho majetkem.“

Podal šňůru Cramerovi.

Byl jsem v koncích. Za podobných okolností bych obvykle měl pozorovat tváře a gesta všech přítomných, naslouchat všem zvukům i slovům, která někomu mohou ujet, ale tentokrát mě dostal. Navenek vypadal docela normálně, typicky arogantní Nero Wolfe, uzavírající další případ, ale buď úplně zcvokatěl, anebo jsem byl magor já.

Nejen že všechno vyžvanil, ale totálně to zbabral. V každém případě jsme se s orchidejemi mohli rozžehnat. Pohlédl jsem na Hewitta.

Hewitt měl být napůl ohromený a napůl naštvaný, jenže nebyl. Zbledl a snažil se to nedat najevo. Upřeně zíral na Wolfa a olizoval si rty, vystrčil koneček jazyka, zatáhl ho a zase ho vysunul.

Aha, pomyslel jsem si. Tak je to tedy. Proboha, to ale…

Cramer si prohlížel šňůru a W.G. Dill se zeptal: „Smím se podívat?“ Natáhl ruku a Cramer mu ji předal, ale nespustil z ní oči.

„Pochopitelně,“ pokračoval Wolfe, „není důležité, kdo tu hůl zvedl, ale kdo ji tam položil. Slečna Lasherová, která ho při tom viděla, by nám to mohla povědět, ale nechce. Tvrdí, že ho neviděla. Budeme na to tedy muset jít oklikou. Zde je několik skutečností, jež by nám mohly pomoci, ale není to tu příliš pohodlné, nepřestěhujeme se do přízemí?“

„Ne,“ řekl Hewitt. „Pokračujte a dokončete to.“

„Jen do toho,“ připojil se i Cramer. Natáhl se pro šňůru, Dill mu ji podal a on ji schoval do kapsy.

„Vysvětlím to co nejstručněji,“ sliboval Wolfe. „Harry Gould měl zaměstnavatele. V jednom z jeho automobilů jednou našel účet z autoopravny, možná zapadl pod sedadlo a zapomněli ho tam, nevím. V každém případě ho tam našel a ponechal si ho. Netuším, proč si ho nechal.

Třeba ho napadlo, že si jeho zaměstnavatel vyrazil na výlet s nějakou ženou, protože ten účet byl z jedné garáže v Salamance, což je od Long Islandu dost daleko. Lidé se sklony k vydírání si často schovávají nejrůznější věci. Je tedy pochopitelné, že si ten účet uschoval. Méně pochopitelné je to, že jeho zaměstnavatel ten účet lehkomyslně zapomněl v autě.“ Wolfe se náhle otočil a vybafl na Hewitta:

„že byste ho jen tak přehlédl, pane Hewitte?“

Ale Hewitt byl na něj připraven. Už nebyl bledý, ani si neolizoval rty. Pohled měl pevný a hlas také.

„Dopovídejte to, Wolfe. Mám dojem… ale na tom nesejde. Jen mluvte dál.“

„Raději budu používat vaše jméno místo toho neobratného opisu jeho zaměstnavatel‘. Bude to tak přehlednější.“

„Určitě se snažte mluvit co nejpřehledněji. Ale varuju vás. Jenom proto, že mi ta hůl patří a já to přiznal…“

„Děkuji vám. Vážím si každého varování. Od této chvíle tedy budu říkat Hewitt. Po nějakém čase nabyla podezření Harryho Goulda ohledně toho účtu za opravu určitějších

obrysů. Ani teď nevím, jak se to stalo, ale předpokládám, že se dozvěděl o zničení nejcennější plantáže širokolistých všezelenů v celé zemi, u Updegraffa v Erie, v Pensylvánii, kurumským žloutnutím. Věděl, jak nezřízeně si Hewitt zakládá na svých vlastních širokolistých všezelenech, a že ve své pěstitelské pýše a žárlivosti je schopen zajít do neuvěřitelných krajností. Kromě toho, jako zahradník si uvědomoval, jak by bylo snadné infikovat plantáž

prostřednictvím jednoho či dvou pytlů kontaminovaného kompostu, pokud by tam měl člověk přístup. V každém případě jeho podezření zesílilo natolik, že se vydal do Salamanky v západní části státu New York nedaleko hranic Pensylvánie, poblíž města Erie, kde navštívil majitele Nelsonovy garáže. To se stalo v prosinci. Dozvěděl se, že tam před několika měsíci Hewitt byl se svým vozem, který utrpěl poškození při nějaké nehodě. Nedoprovázela ho žádná žena, ale jistý muž s nesouměrnýma očima. Vydal se do Erie a dotyčného muže objevil mezi zaměstnanci Updegraffova pěstitelství. Jmenoval se Pete Arango.“ Fred Updegraff vykřikl.

Wolfe ho zarazil zvednutou dlaní. „Prosím, pane Updegraffe, neprodlužujme to.“ Otočil se. „A pane Hewitte, s vámi jednám na rovinu. Nesnažím se vás k ničemu dotlačit. Uznávám, že většina detailů, které jsem zde zmínil, jsou jen domněnky, ale nejdůležitější fakt bude prokázán již

brzy nade vší pochybnost. Včera večer jsem poslal do

Salamanky svého člověka, jednak aby prošetřil, proč si Harry Gould tak pečlivě uschoval starý účet ze servisu, a jednak proto, že si na zadní stranu toho účtu poznamenal jméno Peta Aranga a já věděl, že Pete Arango pracuje v Updegraffově pěstitelství. Můj člověk mi dnes ráno telefonoval a slíbil, že se vrátí v jednu hodinu odpoledne a přiveze s sebou i majitele Nelsonovy garáže. Ten nám už

poví, jestli jste u něj byl s Petem Arangem. Myslíte, že si na něj dokážete vzpomenout?“

„Já…“ Hewitt polkl. „Radši pokračujte.“

Wolfe přikývl. „Řekl bych, že si vzpomenete.

Nepřekvapilo by mě, kdyby měl Harry Gould dokonce i písemné přiznání Peta Aranga, že jste ho podplatil, aby na tu plantáž zanesl nákazu. Pohrozil mu totiž, že panu Updegraffovi poví o jeho pobytu v Salamance ve vaší společnosti. V každém případě měl něco, co mu umožnilo začít vás ždímat. Zaplatil jste mu asi pět tisíc dolarů.

Odevzdal vám pak to přiznání? Myslím, že ano. A potom, smím si dovolit jeden dohad?“

„Zdá se,“ odtušil nevzrušeně Hewitt, „že jste si jich dovolil až dost.“

„Zkusím ještě jeden. Gould potkal Peta Aranga na květinářské výstavě, což pro něj bylo příliš velkým pokušením. Znovu mu pohrozil, přinutil ho podepsat nové přiznání a takto vyzbrojen na vás vznesl nové požadavky.

Kolik chtěl tentokrát? Deset tisíc? Dvacet? Nebo ho posedlo

velikášství a zabrousil do šestimístných cifer? Ať tak či onak, uvědomil jste si, že takhle to dál nejde. Dokud bude k dispozici dostatek papíru a inkoustu, aby Pete Arango mohl spisovat další přiznání, jste v pasti. A tak jste…

mimochodem, pane Updegraffe, on přece je u vaší expozice, že ano? Je zde k dispozici; myslím, Pete Arango? Budeme ho potřebovat, až přijede pan Nelson.“

„To si pište, že je k dispozici,“ přikývl Fred zachmuřeně.

„Dobrá.“

Wolfe se opět otočil k Hewittovi. Odmlčel se a všechny nás zavalilo tísnivé ticho. Vyvrcholení si přesně načasoval a teď to chtěl ještě trochu vyšperkovat.

„Předpokládám,“ oslovil Hewitta, jako by vynášel verdikt posledního soudu, „že jste obeznámen s tradičními zákonitostmi režie dramatu? S třemi údery, jež ohlašují tragédii?“

Pozvedl vidlici na rašelinu, zase jí spustil a udeřil jí do podlahy. Jednou, dvakrát, třikrát.

Hewitt se na něj sarkasticky usmál a podařilo se mu to docela slušně.

„Nuže,“ pokračoval Wolfe, „byl jste nucen jednat a učinil jste tak rychle a efektivně. A obratně, protože, například, pan Cramer očividně nedokázal vypátrat původ toho revolveru, přestože v takových záležitostech se mu nikdo na světě nevyrovná. Jako čestný předseda výboru jste se samozřejmě mohl pohybovat po všech patrech, kde

výstava probíhala, v kteroukoliv denní dobu; domnívám se, že jste vaše jednoduché zařízení sestrojil ráno, ještě než se prostory výstavy otevřely pro veřejnost. Nehodlám předstírat, že dokážu proniknout do vaší mysli, takže nevím, kdy a proč jste se rozhodl použít své vlastní hole jako vražedné nástrahy pro první nic netušící osobu, která půjde kolem. Třeba jste vycházel…“

Otevřely se dveře a na prahu se objevil Theodore Horstmann.

„Telefon pro pana Hewitta,“ oznámil nakvašeně.

Theodore nesnáší, když ho něco vyrušuje z práce, ať je to cokoliv. „Volá Pete Arando nebo tak nějak.“

Hewitt vstal.

Cramer otevřel ústa, ale Wolfe ho předešel a ostře vyštěkl: „Počkat! Vy zůstanete tady, pane Hewitte! Archie, ne, vás by mohl poznat po hlase. Vás také, pane Cramere.

Pane Dille. Vy byste to mohl dokázat, pokud budete mluvit trochu hlubším hlasem. Promluvte s ním, nechte ho co nejdéle mluvit…“

„Ten telefonát je pro mě,“ ozval se Hewitt a vykročil ke dveřím. Postavil jsem se mu do cesty. Dill vstal a zatvářil se rozpačitě.

„Nevím, jestli mohu…“

„Určitě ano,“ ujistil ho Wolfe. „Jen do toho. Telefon je támhle na lavici. Theodore, zatraceně, nechte ho projít, pojďte sem a zavřete za sebou dveře.“

Theodore uposlechl rozkazu. Když Dill prošel dveřmi, Theodore je zavřel a zůstal stát; všechny nás nenáviděl.

Hewitt se opět posadil, opřel se lokty o kolena a rukama si zakryl obličej. Anne se odvrátila, aby se na něj nemusela dívat. Tím pádem se ocitla tváří v tvář Fredu Updegraffovi, který seděl vedle ní a já si poprvé všiml, že ji drží za ruku.

Sice tu nebylo takové soukromí jako třeba v taxíku, ale držel ji za ruku.

„Zatímco budeme čekat,“ prohlásil Wolfe, „mohu dokončit svoji domněnku ohledně té hole. Pan Hewitt se možná rozhodl ji použít právě proto, že patřila jemu; domníval se, že tím jakékoliv podezření, směřující k jeho osobě, spíš odvrátí než přivolá. Bylo to tak, pane Hewitte?

Ale pokud ano, proč jste se nechal zastrašit mou hrozbou, že prozradím, komu ta hůl patří? Domnívám se, že i na to znám odpověď. Obával jste se mé bystrosti? Napadlo vás, že bych mohl pojmout podezření, pokud byste se nechoval tak, jak lze očekávat od významného, zámožného občana, bedlivě střežícího svoji pověst před sebemenším náznakem skandálu? Takové úvahy ovšem jenom znásobují možné komplikace. Bohužel.“

Wolfe se podíval na Hewitta a potřásl hlavou; měl jsem dojem, že lítostivě. „Nechci vás však už déle týrat.

Theodore, zkuste ty dveře,“

„To není třeba,“ namítl Theodore, stojící zády ke dveřím.

„Slyšel jsem zástrčku. Ta dolní skřípe.“

Vstal jsem. Ne že bych snad měl v úmyslu něco udělat, ani nebylo co, ale najednou mi to celé bleskurychle začalo docházet a nevydržel jsem sedět. Cramer seděl dál, ale když

se podíval na Wolfa, měl místo očí jen uzoučké škvíry.

„Přesto je zkuste,“ požádal tiše Wolfe.

Theodore se otočil, otočil kličkou, zatlačil a obrátil se zpátky. „Zavřené na zástrčky.“

„Vskutku,“ řekl Wolfe a hlas se mu maličko zachvěl.

Ohlédl se. „Nuže, slečno Lasherová, co si o tom myslíte?“

Očima přelétl po tvářích všech přítomných. „Ptám se slečny Lasherové, protože ona celou dobu věděla, že lžu. Věděla, že tu hůl do chodby nemohl položit pan Hewitt, protože viděla, jak to udělal pan Dill.

Pane Hewitte, přijměte mé blahopřání k vašemu vynikajícímu výkonu, nevyrazíte je, pane Cramere, jsou to masivní dveře…“

Cramer se do toho dal. Otočil kličkou a vrážel do dveří ramenem. Ohlédl se, v obličeji úplně fialový, a vyhrkl: „Proboha, mělo mě to napadnout…“ odskočil a popadl těžkou bednu.

„Archie!“ vyštěkl Wolfe.

Za dlouha léta mých nejrůznějších kontaktů a střetů s inspektorem Cramerem jsem ještě nikdy neměl možnost se do něj doopravdy opřít. Teď, konečně, ta chvíle nastala.

Omotal jsem se kolem něj jako celofán kolem kartáčku na zuby a nasadil sevření nejvyššího stupně. Asi pět vteřin se

kroutil a právě když toho nechal, Fred Updegraff vyskočil a začal vyděšeně blekotat: „Sifogen! Prokrista…“

„Ticho,“ okřikl ho Wolfe. „Vím, co dělám. Není žádný důvod k panice. Pane Cramere. Existuje velmi dobrý důvod, proč ty dveře musí zůstat zavřené. Když vás Archie pustí, budete mě poslouchat? Ne? Tak ho držte, Archie. Toto je vykuřovací komora, kde používáme sifogen, plyn, který člověka udusí během dvou minut. Trubky vedou z nádrže v místnosti na přesazování, kde je i příslušný ventil se záklopkou. Dnes ráno jsem uzavřel vývod ústí trubky v této místnosti a odstranil jsem uzávěr z druhého zakončení, v místnosti na přesazování. Jestliže tedy pan Dill otevřel onen ventil v sousední místnosti, je už mrtev anebo brzy zemře. A pokud do těch dveří prorazíte díru, nemohu ručit za následky. Možná by se nám podařilo utéct včas a možná taky ne.“

„Vy zatracenej nafoukanej…“ prskal bezmocně Cramer.

Tehdy jsem ho poprvé a naposledy slyšel klít v přítomnosti dam.

Pustil jsem ho a ustoupil o krok zpátky. Oklepal se a vyjel na Wolfa:

„Chcete tady jenom sedět? Máme tu všichni jen tak sedět? Není… nemůžete někomu zavolat…“

„Zkusím to,“ řekl Wolfe nevzrušeně. Pozvedl vidlici a udeřil jí do podlahy. Pětkrát, v pravidelných intervalech.

Lewis Hewitt zamumlal, a věřte, nevěřte, jeho slova byla zřejmě určena Theodorovi, „Ve škole jsem chodíval do dramatického kroužku.“

10. KAPITOLA

„No, tak vám teda koupím medaili,“ vrčel otráveně inspektor Cramer.

Uplynulo pět hodin. Bylo půl sedmé večer a my tři jsme seděli v kanceláři. Já na svém místě, Cramer v červeném křesle a Wolfe u svého stolu. Zakláněl se v křesle a konečky prstů na obou rukou měl spojené na vrcholku své zažívací báně. Kolem očí, jež měl skoro otevřené, se mu objevilo pár vrásek.

Cramer se rozčiloval. „Dill byl vrah a teď je mrtvý. Vy jste ho zabil. Vlákal jste ho do té přesazovací místnosti vymyšleným telefonátem a on vám na to skočil, zalígroval dveře vykuřovací komory a otevřel ventil. Ale proč se pak hned nesebral a nešel domů? Jak jste mohl vědět, že to neudělá?“

„Fuj,“ opáčil líně Wolfe. „Aniž by počkal aspoň dvě minuty a přesvědčil se, že sifogen účinkuje? Myslíte, že by nechal ty dveře zavřené na zástrčku a otevřený ventil? Pan Dill byl sice hlupák, ale tak hloupý přece jen nebyl. Po

několika minutách by zavřel ventil, otevřel dveře, na chviličku by si podržel ucpaný nos, aby se na nás mohl podívat a ujistit se, že je s námi konec, a teprve potom by odešel. Ty dveře by nechal zavřené, ale ne zajištěné zástrčkami, aby to vypadalo jako nehoda. Možná by i nechal pootevřený ventil, aby plyn pořád maličko ucházel. Ne.

V tom nebylo největší riziko. Dalo se téměř s jistotou předpokládat, že pan Dill neuteče, aniž by se předtím podíval dovnitř.“

„Tím jste si byl jistý.“

„Byl.“

„Vy to tedy přiznáváte.“

„Přiznávám.“

„Takže jste ho zavraždil.“

„Milý pane.“ Wolfe pobouřeně zašermoval ukazovákem.

„Chcete-li mně, čistě mezi námi, přišít tohle označení, abyste si ulevil, nevadí mi to. Mluvíte-li však úředně, je to jenom blábol. Ochotně bych před porotou podrobně popsal všechny své přípravy. Přiznal bych, že jsem ucpal vývod ve vykuřovací komoře a uvolnil ústí trubky v přesazovací místnosti, aby v případě, že pan Dill zablokuje dveře a otevře ventil, plyn začal unikat nikoli prvním z těchto otvorů, ale tím druhým. Přiznal bych, že jsem pana Hewitta požádal, aby sehrál svoji úlohu; vysvětlil jsem mu, že je to v zájmu spravedlnosti. Je to člověk, který dá hodně na veřejný zájem. Kromě toho jsem u něj vypozoroval jistou

slabost; vždycky toužil být hercem. Dokonce mi dovolil zmínit se i o jeho holi a odrecitovat celou tu nesmyslnou historku o něm, samozřejmě byla pravdivá, jenomže se nejednalo o něj, ale o pana Dilla.

Mohl bych přiznat i to, že jsem také s Theodorem dohodl, jak má vystupovat. Pracuje pro mne a poslouchá mé příkazy. Přiznal bych, že Fritz čekal v pokoji pod námi, že mé tři údery do podlahy byly znamením pro něj, aby uskutečnil ten falešný telefonát panu Hewittovi, a pozdějších pět úderů mu signalizovalo, že se má odebrat nahoru a spustit ventilaci v přesazovací místnosti, což lze provést z haly. Připustil bych, že jsem s tím druhým znamením Fritzovi úmyslně vyčkal tři minuty od chvíle, kdy jsem zjistil, že jsou dveře zablokované, a že jsem předem do přesazovací místnosti a do vykuřovací komory vypustil nepatrné množství sifogenu, aby mu pan Dill přivykl a nepoplašil se náhlým přívalem zápachu při otevření ventilu. Přiznal bych, že všechny tyto přípravy jsem vykonal s vědomím, že pan Dill zemře, pokud by se rozhodl otevřít ventil a zavraždit nás. Tohle všechno bych před porotou mohl přiznat.“

Wolfe

si

povzdechl.

„Zůstává však neměnnou

skutečností, že pan Dill ten ventil otevřel z vlastní vůle, s úmyslem zahubit osm osob, včetně vás. žádná porota by mě neshledala vinným ani pro poškozování vaší sebeúcty.“

„K čertu s mojí sebeúctou,“ vrčel Cramer. „Proč nepošlete státu New York účet za popravu vraha, franko vaše zelinářství? Nic jiného už nepotřebujete. Proč jste to neudělal?“

Wolfe se zachechtal. „Zajímalo by mě, jestli by zaplatili.

Za pokus by to stálo. Mezi námi, pane Cramere, vysvětlím vám, že by bylo velmi nemilé, kdyby se pan Dill dostal před soud. Zaprvé, bylo by obtížné ho usvědčit. Je to dosti nejednoznačná kauza. Za druhé, úloha, kterou v celé věci sehrála hůl pana Hewitta, by se dostala na veřejnost a já jsem se podjal úkolu tomu zabránit. Za třetí, Archie by se ocitl v trapném postavení. To on zatáhl za spoušť a zabil toho člověka. Za čtvrté, slečna Lasherová by spáchala sebevraždu, nebo by se o to alespoň pokusila. Není moc bystrá, ale je tvrdohlavá jako čert. Dospěla k názoru, že kdyby připustila, že z té skrýše na chodbě něco viděla, musela by to veřejně dosvědčit, čímž by došlo k odhalení jejího vztahu s panem Gouldem a její rodina by byla zneuctěna.“

„To by se prozradilo tak jako tak.“

„Zajisté, jakmile byste ji dostali do rukou. Když ji Archie přivedl do přesazovací místnosti, kde jste už seděl i vy, byl s ní konec. To je na tom to nejkrásnější. Pan Dill věděl, že ji zlomíte a představa, že k tomu dojde, spolu s náhlou hrozbou, že bude konfrontován s majitelem garáže, zlomila zase jeho. Byla to choulostivá situace. Mimo jiné

hrozilo nebezpečí, že uprostřed mého vyprávění slečna Lasherová vybreptá, že tu hůl ke dveřím nepoložil Hewitt, ale Dill. Tím by všechno zkazila.“

„Byla to vůbec Hewittova hůl?“

„Ano. Jak jsem řekl, tento fakt se veřejnost nesmí dozvědět.“

„Jak se k ní Dill dostal?“

„To nevím. Hewitt ji někde zapomněl, Dill ji nepochybně vyslídil a rozhodl se, že ji využije.

Mimochodem, ani výpověď slečny Lasherové byste neměli zveřejňovat. Nezapomeňte, že jste mi to slíbil. Dlužím jí to.

Kdyby si ten účet za opravu neuložila do kufru, když balila svršky pana Goulda, nikam bych se nedostal.“

„A ještě něco,“ vmísil jsem se do hovoru. „Nějaké rozviřování těch drobných potíží otce slečny Tracyové vám zvýšení platu určitě nevynese.“

„Zvýšení platu mi nevynese nic na tomhle světě,“

prohlásil důrazně Cramer. „A otec slečny Tracyové…“ mávl rukou.

Wolfův pohled se přenesl na mě. „Myslel jsem, že už s ní nejste zasnoubený.“

„Nejsem. Ale jsem sentimentální, pokud jde o krásné vzpomínky. Páni, s Fredem to pro ni bude pěkná otrava.

Pivoňky! Mimochodem, když už jste to všechno tak pěkně shrnul, v čem spočívalo to velké Annino tajemství?“

„Nebylo příliš velké.“ Wolfe mrkl na hodiny, zjistil, že do večeře zbývá ještě něco přes hodinu a udělal obličej.

„Slečna Tracyová potvrdila správnost mých domněnek, jež

jsem vyslovil dnes dopoledne. Pan Gould byl právě tak úskočný jako bezohledný. Pohrozil jí, že neprovdá-li se za něj, přinutí pana Dilla, aby dal zatknout jejího otce, a ujistil ji, že je schopen ho k tomu donutit. Kromě toho se před ní zmiňoval o velkých finančních částkách. Když byl zavražděn, slečnu Tracyovou přirozeně napadlo, že ho zabil pan Dill, protože se dostal do úzkých, ale o svém podezření nechtěla s nikým mluvit ze zjevných důvodů: Bála se, jaké by to mohlo mít důsledky pro jejího otce.“

Wolfe opětovně spojil špičky prstů na obou rukou.

„Překvapuje mě, že se pan Gould se svým charakterem dožil takového věku. Vychloubal se před slečnou Lasherovou, že se ožení s jinou dívkou. To byla jednak hloupost a jednak Sadismus. Naznačil slečně Tracyové, že má nad panem Dillem jakousi moc. Tím se dopustil hrubé nerozvážnosti.

A ještě ke všemu infikoval expozici firmy Rucker a Dill kurumským žloutnutím, bezpochyby ve snaze zvýraznit svůj nátlak na pana Dilla, od něhož očekával tučné výpalné, alespoň já si to myslím. To bylo hloupé a zbytečně nápadné.

Ovšem i Dill se zachoval jako hlupák, když se mě pokoušel přesvědčit, abych pro něj vyšetřil, kdo zanesl kurumské žloutnutí mezi jeho exponáty. Nejspíš ho rozložila představa blížící se vraždy, kterou naplánoval, protože ztřeštěnou

odvahu nikdy nemíval v povaze. Mám za to, že choval jakousi mlhavou představu, že najme-li si mě, odvrátí tak od sebe podezření. Opravdu to nebyl příliš nadaný vrah. Neměl na to nervy.“

„Zato vy ano.“ Cramer vstal. „Musím běžet. Jednu věc ale nechápu. Dill se rozjel až do Pensylvánie, aby někoho podplatil za to, že otráví nějaké křoví. Vím, že jste mluvil o extrémní žárlivosti mezi pěstiteli, ale chovají se takhle všichni? A byl to i Dillův případ?“

Wolfe potřásl hlavou. „Tehdy jsem mluvil o panu Hewittovi. Pan Dill se snažil jenom chránit své investice a zdroje příjmů. Kdyby se ty rhodaleje objevily na trhu, ohrozily by největší oddělení jeho společnosti.“ Najednou se posadil zpříma a promluvil docela jiným tónem. „Když je ale řeč o žárlivosti mezi pěstiteli, jak víte, měl jsem klienta.

Honorář jsem vyinkasoval předem. Rád bych vám ho ukázal. Archie, mohl byste je přinést dolů, prosím?“

Po všech těch zmatcích a napjatém pozorování Wolfa při provádění jeho drobného experimentu jsem už byl utahaný, ale řekl prosím, a tak jsem šel, přinesl jsem je a postavil je jednu vedle druhé na Wolfův stůl. Zvedl se a sklonil se nad nimi. Úplně při tom zářil.

„Jsou docela jedinečné.“ Mluvil, jako by byl v kostele.

„Nevídané! Neporovnatelné!“

„Jsou pěkné,“ připustil Cramer zdvořile a měl se k odchodu. „Trochu bezbarvé. Já mám radši pelargónie.“

To je tedy první z obou případů. Takhle získal černé orchideje. A co myslíte, že s nimi udělal? Nemluvím o vlastních rostlinách, ty byste z něj nedostali ani tou pákou, co k ní Archimedes sháněl pevný bod (zrovna před týdnem mu za jednu z nich nabízel Cuyler Ditson tolik peněz, že by se za ně dalo koupit i protiletadlové dělo). Mám na mysli snítky s hrozny květů. Osobně jsem je zahlédl na rohu jedné rakve s kartičkou, na níž byly naškrábané jeho iniciály „N.

W. „. Nic víc.

Spojil jsem tento případ s tím druhým jenom kvůli orchidejím. Jak již jsem uvedl, jedná se o docela jinou skupinu lidí. A pokud byste si snad mysleli, až dočtete, že jsou všechny záhady rozřešeny, mohu vás ujistit, že vůbec nevíte, co je to záhada.

A. G.

Srdečné

pozvání

na smrt

1. KAPITOLA

Bess Huddlestonovou jsem neviděl poprvé.

Jednou odpoledne, před dvěma lety, zatelefonovala do kanceláře a přála si hovořit s Nerem Wolfem. Když Wolfe zvedl sluchátko, docela klidně ho požádala, aby ji přišel navštívit do jejího domu, nahoře v Riverdalu. Samozřejměji ani nenechal domluvit. Zaprvé, z domu je ochoten se vybatolit jen na návštěvu přátel nebo nějakého dobrého kuchaře, a za druhé jeho pýchu zraňuje i pouhé pomyšlení, že by to někdo, ať muž 5i žena, nevěděl.

Asi o hodinu později se dostavila osobně. Vstoupila do kanceláře, tedy do místnosti, kterou Wolfe používá jako kancelář ve svém starém domě v Západní 35. ulici u řeky, a následovalo patnáct bouřlivých minut. Mně její návrh připadal docela atraktivní. Nabízela mu dva tisíce babek za to, aby přišel na večírek, který organizovala pro nějakou Madam, a vystoupil tam v úloze detektiva ve hře na vraždu.

Jen čtyři, pět hodin práce vsedě, piva, co hrdlo ráčí a k tomu dva tisíce dolarů. Kromě toho nabídla dalších pět set dolarů i mně, abych šel s ním a obstaral práci, při níž bude třeba chodit. Ale on se urazil! Měli byste pocit, že je Napoleon a ona po něm chce, aby přišel do mateřské školky komandovat cínové vojáčky.

Když odešla, podrobil jsem jeho postoj kritice. Vysvětlil jsem mu, že ona je koneckonců skoro stejně slavná jako on, protože je nejúspěšnější organizátorkou večírků pro horní vrstvy, jakou kdy New York poznal, a spojením dvou tak významných uměleckých talentů by vzniklo cosi vskutku pamětihodného, nemluvě o tom, kolik legrace bych si já mohl užít za těch pět set čmrdlíků. Neodpověděl mi a jenom se mrzutě škaredil.

To se stalo před dvěma lety. Dnes, v horkém srpnovém dopoledni, neměli jsme v domě klimatizaci, protože on strojům nedůvěřuje, nám nedlouho před polednem zatelefonovala a požadovala, aby se okamžitě dostavil do jejího domu v Riverdalu. Pokynul mi, abych se jí zbavil a sám zavěsil. Ale o něco později, když zašel do kuchyně probrat s Fritzem nějaké záležitosti kolem oběda, jsem si vyhledal její číslo a zavolal jí zpátky. Už skoro měsíc byla atmosféra v kanceláři nezábavná jako tupý předmět, ode dne, kdy jsme dokončili Nauheimův případ, a já bych byl uvítal i obyčejné sledování kluka z prádelny, podezřelého z krádeže sodovky. A tak jsem jí zavolal a sdělil jsem jí, že pokud snad zvažuje cestu do 35. ulice, rád bych jí připomněl, že Wolfe setrvává v izolaci nahoře u svých orchidejí každý den od devíti do jedenácti dopoledne a od čtyř do šesti večer. V kterémkoliv jiném čase ji však s potěšením přijme.

Musím poznamenat, že se vůbec nechoval potěšeně, když jsem ji asi ve tři odpoledne přivedl z haly. Ani se neomluvil, že nevstává z křesla, i když je třeba uznat, že při pohledu na jeho rozměry by to od něj nikdo ani neočekával.

„Vy,“ zabručel, „jste ta ženská, co mě jednou chtěla podplatit, abych ze sebe udělal šaška.“

Sesula se do červeného koženého křesla, které jsem jí přistrčil, z velké zelené kabelky vytáhla kapesník a otřela si jím čelo, zátylek a hrdlo. Byla ten typ, co ve skutečnosti nevypadá stejně jako na fotografiích v novinách, protože její tvář tvořily především oči a při pohledu na ně jste na všechno ostatní zapomněli. Byly černé, jasné, působily dojmem, že vás vidí i ve chvílích, kdy to vůbec nebylo možné, a díky nim vypadala mladší než na svých sedmačtyřicet, osmačtyřicet let.

„Bože,“ odfukovala, „takové horko; myslela jsem, že se budete potit mnohem víc. Mám naspěch, musím ke starostovi; chce, abych zorganizovala vojenskou přehlídku.

Takže nemám čas se s vámi hádat, ale když tvrdíte, že jsem vás podplácela, to je přece hloupost. Úplná hloupost! Mohl to být úžasný večírek, kdybyste detektiva dělal vy. Nakonec jsem na to musela najmout policajta, nějakého inspektora, a ten jenom vrčel. Takhle.“ Zavrčela.

„Madam, jestli jste přišla jen…“

„Nepřišla. Tentokrát vás nepotřebuju kvůli večírku.

Škoda, že to tak není. Někdo se mě pokouší zničit.“

„Zničit? Psychicky, finančně…“

„Prostě zničit. Víte, čím se zabývám. Pořádám večírky…“

„Vím, čím se zabýváte,“ přerušil ji stroze Wolfe.

„Dobrá. Mými klienty jsou bohatí lidé, významní lidé, alespoň oni si to o sobě myslí. Ale o tom se není třeba šířit.

Určitě jsou velmi významní pro mě. A jaký účinek asi bude mít… počkejte, ukážu vám to.“

Otevřela kabelku a začala v ní hrabat jako teriér. Na podlahu se třepetavě snesl malý kousek papíru. Šel jsem jí ho podat, ale ona na něj jenom mrkla a zavrtěla hlavou.

„Neobtěžujte se, hoďte to do koše.“ Učinil jsem, jak mi bylo řečeno a vrátil se na svou židli.

Bess Huddlestonová podala Wolfovi obálku. „Koukejte na to. Co tomu říkáte?“

Wolfe pohlédl na obálku zpředu i zezadu, vyňal z ní list papíru, rozložil ho, prohlédl a podal ho mě.

„Je to diskrétní záležitost,“ ozvala se Bess Huddlestonová.

„Pan Goodwin je také diskrétní,“ odtušil Wolfe.

Podíval jsem se, co to přinesla. Obálka se známkou a razítkem, rozříznutá, s adresou pasnou na stroji.

Paní Horrocksová 902,

Východní 74. ulice

New York City

Na listu papíru bylo napsáno, také strojem:

Předepsal dr. Brady vaší dceři nesprávný lék z neznalosti nebo z jiného důvodu? Zeptejte se Bess Huddlestonové. Mohla by vám to povědět. Mně to řekla.

Podpis chyběl.

Vrátil jsem papír i obálku Wolfovi.

Bess Huddlestonová si opět otřela krk a čelo kapesníkem. „Existuje ještě jeden,“ pokračovala. Hleděla při tom na Wolfa, ale její oči ve mně vzbuzovaly dojem, že se dívá i na mě. „Ten ale nemám u sebe. Jak vidíte, tahle obálka má razítko z úterý dvanáctého srpna, to bylo před šesti dny. Ten druhý poslali o den dřív, v pondělí jedenáctého, dnes je to týden. Je napsaný na stroji jako tenhle. Viděla jsem ho. Dostal ho jeden velmi bohatý prominent a píše se v něm, zopakuji vám to zpaměti. Píše se v něm: ‚Kde a s kým tráví vaše žena většinu odpolední?

Divil byste se, kdybyste to věděl. Mám informace od Bess Huddlestonové. Zeptejte se jí.‘ Ten muž mi to ukázal. Jeho žena patří k mým nejlepším…“

„Prosím,“ zarazil ji Wolfe a zašermoval ukazovákem.

„Chcete se se mnou jen poradit nebo mě najmout?“

„Chci vás najmout. Abyste zjistil, kdo ty dopisy posílá.“

„To bývá vždycky velmi pracné. Často skoro nemožné.

K převzetí takového pověření mě může přimět jen chamtivost.“

„Samozřejmě,“ přikývla netrpělivě Bess Huddlestonová.

„Taky si umím napočítat honorář. Vím, že mě oškubete. Ale co se mnou bude, pokud to někdo nezarazí, a to hodně rychle?“

„Výborně. Archie, váš zápisník.“

Vytáhl jsem ho a dal se do práce. Zatímco začala drmolit, Wolfe si zazvonil o pivo, zaklonil se v křesle a zavřel oči. Jen napůl je otevřel ve chvíli, kdy uslyšel, jak mi vykládá o psacím stroji a dopisních potřebách. Mluvila o tom, že v obou případech pisatel anonymních dopisů použil soukromých papírů a obálek jedné dívky, která pracuje v její firmě na organizování večírků, jménem Janet Nicholsová.

Adresy i obsah dopisů byly naklepané na psacím stroji, který je jejím majetkem a píše na něm druhá z jejích zaměstnankyň, děvče jménem Maryella Timmsová. Bess Huddlestonová sice nezkoušela porovnávat vzorky zvětšovacím sklem, ale zdá se jí, že oba pocházejí ze stejného stroje. Obě dívky prý bydlí v jejím domě v Riverdalu a Janet Nicholsová má ve svém pokoji velkou krabici psacích potřeb.

A pokud to nebyla jedna z nich… jedno z těch děvčat?

Wolfe zabručel: „Fakta, Archie.“

Služebnictvo? Se služebnictvem nemá smysl ztrácet čas, tvrdila Bess Huddlestonová; žádný sloužící u ní nezůstane tak dlouho, aby proti ní mohl něco mít. Přešel jsem to pokývnutím hlavou, protože jsem si v novinách a časopisech přečetl leccos o aligátorech, medvědech a jiných rušivých elementech. Bydlí v domě ještě někdo jiný? Ano, její synovec, Lawrence Huddieston. I on je na výplatní listině, jako její asistent, ale podle slov tetičky Bess jeho docela určitě nelze z ničeho podezírat. To je všechno? Ano. A existují nějaké jiné osoby, které by s členy domácnosti udržovaly natolik důvěrné vztahy, aby měly možnost získat přístup k psacímu stroji a k dopisům a obálkám Janet Nicholsové?

Zajisté, takové možnosti tu jsou, chodívá tam spousta lidí.

Wolfe nezdvořile zamručel. Zaměřil jsem se na jiný fakt.

Co ty náznaky v anonymních dopisech? Nesprávný lék a podivně trávená

odpoledne?

Černé

oči

Bess

Huddlestonové mě probodly pohledem. O tom ona nic neví.

A vůbec, to není důležité. Podstatné je, že nějaký zlomyslník se ji pokouší zruinovat šířením lživých narážek v tom smyslu, že vyzrazuje kompromitující tajnosti svých zákazníků; a jestli jsou to skutečná tajemství nebo ne, to nemá s celou věcí nic společného. No dobrá, upokojil jsem ji, zapomeňme tedy na to, kde madam Zazobaná tráví svá odpoledne, třeba chodí hrát baseball. Ale, čistě pro pořádek.

Měla paní Horrocksová dceru, která onemocněla a staral se o ni dr. Brady? No ovšem, přisvědčila netrpělivě Bess Huddlestonová. Dcera paní Horrocksové před měsícem umřela a léčil ji dr. Brady. Na co umřela? Na tetanus. Jak dostala tetanus? Škrábla se ve stáji v jízdárně o hřebík.

Wolfe zabručel: „Na to žádný nesprávný lék neexistuje…“

„Bylo to hrozné,“ přerušila ho Bess Huddlestonová, „ale s tímhle to nemá nic společného. Přijdu pozdě na schůzku se starostou. Je to docela jednoduché. Někdo mě chce zruinovat a vymyslel si tenhle špinavý trik, to je všechno.

Musí se tomu udělat přítrž a jestli jste tak chytrý, jak se o vás říká, zarazíte to. Samozřejmě bych vám měla říct, že vím, kdo to dělá.“

Naklonil jsem hlavu na stranu a podíval se na ni. Wolfe otevřel oči.

„Cože? Vy to víte?“

„Ano, myslím, že ano. Ne. Vím to určitě.“

„Tak proč mě obtěžujete, madam?“

„Protože to nemohu dokázat. A ona to popírá.“

„Vskutku.“ Wolfe si ji ostře změřil. „Zdá se, že nejste tak inteligentní, jak vypadáte. Jestli jste ji obvinila bez důkazu.“

„Říkám snad, že jsem ji obvinila? Nic takového.

Promluvila jsem si s ní o tom. A také s Maryellou a s mým synovcem, s dr. Bradym a s mým bratrem. Vyptala jsem se jich, zjistila jsem, že sama to nezvládnu, a tak jsem přišla k vám.“

„Eliminačním postupem… podezíráte tedy slečnu Nicholsovou?“

„Ano.“

Wolfe svraštil čelo. „Ale nemáte důkaz. Co tedy máte?“

„Mám… jen takový pocit.“

„Fuj. A na čem se zakládá?“

„Znám ji.“

„To ano,“ připustil Wolfe, pořád ještě zamračený.

Vyšpulil rty, jen jednou a zase je zatáhl. „Jste snad věštkyně? Věnujete se frenologii? Jaké výmluvné rysy jejího charakteru vás upoutaly? Podtrhuje lidem stoličky?“

„Přestaňte se vytahovat,“ sjela ho Bess Huddlestonová a také se na něj zamračila. „Víte moc dobře, jak to myslím.

Povídám vám, že ji znám a hotovo. Její oči, hlas, způsoby…“

„Chápu. Zkrátka ji nemáte ráda. Musela by být buď pozoruhodně hloupá anebo nadmíru inteligentní, jestliže k napsání anonymních dopisů použila své papíry a obálky.

Pomyslela jste na to?“

„Zajisté. Je chytrá.“

„Ale přestože jste si jistá, že to udělala ona, i nadále ji zaměstnáváte ve svém domě?“

„Samozřejmě, že ano. Kdybych ji propustila, myslíte, že ji to zastaví?“

„Ne. Ale říkáte, že jste přesvědčena o její vině, protože ji znáte. Čili už týden nebo měsíc či celý rok víte, že je to osoba, schopná takového činu. Proč jste se jí nezbavila?“

„Protože jsem…“ Bess Huddlestonová zaváhala. „Proč na tom záleží?“ zeptala se.

„Je to pro mě velmi důležité, madam. Najala jste mě, abych odhalil původce těch dopisů. Na tom právě pracuji.

Zvažuji, zda je možné, že jste je rozeslala vy sama.“

Střelila po něm pohledem. „Já? To je nesmysl.“

„Tak mi odpovězte,“ řekl Wolfe nevzrušeně. „Proč jste slečnu Nicholsovou nepropustila, když jste věděla, co je zač?“

„Protože jsem ji potřebovala. Lepší asistentku jsem nikdy neměla. Její nápady jsou prostě… třeba ten večírek s trpaslíkem Strykerem a obry… to byl její nápad… to je ovšem důvěrné… jeden z mých největších úspěchů…“

„Chápu. Jak dlouho už u vás pracuje?“

„Tři roky.“

„Platíte ji úměrně jejím schopnostem?“

„Ano. Ze začátku to tak nebylo, ale teď ano. Deset tisíc ročně.“ „Proč by vás tedy chtěla přivést na mizinu? Z pouhé tvrdohlavosti? Nebo proti vám něco má?“

„Má… myslí si, že se jí stala křivda.“

„A jaká?“

„Jde o…“ Bess Huddlestonová potřásla hlavou. „To není důležité. Jde o soukromou věc. Vám by to nijak nepomohlo.

Jsem ochotna zaplatit, co mi naúčtujete, když odhalíte pisatele těch dopisů a dokážete mu to.“

„Myslíte tím, že mi zaplatíte, když se mi podaří přišít vinu slečně Nicholsové?“

„Vůbec ne. Komukoliv, kdo to udělal.“

„Bez ohledu na to, kdo to je?“

„Zajisté.“

„Ale vy víte určitě, že je to slečna Nicholsová.“

„Nevím to určitě. Povídám vám, že je to jen pocit.“ Bess Huddlestonová vstala a zvedla kabelku z Wolfova stolu.

„Musím už jít. Mohl byste dnes večer ke mně přijet?“

„Ne, pan…“

„Kdy přijedete?“

„Nepřijedu. Pan Goodwin vás může navštívit…“ Wolfe se zarazil. „Ne. Protože jste to již se všemi těmi lidmi probírala, rád bych je viděl. Nejprve ty mladé ženy. Pošlete je sem. Budu mít čas od šesti hodin večer. Je to nepříjemná práce a chci ji mít rychle za sebou.“

„Bože můj,“ žasla Bess Huddlestonová a hltala ho očima. „S vámi bych uspořádala tak báječný večírek!

Prodala bych ho Crowdersovům, dostala bych za něj určitě čtyři tisíce… ale jestli ty dopisy nepřestanou, žádné další večírky už pořádat nebudu. Zavolám děvčatům…“

„Tady máte telefon,“ poznamenal jsem.

Vytočila číslo, vydala pokyny zmíněné Maryelle a odkvačila.

Vyprovodil jsem návštěvu ke dveřím a když jsem se vrátil do kanceláře, zjistil jsem, že Wolfe nesedí v křesle.

Nijak zvlášť mě to neznepokojilo, protože do čtvrté hodiny zbývala jen minuta a bylo na čase, aby se odebral nahoru k orchidejím. Strnul jsem však úžasem, když jsem spatřil, že se sehnul; doopravdy se ohnul v pase a šmátral rukou v mém koši na odpadky.

Napřímil se.

„Neublížil jste si?“ strachoval jsem se. Moji poznámku ignoroval a pokročil blíž k oknu, aby lépe viděl na předmět, který svíral mezi palcem a ukazováčkem. Přistoupil jsem blíž a on mi tu věc podal. Byla to fotografie dívčí tváře, nic podle mého gusta, vystřihnutá do tvaru šestiúhelníku, velká asi jako půldolar.

„Chcete si ji vlepit do památníčku?“ otázal jsem se.

I tuhle poznámku ignoroval. „Na celém světě,“ prohlásil a zamračil se na mě, jako bych mu poslal anonymní dopis, „neexistuje nic tak nezlomného, jako lidská důstojnost.

Tahle ženská vydělává peníze tím, že pitomcům pomáhá zabíjet čas. Jejich penězi mi zaplatí za to, že se vrtám v bahně. Polovina mého výdělku jde na daně, za něž se vyrábějí bomby, které trhají lidi na kusy. A přesto ani já nejsem prost vší důstojnosti. Zeptejte se Fritze, mého kuchaře. Zeptejte se Theodora, mého zahradníka. Zeptejte se sebe sama…“

„Vaší pravé ruky.“

„Ne.“

„Prvního ministra.“

„Ne.“

„Kamaráda.“

„Ne!“

„Komplice, poskoka, ministra obrany, nádeníka, soudruha…“ Zamířil k výtahu. Položil jsem tu fotku na můj stůl a odskočil jsem si do kuchyně pro sklenici mléka.

2. KAPITOLA

„Jdete pozdě,“ pravil jsem vyčítavě oběma děvčatům, když jsem je uváděl do kanceláře. „Pan Wolfe očekával, že vás tu najde v šest hodin, kdy přichází ze skleníků, a už je za deset minut půl sedmé. Teď je v kuchyni a věnuje se zapékanému mletému hovězímu.“

Posadily se a já si je prohlédl.

„Chcete říct, že jí zapékané hovězí?“ zeptala se Maryella Timmsová.

„Ne. To přijde až později. Teď je teprve míchá.“

„Je to moje chyba,“ omlouvala se Janet Nicholsová.

„Vrátila jsem se až v pět, byla jsem v jezdeckém a musela jsem se převléknout, nezlobte se.“

Nevypadala na jezdkyni. Ne že by na to nebyla stavěná, měla docela příjemně tvarovanou, drobnou postavu s pěknými boky ale její obličej jsem si dovedl představit spíš v metru než na jezdecké stezce. Přirozeně jsem očekával cosi výjimečného, ať už v jakémkoliv směru, protože podle Bess Huddlestonové ty anonymní dopisy napsala právě ona a navíc vymyslela večírek s trpaslíkem Strykerem a obry, a musím přiznat, že jsem byl zklamán. Vypadala spíš jako učitelka. Přesněji řečeno, vypadala jako učitelka těsně předtím, než učitelka začne vypadat jenom jako učitelka a nic víc.

Naproti tomu, Maryella Timmsová mě docela určitě nezklamala, ale šla mi na nervy. Vlasy jí začínaly růst až

vysoko nad obočím a tím pádem se zdálo, že má obočí výše položené a širší než doopravdy bylo; vypadalo tak ušlechtile a oduševněle. K tomu však měla velmi ostýchavé oči, což se k sobě nehodí. Oduševnělí, ušlechtilí lidé nemají zapotřebí se tvářit ostýchavě. K čemu ostych, pokud nemáte na mysli nic, zač byste se měli stydět. A navíc ten její přízvuk: Zapikané ‚ověší. Ne že bych pořád nosil v hlavě občanskou válku, koneckonců, patřím na stranu vítězů, ale tyhle jižanské krásky jsou na můj vkus zbytečně vyzývavé. Já ‚sém se na’odíl a vy’ostl na Seve’u.

„Podívám se, jestli by se nemohl uvolnit.“ Vyšel jsem do haly a zamířil do kuchyně.

Vyhlídky na to, že se mi Wolfa podaří přitáhnout k práci, byly slibné, protože ještě neponořil ruce do mletého masa.

Na dlouhém stole stála mísa se směsí, či jejím prvopočátkem, a Fritz s Wolfem, stojící po obou stranách stolu, nad ní diskutovali. Ohlédli se a obdařili mě pohledem, jaký bych čekal od členů vlády, kdybych je vyrušil při zasedání v Bílém domě.

„Jsou tady,“ oznámil jsem. „Jane i Maryella.“

Podle toho, jak se Wolfe zatvářil a otevřel ústa, jsem s jistotou očekával, že mě pošle, abych je pozval znovu na zítřek, ale nestačil to vyslovit. Uslyšel jsem, jak se za mnou otvírají dveře a už se kuchyní kolem mě neslo: „A, tadí delate to zapikané ‚ověší…“

Dál už se to nebudu pokoušet reprodukovat.

Majitelka dotyčného hlasu se již také nesla kolem mě; namířila si to přímo k Wolfovi. Nahlédla do mísy.

„Promiňte,“ zašvitořila, tentokrát bych ani nevěděl, jak ten zvuk přepsat –, „ale zapékané mleté hovězí je moje specialita. Zatím tam nemáte nic než maso, je to tak?“

„Jak vidíte,“ zabručel Wolfe.

„Je to umleté moc najemno,“ mínila Maryella.

Wolfe se na ni zamračil. Viděl jsem, jak jím zmítají protichůdné emoce. ženská v jeho kuchyni, taková potupa.

A ženská, která si dovolí kritizovat jeho či Fritzovy kuchařské postupy, to byl prostě skandál. Ale zapékané mleté hovězí patřilo k nejobtížnějším problémům, který se

ještě nikomu nepodařilo vyřešit. Jak potlačit výraznou chuť marinády a při tom uchovat jedinečné vlastnosti masa, jak zajistit, aby směs nebyla příliš suchá, aniž by se stala tučnou? Vymýšlení teorií a všelijaké pokusy už probíhaly cela léta. Zaškaredil se na ni, ale nevyhodil ji.

„To je slečna Timmsová,“ představil jsem ji. „Pan Wolfe. Pan Brenner. Slečna Nicholsová je v…“

„Jak to, že je to moc jemné?“ vybafl Wolfe bojovně.

„Nejedná se přece o čerstvé mladé maso, u něhož by hrozilo, že ztratí šťávu…“

„Jen se uklidněte.“ Maryella mu položila ruku na paži.

„Nic jste nepokazili, jenom by bylo lepší to semlít o něco hruběji. A na tohle množství masa máte příliš mnoho brambor. Ale bez vepřových drobů nemůžete…“

„Vepřové droby!“ zařval Wolfe.

Maryella přikývla. „Čerstvé vepřové droby. V tom je to tajemství. Mírně restované na olivovém oleji, s cibulovou šťávou…“

„Prokristapána!“ Wolfe zíral na Fritze. „O tom jsem nikdy neslyšel. Vůbec mě to nenapadlo. Fritzi? Co vy na to?“

Fritz zamyšleně svraštil obočí. „Mohlo by to jít,“

připustil. „Zkusíme to. Jako experiment.“

Wolfe se s naléhavou rozhodností obrátil ke mně.

„Archie, zavolejte ke Kretzmeyerům, jestli mají vepřové droby. Potřebujeme jich dvě libry.“

„Budete mi muset pomoct,“ upozorňovala Maryella. „Je to trochu ošidné…“

A tak se stalo, že jsem se hned první den dobře seznámil s Janet. Napadlo mě, že není důvod, abych si na cestu do tržnice pro droby s sebou nevzal společnost. Maryella se nalepila na Wolfa a Wolfe očividně hodlal zůstat přilepený k ní, alespoň po dobu trvání experimentu, a tak jsem odjel s Janet. Než jsme se vrátili domů, dospěl jsem k názoru, že je nevinná, ve víc než jediném smyslu toho slova, i když

musím uznat, že to neznamenalo nic moc. Pro mě je vždycky těžké uvěřit, že by někdo, pokud to není na první pohled hyena, mohl psát anonymní dopisy. Také musím přiznat, že neměla žádnou jiskru a při hovoru působila trochu nepřítomným dojmem. To však za daných okolností nemohlo nikoho překvapit, jestliže věděla, proč dostala příkaz navštívit kancelář Nera Wolfa, což pravděpodobně věděla.

Zanesl jsem umělcům do kuchyně vepřové droby a vrátil se za Janet do kanceláře. Cestou z města jsem jí vyprávěl o křížení orchidejí a když jsem teď přistoupil ke svému stolu, abych jí ukázal karty se záznamy o křížení, zjistil jsem, že tu něco chybí. Podal jsem jí karty, aby si je mohla prohlédnout, omluvil jsem se a vrátil se do kuchyně. Zeptal jsem se Wolfa, jestli v mé nepřítomnosti byl někdo v kanceláři. Stál vedle Maryelly, díval se, jak Fritz pokládá droby na krájecí prkénko a jenom na mě zavrčel.

„Neodešel někdo z vás z kuchyně?“ naléhal jsem.

„Ne,“ odsekl stroze. „Proč?“

„Někdo mi snědl lízátko,“ odvětil jsem, nechal jsem ho hrát si s kamarády a vrátil jsem se do kanceláře.

Janet seděla s kartami v klíně a listovala v nich.

Postavil jsem se proti ní a přívětivě jsem se zeptal: „Co jste s ní udělala?“

Zvedla hlavu. Z tohoto úhlu, se zakloněnou hlavou, vypadala skoro hezky. „Cože jsem… co?“

„S tou fotkou, co jste štípla z mého stolu. Je to vaše jediná fotografie, kterou mám. Kam jste ji dala?“

„Já jsem ne…“ Zavřela ústa. „Nevzala jsem ji!“

prohlásila vzdorně.

Posadil jsem se a potřásl hlavou. „Poslyšte,“ řekl jsem mírně. „Nelžete mi. Jsme parťáci. Bok po boku jsme dobývali droby z prasečího doupěte. Byl to divoký kanec.

Ten obrázek je mým vlastnictvím a já ho chci. Řekněme, že vám spadl do kabelky. Podívejte se tam.“

„Tam není.“ Její hlas zazněl odvážněji a do tváří se jí nahrnula krev, takže už nevypadala tak odtažitě. Kabelku, položenou vedle sebe na křesle, svírala levou rukou.

„Tak se do vaší kabelky podívám já.“ Sáhl jsem po ní.

„Ne!“ vykřikla. „Tam není!“ Položila si dlaň na břicho.

„Je tady.“

Zarazil jsem se; na okamžik jsem si pomyslel, že ji spolkla. Potom jsem se vrátil ke svoji židli. „Oukej. Teď mi

ji dáte zpátky. Existují tři možnosti. Buď ji vytáhnete sama, nebo to udělám já anebo zavolám Maryellu, podržím vás a udělá to ona. Nejdůstojnějším řešením je ta první možnost.

Já se otočím.“

„Prosím vás.“ Pořád si držela ruku na břiše. „Prosím! Je to můj obrázek!“

„Jste na něm sice vy, ale váš není.“

„Dala vám ho paní Huddlestonová.“

Nemínil jsem zapírat, protože to bylo úplně jasné.

„Řekněme, že ano.“

„A řekla vám… ona… ona si myslí, že jsem ty hrozné dopisy poslala já! Vím, že si to myslí!“

„Tohle,“ opáčil jsem rozhodně, „je jiná věc; o to se stará můj šéf. Já mám starost jen o tu fotografii. Pravděpodobně na ní není nic důležitého, jen to, že zobrazuje děvče, které vymyslelo večírek s trpaslíkem Strykerem a obry. Když

pana Wolfa požádáte, nejspíš vám ji dá. Možná vám ji paní Huddlestonová odcizila, to já nevím. Neřekla mi, odkud ji má. Vím jen to, že jste ji otočila z mého stolu a já ji chci zpátky. Vy si můžete snadno opatřit jinou, ale já ne. Mám zavolat Maryellu?“ Obrátil jsem se a zatvářil jsem se, jako bych chtěl zavolat.

„Ne!“ Vstala z křesla, otočila se ke mně zády a začala se všelijak kroutit. Když mi tu fotku podala, uložil jsem ji pod těžítko na Wolfově stole a šel jsem jí pomoci posbírat karty se záznamy o křížení, které jí spadly z klína na podlahu.

„Podívejte se, co jste provedla,“ vyčetl jsem jí. „Všechno jste to pomíchala. Teď mi budete muset pomoct zase je seřadit…“

Na okamžik se zdálo, že jí vyhrknou slzy, ale nevyhrkly.

Strávili jsme spolu ještě hodinku, sice nijak veselou, ale docela přátelskou. Hovorům o dopisech jsem se vyhýbal, protože jsem netušil, jaký přístup vymyslel Wolfe.

Když se do toho konečně dal, nevypadalo to moc vymyšleně.

Bylo už po deváté večer; shromáždili jsme se v kanceláři poté, co jsme se postarali o mleté hovězí i s příslušenstvím.

Hovězí bylo v pořádku. Povedlo se. Wolfe si dvakrát přidal a když rozmlouval s Maryellou, což činil během večeře skoro pořád, hovořil nejen společenským, ale vysloveně uctivým tónem. Hned na začátku se vyskytla nepříjemnost, protože Janet hovězí odmítla a Fritz dostal pokyn nakrájet pro ni trochu šunky. Maryella se rozzlobila: „Nechceš to jíst, protože jsem to vařila já.“ Janet tvrdila, že o to nejde, prý jenom nemá ráda marinované hovězí.

V kanceláři už potom jasně vyšlo najevo, že se sekretářka s asistentkou vůbec nemají v lásce. Ne snad, že by se navzájem obviňovaly z autorství těch dopisů, sepsaných jedovatým inkoustem; nedošlo k žádným otevřeným projevům nepřátelství. Ale některé pohledy, které jsem zaznamenal, když jsem občas zvedl oči od zápisníku, a také tón, jímž spolu mluvily, naznačoval, že kdyby tu někdo

škrtl sirkou, mohlo by dojít k výbuchu. Pokud jsem mohl soudit, Wolfe se nic zvláštního nedozvěděl, získal jen přehršli bezvýznamných faktů. Obě dívky se chovaly velmi diskrétně, mírně řečeno. Svorně prohlašovaly, že Bess Huddlestonová, jakožto zaměstnavatelka, docela ujde.

Připouštěly, že je někdy obtížné snášet její proslulé výstřednosti, ale neobávaly se, že by je snad chtěla vyrazit.

Janet u ní pracovala už tři roky a Maryella dva. Nemají prý ani ponětí, kdo poslal ty ohavné dopisy a nevědí o tom, že by Bess Huddlestonová měla nějaké nepřátele… ach, přirozeně, že se občas někoho dotkla, jenže to přece nic neznamená, a k Janetiným dopisním potřebám se v uplynulých měsících mohla dostat spousta lidí, jenže ony nevědí, kdo by to mohl být, atakdále a podobně. Ano, znaly dceru paní Horrocksové, jmenovala se Helen a Maryella se s ní kamarádila. Její smrt je obě šokovala. A také znají dosti dobře doktora Alana Bradyho. Je to známý, úspěšný lékař a na svůj věk má již úžasnou reputaci. Často si s některou z nich nebo s Bess Huddlestonovou vyjede na koni.

V jízdárně? Ne, Bess Huddlestonová má koně ve své stáji u domu v Riverdalu a dr. Brady tam občas přijede ze střediska, když mu odpoledne skončí služba, je to autem jenom deset minut.

Bess Huddlestonová se nikdy neprovdala a její bratr Daniel je něco jako chemik, nepříliš společenský, vlastně vůbec ne. Asi tak jednou týdně přijede na večeři. A její

synovec Larry, nu, zkrátka tam bydlí, to je všechno. Je to mladík, který žije v tom domě a pobírá od své tety plat za to, že jí pomáhá s podnikáním. Jiní příbuzní nejsou, ale Bess Huddlestonová má celou řadu důvěrných přátel nejrůznějšího věku, obou pohlaví…

Takhle to pokračovalo skoro dvě hodiny.

Když jsem je doprovodil k autu, všiml jsem si, že řídí Maryella, vrátil jsem se do kanceláře, zůstal jsem stát a díval jsem se, jak Wolfe sprovodil ze světa sklenici piva a nalil si další.

„Tu fotku pachatelky,“ prohodil jsem, „máte na stole pod těžítkem, kdybyste ji chtěl. Ona ji zřejmě chce. Vlastně chtěla. Za mé nepřítomnosti ji šlohla a schovala na místě příliš intimním, abych o něm mohl před vámi mluvit. Dostal jsem ji zpátky, nezáleží na tom, jak jsem to udělal.

Domníval jsem se, že vás o ni požádá, ale nepožádala.

A jestli si myslíte, že tenhle případ rozlousknete, když…“

„K čertu s tímhle případem.“ Wolfe si povzdechl a v tom povzdechu bylo cítit pivo, které právě polkl. „Zítra tam pojedete a všechno obhlédnete. Asi i služebnictvo.

Zkontrolujte ten psací stroj. A toho synovce. Promluvte s ním a zjistěte, jestli s ním musím mluvit i já. Pokud ano, přiveďte ho. Pozvěte k nám dr. Bradyho. Nejlépe na oběd.“

„Samozřejmě,“ odfrkl jsem posměšně.

„Asi na druhou hodinu. Teď si, prosím, vezměte zápisník, nadiktuji vám dopis. Odešlete ho ještě v noci jako

zvláštní zásilku. Profesoru Martingalovi na Harvardu: Milý Josefe. Učinil jsem pozoruhodné odhalení, čárka, či spíše, čárka, jsem o něm byl informován. Možná si vzpomínáte, jak jsme loni v zimě diskutovali o možnostech využití vepřových drobů…“

3. KAPITOLA

Od jisté nehody, jež mě postihla v únoru roku 1935

v souvislosti s pracovní pochůzkou, na niž mě Wolfe vyslal, si pokaždé, když pracovně odcházím z kanceláře, automaticky kladu otázku:

Mám si vzít zbraň? Činím tak jen málokdy, ale kdybych ji měl u sebe v to úterní odpoledne, přísahám, že bych ji použil. Jako že se jmenuju Archie a ne Archibald, byl bych toho orangutana na místě zastřelil.

Dříve jste k cestě z 35. ulice do Riverdalu potřebovali dobré tři čtvrtě hodiny, ale teď jste tam po West Side Highway a mostě přes Hudson za necelých dvacet minut.

Dům Bess Huddlestonové jsem nikdy předtím neviděl, ale protože čtu noviny a časopisy, pohled na důkladné oplocení mě nepřekvapil. Zaparkoval jsem roadster na širokém prostranství u vozovky, táhnoucí se podél plotu, otevřel jsem vrata, prošel jimi a vykročil přes trávník k domu. Kolem

rostly stromy a keře a napravo ode mě se rozkládal oválný bazén.

Asi dvacet kroků od domu jsem se najednou zastavil.

Nevím, odkud se vzal, ale najednou stál rozkročený na pěšince, velký, černý, blýskající zuby v širokém úsměvu, dá-

li se tomu tak říct. Zůstal jsem stát a pozoroval jsem ho.

Nepohnul se. No co, řekl jsem si v duchu, vykročil jsem, ale když jsem přišel blíž, vydal jakýsi zvuk a já zase zůstal stát.

Tak fajn, pomyslel jsem si, jestli je to tvoje soukromá pěšinka, proč to neřekneš. Změnil jsem směr, protože jsem zpozoroval jinou pěšinu, táhnoucí se podél bazénu z druhé strany. Neobrátil jsem se k němu zády, kráčel jsem trochu bokem, protože mě zajímalo, co podnikne, a on se vydal za mnou, po všech čtyřech. Tak se stalo, že zatímco jsem se ohlížel po něm, zakopl jsem o nějaké poleno v trávě na kraji bazénu a rozplácl jsem se jak dlouhý tak široký; málem jsem spadl do vody. Když jsem vyskočil na nohy, poleno se dalo do pohybu a líně se začalo plazit směrem ke mně. Byl to jeden ze zdejších aligátorů. Orangutan seděl na zemi a smál se. Nevydával sice žádné zvuky, ale v jeho obličeji bylo patrné, že se směje. Právě v tu chvíli bych ho byl zastřelil.

Obešel jsem bazén, dostal se na druhou pěšinku a zamířil k domu, ale už byl zase tady. Zastoupil mi cestu asi deset yardů přede mnou, znovu vydal ten zvuk a já se zastavil.

Nějaký mužský hlas řekl: „Chce si hrát na babu.“

Měl jsem svých starostí dost, takže jsem si toho člověka nevšiml; kromě toho právě vykročil zpoza křoví u konce terasy. Jediným pohledem jsem zjistil, že má na sobě zelenou košili a cihlově červené kalhoty, je asi v mých letech, možná o něco mladší, a hledí na mě se zřejmým opovržením.

„Chce si hrát na babu,“ opakoval.

„Ale já ne,“ odtušil jsem.

„Když ho rozzlobíte, kousne vás. Pokuste se ho obejít po trávě a když se vás bude chtít dotknout, uhněte. Celkem uhněte třikrát, pak mu dovolte se vás dotknout a obdivné zvolejte Pane. To je všechno. Jmenuje se Pán.“

„Taky bych se mohl otočit a jet domů.“

„To bych nezkoušel. Nelíbilo by se mu to.“

„Nebo bych mu mohl jednu ubalit.“

„Možná, ale pochybuju. Kdybyste mu ublížil a teta vás při tom přistihla… vy asi budete Archie Goodwin, že? Já jsem Larry Huddleston. Neposlal jsem ty dopisy a nevím, kdo to udělal, ani kdo to mohl udělat. Teta přijde za chvíli.

Je nahoře a hádá se se strejdou Danielem. Nemohu vás pozvat dovnitř, dokud neprojdete kolem Pána.“

„Znamená to, že každý, kdo sem přijde, si musí hrát s tím zatraceným orangutanem?“

„Není to orangutan, ale šimpanz. Nehrává si často s cizími lidmi. Znamená to, že se mu líbíte.“

Musel jsem to podstoupit. Vykročil jsem do trávy, třikrát jsem uhnul před jeho pokusy mě zadržet, zvolal jsem Pane, co možná nejobdivněji, a bylo to. Pán krátce zavřeštěl, odpelášil ke stromu a vyhoupl se na větev. Zjistil jsem, že mám na hřbetě ruky krev. Synovec se zeptal s nevalným zájmem: „Kousl vás?“

„Ne. Upadl jsem a asi jsem se škrábl. Je to jen škrábnutí.“

„Aha, viděl jsem, jak jste zakopl o Mojžíše. Přinesu vám jódovou tinkturu.“

Namítal jsem, že to nestojí za řeč, ale on mě přes terasu zavedl dovnitř, do velkého obývacího pokoje, dvakrát tak dlouhého jako širokého, s velkými okny a mohutným krbem, a dostatečně vybaveného křesly, divany a polštáři pro uspořádání početné sešlosti. Otevřel skříňku na stěně vedle krbu a objevily se poličky s úhledně srovnanými balíčky sterilní gázy a náplastí, hojivými mastmi…

Očistil jsem si škrábanec jódem a prohodil jsem, aby řeč nestála: „Máte tu první pomoc pěkně po ruce.“

Přikývl. „To je kvůli Pánovi. Nekousne vás sice hluboko, ale kůži protrhne často. Pak jsou tu Logo a Lulu, ti si občas taky hryznou…“

„Logo a Lulu?“

„Medvědi.“

„Ach, no ovšem. Medvědi.“ Rozhlédl jsem se, uložil jsem lahvičku s jódem do skříňky a zavřel jsem dvířka.

„Kdepak jsou teď?“

„Asi někde pochrupují. Odpoledne vždycky spí. Později se ukážou. Půjdeme na terasu? Co si dáte? Skotskou, žitnou, bourbon?“

Byla to příjemná terasa, stíněná domem, dlážděná velkými, nepravidelnými kameny, oddělenými mezerami, v nichž rostla tráva. Seděl jsem tam s ním asi hodinu, ale vydobyl jsem z toho jenom tři sklenice. Moc jsem si ho neoblíbil. Mluvil jako na jevišti, v kapsičce u košile měl zelený kapesníček, stejné barvy jako košile, během necelé hodiny se třikrát zmínil o společenském žebříčku a na ruce měl hodinky ve tvaru šestiúhelníku. Hodinky prostě mají být kulaté a basta. Nabyl jsem dojmu, že jeho inteligence nepostačuje ani k řešení nejjednodušších životních situací, ale uznávám, že na večírcích mohl být eso. Musím přiznat, že mi neprozradil žádná tajemství. Ty dopisy ho velmi pobouřily, ale jinak jsem se od něj nedověděl nic víc než to, že umí psát na stroji, že Maryella odjela něco vyřídit do města a Janet si vyjela na koni s dr. Bradym. O Bradym trousil jakési cynické poznámky, ale nepochopil jsem, v čem měl být ten vtip.

Když se jeho teta neukázala ani v pět hodin, vydal se ji hledat, po chvíli se vrátil a sdělil mi, že mám jít nahoru.

Dovedl mě tam po schodišti, ukázal mi příslušné dveře

a ztratil se. Vstoupil jsem a ocitl jsem se v kanceláři, jenomže tam nikdo nebyl. Jenom nepořádek. Telefonní seznamy pohozené na křesle. Pijáky, které někdo používal už od vyhlášení nezávislosti. Nepřikrytý psací stroj.

Zamračeně jsem se rozhlížel kolem sebe, když tu jsem uslyšel kroky a už přiklusala Bess Huddlestonová s nějakým vychrtlým mužským v patách. Měl stejně černé oči jako ona, ale jinak na něm bylo všechno svraštělé a zašlé. Přišuměla ke mně a řekla: „Promiňte, jak se vám daří? Můj bratr. Pan Goldwyn.“

„Goodwin,“ prohlásil jsem pevně, podávaje ruku jejímu bratrovi. Překvapilo mě, jaký měl pěkný stisk. Jeho sestra usedla ke stolu a otevřela nějakou zásuvku. Vyňala z ní šekovou knížku, vzala si ze stojánku pero, vyplnila šek, pokusila se ho osušit pijákem, ale udělala na něm jen kaňku, a podala ho bratru Danielovi. Podíval se na něj a řekl: „Ne.“

„Ano,“ odsekla ona. „Povídám ti, Bess, že to ne…“

„Bude to muset stačit, Dane. Aspoň pro tento týden. Víc nemám. Už jsem ti říkala tisíckrát…“

Zarazila se, pohlédla na mě a pak na něj.

„No dobrá,“ zahučel. Schoval šek do kapsy a posadil se.

Vrtěl při tom hlavou a tvářil se zamyšleně.

„Tak,“ obrátila se ke mně Bess. „Co máte?“

„Nic, čím bychom se mohli chlubit,“ přiznal jsem. „Na dopisu i na obálce je moře otisků, ale když jste o tom mluvila s vaším bratrem a synovcem a také s děvčaty a s dr.

Bradym, předpokládám, že je všichni drželi v ruce. Je to tak?“

„Ano.“

Pokrčil jsem rameny. „Dobře. Maryella naučila pana Wolfa dělat zapékané mleté hovězí. Celé tajemství je ve vepřových vnitřnostech. Kromě toho vám nemám co hlásit.

Až na to, že Janet ví, že podle vašeho mínění to udělala ona.

A také chtěla ten obrázek.“

„Jaký obrázek?“

„Tu fotografii; jak jste mi řekla, abych ji hodil do koše.

Všimla si jí a chtěla ji zpátky. Bude vám vadit, když ji dostane?“

„Jistěže ne.“

„Nechcete mi o tom něco povědět? Něco, co by nám pomohlo?“

„Ne, ta fotka s tím nijak nesouvisí. Myslím, že vám bude k ničemu.“

„Pozvali jsme dr. Bradyho k nám do kanceláře na druhou hodinu dnes odpoledne, ale tvrdil, že má moc práce.“

Bess Huddlestonová přistoupila k oknu, vyhlédla ven a vrátila se ke mně. „Ale má zřejmě dost času přijít sem a jezdit na mém koni,“ prohodila kousavě. „Každou chvíli by se měli vrátit., Myslím, že jsem je slyšela ve stáji…“

„Přijde dovnitř?“

„Přijde. Na koktejl.“

„Dobrá. Podle pana Wolfa existuje nepatrná šance, že by mohly být nějaké otisky prstů na tom druhém dopisu. Na tom, který obdržel ten boháč.“

„Ten není k dispozici.“

„Nemůžete ho opatřit?“

„Myslím, že ne.“

„Nepředal ho policii?“

„Proboha, to ne!“

„Dobře. Zahrál jsem si s Pánem na babu a mluvil jsem s vaším synovcem. Teď bych se rád podíval na Janetiny psací potřeby a napsal si vzorek na tom psacím stroji; je to tenhle?“

„Ano, ale nejdřív pojďme do Janetina pokoje. Ukážu vám cestu.“

Šel jsem za ní. Prošli jsme celým patrem až na druhou stranu domu, pak o patro výš, a vstoupili do příjemného, hezky upraveného pokojíku. Ale dopisní potřeby mi nebyly na nic. Neměla je ani v krabici. Ukládala je do zásuvky psacího stolu, která se nedala zamknout. Stačilo jenom vzít za kovový kroužek, na němž sotva mohly ulpět nějaké otisky, zásuvku vytáhnout, sáhnout dovnitř a posloužit si papírem či obálkou. Bess Huddlestonová mě tam nechala samotného a když jsem se rozhlédl, přestože tam nebylo po čem se rozhlížet, vrátil jsem se do kanceláře. Daniel ještě pořád seděl tam, kde jsme ho zanechali. Naťukal jsem si pár řádků na stroji jako vzorek, s použitím jednoho z Janetiných

dopisních papírů, a právě jsem ho ukládal do kapsy, když

mě Daniel oslovil:

„Vy jste detektiv.“

Přikývl jsem. „Říká se to o mně.“

„A hodláte vypátrat pisatele těch anonymních dopisů.“

„Správně.“ Luskl jsem prsty. „Jen tak.“

„Toho, kdo ty dopisy napsal, by měli až po bradu ponořit do desetiprocentního roztoku kyseliny fluorovodíkové.“

„Proč? Bolelo by to?“

Daniel se otřásl. „To tedy ano. Zůstal jsem tady, protože mě napadlo, že se mě třeba budete chtít na něco zeptat.“

„Jsem vám zavázán. Na co bych se vás měl zeptat?“

„V tom je právě ta potíž.“ Zachmuřil se. „Nemám vám co povědět. Hrozně bych si přál, abych pro vás něco měl.

Ale nemám žádné informace ani podezření. Přesto bych rád učinil poznámku. Beze vší zaujatosti. Dvě poznámky.“

Posadil jsem se a dal mu najevo, že mě to zajímá. „Číslo jedna?“ pobídl jsem ho.

„Můžete to vyřídit Neru Wolfovi.“

„Mohu a vyřídím.“

Daniel si mě změřil pohledem a našpulil rty. „Před chvílí jste se v hovoru s mou sestrou zmínil o pěti lidech. O jejím, a mém, synovci Larrym, o slečně Nicholsové a slečně Timmsové, o dr. Bradym a o mně. Je třeba uvážit, že čtyři z nás by poškodilo všechno, co může uškodit mé sestře.

Jsem její bratr a cítím k ní hlubokou, silnou náklonnost. Ty

mladé dámy u ní pracují a dostávají dobré platy. Také Larry je dobře placený. Popravdě řečeno, jsem přece jeho strýc, až příliš dobře. Nebýt jeho tety, vydělával by si čtyři dolary denně jako poskok na uhelném šítu. Neumím si představit jiné povolání, které by příliš nepřepínalo jeho mentální schopnosti. Podstatná je však skutečnost, že je na ní totálně závislý. Je tedy myslitelné, považujte to však za pouhou poznámku, že my čtyři jsme zcela mimo podezření.“

„Dobrá,“ připustil jsem. „Takže zbývá jen jeden.“

„Jeden?“

„Jistě. Doktor Brady. Z těch pěti, o nichž jsem se zmínil, jste vyškrtl čtyři. Což ukazuje přímo na něj.“

„V žádném případě.“ Daniel se zatvářil sklíčeně. „Špatně jste mě pochopil. Znám doktora Bradyho jen málo, i když

moje druhá poznámka se náhodou týká jeho. Trvám na tom, že jde o pouhou poznámku. Četl jste ten dopis, zaslaný paní Honocksové? Pak jste si nejspíš uvědomil, že jakkoliv to na první pohled vypadá jako útok na dr. Bradyho, jedná se o tvrzení tak očividně absurdní, že mu prakticky nemůže uškodit. Dcera paní Honocksové zemřela na tetanus. Proti tetanu neexistuje žádný špatný lék, a správný také ne, jakmile jednou toxin zasáhne nervová centra. Antitoxin funguje jako prevence, ale vyléčit vás nemůže, nebo jen velmi vzácně. Což znamená, že útok na dr. Bradyho žádným útokem nebyl.“

„To je zajímavé,“ připustil jsem. „Vy jste lékař?“

„Nikoliv, pane. Jsem chemik, výzkumník. Ale standardní léčebné postupy…“

„Samozřejmě. Ověřím si to. Jaký důvod by podle vás mohl mít dr. Brady, aby se snažil přivést vaši sestru na mizinu?“

„Pokud vím, tak žádný. Vůbec žádný.“

„Tedy je z toho venku i on. Jestliže jsou všichni mimo hru, nezbývá nikdo jiný než vaše sestra.“

„Moje sestra?“

Přikývl jsem. „Musela ty dopisy poslat sama.“

To ho rozzuřilo. Rozčílil se hlavně proto, že prý se nehodí o tak vážných věcech žertovat, a já ho musel dlouho chlácholit, než se uklidnil. Pak se už jenom tvářil nabručeně.

Šaškoval jsem tam s ním ještě asi deset minut, ale když jsem za svou námahu nic neobdržel, rozhodl jsem sejít o dům dál a on šel se mnou. Po schodech jsme seběhli na terasu, odkud bylo slyšet hlasy.

Jestli takhle vypadaly všechny veselé sešlosti, které zorganizovala Bess Huddlestonová, dal bych přednost zábavě z vlastních zdrojů, i když uznávám, že to ode mě není fér, protože tentokrát nic zvláštního neorganizovala.

Ležela na kryté houpačce a šaty měla vykasané větrem až

nad kolena, takže jí byly vidět holé nohy. Pro mě to byly jenom dvě končetiny určené k chůzi, protože na nich měla červené trepky s vysokými podpatky a mně se nelíbí, když

někdo nosí boty bez punčoch, ať už je to kdokoliv. Na

kamenném dláždění seděli dva černí medvědi středního vzrůstu, zády se opírali o houpačku, lízali cukrové tyčinky a vrčeli jeden na druhého. Maryella Timmsová seděla na opěrce křesla a ruku měla položenou na rameni Larryho Huddlestona. Ten seděl přímo v dotyčném křesle v nedbalé póze, připomínající Johna Barrymora. V druhém křesle jsem spatřil Janet Nicholsovou v jezdeckém úboru; tvář měla uřícenou, zčervenalou, a díky tomu vypadala lépe, ne hůř, jako tomu bývá u většiny lidí. Z druhé strany houpačky postával šlachovitý chlapík s ostře řezanou tváří.

Bess Huddlestonová nás představila, dr. Bradyho a mne –, já mu vykročil vstříc s nataženou pravicí, ale udělal jsem jen dva a půl kroku, když po mně najednou medvědi vyrazili, jako po dlouho očekávané přesnídávce. Jediným skokem jsem uhnul asi o půl míle a oni setrvačností proběhli kolem mě, ale když jsem se otočil, abych k nim stál čelem, přehnalo se kolem mě ještě jedno velké černé těleso, jako netopýr, co vylítl přímo z pekla, a já opět uskočil, ani jsem pořádně nevěděl kam. Ze dvou stran se ozval smích a ze třetího směru hlas Bess Huddlestonové: „Neútočí na vás, pane Goldwine. Ucítili Pána; oni se ho bojí, protože jim pořád nedá pokoj.“

Medvědi zmizeli z dohledu. Orangutan se vyšvihl na houpačku a zase seskočil. Zuřivě jsem odsekl: „Jmenuju se Goolenwangel.“

Dr. Brady mi podal ruku. Se smíchem mě uklidňoval: „Nevšímejte si jí, pane Goodwine. Je to jenom póza.

Předstírá, že si nedokáže zapamatovat žádné jméno, které se nevyskytuje na společenském žebříčku. Protože celá její kariéra závisí na snobismu…“

„Sám jste snob,“ zpražila ho Bess Huddlestonová. „Vy jste se do toho narodil a věříte tomu. Pro mě je to jenom obchod. Ale nechme už, proboha… Pane, ty rošťáku, neopovažuj se mě lechtat na chodidlech!“

Pán však pokračoval v akci. Sundal jí červené trepky, položil je na kamenné dláždění a začal ji lechtat na pravém chodidle. Zaječela a kopla ho. Pošimral ji na druhé noze, ona znovu zaječela a opět ho nakopla. To ho zřejmě uspokojilo, ale jeho další postup už nebyl tak uvážlivý. K

okraji houpačky právě přistoupil muž v komornickém úboru, nesoucí podnos se sklenicemi a láhvemi, když tu do něj Pán vrazil, a to tak, že pořádně. Komorník zařval, ztratil balanc a už to lítalo. Dr. Brady zachytil v letu jednu láhev a já druhou, ale všechno ostatní se roztříštilo o dlažbu. Pán proletěl vzduchem asi na vzdálenost šesti metrů, přistál v křesle a chichotal se, zatímco komorník se třásl po celém těle.

„Proboha, Haskelli,“ zaúpěla Bess Huddlestonová, „hlavně mi teď nedávejte výpověď, když čekám hosty na večeři. Jděte do svého pokoje, něčeho se napijte a lehněte si.

My to tady uklidíme.“

„Jmenuju se Hoskins,“ odvětil ten člověk hluše.

„No dobře. Samozřejmě. Jděte se něčeho napít.“

Chlapík odešel a my ostatní jsme se dali do práce.

Jakmile to Pánovi došlo, což se stalo neprodleně, přiklátil se a začal nám pomáhat. Musím mu přiznat, že jsem neviděl nikoho sbírat rozbité sklo rychleji, než jak to uměl on. Janet odskočila pro nějaké pomůcky, mimo jiné donesla i dva smetáky, jenomže se tam nedalo pořádně zametat kvůli pruhům trávy mezi kameny. Larry se vydal pro další pití a problém s rozbitým sklem nakonec vyřešila Maryella; přinesla vysavač. Bess Huddlestonová neopustila houpačku.

Dr. Brady všechen ten svinčík odnesl a postupně jsme se vrátili k normálu. Všichni měli co pít, včetně Pána, ovšem ten nepil alkohol, jinak bych tam nezůstal. Mít ta potvora pod kožichem pár martini, byl bych ochoten sledovat její řádění leda z aeroplánu.

„Zdá se, že dneska se pořád něco rozbíjí,“ poznamenala Bess Huddlestonová, srkajíc stařičkou whisky. „Někdo rozbil láhev mé soli do koupele, rozházel ji po celé koupelně a nechal to tak.“

„Pán?“ nadhodila Maryella.

„To si nemyslím. Nikdy tam nechodí. A služebnictva se neodvažuju zeptat.“

Ale Huddlestonovic dům očividně nebyl místem, kde by se dala v klidu prožít společenská čtvrthodinka, ať už byl Pán střízlivý nebo ne. K příštímu vyrušení však nedošlo jeho

vinou, snad jen nepřímo. Společenská atmosféra tak jako tak nestála za nic; vycítil jsem, že zde vzduchem poletuje celá řada primitivních pudů, které se přítomným nedařilo příliš úspěšně tajit. Nejsem žádný expert na skryté nuance, ale na to člověk nemusel být Nero Wolfe, aby si uvědomil, že Maryella pracuje na Larrym Huddlestonovi, že u dr.

Bradyho to vyvolává křeče v obličeji, že Janet se rozpačitě snaží dělat, jako by si ničeho nevšimla, a že Daniel, aniž by si to uvědomoval, nasává až příliš, jako kdyby měl z něčeho obavy. Bess Huddlestonová s hlavou nakloněnou na stranu poslouchala, o čem si povídám s dr. Bradym, ale já ho jenom pozval k nám do kanceláře. Dnes večer prý to nestihne, snad zítra… má hrozně nabitý program…

Zmíněné vyrušení nastalo, když Bess Huddlestonová prohlásila, že by se radši měla jít podívat, jestli vůbec bude nějaká večeře a bude-li ji mít kdo podávat, posadila se zpříma a vklouzla do trepek. Přesněji řečeno vklouzla jen do jedné. Vstrčila do ní nohu, vypískla a nohu rychle vytrhla.

„Sakra!“ zaklela. „Mám v botě kus skla! Řízla jsem se do palce!“

Pán k ní přiskočil a všichni jme se shlukli kolem. Brady, jakožto lékař, se ujal velení. O nic nešlo, byl to jen nehluboký škrábanec, asi dva centimetry dlouhý, na spodní straně palce, ale krvácelo to jako čert. Pán začal kňučet a nebyl k utišení. Bratr Daniel přinesl z lékárničky

v obýváku všechno potřebné, Brady jí ránu pořádně natřel jódem a vyrobil úhledný obvaz z gázy a náplasti.

„To je v pořádku, Pane,“ řekla Bess Huddlestonová chlácholivě. „Nemusíš… hej!“

Pán šlohl lahvičku s jódem, odzátkoval ji a pečlivě, kapku po kapce, začal vylévat její obsah na trávu mezi kameny. Odmítl ji vydat Bradymu i Maryelle, ale na požádání ji odevzdal své paní, poté, co ji sám zase zavřel, a ona ji předala bratrovi.

Bylo už šest pryč, na večeři mě nepozvali a stejně už

jsem měl na jeden den té zoologie až po krk, takže jsem se rozloučil a odebral se pryč. Jakmile jsem se s roadsterem ocitl na dálnici, opět mezi svými bližními, zhluboka jsem vdechl starou známou směsici vůně benzínu, vzduchu a běžných, povědomých pachů.

Vrátil jsem se do kanceláře, kde Wolfe zakresloval nějaké značky do mapy Ruska, kterou si nedávno pořídil, a sdělil mi, že si moje hlášení vyslechne později. Porovnal jsem tedy své vzorky ž psacího stroje s dopisem paní Horrockosové, zjistil jsem, že pocházejí z téhož stroje a šel jsem se nahoru do svého pokoje osprchovat a převléknout.

Po večeři, když jsme se opět usadili v kanceláři, mě přiměl, abych mu vypověděl úplně všechno, nic nevynechal, což znamenalo, že ještě vůbec nezačal a nevytvořil si na tu věc žádný názor. Prohodil jsem, že bych mu raději to hlášení vypracoval písemně, protože když mluvím, pořád mě

vyrušuje, jak na mě dělá obličeje a popichuje mě, ale on se zaklonil v křesle, zavřel oči a přikázal mi, ať začnu.

Skončil jsem až skoro o půlnoci, s obvyklými přerušeními. Požaduje-li ode mě úplně kompletní obraz, docela klidně se mě zeptá třeba: „Rozlévalo to zvíře jód na trávu pravou nebo levou tlapou?“ Kdyby se aspoň trochu pohyboval a byl schopný si občas někam zajít osobně, ušetřil bych si spoustu dechu, ale koneckonců, za to dostávám svůj plat. Aspoň zčásti.

Vstal, protáhl se a já zažíval. „Tak co,“ vybafl jsem na něj útočně. „Už jste to rozlouskl? A máte i důkazy?“

„Chce se mi spát,“ odvětil a měl se k odchodu. Ve dveřích se otočil. „Přirozeně jste se dopustil určitých chyb, jako obvykle, ale jedinou, která může mít jakousi důležitost, je pravděpodobně skutečnost, že jste neprověřil tu rozbitou láhev v koupelně paní Huddlestonové.“

„Pchá,“ odtušil jsem. „Jestli neumíte vymyslet nic lepšího… Nebyla to láhev anonymních dopisů, ale koupelové soli.“

„Přesto je to nesmyslné. Dokonce nemožné. Rozbít láhev a jen tak odejít, nechat všechno rozsypané na podlaze?

To by nikdo neudělal.“

„Neznáte toho orangutana. Já ano.“

„Není to orangutan, ale šimpanz. Ano, ten by to mohl udělat. Proto jste to měl vyšetřit. Jestliže to neprovedlo to zvíře, je na tom něco podezřelého. Nanejvýš nepřirozeného.

Pokud se dr. Brady dostaví do osmi padesáti devíti, promluvím s ním ještě před odchodem do skleníků. Dobrou noc.“

4. KAPITOLA

To se přihodilo v úterý, devatenáctého srpna večer.

V pátek 22. Bess Huddlestonová dostala tetanus. V pondělí 25. zemřela. Na důkaz toho, jak všechno na světě, od pikniků až po války, závisí na počasí, jak Wolfe poznamenal, když o tom případu onehdy hovořil s jedním ze svých přátel, kdyby se v Riverdalu v době od 19. do 26. dalo pořádně do deště, nepodařilo by se prokázat, že se jednalo o vraždu, o dopadení vraha ani nemluvě. Ne že by on sám dal najevo nějaký větší… ale, nechme toho.

Ve středu 20. se do kanceláře k pohovoru s Wolfem dostavil dr. Brady a den poté přišli bratr Daniel a synovec Larry. Vytěžili jsme z toho jediný poznatek, že nikdo ze zmíněných mužů nesnáší nikoho z ostatních. Mezitím jsem v souladu s Wolfovými pokyny ovinul svá chapadla kolem Janet a vtáhl ji do svého smrtícího objetí. Opravdu to nebyla nepříjemná práce, protože ve středu odpoledne jsem ji vzal na baseball a s milým překvapením jsem konstatoval, že ví, co je to stopený míč a výhoda první mety. V pátek večer jsme zavítali do Flamingo Roof, kde jsem zjistil, že umí tančit skoro stejně dobře jako Lilly Rowanová. Moc se ke mně netiskla, byla poněkud odtažitá, ale dokonale vnímala hudbu a vždycky věděla, jaký bude příští pohyb. V neděli jsem o ní Wolfovi podal toto hlášení: Má-li něco proti Bess Huddlestonové, přijde na to jen někdo chytřejší než já.

V zásadě jsem na ní neshledal nic špatného až na to, že dává přednost životu na venkově před městem.

Nemá žádné konkrétní podezření, kdo mohl poslat ty anonymní dopisy, ani neví o tom, že by někdo mohl k takovému jednání mít nějaký motiv.

Wolfe mi řekl: „Teď, pro změnu, zkusíte slečnu Timmsovou.“

Nepokoušel jsem si s Maryellou smluvit schůzku o víkendu, protože mi Janet prozradila, že jedou všichni do Saratogy. Pondělí mi nepřipadalo jako nejlepší den, kdy bych měl zahájit nějaký románek, takže jsem počkal až do odpoledne, než jsem Maryelle zavolal, a dozvěděl se, co se stalo. Vyjel jsem nahoru do skleníků, kde se Wolfe předváděl oblečený jenom v tílku a ořezával výhonky kvůli dalšímu množení. Oznámil jsem mu: „Bess Huddlestonová je mrtvá.“

„Dejte mi pokoj,“ odsekl mrzutě. „Dělám, co můžu.

Zanedlouho pravděpodobně někdo dostane další dopis a až…“

„Ne, pane. žádné dopisy už nebudou. Sděluji vám fakta.

V pátek večer z té rány na palci dostala tetanus a asi před hodinou zemřela. Maryella se zalykala dojetím, když mi o tom povídala.“

Wolfe se na mě zamračil. „Tetanus?“

„Ano, pane.“

„Honorář by dělal pět tisíc dolarů.“

„To ano, kdybyste ovšem uznal za vhodné odvést aspoň kousek práce, místo aby…“

„Víte dobře, že by to nemělo smysl. Čekal jsem na další dopis. Založte ten případ, i s dopisem pro paní Horrocksovou s poznámkou, že jí ho na vyžádání vrátíme.

Jsem rád, že jsem se toho zbavil.“

Já ale nebyl rád. Když jsem dole v kanceláři naposledy nakoukl do složky, obsahující dopis paní Horrocksové, Janetinu momentku, několik mých hlášení a vzkazů, které mi Wolfe nadiktoval, měl jsem pocit, jako kdybych odstupoval ze hry za nerozhodného stavu ve čtvrté směně.

Jenomže jak se zdálo, nedalo se s tím nic dělat a docela určitě

nemělo

smysl

Wolfa

nějak

pošťuchovat.

Zatelefonoval jsem Janet a zeptal jsem se, jestli pro ni nemohu něco, cokoliv, udělat. Slabým, unaveným hlasem mě ujistila, že o ničem takovém neví.

Podle nekrologu v Timesech z příštího rána se pohřeb měl konat ve středu odpoledne v Belfordské kapli v 73.

ulici. Samozřejmě se počítalo s tím, že dokonce i uprostřed srpna se na posledním večírku Bess Huddlestonové sejde spousta lidí. Rozhodl jsem se, že půjdu také. Znám se natolik, aby mi bylo jasné, že to nedělám jen proto, abych se mohl ještě jednou vidět s Janet. Nemívám ve zvyku koukat v církevních zařízeních po děvčatech, i když jsou to dobré tanečnice. Říkejte tomu třeba předtucha. Ne že bych se tam stal svědkem nějakého zločinu, jen jsem spatřil cosi neuvěřitelného. Vtlačil jsem se do davu a prošel těsně kolem rakve, protože jsem to zahlédl z dálky a nemohl tomu uvěřit.

Když jsem se však prodral dostatečně blízko, byly to ony: Osm snítek černých orchidejí, které nemohly pocházet z žádného jiného místa na světě, opatřené kartičkou s jeho iniciálami, naškrábanými jako obvykle: „N.W.“

Když jsem se vrátil domů a Wolfe v šest večer sestoupil ze skleníku, nezmínil jsem se o tom. Usoudil jsem, že by to nebylo radno. Potřeboval jsem o tom podumat.

Téhož večera, ve středu, v den pohřbu, někdo zazvonil a já šel otevřít, a koho nevidím na zápraží, než svého starého kolegu inspektora Cramera z oddělení vražd. Přivítal jsem ho s předstíraným nadšením a uvedl ho do kanceláře, kde Wolfe právě přidělával další značky na mapu Ruska.

Pozdravili se, Cramer usedl do křesla z červené kůže, vytáhl

kapesník a otřel si pot z těch částí těla, jež byly vystavené vnějším vlivům, vrazil si do úst doutník a zakousl se do něj.

„Začínáte šedivět,“ poznamenal jsem. „Vypadáte, jako byste měl málo pohybu. Člověk, který pracuje hlavou, jako vy…“

„Pámbu ví, k čemu si ho tu vlastně držíte,“ postěžoval si Wolfovi.

Wolfe zabručel: „Jednou mi zachránil život.“

„Jednou!“ vyhrkl jsem pohoršené. „Především…“

„Sklapněte, Archie. Co pro vás mohu udělat, inspektore?“

„Povězte mi, co jste dělal pro Bess Huddlestonovou.“

„Vskutku.“ Wolfe nepatrně zvedl obočí. „Vám?

Oddělení vražd? Proč to chcete vědět?“

„Protože nás na policejním ředitelství otravuje jeden chlápek; její bratr. Tvrdí, že byla zavražděna.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Má nějaké důkazy?“

„Vůbec žádné.“

„Tak proč mě s tím obtěžujete? A sebe taky?“

„Protože si nechce dát říct. Byl už i za komisařem. Nemá sice důkazy ale má jeden argument. Rád bych vám ho pověděl.“

Wolfe se pohodlně opřel a povzdechl si. „Tak povídejte.“

„Dobrá. Začal k nám chodit v sobotu, před čtyřmi dny.

Ona den předtím onemocněla tetanem. Nemusím vám vykládat, jak se řízla do palce, protože Goodwin byl u toho…“

„Slyšel jsem o tom.“

„To si myslím. Její bratr Daniel tvrdí, že z toho říznutí nemohla dostat tetanus. Prý se jednalo o čistý kousek skla, který jí zapadl do střevíce, když se na terase rozbily sklenice z podnosu. On to viděl. A byla to čistá domácí trepka; zánovní a čistá. Ona vůbec nešlápla na zem bosou nohou. V

té ráně prý zkrátka nemohly být žádné zárodky tetanu, určitě ne v množství, jež by odpovídalo tak rychlému, intenzivnímu onemocnění. V sobotu večer jsem tam někoho poslal, ale doktor jim nedovolil s ní promluvit a samozřejmě nebyly důkazy…“

„Dr. Brady?“

„Ano. Ale ten bratr nám nedal pokoj, zvlášť potom, co umřela, tak jsem tam včera ráno poslal další dva lidi, aby to nějak vyřídili. Chci se vás zeptat, Goodwine, jak vypadalo to sklo? Ten kousek, co jí zapadl do pantofle a pořezal ji?“

„Věděl jsem, že jste doopravdy přišel za mnou,“ opáčil jsem bodře. „Byl to střep z masivní modré sklenice, které používají na whisky. Pár se jich rozbilo.“

Cramer přikývl. „To říkají všichni. Poslali jsme ty střevíce do laboratoře, ale žádné zárodky tetanu se nenašly.

Pochopitelně je tu ještě další možnost, ten jód a obvaz.

Odvezli jsme do laboratoře celý obsah té poličky, ale gáza je sterilní a jód je taky v pořádku; žádné zárodky tam nejsou.

Za těchto okolnos…“

„Někdo ji mohl převázat,“ zamručel Wolfe.

„Ne. Když k ní v pátek večer zavolali dr. Bradyho, našel na ráně svůj původní obvaz.“

„Poslyšte,“ přerušil jsem ho, „už vím. Proboha. Ten orangutan. Šimral ji na chodidlech. Vetřel jí zárodky…“

Cramer zavrtěl hlavou. „Taky jsme se k tomu dostali.

Jeden z nich si na to vzpomněl, její synovec. Určitě je to možné. Podle mě sice trochu přitažené za vlasy, ale možné.

A teď, co říká doktor Brady.“

„Promiňte,“ ozval se Wolfe. „Vy jste s těmi lidmi mluvil. Řekla něco slečna Huddlestonová před smrtí někomu z nich? Komukoliv?“

„Moc toho neřekla. Víte, co s člověkem udělá tetanus?“

„Jen mlhavě.“

„Zatočí s člověkem pořádně. Je to jako otrava strychninem, ale ještě horší, protože při něm nedochází ani k přechodnému uvolnění a trvá to déle. Když tam Brady v pátek dorazil, měla už ztuhlou čelist. Píchl jí avertin, aby se jí ulevilo a dával jí ho pořád, až do konce. V sobotu, když tam přijel můj člověk, byla prý úplně strnulá, prohnutá do mostu. V neděli dokázala Bradymu říct skrz zuby, že se chce se všemi rozloučit a on je k ní jednoho po druhém vodil.

Mám jejich výpovědi. Nic zvláštního, jak se dalo čekat.

Každému samozřejmě pověděla jenom pár slov, byla na tom už špatně. Její bratr se jí pokoušel vysvětlit, že neumírá v důsledku nehody, že je to vražda, ale Brady s ošetřovatelkou mu to nedovolili.“

„Ona sama takové podezření neměla?“

„Nic o tom nesvědčí. Víte, jaká byla.“

Cramer si přesunul doutník do druhého koutku. „Podle Bradyho pouhá třetina miligramu tetanového toxinu může způsobit smrt. Bacily a spory se nacházejí v podstatě všude, ale nejčastěji samozřejmě tam, kde jsou koně. Půda v okolí stájí se jimi jen hemží. Zeptal jsem se Bradyho, jestli nemohl ránu nebo obvaz infikovat sám, protože se právě vrátil z vyjížďky, ale on tvrdí, že si předtím umyl ruce a ta Nicholsová taky, ona to potvrzuje. Podle jeho mínění je nanejvýš nepravděpodobné, že by se bacily tetanu vyskytly na tom skle ve střevíci, na kůži jejího palce nebo na tlapě té opice, určitě prý jich nebylo tolik, aby způsobily tak prudký záchvat. Dodává ale, že když člověk přechází křižovatku na zelenou, sice by ho neměli přejet, ale někdy se to stane. Je mu prý jen líto, že se tam v úterý večer nebo ve středu nevrátil, aby jí píchl protitetanovou injekci, ale příliš si to nevyčítá, protože by to neudělal žádný doktor. Poté, co toxin zasáhl nervový systém, což se stalo, ještě než tam Brady v pátek dorazil, bylo už na protitetanovku moc pozdě, ale přesto to zkusil. Celou Bradyho výpověď jsme dali ověřit policejnímu lékaři a souhlasí to.“

„Nelíbí se mi jeho přirovnání,“ prohlásil Wolfe. „Když

člověk přechází ulici, je nanejvýš pravděpodobné, že ho něco přejede. Proto to nikdy nedělám. To však nezpochybňuje důvěryhodnost dr. Bradyho. Ještě jednou se vás ptám, pane Cramere, proč mě s tím obtěžujete a sebe také?“

„Přišel jsem za vámi, abych to zjistil.“

„To jste na nesprávném místě. Musíte pátrat ve vlastní mysli.“

„Á, tam je všechno v pořádku,“ ujistil ho Cramer. „Jsem přesvědčený, že to byla nehoda. Jenže ten zatracený bratr nám nedá pokoj. A než na něj spustím bandurskou a vyrazím s ním dveře, chtěl jsem si o tom radši promluvit s vámi. Jestli v té partě kolem ní někdo přemýšlel o vraždě, nejspíš byste to poznal. Měl byste to poznat. Začal jste pro ni pracovat. A vy se nezabýváte malichernostmi. Takže potřebuju vědět, co jste pro ni dělal.“

„O tom nepochybuji,“ přikývl Wolfe. „Nikdo z nich vám to nepověděl?“

„Ne.“

„Ani jeden?“

„Ne.“

„Jak tedy víte, že mě najala?“

„Její bratr mi pověděl, že ji navštívil Goodwin, a tak jsem se ho začal vyptávat, jenže on zřejmě neví, k čemu vás najala.“

„Já také ne.“

Cramer vyňal doutník z úst a vyjel na něj: „Tak hele! Co vám to udělá? Když jednou trochu rozvážete! Chci to mít jenom z krku, to je všechno. Mám jiné věci na práci!

Potřebuju vědět…“

„Prosím vás,“ zarazil ho stroze Wolfe. „Řekl jste, že podle vás to byla náhoda. Nemáte ani stín důkazu, že byl spáchán zločin.

Slečna Huddlestonová mi svěřila důvěrný úkol. Její smrt mě nezbavuje závazku vůči ní, jenom mě zbavila té práce.

Kdybyste opravdu něco měl, mohl byste mě předvolat, jenže nic nemáte. Dáte si pivo?“

„Ne.“ Cramer se zamračil. „Proboha, najednou si potrpíte na počestnost! Odpovíte mi na jednoduchou otázku?

Myslíte, že byla zavražděna?“

„Ne.“

„Takže se podle vás jedná o náhodu?“

„Ne.“

„Tak co si vlastně myslíte, hergot!“

„O téhle věci vůbec nic. Nic o tom nevím. Nezajímá mě to. Ta žena umřela, jako jednou umřou všechny, pokoj její duši, a já přišel o honorář. Proč se mě nezeptáte takhle: kdybyste věděl všechno, co vím já, kdybych vám pověděl, k čemu mě najala, mohl byste usoudit, že její smrt zasluhuje dalšího šetření?“

„No dobrá. Tak se tedy ptám.“

„Odpověď zní ne. Protože jste neodhalil ani jedinou podezřelou okolnost. Dáte si pivo?“

„Ano, dám,“ zavrčel Cramer.

Zkonzumoval láhev piva, žádných dalších ústupků, ať už

v podobě informací nebo hypotetických otázek, se mu nedostalo, a tak odešel.

Doprovodil jsem ho ke dveřím, vrátil jsem se do kanceláře a prohodil jsem: „Náš starý šedivec je čím starší, tím lepší. Samozřejmě, má tu výhodu, že mohl studovat mé pracovní metody. Zdá se, že se mu podařilo všechno pokrýt skoro stejně dobře jako mně.“

„Fuj.“ Wolfe odstrčil podnos stranou, aby měl na stole místo pro mapu. „Ne, že bych s vámi nesouhlasil. Skoro stejně dobře jako vám, to ano. Ale buď nemá dost filipa na to, aby dokázal zjistit všechno, co se během toho odpoledne seběhlo, anebo promarnil skvělou šanci odhalit zločin, pokud k nějakému došlo. Minulý týden nepršelo, nebo ano?

Ne.“

Loupl jsem po něm pohledem. „Neříkejte. Kolikrát smím hádat?“

Ale on už to nechal být, začal se věnovat práci s mapou a moje otázky ignoroval. Tohle byla jedna z mnoha příležitostí, kdy bych ho nejradši srazil z vrcholu mrakodrapu Empire State, kdyby existoval nějaký způsob, jak ho tam vylákat. Pochopitelně bylo možné, že si ze mě jen tak vystřelil, ale pochyboval jsem o tom. Vyznám se v odstínech jeho hlasu.

Zkazil mi tím celou noc. Místo abych usnul za třicet vteřin, trvalo mi to celých třicet minut, protože jsem se pořád snažil vyšpekulovat, co tím k čertu myslel. Dvakrát mě probudil zlý sen, poprvé se mi zdálo, že na mě skrz střechu prší, ale místo kapek padaly tetanové bacily, a podruhé jsem zase zabloudil na poušti, kde už nepršelo sto let. Druhý den ráno, když Wolfe v devět odešel do skleníků, jsem se zaťal. Sedl jsem si ke svému stolu a prošel si v duchu znovu celý ten čas, co jsem strávil v Riverdalu, vteřinu po vteřině, jako když jsem o tom Wolfovi podával hlášení. A přišel jsem na to. Byl bych to vymyslel dřív, kdyby mě občas nevyrušil telefon a takové věci, ale i tak, konečně jsem to viděl před sebou, jasné jako den.

Zbývala ještě jedna věc. Zavolal jsem doktoru Vollmerovi, který bydlí a provozuje svoji ordinaci o kousek dál v naší ulici, a od něj jsem se dověděl, že smrtící tetanus má o dvě třetiny méně životů než kočka, existuje ve formě toxinu nebo jako bacil a také jako spora. Když se bacily či spory dostanou do těla, začnou produkovat toxin, který odvede špinavou práci, nešíří se krví, ale nervovou soustavou. Bacily a spory jsou anaerobní a v půdě nebo prachu mohou přežít i cela léta, a skutečně přežívají, zvlášť to platí o sporách.

Ale co teď? Měl jsem snad na to zapomenout? Wolfe to tak udělal, jenže to není lidská bytost, zatímco já ano, vždycky jsem jí byl. Navíc by bylo moc pěkné, kdyby se mi podařilo dosáhnout kýženého výsledku a uštědřit tak Wolfovi lekci. Bylo už skoro jedenáct a já chtěl vypadnout z domu dřív, než sejde dolů, tak jsem mu zavolal, že musím jít něco vyřídit a zašel jsem na Desátou Avenue do garáže pro roadstera. Cestou jsem se zastavil v jednom železářství na 42. ulici a koupil si kuchyňský nůž s dlouhou čepelí, úzkou zahradnickou lopatku a čtyři papírové sáčky. Ještě jsem si odskočil do dragstoru na rohu k telefonu a vytočil číslo Huddlestonových.

Ozvala se Maryella a já si vyžádal slečnu Nicholsovou.

Přišla během minuty. Řekl jsem, že se už asi brzy odstěhuje a že bych rád měl její novou adresu.

„Je to od vás hezké, že jste se ozval,“ poděkovala. „Je to… příjemné překvapení. Přirozeně jsem si myslela, že jste… tedy, minulý týden… jsem si myslela, že jste prostě jenom detektiv.“

„Nedělejte si legraci,“ namítl jsem. „Vzhledem k tomu, jak umíte tancovat, vás žádný telefonát nemůže překvapit.

I když si nemyslím, že by vám zrovna teď bylo do tance.“

„Není. Teď ne.“

„Chystáte se odejít už brzy?“

„Tento týden ještě ne. Snažíme se pomoci panu Huddlestonovi dát všechno do pořádku.“

„Pošlete mi adresu, až odejdete?“

„Ach… ano. Jistě. Jestli chcete.“

„Vy víte, že chci. Co kdybych za vámi teď zajel? Jenom vás pozdravit?“

„Kdy? Teď?“

„Teď hned. Mohu tam být do dvaceti minut. Docela rád bych vás viděl.“

„No…“ Ticho. „To by šlo. Když se vám chce se obtěžovat.“

Ujistil jsem ji, že mě to neobtěžuje ani v nejmenším, zavěsil jsem, vyšel ven, nasedl do roadstera a zamířil k nájezdu na West Side Highway ze šestačtyřicáté ulice.

Připouštím, že pokud jde o načasování příjezdu, vymyslel jsem to příšerně. Kdybych byl dorazil, řekněme mezi půl jednou a jednou, nejspíš by právě seděli u oběda, já bych se vymluvil, že už jsem po jídle a počkal bych na Janet na terase, což by byla dokonalá příležitost. Samozřejmě, jak se nakonec ukázalo, v tom případě bych ze sebe jen udělal pitomce, takže nakonec bylo dobře, že jsem to zvoral.

Zastavil jsem za plotem, vystoupil z auta s nožem v jedné zadní kapse a lopatkou ve druhé, a složené sáčky jsem schoval do postranní kapsy saka. Přešel jsem přes trávník a u bazénu jsem našel Larryho, jak se mračí do vody. Když mě uslyšel přicházet, přenesl svůj zachmuřený pohled na mě.

„Zdravíčko,“ prohodil jsem přívětivě. „Copak? žádní aligátoři?“

„Ne. Jsou pryč.“

„A Pán taky? A medvědi?“

„Ano. Co tady sakra děláte?“

Asi by bylo bývalo lepší ho trochu uchlácholit, ale docela mě naštval. Tím tónem i pohledem.

A tak jsem odpověděl: „Přišel jsem si s Pánem zahrát na babu.“ A vykročil jsem k domu.

Ale objevila se Janet a zamířila přes trávník ke mně.

Byla hezčí, než jak jsem si ji pamatoval. Nebo možná ani ne tak hezčí, jako zajímavější na pohled. Možná jen jinak učesaná nebo co. Pozdravila mě, podala mi ruku a obrátila se k Larrymu: „Maryella chce, abys jí pomohl s těmi účty od Corlissů.

Některé přišly ještě dřív, než tu začala pracovat, a jak se zdá, mojí paměti nedůvěřuje.“

Larry přikývl a pak se postavil proti mně. „Co chcete?“

zeptal se.

„Nic zvláštního,“ ujistil jsem ho. „Svobodu slova a vyznání, svobodu…“

„Jestli máte s sebou účet, pošlete ho poštou. Dostanete asi tak tři procenta.“

Potlačil jsem všelijaké impulsy a zavrtěl hlavou. „žádný účet. Přišel jsem za slečnou Nicholsovou.“

„To určitě. Přišel jste slídit…“

Ale Janet mu položila ruku na paži. „Prosím, Larry. Pan Goodwin mi volal a požádal mě, aby za mnou směl přijet.

Prosím.“

Nejradši bych mu dal facku. Dráždilo mě, jak se ho dotýkala a jak se na něj dívala, ale když se otočil a zamířil k domu, ovládl jsem se a nechal ho jít.

„Co ho žere?“ otázal jsem se Janet.

„Nu,“ pokrčila rameny, „koneckonců jste detektiv. A jeho teta umřela… hrozné… bylo to hrozné…“

„Samozřejmě. Když tomu chcete říkat zármutek. Co to bylo za vtípek o třech procentech?“

„Ach…“ Zaváhala. „Ale bůh ví, že už to není žádné tajemství. Obchody slečny Huddlestonové byly dost spletité.

Všichni se domnívali, že byla bohatá, ale jak se zdá, utrácela stejně rychle, jako vydělávala.“

„Rychleji, pokud věřitelé nedostanou víc než tři procenta.“ Vykročil jsem k terase a ona se ke mně připojila.

„V tom případě mají bratr i synovec smůlu. Larrymu se omlouvám. Přece jenom ho asi přemohl žal.“

„To je od vás ošklivé,“ protestovala Janet.

„Tak to odvolávám.“ Mávl jsem rukou. „Pojďme si povídat o něčem jiném.“

Podle mého plánu by bylo nejlepší sednout si s ní na terasu s tím, že by mě tam pak nechala na chvíli samotného, víc jsem nepotřeboval. Ale horké polední slunce pražilo přímo z nadhlavníku, a tak zašla do domu a já ji následoval.

Vybídla mě, abych se posadil na pohovku vedle ní, jenže se vším tím nářadím po kapsách jsem považoval za bezpečnější usednout na židli čelem k ní. Začali jsme si povídat.

Nejjednodušší by pochopitelně bylo povědět jí, co mám v úmyslu a hned to také provést, ovšem nebránilo mi v tom žádné podezření vůči ní, ať už z psaní dopisů nebo z vraždy.

Jenom jsem si docela přirozeně nepřál zranit její city; nechtěl jsem, aby se dověděla, že hlavním důvodem mé návštěvy nebyla touha setkat se s ní. V případě nějakého zajímavého vývoje se mi mohlo hodit udržovat s ní přátelské vztahy. A tak jsem se rozhodl sehrát to vystoupení sólově.

Právě jsem vymýšlel, pod jakou záminkou bych ji mohl pro něco poslat, nejlépe nahoru, tak, aby se tam zdržela aspoň pět minut, když jsem náhle něco zahlédl oknem a vytřeštil jsem oči.

Na terase se objevil Daniel Huddleston a pod paží nesl něco zabaleného v novinách. V jedné ruce držel nůž s dlouhou čepelí a v druhé zahradnickou lopatku!

Vstal jsem, abych lépe viděl.

„Co se děje?“ chtěla vědět Janet a také se postavila.

Syknutím jsem ji utišil a pošeptal jí do ucha: „První lekce detektivního umění: nikdy nedělejte hluk.“

Bratr Daniel se shýbl uprostřed terasy, přímo před houpačkou, poklekl na jeden z kamenů, balík, pár složených novinových listů a lopatku si položil vedle sebe a zabořil nůž do proužku trávy mezi kameny. Nedělal s tím žádné tajnosti, ani se při tom neohlížel přes rameno, ale pracoval rychle. Lopatkou podebral travnatý pruh mezi kameny, vybral ho celý, dlouhý asi šest palců a tři palce hluboký, a zabalil ho do novin. Potom vzal druhý, napravo od prvního místa, a třetí zase nalevo. Každý zabalil zvlášť.

„Co to pro všechno na světě dělá?“ zašeptala Janet.

Stiskl jsem jí paži.

Byl už skoro hotov. Roztrhl balík, který si přinesl s sebou, vytáhl tři travnaté proužky stejného tvaru a velikosti jako ty, které právě vyřízl, uložil je do prohlubní, zašlápl do jedné úrovně s okolními kameny, zabalil do novin lžíci, nůž i tři balíčky s kusy trávníku a vykročil, jako kdyby měl někam namířeno.

Vzal jsem Janet za ruku a naléhavě jsem jí pohlédl do očí. „Poslyšte, děvče,“ prohlásil jsem, „mám jedinou chybu a tou je zvědavost. Jinak jsem dokonalý. Nezapomeňte na to.

Stejně už musíte jít k obědu.“

Něco za mnou ještě povídala, ale já už uháněl ke dveřím.

Opatrně jsem vyšel na terasu, přeběhl jsem ji, vklouzl do živého plotu, udělal jsem si v něm průhled a podíval se skrz.

Daniel kráčel přes trávník asi čtyřicet kroků ode mne.

Nemířil směrem k mému autu, ale na opačnou stranu, doprava. Rozhodl jsem se dát mu ještě dvacet kroků náskok, než vyjdu ven, a udělal jsem dobře, protože se nade mnou najednou ozvalo: „Hej, strýčku Dane! Kam jdeš?“

Daniel se zastavil a ohlédl se. Vykroutil jsem krk a skrze listí jsem v okně nad sebou uviděl Larryho hlavu a vedle něj i Maryellinu.

„Potřebujeme tě!“ křičel Larry.

„Uvidíme se později,“ zahalekal Daniel.

„Ale už je oběd!“ volala Maryella.

„Později!“ Daniel se otočil a byl pryč.

„To je tedy divadlo,“ poznamenala Maryella.

„Je to cvok,“ tvrdil Larry.

Hlavy se stáhly. Ale mohli se ještě pořád dívat ven, a tak jsem se rozběhl těsně podél domu až na roh a odtud jsem obešel pozemek širokým obloukem, skrývaje se za křovím a jinými překážkami, než jsem se vydal směrem, kudy odešel Daniel. Nebyl nikde v dohledu. Tuhle část pozemku jsem neznal a než jsem se nadál, v nějakém houští jsem narazil na plot. Nemohl jsem se tudy prodírat, abych neztropil hluk, takže jsem se vrátil, rozběhl se podél křoví a za chvíli jsem narazil na pěšinku. Daniel nikde. Po cestičce jsem došel k několika kamenným schůdkům v příkrém břehu a vyběhl jsem po nich. Nahoře jsem ho uviděl. Třicet metrů přede mnou byla v plotu branka; právě ji zavřel a vykročil uličkou, lemovanou mladými stromky. Balík držel v podpaží. Vlastně mě zajímal spíš ten balík než on sám. Co kdyby ho hodil do kanálu? A tak jsem se k němu přiblížil víc, než bývá při sledování obvyklé, prošel jsem brankou a vešel za ním do uličky. Na konci uličky kousek přede mnou zůstal stát a já zapadl mezi stromy.

Zastavil se na chodníku u dlážděné silnice. Podle hustoty provozu to byla nějaká hlavní tepna; v tomto ohledu se mi rozjasnilo, když přímo před Danielem zastavil patrový autobus. Daniel nastoupil a autobus se rozjel.

Rozběhl jsem se k nejbližšímu rohu. Ulice se jmenovala Marble Avenue, v Riverdalu mají taková jména. Autobus už byl moc daleko, abych dokázal rozluštit číslo, a nikde v dohledu jsem neviděl taxík. Vkročil jsem do vozovky před první projíždějící auto a zvedl jsem ruku. Naneštěstí v autě seděly dvě paničky, typické venkovské tetky, ale neměl jsem čas si vybírat.

Skočil jsem na zadní sedadlo, zamával jsem řidičce před očima detektivní licencí a bryskně jsem zavelel: „Policejní záležitost. Dupněte na to a dožeňte ten autobus před námi.“

Řidička vypískla. Její společnice řekla: „Nevypadáte na policajta. Jděte pryč. Když nevystoupíte, pojedeme na policii.“

„Jak je libo, madam. Zatímco si tu povídáme, nejnebezpečnější gangster v New Yorku nám utíká. Je v tom autobuse.“

„Ach! Určitě na nás bude střílet.“

„Ne. Není ozbrojený.“

„Tak čím je nebezpečný?“

„Prokristapána,“ sáhl jsem po klice. „Zastavím si nějaký vůz s mužským u volantu.“

Ale auto už se rozjelo. „To teda ne,“ odsekla zuřivě řidička. „Umím řídit stejně dobře jako kterýkoliv chlap.

I můj manžel to uznává.“

Měla pravdu. Během jediného bloku už ujížděla padesátkou, jela docela dobře a zanedlouho jsme autobus dostihli, tedy, nějaký autobus. Když zastavil na rohu, požádal jsem ji, aby zajela vedle něj, což provedla velmi zručně, zakryl jsem si rukou obličej, podíval se po něm, a opravdu tam byl.

„Sleduji ho,“ vysvětlil jsem dámám. „Myslím, že jede na schůzku s politikem, kterého si koupil. Jestli chcete, stačí, když zastavíte u prvního prázdného taxíku, který potkáme, ale taxík mu samozřejmě bude podezřelý, zatímco takovýhle vůz se dvěma dobře oblečenými, pohlednými ženami rozhodně podezírat nebude.“

Řidička se zachmuřila. „V tom případě,“ prohlásila, „je to naše povinnost.“

A na mou duši, táhla se za tím autobusem ještě dobré tři čtvrtě hodiny až na Riverside Drive, tu jsme projeli celou až na Broadway a pak dolů, do centra. Napadlo mě, že bych jim měl aspoň dopřát trochu rozptýlení, a tak jsem je krmil historkami o mých zkušenostech s gangstery, únosci a jinou chamradí. Když jsme minuli 42. ulici a Daniel ještě stále nevystoupil z autobusu, pomyslel jsem si znechuceně, že asi jede na policejní ředitelství, a tak hluboce jsem se zamyslel nad tím, jestli bych ho neměl zarazit dřív, než tam dojde, že jsem ho málem propásl, když vyskočil na chodník na rohu 34. ulice. S díky a srdečným úsměvem jsem se rozloučil s dámami, vyskočil jsem z auta, prokličkoval davem lidí, kteří si přes poledne vyrazili na nákupy, a málem jsem ho ztratil. Pak jsem ho zahlédl, mířil čtyřiatřicátou ulicí na západ.

Na Osmé Avenue odbočil na sever. Držel jsem se dvacet yardů za ním.

Na Pětatřicáté opět odbočil k západu.

V tu chvíli už jsem podezíravě větřil. Přirozeně. Šel pořád dál, rovně, jako by ho vystřelil. Když minul Devátou Avenue a pokračoval pořád dál na západ, bylo to už docela jasné. Přiblížil jsem se k němu. Začal se dívat po číslech domů, zamířil ke schůdkům u dveří jednoho z nich a vystoupal po nich. Panečku, mně nikdo neuteče, to vám povídám. Každého dostihnu. Tohohle jsem sledoval přes celý New York, držel jsem se ho jako buldok až na samotný práh u dveří Nera Wolfa.

5. KAPITOLA

Cestou kolem posledních dvou bloků jsem horečně přemýšlel. Postupně jsem uvážil a zase zamítl tři různé manévry, jak to zařídit, aby Wolfe na nic nepřišel. Všechny mi připadaly docela slušné, ale zatraceně dobře jsem věděl, že opravdu dobrý není ani jeden. A tak jsem vyběhl po schodech, prošel kolem Daniela, pozdravil jsem ho, odemkl dveře a zavedl ho do kanceláře.

Wolfe se na nás od stolu zamračil. „Jak se daří, pane Huddlestone? Archie. Kde jste byl?“

„Uvědomuji si,“ pravil jsem, „že je asi tak právě čas na oběd, takže budu stručný. Zaprvé, podívejte se na tohle.“

Vytahal jsem z kapes nůž, lopatku a papírové pytlíky a položil je na jeho stůl.

Daniel vyvalil oči a něco zamumlal.

„Co je to za nesmysl?“ chtěl vědět Wolfe.

„žádný nesmysl,“ ujistil jsem ho. „Nářadí. Dnes v noci také nepršelo. Takže jsem si zajel do Riverdalu pro kousek trávníku z míst, kam orangutan vylil tu jódovou tinkturu.

Bratr Daniel měl stejný nápad. Jenom mě předběhl. Má to tady v těch novinách. Napadlo mě, že to možná chce hodit do řeky, tak jsem ho sledoval a on mě přivedl sem.

Vypadám tedy jako blázen, ale ne jako hlupák. Teď se můžete zasmát.“

Nezasmál se. Pohlédl na Daniela. „Opravdu jste to přinesl v tom balíku, pane Huddlestone?“

„Ano,“ přisvědčil Daniel. „Chci…“

„Proč jste s tím přišel ke mně? Já nejsem chemik. Vy ano.“

„Protože potřebuji potvrzení autenticity. Chci…“

„Zaneste to na policii.“

„Ne.“ Zdálo se, že v tomhle ohleduje Daniel pevně rozhodnut. „Myslí si, že jsem jenom starý otrava. Možná ano. Ale kdybych to analyzoval já sám, bez svědků…“

„Tak to neanalyzujte sám. Máte přece kolegy, přátele, ne?“

„Ne takové, kterým bych to mohl svěřit.“

„Víte určitě, že jste přinesl právě ten kus, kam se rozlila lahvička s jódem?“

„Vím. Pár kapek dopadlo i na okraj kamene. Také jsem vydloubl dva kusy po stranách, pro porovnání.“

„Pochopitelně. Kdo vám to poradil?“

„Nikdo. Napadlo mě to dnes ráno a okamžitě jsem se vydal…“

„Vskutku. Gratuluji. Zaneste to do Fisherových laboratoří. Znáte je přece, nebo ne?“

„Zajisté.“ Daniel se začervenal. „Náhodou u sebe nemám žádnou hotovost. Je to dost drahé.“

„Opatřete si úvěr, na dědictví po sestře. Jste přece nejbližší příbuzný?“

„žádné dědictví není. Pasíva výrazně převyšují aktiva.“

Wolfa to otrávilo. „Je to od vás nedbalost, že s sebou nemáte hotové peníze. Zatraceně, měl byste je mít.

Pochopte, pane, že do téhle kaše já prsty nestrkám. Netýká se mě to. Čeká mě oběd a měl bych se s vámi rozloučit. Ale zdá se, že umíte používat svůj mozek a to je tak vzácný jev, že by bylo škoda jím plýtvat. Archie, zavolejte panu Weinbachovi od Fisherů. Povězte mu, že k nim přijde pan Huddleston, ať si s tou analýzou pospíší a připíšou mi ji k účtu. Zaplatíte mi to, až se vám to bude hodit, pane.“

Daniel zaváhal. „Mívám ve zvyku… většinou všechny své dluhy platím s velkým zpožděním…“

„Tenhle zaplatíte. Dohlédnu na to. Co je to argyrol?“

„Argyrol? Nu… sloučenina stříbra a jednoho proteinu…

vitellinu.“

„Dělá stejné skvrny jako jódová tinktura. Mohly by v něm přežít bacily tetanu?“

Daniel to uvážil. „Myslím, že ano. Je mnohem slabší…“

Wolfe netrpělivě přikývl. „Povězte panu Weinbachovi, aby udělal zkoušku na argyrol.“ Vstal. „Můj oběd čeká.“

Vyřídil jsem ten telefonát, vyprovodil Daniela i s jeho balíkem ke dveřím a šel jsem za Wolfem do jídelny. U jídla se o práci mluvit nesmí, takže jsem vyčkal, až jsme se vrátili do kanceláře, a teprve pak jsem poznamenal: „Měl bych vám povědět, že ho při vybírání těch kusů trávníku viděla Janet i Maryella a ten synovec…“

„Nemusíte mi nic říkat. Netýká se mě to.“

Ukázal na nůž a lopatku, které zůstaly ležet na jeho stole.

„Odkud máte ty věci?“

„Koupil jsem je.“

„Tak je někam ukliďte, prosím. A nezahrnujte je do seznamu výloh.“

„Odnesu je do svého pokoje.“

„To udělejte. Určitě. A teď prosím, dopis panu Hoehnovi.“

Jeho tón jasně říkal, že tím v jeho kanceláři všechny hovory o slečně Huddlestonové a jejich záležitostech končí.

Nepochybně by to tak dopadlo, nebýt jeho domýšlivosti.

Nebo možná nešlo o domýšlivost; třeba dovolil bratru Danielovi znovu vstoupit do svého soukromí jen proto, aby mu lépe vštípil nezbytnost zaplatit co nejdřív účet z Fisherových laboratoří. V každém případě, když se David o několik hodin později objevil, chvíli před sedmou večer, dostal Fritz pokyn, aby ho přivedl do kanceláře. Na první pohled mi bylo jasné, že nejde s prázdnou; bylo mu to vidět na očích i na tom, jak vysoko držel bradu. Napochodoval k Wolfovu stolu a oznámil mu:

„Moje sestra byla zavražděna.“

Vytáhl z kapsy obálku, vyňal z ní list papíru a rozložil ho, ale moc mu to nešlo, protože se mu třásly ruce. Mírně se zapotácel, opřel se rukama o kraj stolu, rozhlédl se po nějakém křesle a sedl si.

„Asi jsem samým rozrušením trochu zesláblý,“ omlouval se. „Také jsem snídal jenom jablko a od té doby jsem nic nejedl.“

Pronesl pravděpodobně jedinou možnou větu, která byla s to zabránit Wolfovi, aby ho poslal na policii a přikázal mi ho vyhodit. Jediný druh návštěvníka, kterého nikdy neodmítne, je člověk s prázdným žaludkem. Wolfe se na něj zamračil, ne slitovně, ale pohoršené –, stiskl tlačítko a když

se objevil Fritz, zeptal se:

„Jak jste daleko s polévkou?“

„Je skoro hotová, pane, až na houby.“

„Přineste misku polévky, suchary, sýr a horký čaj.“

Daniel začal něco namítat, ale Wolfe ho vůbec neposlouchal. Zhluboka si povzdechl, zaklonil se v křesle a zavřel oči; muž, který za posledních dvacet hodin snědl jen jedno jablko, to byl pro něj příliš bolestný pohled. Když

Fritz přinesl podnos, přistavil jsem Danielovi stůl a on zhltl pár sucharů, zafoukal do lžíce s polévkou a polkl.

Vzal jsem do ruky ten list papíru, co předtím vytáhl z obálky, byl to formulář Fisherových laboratoří se zprávou, a pročetl jsem si ho. Daniel snědl ještě několik lžic a řekl: „Věděl jsem to. Byl jsem si jistý. Nemohla existovat…“

„Jezte!“ okřikl ho přísně Wolfe.

„Jím. Jsem v pořádku. S tím argyrolem jste měl pravdu.

To byl dobrý odhad. Byl to argyrol, nic jiného.“ Daniel napíchl na vidličku pořádný kusanec sýra a nesl ho k ústům,

ale mluvil dál. „Ani stopa po jódu. A miliony tetanových bacilů. Stovky milionů. Weinbach přiznává, že nic takového ještě neviděl. A to všechno se našlo soustředěné na jediném kousku trávníku, na stoncích trávy i na povrchu půdy.

V ostatních dvou kusech se po žádném vitellinu či tetanu nenašla ani stopa. Weinbach řekl…“

Někdo zazvonil, ale já zůstal sedět a nechal jsem to na Fritzovi, protože jsem neměl žádný důvod očekávat nějaké vetřelce. Ukázalo se však, že se jedná o vpád toho druhu, který Wolfe nesnáší víc než co jiného. Pojišťovák nebo ženská, která chce dát sledovat svého manžela, jsou pouhými komáry, jež lze zahnat mávnutím ruky a to mávnutí obstarávám já, ale tohle nebylo tak jednoduché.

Z haly jsme uslyšeli pohoršené Fritzovy protesty, pak se rozlétly dveře a do místnosti vkráčel inspektor Cramer.

Doslova vpochodoval. Prvním pohledem obdařil mne, a byl to zdrcující pohled. Pak poznal Daniela, vítězoslavně zachrčel, rozkročil se před ním a zachraptěl: „Půjdete se mnou!“ A na mě: „Vy taky, chlape! Pojďte!“

Zazubil jsem se na něj. „Pokud jste si někdy našel chvilku

a nahlédl do

dokumentu, zvaného Ústava

Spojených…“

„Ticho, Archie,“ vyštěkl Wolfe. „Pane Cramere. Co se to s vámi proboha děje?“

„Vůbec nic,“ ujistil ho sarkasticky Cramer. „Se mnou?

Vůbec nic.“ Tak vytočeného a podebraného jsem ho ještě

neviděl. „Poslouchejte!“ prohlásil. Přistoupil ke stolu a poklepal na něj svým těžkým ukazovákem jako kladivem.

„Včera večer jste seděl zrovna u tohohle stolu a co jste mi řekl? No, co jste mi řekl?“

Wolfe se znechuceně ušklíbl. „Váš tón a vaše způsoby, pane Cramere…“

„Řekl jste, že jste na ten případ už zapomněl a smrt Bess Huddlestonové vás nezajímá! Nic o tom nevíte! Nezajímá vás to!“ Cramer pořád bušil do jeho stolu. „No, a dneska odpoledne někdo z mého úřadu dostal nápad, taky se nám to občas přihodí! Poslal jsem tam jednoho muže, mladý Huddleston mu ukázal, kam ten opičák vylil lahvičku jódu a když chtěl odebrat kus trávníku na analýzu, zjistil, že už

ho odebral někdo jiný! Pečlivě to místo vyplnil jinými drny, ale s odlišným druhem trávy. Začal se vyptávat a zjistil, že to provedl Daniel Huddleston; prý ty drny odnesl a Goodwin byl u toho taky a odešel s ním!“

„Ne s ním,“ opravil jsem ho důrazně. „Za ním.“

Cramer si mě nevšímal. „Šli jsme za Huddlestonem, ale nemohli jsme ho najít. Tak jsem přišel za vámi. Za vámi a za Goodwinem. A koho tady najdu?

Prokristapána! Najdu tady Huddlestona! Sedí si tu a krmí se! To je ten nejdrzejší trik, jaký jste na mě kdy zkusil!

Odstranění důkazů, zničení důkazů…“

„Nesmysl,“ usadil ho Wolfe strohým, chladným tónem.

„Přestaňte křičet. Jestli chcete vědět, proč nás pan Huddleston navštívil…“

„Od vás ne! Dostanu to z něj! A z Goodwina! Proberu si každého zvlášť! Vezmu je s sebou do města.“

„Ne,“ řekl Wolfe. „Z mé kanceláře ne.“

Tohle byl ústřední okamžik celé situace. Ještě před dvaceti minutami Wolfe Daniela nevyhnal na policii jen kvůli jeho prázdnému žaludku, a vůbec by mu nepokazilo trávení, kdybych tam s Danielem odešel i já. Tohle však bylo něco jiného. Skutečnost, že by policista z jeho domu někoho odvedl, kohokoliv, ať už se zatykačem nebo bez něj, leda by se tak stalo na Wolfův popud –, považoval za nesnesitelnou pohanu. Zraňovalo to jeho hrdost, jeho ješitnost, jeho smysl pro spořádaný chod věcí. A proto, jak se dalo očekávat, se dostavila energická, bezmála bouřlivá reakce. Napřímil se v křesle.

„Pane Cramere,“ zahromoval, „posaďte se.“

„Ani náhodou.“ Cramer to myslel vážně. „Nenechám se od vás zase zatáhnout do nějaké vaší…“

„Archie, ukažte panu Cramerovi tu zprávu z Fisherovy laboratoře.“

Strčil jsem mu ji pod nos. Málem ji odstrčil, ale žádný policajt, dokonce ani inspektor, se neodváží nepodívat se na kus potištěného papíru. Vyškubl mi ho z ruky a zamračeně se do něj zahleděl. Daniel začal něco povídat, ale Wolfe ho

zasyknutím utišil. Daniel tedy dojedl sýr, snědl poslední suchar, osladil si čaj a začal ho míchat lžičkou.

„No a co?“ zavrčel Cramer. „Jak mám vědět…“

„Někdy pochybuji o tom, jestli vůbec něco víte,“ zpražil ho Wolfe. „O smrt slečny Huddlestonové jsem se nezajímal a nezajímám se o ni ani teď, přestože mě s ní vy, pan Huddleston a Archie pořád otravujete. Nemám žádného klienta. Moje klientka zemřela. Vy se rozčilujete dokonce i proto, že pan Huddleston jí. Proč by, k čertu, nejedl, když

má hlad? V jednu hodinu se tu objevil s těmi drny a já ho odkázal na policii. Řekl, že ho tam považují za starého otravu. Proč se sem vrátil se zprávou z laboratoře, to nevím.

Vím jenom, že měl hlad. Jestli vás rozladilo to, že nemáte stoprocentní důkaz o totožnosti drnů prozkoumaných v laboratoři a těch, na něž onen šimpanz vylil obsah lahvičky s údajným jódem, nemohu vám pomoci. Proč jste si tu trávu nevzali už před pěti dny, když se na vás pan Huddleston obrátil poprvé? Je docela zřejmé, že jste to měli udělat.“

„Tehdy jsem nevěděl, že ten šimpanz vylil…“

„Měl jste to vědět. Schopně vedené vyšetřování by vám to odhalilo. Buď jste měli vyšetřovat pořádně, anebo vůbec ne. Nuže, pane, ta zpráva patří vám. Nechte si ji. Dostanete za ni účet od Fisherovy laboratoře. Archie, poznamenejte si to. V té lahvičce nebyl jód, ale argyrol hemžící se bacily tetanu. Nevídaná ohavnost. O odpornějším způsobu vraždy

jsem ještě neslyšel. Ani o snazším, jednodušším způsobu, jak někoho zabít. Doufám, pane, že se vám podaří pachatele zatknout. Měl byste to dokázat, protože připadá v úvahu jenom pět lidí, těch pět, kdo byli u toho, Archieho v to nepočítám…“

„Počkejte moment,“ namítl Daniel. „To je omyl. Tu lahvičku tam někdo mohl dát kdykoliv…“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ne. Jenom během toho odpoledne. Kdyby bylo potřeba, mohli bychom namítnout, že je těžko uvěřitelné, aby ji tam někdo nechal delší dobu, protože ji mohl použít kdokoliv, ale to není nutné. Ještě ve čtyři hodiny odpoledne lahvička ve skříňce obsahovala kvalitní jód.“

Cramer zavrčel.

Daniel se zeptal: „Jak to víte?“

„Protože v té době ji někdo použil. Archie. Zakopl o aligátora a škrábl se na ruce.“

„Proboha.“ Cramer se posadil a zůstal sedět. Daniel se na mě podíval a já přikývl.

Daniel pohlédl na Wolfa; poklesla mu čelist a obličej zešedl. „Takže to nemohlo být…“ zakoktal.

„Co to nemohlo být?“ chtěl vědět Cramer.

„Nemohl to být nikdo…“ Daniel chabě potřásl hlavou, jako by odmítal něco, co ho napadlo. Najednou zprudka vyjel: „Já tomu nevěřím! Někdo z nich? Ty dvě dívky nebo Larry nebo Brady?“

„Nebo vy, pane,“ doplnil suše Wolfe. „Byl jste tam.

Pokud jde o vaši snahu přinutit policii k činnosti, třeba jste vychytralejší, než se na první pohled zdá. Ušetřete si své pohoršení. Uklidněte se. Takhle ani nemůžete pořádně strávit ten sýr a polévku. Nuže, pane Cramere, nechám to na vás. Jde o vraždu, provedenou spatra. Ne že by nebyla předem uvážená; to ani zdaleka ne. Pachatel si všechno připravil velmi pečlivě. Vyprázdnil lahvičku s jódem, vymyl ji a pak ji zase naplnil argyrolem a armádou tetanových zárodků.“

Wolfe sevřel rty. „Hrozná ohavnost. Jen velmi nepřitažlivý exemplář mohl něco takového vymyslet, natož

pak spáchat. Ale někdo to spáchal. Předpokládám, že bylo třeba vytvořit nějakou situaci, jež si vyžadovala použití jódu; popravdě řečeno, jsou zde důvody k domněnce, že již

byla připravena nebo se na ní pracovalo; ta nehoda na terase však znamenala příliš dobrou příležitost, aby jí nevyužil. Z

technického hlediska se jednalo o skvěle promyšlený a dokonale provedený plán. Musel udělat jen dvě věci: vložit kousek skla do trepky slečny Huddlestonové, což bylo docela jednoduché, když všichni pobíhali kolem a sbírali střepy, a původní lahvičku ve skříňce nahradit nepravým jódem. A to všechno úplně bez rizika. Kdyby si slečna Huddlestonová vytřásla sklo z boty, než si ji obula, nebo kdyby se z jakéhokoliv důvodu nepořezala, mohl vrah lahvičky zase vyměnit a nic by tím neztratil. Je tu

samozřejmě ještě jedna otázka: pokud by se lišily nálepky na lahvičkách…“

„Na všech jsou stejné štítky,“ zabručel Cramer.

„Na všech?“

„Ano. V celém domě, včetně kuchyně, se nachází celkem sedm lahviček s jódem, všechny jsou stejně velké, mají stejný tvar i stejnou nálepku“

„Nakupovali je ve velkém,“ vysvětlil jsem. „Kvůli Pánovi a medvědům.“

„Tohle,“ poznamenal Wolfe, „je přesně ten druh informace, který jste vy schopen opatřit, pane Cramere.

Sedm. Ne osm. Sedm. Samozřejmě jste je všechny poslal na rozbor a obsahovaly jen čistou jódovou tinkturu.“

„To jo. A proč se mi k čertu pošklebujete? Dodal jsem odpověď na vaši otázku, ne? A mohl bych se zmínit ještě o jedné věci. Někdy v době, jež uplynula od rozbití těch sklenic, do chvíle, kdy se slečna Huddlestonová pořezala, musel vrah odejít z terasy do domu a vyměnit lahvičky.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Tím nic nezískáme. Během té doby zašli do domu všichni. Slečna Nicholsová šla pro smetáky a lopatky. Synovec odešel pro další sklenice a pití.

Slečna Timmsová přinesla vysavač. Dr. Brady odnesl odpadky.“

Cramer na něj vyvalil oči, bez sebe vzteky. „A vy o tom nic nevíte! Ježíši kriste. Vás to nezajímá!“

„Já nikam nešel,“ ozval se Daniel. „Já jsem v té době z terasy neodešel.“

„Pokud víme,“ připustil Wolfe, „je to tak. Ale na vašem místě bych se tím tolik nechlubil. Šel jste pro jód. Vy jste tu lahvičku podal dr. Bradymu a on ji použil. Už máte zase otevřená ústa. Neustále oscilujete mezi hněvem a pohoršením, pane Huddlestone, a to s nevídanou lehkostí.

Upřímně řečeno pochybuji, že by bylo možné vás podezírat z vraždy vaší sestry. Pokud jste to spáchal, vaše schopnost ovládat obličejové svalstvo překonává všechny moje dosavadní zkušenosti. Zůstanete-li zde, zvu vás na večeři; měl bych dospět ke konečnému rozhodnutí, ještě než

dojíme. Máme marinované koroptve. En escabeche.“

Zazářily mu oči. „Už na nás čekají.“ Odsunul křeslo a zvedl se. „Nuže, pane Cramere, zdá se, že jsme to omezili na čtyři podezřelé, čímž se váš úkol zjednodušuje. Omluvte mě, jsem si jist…“

„Jo,“ prohlásil Cramer. „S radostí.“ Také on už se zvedl.

„ Ale na koroptvích si budete muset pochutnat sám.

Huddleston a Goodwin jdou se mnou.“ Změřil si nás pohledem. „Tak jdeme.“

Wolfe se zatvářil rozmrzele. „Pročistil jsem vám cestu.

Jestli trváte na tom, že s nimi chcete mluvit, co kdyby se dostavili do vaší kanceláře… řekněme, v deset hodin?“

„Ne. Půjdou hned teď.“

Wolfe zvedl bradu. Otevřel ústa a zase je zavřel. Byl to zajímavý pohled, zvláště pro mne. Vím totiž, jak je nesnadné vyvést ho z míry, skoro nemožné, ale musím po pravdě uznat, že jsem si to příliš nevychutnal, vzhledem k tomu, kdo toho docílil.

Ozval jsem se: „Já zůstanu na koroptve. A v deset večer se u vás možná objevím anebo taky ne, záleží na…“

„K čertu s vámi,“ zahučel Cramer. „S vámi si to vyřídím později. Pojďme, pane Huddlestone.“

Wolfe postoupil o krok blíž; ještě nikdy jsem neslyšel, aby se mu hlas tolik chvěl zuřivostí. „Pan Huddleston je mým pozvaným hostem.“

„Pozvání jsem zrušil. Pojďte, pane Huddlestone.“

Wolfe se otočil k Danielovi. Tohle byla nesnesitelná provokace, ale přesto se ovládal. „Pane Huddlestone. Zvu vás ke svému stolu. Z právního ani morálního hlediska nejste povinen s tímto člověkem nikam odejít jen proto, že to od vás vyžaduje. Jenom se naparuje a zuří. Pan Goodwin vás později odveze…“

Ale Daniel ho rázně odmítl. „Myslím, pane Wolfe, že s ním půjdu. Potom, co jsem se je tolik dní snažil přimět, aby na tom začali pracovat…“

Koroptve byly jedna báseň a snědl jsem skoro tolik, co Wolfe. Jinak to byla jedna z mých nejnudnějších večeří pod Wolfovou střechou. Neřekl ani slovo, dokud jsme se nepropracovali až ke kávě.

6. KAPITOLA

Vylíčil jsem tu scénu tak dopodrobna proto, že nebýt jí, pochybuji, jestli by se někdy podařilo dopadnout vraha Bess Huddlestonové. Někdo z té Cramerovy bandy by to snad mohl rozlousknout, ale nikdy by se jim nepodařilo shromáždit důkazy, postačující k zatčení. Wolfe neměl žádného klienta, žádný závazek a úplně s tím skoncoval, tedy, byl by s tím skoncoval, kdyby mu Cramer neukradl jeho hosta přímo před nosem a nerozzuřil ho tak, že si ten večer musel vzít dvakrát zažívací kapky.

Dvakrát. První dávku spolkl hned po večeři; poslal mě pro lahvičku nahoru do svého pokoje. Podruhé si kapky vzal dlouho po půlnoci, když jsem se vrátil ze své návštěvy u inspektora Cramera ve městě. Potichoučku jsem vyšel po schodech do svého pokoje, ale právě jsem se začal svlékat, když na mém stole zazvonil domácí telefon, já zvedl sluchátko a byl jsem předvolán. Sešel jsem o patro níž

a vešel do Wolfova pokoje. Svítilo se tam a on nebyl v posteli. Zašel jsem do koupelny a spatřil ho ve chvíli, kdy si dopřával druhou dávku kapek. Šklebil se při tom tak příšerně, že snad i Joe Louis by před ním utekl z ringu. I bez toho je na něj vždycky úžasná podívaná, když ho natrefím oděného do deseti čtverečních yardů žlutého hedvábí, z nichž má ušité pyžamo. „Nuže?“ oslovil mne.

„Nic. Rutina. Vyptávali se a já podepsal protokol.“

„Za to mi zaplatí.“ Wolfe udělal grimasu jako rozzuřená příšera a uložil lahvičku s lékem zpátky do skříňky. „Tohle svinstvo jsem bral naposledy na jaře, po tom ohavném experimentu s úhoři. Za to mi zaplatí. Brzy ráno pojedete do Riverdalu. Promluvíte se stájníkem a zjistíte…“

„Pochybuji, jestli tam ještě nějaký bude. Koně jsou pryč.

Věřitelé dostanou jen dvě procenta.“

„Najděte ho. Ať je kdekoliv. Chci vědět, jestli někdo v poslední době z té stáje nebo z okolí něco odnesl, cokoliv.

V ideálním případě papírový pytlík naplněný hnojem.

Vyzpovídejte ho. Kdyby dělal potíže, přiveďte ho sem.

A také… je v tom domě ještě nějaké služebnictvo?“

Přikývl jsem. „Sluha. Myslím, že se tam zdržuje, protože doufá, že dostane zaplaceno.“

„Zeptejte se ho na tu rozbitou láhev, kterou slečna Huddlestonová našla ve své koupelně. Zjistěte všechno, co o tom ví. Vyptejte se všech ze služebnictva, kdo tam v té době byli. Do nejmenších podrobností…“

„Ostatních se mám také ptát? Maryelly, Janet, Larryho…“

„Ne. Nemluvte o tom s nikým, kromě služebnictva.

Zavolejte mi, než se budete vracet. A než odjedete, nechte mi na stole telefonní čísla do Riverdalu, pana Huddlestona a dr. Bradyho. To je všechno. Zaplatí mi za to. Dobrou noc.“

Takže jsme měli případ. Sice bez klienta a bez finanční zálohy, nemohli jsme čekat žádný honorář, ale aspoň jsme

měli případ, což bylo lepší, než kdybych musel jenom sedět na zadku a poslouchat rádio.

Rozhodl jsem se, že budu muset vystačit se šesti hodinami spánku, a druhý den jsem do Riverdalu dorazil už

před osmou ráno. Neohlásil jsem se telefonicky, protože jsem tam stejně musel pro auto, které jsem včera nechal stát na příjezdové cestě. Otevřel mi Hoskins, přivítal mě a sdělil mi, že stájník už je pryč, ale Maryella má jeho adresu. Byl bych o ni raději požádal Janet nebo Larryho, ale Hoskins mě poučil, že ti mívají ve zvyku dlouho spát, zatímco Maryella již snídá. Vzal jsem si tedy od ní adresu a měl jsem štěstí, protože to nebylo někde v Bucyrusu ve státě Ohio, ale jenom v Brooklynu. Ať už lze proti Brooklynu namítat cokoliv, i já bych o lecčem věděl, jednu výhodu mu nelze upřít; je blízko.

Tenhle úkol byl nejsnazší ze všech, které jsem kdy vykonal; stačilo dojet na příslušnou adresu a vyhledat stájníka. Jmenoval se Tim Lavery a na tváři měl jizvu, která mu dodávala zlověstného vzezření, avšak jen do té doby, než se poprvé usmál. Zpočátku jsem na něj šel opatrně, předstíral jsem, že mi jde o něco úplně jiného, ale brzy jsem poznal, že nemá smysl na něj hrát nějakou habaďůru, a všechno jsem mu vyložil pěkně na rovinu.

„Jasně,“ přikývl. „Jednou, asi před měsícem, možná o něco dřív, si toho doktor Brady nabral plnou škatuli.

Přinesl si na to krabici od cukroví. Pomáhal jsem mu.

Povídal, že to potřebuje na nějaký testy. Jedna jeho pacientka umřela na tetanus… Už si nevzpomínám, jak se jmenovala…“

Předstíral jsem, že mě to nijak nevzrušuje. „Odkud si to bral? Ze stáje?“

„Ne z hnojiště. Nabral jsem mu to rovnou zprostředka.“

„Byl s ním tehdy někdo? Jedno z těch děvčat?“

Tim zavrtěl hlavou. „Přišel sám. Předtím byli na vyjížďce, už nevím, kdo s ním jezdil ten den, a pak zašli do domu a on se vrátil s tou krabicí a vysvětlil mi, co potřebuje.“

„Vzpomenete si, který den se to stalo? Kolikátého?“

Při nejlepší vůli si dokázal vzpomenou jen na to, že to byl poslední červencový týden. Poznamenal jsem si všechny detaily a ujistil jsem se, že kdybychom ho potřebovali, bude k dispozici. Cestou zpátky jsem zastavil u první telefonní budky a zavolal Wolfovi. Ozval se mi ze skleníku, což

znamenalo, že má v hlavě úplně jiné věci, a nejevil tedy nijaké známky nadšení, což ostatně nejeví nikdy. Jenom mi oznámil, že můj objev nemění nic na ostatních bodech mého programu.

K Huddlestonům do Riverdalu jsem se vrátil krátce po desáté a také teď se mě drželo štěstí. Místo abych zastavil u postranního vjezdu, pokračoval jsem po příjezdové cestě, kde jsem našel druhý vjezd, vedoucí na cestu k zadnímu vchodu. V kuchyni jsem objevil Hoskinse, který si tam

povídal s nějakou uťápnutou ženuškou v úboru služebné.

Chovali se odměřeně, ale nikoliv nepřátelsky. Hoskins mi dokonce nabídl šálek kávy a já ho přijal. V obavě z nenadálého překvapení jsem se vyptal na všechny přítomné v domě a dozvěděl jsem se, že Larry s Maryellou odešli, Daniel se ještě po ránu neukázal, žádní městští zaměstnanci se v domě nezdržují a Janet si právě dala donést snídani do postele. Vzduch byl tedy čistý, ale cítil jsem v kostech, že se tu každou minutu může objevit nějaká Cramerova delegace, a tak jsem bez dalších okolků přikročil k věci.

Oba si na všechno dobře pamatovali. V úterý odpoledne, chvíli po obědě, zavolala slečna Huddlestonová Hoskinse nahoru do svého pokoje a přikázala mu, aby se podíval do koupelny. Rozbité sklo leželo všude, ve vaně, na podlaze; byly to pozůstatky velké láhve s koupelovou solí, která stávala na vysoké polici nad vanou. Slečna Huddlestonová to neudělala. Ani Hoskins to neudělal. Na zavolání se dostavila služebná a také ona to popřela. S Hoskinsem potom ten nepořádek uklidili. Zeptal jsem se, co takhle orangutan. Připustili, že je to možné, protože u té potvory je možné úplně všechno, ale neměl dovoleno chodit nahoru, chodil tam jen zřídka a ten den ho tam nikdo neviděl.

Probral jsem všechny detaily, na které jsem si vzpomněl, dokonce jsem požádal, aby mi ukázali střepy té rozbité láhve; bylo prý to silné, těžké, krémově žluté sklo, ale už to

všechno vyhodili a smetí odvezli. Požádal jsem Hoskinse, aby mi ukázal tu koupelnu, a když jsme spolu zamířili ke schodům, služebná zamumlala něco o podnose od snídaně pro slečnu Nicholsovou. Pokoj Bess Huddlestonové připomínal spíš muzeum než ložnici, stěny pokrývaly dopisy a zarámované fotografie s vlastnoručními podpisy a všechen volný prostor vyplňovaly nejrůznější předměty, od figuríny v eskymáckém kroji až po soubor čínských luceren; mě ale zajímala hlavně koupelna. Celá zářila barvami, nejspíš se jednalo o vzor „Maskování z druhé světové války“ nebo „Ďábelská duha“. Šla mi z toho hlava kolem, sotva jsem se dokázal soustředit na důkladnou prohlídku; přesto jsem zaznamenal některé detaily, například polici, na které stála láhev se solí. Teď už tam stála nova láhev, skoro plná. Právě jsem se pro ni natahoval, abych ji sundal a podíval se na ni, ale najednou jsem se prudce otočil, nastražil jsem uši a vykročil jsem zpátky ke dveřím. Hoskins netečně stál uprostřed místnosti, zády ke mně. „Kdo to vykřikl?“ otázal jsem se.

„Přišlo to odněkud z chodby,“ odpověděl, ani se na mě neohlédl. „Je tam jenom slečna Nicholsová…“

Nebyl to nijak pronikavý výkřik, vlastně jsem ho jen sotva zaslechl a další výkřiky se neozvaly, ale výkřik je výkřik. Prošel jsem kolem Hoskinse otevřenými dveřmi ven a vykročil jsem chodbou.

„Jsou to poslední dveře vpravo,“ ozval se za mnou Hoskins. To jsem věděl, v Janetině pokoji už jsem byl.

Dveře byly zavřené. Vzal jsem za kliku a vstoupil dovnitř, zjistil jsem, že tu nikdo není, ale otevřenými dveřmi do sousední místnosti bylo vidět roh koupelny. Zamířil jsem k nim, když se ozval hlas služebné: „Kdo je to?“

„Archie Goodwin. Co…“

Služebná se zjevila ve dveřích, celá nervózní.

„Sem nemůžete! Slečna Nicholsová není oblečená!“

„Oukej.“ Zdvořile jsem zůstal stát. „Ale slyšel jsem nějaký křik. Nepotřebujete zachránit, Janet?“

„Ale ne,“ zavolala neviditelná, neoděná Janet tak slabým hláskem, že jsem ji sotva slyšel. „Ne, jsem v pořádku.“ Ten hlas nebyl jen slabý, ale také roztřesený.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Nic vážného,“ ujišťovala mě služebná. „Řízla se do ruky. Pořezala se o kousek skla.“

„Cože se?“ Vytřeštil jsem oči. Aniž bych čekal na odpověď, prošel jsem kolem služebné do koupelny. Janet, skutečně neoblečená, doslova a do písmene –, a mokrá od hlavy až k patě seděla na stoličce. Nedbaje na hlasité protesty jsem setřásl služebnou, která zčervenala jako řepa, stydíc se víc než sama postižená, vzal jsem z věšáku ručník a podal ho Janet.

„Tady,“ řekl jsem. „Tímhle ochráníme civilizační hodnoty. Jak se vám to u všech všudy povedlo?“

Vzal jsem ji za levou paži a podíval jsem se. Asi na palec dlouhá řezná rána uprostřed předloktí vypadala možná hůř, než ve skutečnosti byla; za to mohla směs krve a jódu.

Určitě to nebylo nic na omdlení, ale z Janetiny tváře jsem usoudil, že by přece jenom omdlít mohla. Vzal jsem jí lahvičku s jódem z ruky a zazátkoval jsem ji.

„Já nikdy nekřičím,“ ujišťovala mě Janet, držíc si ručník až pod bradou. „Opravdu nikdy. Ale přišlo mi to tak…

pořezat se sklem… tak brzy potom, co slečna Huddlestonová…“ Polkla. „Normálně nekřičím, když se říznu; nejsem tak praštěná, vážně ne. Vykřikla jsem, když

jsem uviděla ten kousek skla v kartáčku na ruce. Vypadalo to tak…“

„Tady je,“ řekla služebná.

Vzal jsem ho od ní. Byl to ježatý, skleněný střep krémově žluté barvy, o málo větší než nehet na mém palci.

„Vypadá jako z té láhve, co se rozbila v pokoji slečny Huddlestonové; jak jste se na ni ptal,“ poznamenala služebná.

„Nechám si ho na památku,“ prohlásil jsem. Uložil jsem ho do kapsy, kam jsem schoval i lahvičku s jódem, a z podlahy jsem zvedl kartáček. Byl úplně mokrý. „Chcete říct, že jste si vlezla do vany, namydlila se a začala se drhnout kartáčkem, řízla jste se, podívala jste se na kartáček,

uviděla jste mezi štětinami ten kus skla a vykřikla jste.

Hm?“

Janet přikývla. „Já vím, že je to hloupost, začít křičet…“

„Byla jsem v pokoji,“ vysvětlovala služebná, „a hned jsem utíkala dovnitř a…“

„V pořádku,“ zarazil jsem ji. „Podejte gázu a nějaký obvaz.“

„Jsou támhle ve skříňce,“ ukázala mi Janet.

Odvedl jsem úhlednou práci; použil jsem spoustu gázy, protože rána ještě stále měla tendenci krvácet. Zato v obličeji se jí krve nedostávalo; ten byl ještě pořád bledý a vyděšený, i když se pokusila se na mě usmát, když mi děkovala.

Poplácal jsem ji po hezkém, kulatém rameni. „To nestojí za řeč, děvče. Počkám dole, až se obléknete. V tom ručníku se mi líbíte, ale bude asi rozumnější zajet k doktorovi, aby vám píchl protitetanovku. Odvezu vás. Až…“

„Protitetanovku?“ zalapala po dechu.

„Samozřejmě.“ Znovu jsem ji poplácal. „Jenom pro jistotu. Není čeho se bát. Počkám dole.“

Hoskins, který se potloukal po chodbě, se zřejmou úlevou uvítal, když jsem mu sdělil, že nemusí udělat nic víc, než přinést kus papíru na zabalení kartáčku. Až ve chvíli, kdy jsem se ocitl úplně sám dole v obývacím pokoji, jsem vytáhl z kapsy lahvičku s jódem, otevřel jsem ji a přičichl k ní. Ať už obsahovala cokoliv, jód to nebyl. Opět jsem ji

důkladně zazátkoval, zašel do koupelny naproti v chodbě, umyl jsem si ruce a pak jsem vyhledal telefon a vytočil Wolfovo číslo.

Ozval se mi osobně, i tentokrát mluvil ze skleníku, protože ještě nebylo jedenáct, a já mu všechno vypověděl; úplně všechno.

Jakmile jsem domluvil, vyrazil naléhavě: „Odvezte ji odtamtud!“

„Ano, pane, to mám v úmyslu…“

„Zatraceně, teď hned! Proč mi telefonujete? Jestli pan Cramer…“

„Prosím vás,“ přerušil jsem ho rázně. „Byla nahá. Já nemám bílého koně a ona nemá dostatečné množství vlasů, určitě ne tolik, aby se jimi zakryla. Jakmile se oblékne, odjedeme. Chtěl jsem vám navrhnout, abyste zavolal doktoru Vollmerovi a požádal ho, ať připraví protitetanovou injekci. Budeme tam asi za půl hodiny. Nebo mu mohu zavolat odsud…“

„Ne. Zavolám mu. Odjeďte co možná nejdřív.“

„Jasná věc.“ Vyšel jsem nahoru ke dveřím Janetina pokoje a zavolal jsem na ni, že počkám u postranního vjezdu. Pak jsem šel ven, obrátil vůz a popojel s ním po příjezdové cestě až na zmíněné místo. Uvažoval jsem, co bych asi měl dělat, kdybych uviděl přijíždět policejní auto, ale v tom už se objevila na pěšině, sice trochu pletla nohama a nevypadala nijak svůdně, ale knoflíky měla zapnuté

všechny. Pomohl jsem jí nastoupit a vyrazil jsem tak prudce, až se za námi štěrk rozlétl na všechny strany.

Podle všeho jí nebylo do řeči. Vysvětlil jsem jí, že doktor Vollmer je náš starý přítel a jeho dům i ordinace se nachází ve stejném bloku jako dům Nera Wolfa, takže ji k němu odvezu. Zkusil jsem jí položit pár průzkumných otázek, jako třeba jestli ji nenapadá, kdo jí mohl do kartáčku zaklínit ten střep, ale zdálo se, že ji nenapadá vůbec nic.

Potřebovala spíš silného mužského, který by ji držel za ruku, jenomže já musel řídit. Byla zkrátka vyděšená k smrti.

Doktoru Vollmerovi jsem nemusel nic vysvětlovat, protože ho Wolfe telefonicky upozornil. Zůstali jsme u něj celkem nanejvýš dvacet minut. Důkladněji ránu vyčistil, potřel trochou své vlastní jódové tinktury, píchl jí do té paže protitetanovou injekci a pak mě odvedl do sousední místnosti a vyžádal si ode mě lahvičku s jódem, kterou jsem přinesl. Podal jsem mu ji, on ji odzátkoval, přičichl, zamračil se, přelil trochu obsahu do skleněné ampulky, znovu lahvičku zazátkoval, ještě pevněji než jsem to předtím udělal já, a vrátil mi ji.

„Bude v pořádku,“ ubezpečil mne. „Takový ďábelský trik! Vyřiďte panu Wolfovi, že mu co nejdřív zavolám.“

Odvedl jsem Janet zpátky do auta. K Wolfovým dveřím nám zbývalo jen několik desítek metrů, ale zjistil jsem, že těch posledních deset už neujedu, protože před domem parkovala dvě auta. Janet se mě ani nezeptala, proč ji vezu

k Wolfovi. Očividně to nechala na mně. Povzbudivě jsem se na ni usmál, odemkl jsem domovní dveře a gestem jsem ji pozval dovnitř.

Nevěděl jsem, jaká návštěva k nám přijela v těch autech, co stála před domem, a tak místo abych s ní zamířil přímo do kanceláře, jsem ji zavedl do předního pokoje. Tam však seděl jeden z návštěvníků rozvalený v křesle a když ho Janet spatřila, překvapeně vykřikla. Byl to Larry Huddleston.

Pozdravil jsem ho, vybídl jsem Janet, aby se posadila, a protože jsem nechtěl použít spojovacích dveří do kanceláře, obešel jsem to přes halu. Wolfe v kanceláři nebyl, zato však tam seděli dva další hosté, a sice dr. Brady a Daniel Huddleston. Z toho, jak se tvářili, jsem usoudil, že asi nebudou kamarádi.

Ahá, pomyslel jsem si, tak tedy pořádáme sešlost. Vydal jsem se do kuchyně a tam jsem našel Wolfa. Stál u dlouhého stolu a přihlížel, jak Fritz potírá směsí nějakých koření plátky telecích jater. Vedle něj, blíž, než kdy dovolil jakékoliv ženské či dívce, bez ohledu na věk, se k němu přiblížit, stála Maryella Timmsová s ručkou prostrčenou mezi jeho paží a objemnou postavou.

Wolfe mi věnoval zběžný pohled. „Už jste zpátky, Archie? Zkoušíme napodobit chuť želvího masa. Podle návrhu slečny Timmsové.“ Sklonil se, aby se zblízka podíval na játra, zase se napřímil a vydal hlubokánský povzdech. Ohlédl se na mě. „A slečna Nicholsová?“

„Je v předním pokoji. Doktor Vollmer si odebral vzorek a zavolá co nejdřív.“

„Dobrá. Fritzi, uložte to do nejchladnější přihrádky.

Těžko říct, na jak dlouho. A starost o dveře přenechejte Archiemu. Archie, máme práci a nikdo nás nesmí rušit.

Nikoho z nás. Pojďte, slečno Timmsová.“

Když procházeli dveřmi, nemohla na něm zůstat viset, protože tam pro ni nebylo dost místa.

7. KAPITOLA

Dr. Brady zostra spustil: „Čekám tady už přes půl hodiny. Jak dlouho to potrvá? V jednu hodinu musím být zpátky v ordinaci.“

Sedl jsem si k mému stolu a on seděl hned vedle, na jedné z obyčejných židlí. Vedle něj se usadila Maryella do ušáku, kde si rád čítávám, a jejím sousedem z druhé strany byl Larry. Potom Daniel Huddleston a na konci oblouku seděla Janet v křesle z červené kůže, měla svěšená ramena a vypadala jako napůl nepřítomná. Co se toho týče, nikdo z nich se netvářil moc spokojeně, ani Maryella ne. Vždycky se podívala na někoho z nich, potom na Wolfa, kousla se do rtu a odkašlala si.

Wolfovy pootevřené oči se upřely na Bradyho. „Obávám se, že do vaší ordinace dorazíte s jistým zpožděním, doktore.

Je mi líto…“

„Ale co je tohle za divadlo? Do telefonu jste říkal…“

„Prosím vás,“ zarazil ho ostře Wolfe. „To jsem vám řekl jen proto, abych vás sem dostal.“ Rozhlédl se po ostatních.

„Situace už není taková, jak jsem ji vám všem vylíčil po telefonu. Sdělil jsem vám, že slečna Huddlestonová byla docela určitě zavražděna. Teď už jsme však pokročili o něco dál. Vím, kdo ji zavraždil.“

Zůstali na něj koukat. Maryelliny zuby se zaryly do rtu ještě hlouběji. Janet sevřela rukama opěrky křesla a ani nedýchala. Daniel se předklonil a vystrčil bradu, jako fotbalový zadák, čekající na nacvičený signál. Brady vydal hrdelní zvuk. Jediný, kdo vypustil z úst něco srozumitelného, byl Larry. Odsekl hrubě: „Starýho čerta víte.“

Wolfe pokývl hlavou. „Vím. V tom se situace změnila.

Další změnu představuje fakt, že došlo k pokusu o vraždu slečny Nicholsové… Prosím vás! Není žádný důvod k poplachu. Ten pokus byl zmařen…“

„Kdy?“ chtěl vědět Brady. „Jaký pokus?“

„Zavraždit Janet!“ vykřikla nevěřícně Maryella.

Wolfe si je zamračeně prohlížel. „Půjde to rychleji a snáz, když mě nebudete přerušovat. Zkrátím to co možná nejvíc. Ujišťuji vás, že nemám v úmyslu tuhle nepříjemnost nijak protahovat. Zejména proto, že mi je nanejvýš nepříjemná přítomnost jisté velmi nepřitažlivé osoby v této místnosti. Budu jí říkat X. Jak víte, osoba X nejprve vyvinula jisté úsilí, ve snaze poškodit obchod slečny Huddlestonové rozesíláním anonymních dopisů…“

„Nic takového!“ vyhrkl pohoršené Larry. „Nevíme, jestli ty dopisy posílal někdo z nás! A vy to taky nevíte!“

„Udělejme to takhle, pane Huddlestone.“ Wolfe zašermoval ukazovákem. „Učiním prohlášení. Vy si necháte vaši víru nebo nevíru pro sebe. Nakonec přijde verdikt a vy s ním buď budete souhlasit, anebo ne. X rozeslal dopisy.

Potom… musím vyloučit všechny ženy, alespoň prozatím, jelikož zájmena našeho jazyka mi nic jiného neumožňují.

Potom však ho výsledek jeho činu neuspokojil, nebo se něco přihodilo, nezáleží na tom, co to bylo. V každém případě se X rozhodl pro mnohem konkrétnější, nezvratný krok. Pro vraždu. Způsob provedení mu nepochybně vnukla nedávná smrt slečny Horrocksové, která zemřela na tetanus. Malé množství materiálu sebraného ve stáji, ponořeného do vody, mu poskytlo potřebný roztok. Přefiltroval ho a smíchal s argyrolem, směs nalil do lahvičky označené nálepkou s nápisem jódová tinktura, a tuto lahvičku zaměnil s lahvičkou jódu ve skříňce v koupelně slečny Huddlestonové. Ale…“

„V její koupelně?“ Maryella už zase nemohla uvěřit.

„Ano, slečno Timmsová. Ale X nehodlal čekat donekonečna, až si slečna Huddlestonová náhodou způsobí nějaké povrchové poranění. Ve svých přípravách zašel ještě dál; rozbil její láhev s koupelovou solí a střípek skla zarazil mezi štětiny jejího kartáčku na ruce. Nádherně jednoduché.

Předpokládalo by se, že se tam dostal, když se láhev rozbila.

Kdyby si ho všimla a odstranila ho, žádná škoda, mohl by to zkusit znovu. Kdyby si ho nevšimla a pořezala se, byla tam ta lahvička s jódem…“

„Blbost!“ vybuchl Larry. „Přece nemůžete…“

„Ne?“ vyštěkl Wolfe. „Archie, dovolíte?“

Vytáhl jsem ho z kapsy, podal jsem mu ho, on ho uchopil ukazováčkem a palcem a ukázal jim ho. „Tady je.

Přesně takový střípek skla.“

Všichni natahovali krky. Brady se dokonce zvedl z křesla a hudroval: „Jak proboha jste…“

„Sedněte si, doktore Brady. Jak jsem k němu přišel?

K tomu se dostaneme. Toto byly přípravy. Ale naskytla se šance k něčemu lepšímu. Ještě totéž odpoledne se na terase převrhl podnos se sklenicemi a střepy se rozlétly všude kolem. X hned namístě vymyslel brilantní improvizaci.

Pomáhal se sbíráním střepů, jeden vložil do střevíce slečny Huddlestonové, a když musel pro něco zajít do domu, jako vy všichni, v souvislosti s odstraňováním následků té miniaturní katastrofy, vyběhl nahoru, vyňal střep z kartáče, popadl lahvičku s nepravým jódem, zanesl ji dolů, umístil ji do skříňky v obývacím pokoji, a vzal odtamtud lahvičku s pravou náplní. Pro čilou osobu to byla práce na půl minuty, nejvýš na minutu.“

Wolfe si povzdechl. „A jak víte, podařilo se mu to.

Slečna Huddlestonová si obula trepku a řízla se do palce, její bratr přinesl jód, dr. Brady jím potřel ránu, ona dostala tetanus a zemřela.“

Střelil

očima

po

Bradym.

„Mimochodem, doktore, tady se nám nabízí otázka. Není to zvláštní, že jste si nevšiml nepřítomnosti charakteristického zápachu jódové tinktury?“

Bradymu nebylo do smíchu. „Pokud jde o mě,“ namítl kysele, „je třeba ještě stále dokázat, že ta lahvička neobsahovala jód, a tedy…“

„Nesmysl. Řekl jsem vám to do telefonu. Byla provedena analýza kousku trávníku, kam šimpanz vylil část jejího obsahu. Byl v ní argyrol, žádný jód, a obrovské množství tetanových bacilů. Ten vzorek má policie.

Povídám vám, vám všem, že jakkoliv vám může připadat nepříjemný můj postup při tomto vyšetřování, bylo by mnohem nepříjemnější, kdyby se do toho pustila policie.

Jediná alternativa…“

Musel jsem odejít, protože někdo zvonil a Fritz dostal pokyn, aby přenechal dveře mně. Vystřelil jsem z místnosti, aby mi nic podstatného neuteklo, a za daných okolností jsem si pochopitelně počínal opatrně, když jsem poodhrnul závěs na dveřích a vykoukl skleněnou výplní ven. Dobře, že jsem to udělal. Nikdy předtím jsem na našem zápraží neviděl takovou oficiální sešlost. Inspektor Cramer, poručík Rowcliff a seržant Stebbins! Zasunul jsem řetěz na místo, takže se dveře daly otevřít jen na pět palců, odemkl jsem, vzal jsem za kliku, zatáhl jsem a promluvil do škvíry: „Už tady nebydlí.“

„Poslouchejte, vy zatracenej poskoku,“ vyjel na mě nezdvořile Cramer. „Otevřete dveře!“

„Nemůžu. Polámaly se panty.“

„Říkám vám, abyste otevřel! Víme, že tu jsou!“

„To jste pašáci. Ale těch věcí, co nevíte. Jestli máte s sebou papír, tak ho ukažte. Ne? žádný příkaz k prohlídce?

A všichni soudci šli zrovna na oběd…“

„Prokristapána, jestli si myslíte…“

„Nemyslím. Na myšlení je tu pan Wolfe. Já mám na starosti jenom hrubou sílu. Třeba takovouhle…“

Třískl jsem dveřmi, ujistil jsem se, že zámek zapadl, odskočil jsem do kuchyně, vylezl na židli a povolil jeden šroubek, zavřel jsem zadní dveře na zástrčku a pověděl Fritzovi, aby to tak nechal, a vrátil jsem se do kanceláře.

Wolfe se odmlčel a podíval se na mě. Pokývl jsem hlavou a cestou na své místo jsem mu oznámil: „Tři rozhněvaní muži. Nejspíš se vrátí, vyzbrojeni zákonem předepsanými dokumenty.“

„Kdo to byl?“

„Cramer, Rowcliff a Stebbins.“

„Ha.“ Wolfa to zřejmě potěšilo. „Odpojte zvonek.“

„Už se stalo.“

„Zablokujte zadní dveře.“

„Hotovo.“

„Dobrá.“ Obrátil se k ostatním. „Jistý policejní inspektor, poručík a seržant obléhají tento dům. Protože vyšetřují vraždu a protože všechny osoby, jichž se to týká, se shromáždily zde, mé zamčené dveře je nesnesitelně rozzuří. Dovolím jim vstoupit až budu hotov, dřív ne. Jestli někdo z vás chce nyní odejít, pan Goodwin vám otevře.

Chcete?“

Nikdo se nepohnul, nikdo nepromluvil, ani nevydechl.

Wolfe přikývl. „Zatímco jste byl pryč, Archie, dr. Brady prohlásil, že venku, na terase, kde foukal vítr, mohl on či kdokoliv jiný jen těžko zaznamenat nepřítomnost zápachu jódové tinktury. Je to tak správně, doktore?“

„Ano,“ potvrdil stroze Brady.

„Výborně. Souhlasím s vámi.“ Wolfe si je všechny změřil pohledem. „Improvizace pachatele X se tedy setkala s úspěchem. Později samozřejmě vrátil do skříňky pravou lahvičku s jódem a náhražku odstranil. Z jeho pohledu to bylo téměř dokonalé. Vskutku to mohlo být úplně dokonalé a žádné vyšetřování by nikdy nic neodhalilo, nebýt šimpanze, který rozlil trochu té směsi na trávu. Nevím, proč se o to X nepostaral; měl na to spoustu času, několik dnů a nocí. Možná neviděl, co ten šimpanz udělal anebo si neuvědomil, jaké z toho plyne nebezpečí. Jak nyní víme, byla to od něj hloupa lehkomyslnost. Samozřejmě, že se měl zbavit falešného jódu i toho střípku, který vyňal z kartáče slečny Huddlestonové, když je už na nic nepotřeboval, ale on to neudělal. On…“

„Jak víte, že to neudělal?“ vyptával se Larry.

„Protože si je ponechal. Musel si je ponechat, jelikož

jich použil. Včera uložil nepravý jód do skříňky v koupelně slečny Nicholsové a ten střep zaklínil do jejího kartáčku.“

Všechny jsem je pozorně sledoval, nebo jsem se o to alespoň snažil, ale ten dotyčný byl na mě příliš dobrý. Ten jediný, koho to nepřekvapilo a nevyděsilo, dokázal překvapení a zděšení tak dobře zahrát, že jsem nebyl o nic chytřejší než předtím. Wolfe si je taky prohlížel, jedinou pohybující se částí jeho těla byly jeho oči. Ruce měl založené, bradu skloněnou až ke kravatě.

„A vyšlo mu to,“ zaduněl. „Dnes ráno. Slečna Nicholsová se ve vaně řízla do ruky, vzala lahvičku ze skříňky, potřela si tím roztokem ránu…“

„Proboha!“ Brady vyskočil. „Tak musí…“

Wolfe ho zarazil zdviženou dlaní. „Uklidněte se, doktore. Protitetanovou injekci už dostala.“

„Od koho?“

„Od kvalifikovaného lékaře. Sedněte si, prosím. Děkuji vám. Slečna Nicholsová vaše profesionální služby nepotřebuje, ale já bych rád využil vašich profesionálních znalostí. Nejprve, Archie, máte ten kartáček?“

Ležel na mém stole, ještě stále zabalený do papíru, který mi přinesl Hoskins. Papír jsem odstranil a podal jsem kartáček Wolfovi, ale on si ho ode mě nevzal a požádal mě: „Vy přece také používáte kartáček, že ano? Předveďte nám, jak s ním zacházíte. Na vaší paži.“

Jsem zvyklý dostávat od něj všelijaké uhozené rozkazy, a tak jsem prostě poslechl. Začal jsem u zápěstí a několikrát jsem důrazně přejel až k rameni a zase zpátky.

„To stačí, děkuji vám. Nepochybně vy všichni, používáte-li při koupeli kartáč, jím pohybujete podobně.

Tedy nikoliv v kruzích nebo napříč paží, ale nahoru a dolů.

Také řezná rána na paži slečny Nicholsové‘, jak mi pověděl pan Goodwin, se táhne podélně, uprostřed předloktí. Je to tak správně, slečno Nicholsová?“

Janet přikývla, odkašlala si a tiše odpověděla: „Ano.“

„A je dlouhá asi jeden palec. Nebo možná o něco méně?“

„Ano.“

Wolfe se obrátil k Bradymu. „A teď vy, pane. Vaše profesionální vědomosti. Abychom naše vývody opevnili proti možnému zpochybnění. Jak to, že si slečna Nicholsová na paži způsobila skoro na palec dlouhé zranění? Proč s kartáčkem neucukla okamžitě, jakmile ucítila, že jí něco protrhlo kůži?“

„Proč?“ zamračil se na něj Bradly. „Jednoduše proto, že to necítila.“

„Necítila?“

„Samozřejmě, že ne. Nevím, jaké vývody se tím snažíte potvrdit, ale když si kůži drhla štětinami kartáče, nemohla ucítit, že se řízla o ostrý skleněný střep. Vůbec ne. Nevšimla by si toho, dokud by se neobjevila krev.“

„Vskutku.“ Wolfe se zatvářil zklamaně. „Víte to určitě?

Mohl byste to dosvědčit?“

„Ano. Docela určitě.“

„A potvrdil by to každý lékař?“

„Zajisté.“

„Budeme to muset tedy přijmout. Taková jsou fakta.

Skončil jsem. Teď je řada na vás, abyste začali mluvit. Vy všichni. Samozřejmě je to velmi nestandardní postup, když jste tu všichni takhle pohromadě, ale provést to řádně, vyslechnout vás jednoho po druhém, by trvalo moc dlouho.“

Zaklonil se v křesle a spojil špičky prstů obou rukou na vrcholu své ústřední velkoleposti. „Slečno Timmsová, začneme u vás. Mluvte, prosím.“

Maryella neřekla nic. Zdálo se, že vydržela jeho upřený pohled, ale nepromluvila.

„Nuže, slečno Timmsová?“

„Já nevím…“ snažila se, aby její hlas nezněl příliš chraptivě, „já nevím, co ode mě chcete slyšet.“

„Nesmysl,“ zpražil ji Wolfe. „Víte to moc dobře. Jste inteligentní žena. žijete v tom domě už dva roky. Je myslitelné, že by se mezi těmi lidmi vyskytla nevraživost, strach, jakékoliv emoce, které by nakonec přerostly v cosi tak obludného, jako je vražda, a vy byste si toho vůbec nevšimla? Tomu nevěřím. Chci, abyste mi pověděla všechno, co bych z vás dokázal vypáčit, jen pokud bych vás tu držel celé odpoledne o samotě a zasypával vás otázkami.“

Maryella zavrtěla hlavou. „Nemůžete ze mě vypáčit něco, co ve mně není.“

„Nebudete tedy mluvit?“

„Nemohu mluvit.“ Maryella nevypadala moc šťastně.

„Když nemám co říct.“ Wolfův pohled se od ní odpoutal.

„Slečno Nicholsová?“ Janet zavrtěla hlavou.

„Nebudu to opakovat. Říkám vám totéž, co jsem řekl slečně Timmsové.“

„Já vím.“ Janet polkla a pokračovala tichým hláskem.

„Nemohu vám nic povědět, na mou duši, že ne.“

„Ani to, kdo se vás pokusil zabít? Vy netušíte, kdo vás to dnes ráno chtěl zabít?“

„Ne, já… netuším. Právě to mě tak vyděsilo. Nevěděla jsem, kdo by to mohl být.“

Wolfe zamručel a obrátil se k Larrymu. „Pane Huddlestone?“

„Já nevím vůbec nic, sakra,“ zavrčel Larry.

„Nevíte. Dr. Brady?“

„Tak se mi zdá,“ pronesl chladně Brady, „že jste skončil dřív, než jste všechno dopověděl. Tvrdil jste, že víte, kdo zavraždil slečnu Huddlestonovou. Jestli…“

„Dávám přednost tomuto postupu, doktore. Máte mi co říci?“

„Ne.“

„Nic, co by se nějak vztahovalo k naší záležitosti?“

„Ne.“

Wolfův pohled se přenesl na Daniela. „Pane Huddlestone, vy už jste přece mluvil. Se mnou i s policií.

Nechcete mi sdělit něco víc?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl zvolna Daniel. Tvářil se nešťastněji než všichni ostatní. „Souhlasím s dr. Bradym, že kdybyste…“

„Od vás bych čekal, že promluvíte,“ vyštěkl Wolfe.

Přelétl pohledem po celém oblouku. „Varuji vás všechny, samozřejmě s jednou výjimkou, že policie to z vás vymáčkne a bude to pro vás velmi skličující zkušenost.

Nebudou

činit

žádný

rozdíl

mezi

podstatným

a nepodstatným. Například budou považovat za významnou skutečnost, že se slečna Timmsová snažila okouzlit svými půvaby Larryho Huddlestona…“

„To není pravda!“ zvolala pohoršené Maryella. „Co to…“

„Ale je to pravda. Dělala jste to přinejmenším v úterý, devatenáctého srpna. Hlášení pana Goodwina jsou velmi kvalitní. Seděla jste na opěrce jeho křesla. Házela jste po něm očima…“

„Neházela! Nesnažila jsem se ho okouzlit…“

„Milujete ho? Toužíte po něm? Líbí se vám?“

„To tedy ne!“

„V tom případě bude policie dvojnásob podezíravá.

Budou mít za to, že vám šlo jen o peníze jeho tety. Když už

je řeč o penězích, někteří z vás určitě vědí, že bratr slečny Huddlestonové od ní dostával peníze a nebyl spokojen s výší vyplácených částek. Přesto mi odmítáte povědět…“

„Nebyl jsem nespokojený,“ namítl Daniel. Začervenal se a zvýšil hlas. „Nemáte právo dělat takové narážky…“

„To nejsou narážky,“ ujistil ho Wolfe břitkým tónem „Jenom vám předvádím, jak to vypadá, když se do něčeho zakousne policie. Jsou schopní vás podezírat, že jste sestru vydíral…“

„Vydíral!“ zaječel rozzlobeně Daniel. „Dávala mi peníze na můj výzkum…“

„Výzkum!“ vyrazil pohrdavě jeho synovec. „Výzkum!

Elixír života! Rrračte vstoupit, velectění…“

Daniel vyskočil a na okamžik jsem měl dojem, že má v úmyslu Larryho pořádně zmalovat, ale zřejmě se postavil jen proto, aby pronesl řeč.

„Tohle,“ prohlásil a čelist se mu třásla zuřivostí, „je sprosta lež! Mé cíle i moje metody jsou čistě vědecké. Elixír života je romantický, nepřípustný pojem. Správný vědecký termín je ,panacea‘. Moje sestra se mnou souhlasila, a protože to byla žena, vyznačující se představivostí a porozuměním, cela léta štědře podporovala…“

„Panacea!“ Wolfe na něj zůstal nevěřícně zírat. „A já o vás tvrdil, že umíte používat mozek!“

„Ujišťuji vás, pane…“

„O to se nepokoušejte. Sedněte si.“ Wolfa to otrávilo.

„Nezáleží mi na tom, jestli jste plýtval penězi své sestry, ale záleží mi na některých věcech, o nichž vy všichni víte a jste hlupáci, že mi o nich nechcete povědět.“ Pohrozil Bradymu prstem. „Vy, doktore, byste se měl stydět. Měl byste mít víc rozumu. Jenom idiot se pokouší utajit skutečnosti, které dříve či později stejně musí vyjít najevo. Řekl jste, že mi nemůžete sdělit nic, co by se této záležitosti nějak týkalo.

A co ta krabice hnoje, kterou jste si opatřil ve stáji, údajně proto, že jste z ní chtěl získat bacily tetanu?“

Daniel vydal nějaký zvuk, otočil se a zahleděl se na Bradyho. Bradyho to zaskočilo, ale ne tolik, jak by se dalo čekat. Chvíli hleděl na Wolfa a pak tiše řekl: „Přiznávám, že jsem se vám o tom měl zmínit.“

„A to je všechno, co mi k tomu povíte? Proč jste se s tím nesvěřil policii, když přišli poprvé vyšetřovat?“

„Protože jsem si myslel, že není co vyšetřovat. Myslel jsem si to až do dnešního rána, když jste mi zatelefonoval.

Neposloužilo by to žádnému…“

„Co jste s tím materiálem udělal?“

„Odnesl jsem ho do ordinace a s mými dvěma kolegy jsme provedli nějaké pokusy. Potřebovali jsme jen vyřešit jeden spor. Potom jsme to zničili. Všechno.“

„Věděl o tom někdo z těchto lidí?“

„Já ne…“ Brady svraštil čelo. „Ano. Vzpomínám si, mluvili jsme o tom. Vysvětlil jsem jim, jak nebezpečné může být i nejmenší říznutí…“

„Mně ne,“ namítl mrzutě Daniel. „Kdybych věděl, že jste to udělal…“

Mračili se jeden na druhého. Daniel něco zamumlal a posadil se.

Zazvonil telefon. Otočil jsem se a zvedl sluchátko. Volal doktor Vollmer a já jsem kývnutím upozornil Wolfa, aby si to vzal. Když jsme zavěsili, oznámil jim: „V lahvičce, jejímž obsahem si slečna Nicholsová dnes ráno ošetřila zranění, bylo tolik tetanových bacilů, že by při vhodném dávkování vyhubily celé město.“

Zaměří se na Bradyho. „Asi si dovedete představit, doktore, jak by se na tuto epizodu dívala policie, zvlášť když jste jim ji zatajil. Měl byste s tím nekonečné potíže.

V takovýchto případech se nikdy nesmíte pokoušet o vyhýbavé jednání nebo něco tajit bez porady s odborníkem. Mimochodem, jak dlouho jste znal slečnu Huddlestonovou?“

„Nějaký čas jsme se znali jen zběžně. Několik let.“

„A jak dlouho jste se znali důvěrně?“

„Neřekl bych, že jsem ji znal důvěrně. Před několika měsíci jsem si navykl chodit k ní poměrně často.“

„Co vás k tomu vedlo? Zamiloval jste se do ní?“

„Do koho?“

„Do slečny Huddlestonové.“

„To tedy ne.“ Brady se zatvářil nejen udiveně, ale i uraženě. „Byla dost stará, aby mohla být mou matkou.“

„Tak proč jste tam najednou začal chodit?“

„Proč… člověk prostě někam chodí… to je celé.“

Wolfe

potřásl

hlavou.

„Nežijete

v

citovém

vzduchoprázdnu. Vedla vás k tomu lakota…? Skrblictví…?

Jízda na koni zdarma…? O tom pochybuji; na takové věci váš příjem pravděpodobně vystačí. Nebo se vám to prostě hodilo? Ne; měl jste to z ruky, muselo vás to obtěžovat. Já bych vsadil, jak praví osvědčený eufemismus, na lásku.

Zamiloval jste se do slečny Nicholsové?“

„Ne.“

„Tak co tedy? Ujišťuji vás, doktore, že postupuji mnohem ohleduplněji než policie. Co to bylo?“

Na Bradyho tváři se objevil zvláštní výraz. Vlastně celá série výrazů. Nejprve odmítnutí, pak zaváhání, potom rozpaky a nakonec výraz, který říkal teď anebo nikdy.

Najednou, hlasitěji, než mluvil předtím, pronesl: „Zamiloval jsem se do slečny Timmsové. Zoufale.“

„Ach!“ vypískla překvapeně Maryella. „Ale nikdy jste mi…“

„Nevyrušujte, prosím,“ napomenul ji podrážděně Wolfe.

„Uvědomil jste slečnu Timmsovou o vašich citech?“

„Neuvědomil.“ Brady se držel. „Bál jsem se. Je tak…

nemyslel jsem si… ona je hrozně koket…“

„To není pravda! Mohl jste přece…“

„Prosím!“ okřikl ji přísně Wolfe. Opět přelétl pohledem celou řadu zprava doleva a zase zpátky. „Všichni, až na jednoho, jste tedy věděli, že si dr. Brady ze stáje odnesl krabici toho materiálu a zatajil to přede mnou. Jste beznadějní. Zkusme něco jiného, konkrétnějšího. Když za mnou slečna Huddlestonová přišla, tvrdila, že proti ní slečna Nicholsová něco má, prý má za to, že se jí stala křivda, a ona ji podezírá z autorství těch anonymních dopisů. Ptám se vás všech, včetně vás, slečno Nicholsová, o jakou křivdu se jednalo?“

Nikdo ani necekl.

„Ptám se ještě jednou, jenom vás, slečno Nicholsová.“

Janet zavrtěla hlavou. Odpověděla sotva slyšitelným hlasem: „Nic. Nic to nebylo.“

„Pane Huddlestone?“

Daniel spěšně odvětil: „Nemám ani ponětí.“

„Slečno Timmsová?“

„Já nevím,“ řekla Maryella, a z toho, jak na ní Wolfe na okamžik spočinul pohledem, jsem poznal, že ví, že mu lže.

„Dr. Brady?“

„Kdybych to věděl, řekl bych vám to,“ opáčil Brady.

„Ale já to nevím.“

„Pane Huddlestone?“

Larry očekával jeho otázku se ztuhlým úsměvem, který mnu křivil koutek úst. „Už jsem vám povídal,“ odsekl hrubě, „že nevím vůbec nic. A to platí pořád.“

„Vskutku. Mohl byste mi na okamžik půjčit vaše hodinky, prosím?“

Larry vyvalil oči.

„Tu šestihranou věcičku, co máte na zápěstí,“

vysvětloval Wolfe. „Mohl bych si ji na chvíli prohlédnout?“

Na Larryho tváři probíhaly podobné změny jako před chvílí u Bradyho. Nejdřív se zatvářil udiveně, pak vzdorně a potom jakoby ho něco potěšilo. Zavrčel: „Na co potřebujete moje hodinky?“

„Chci se na ně podívat. Je to jen maličkost, co od vás žádám. Zatím jste mi moc nepomohl.“

Larryho rty opět zkřivil úsměv. Rozepnul řemínek a vstal, aby hodinky položil na Wolfův stůl. Wolfe je sevřel v prstech a přikázal mi: „Složku slečny Huddlestonové, Archie.“ Odemkl jsem skříň, vytáhl jsem složku a přinesl mu ji. Wolfe ji otevřel a řekl: „Zůstaňte tu stát, Archie. Jako hráz a jako svědek. Lepší by byli dva svědci. Dr. Brady, mohl byste se, prosím, postavit vedle pana Goodwina a pozorně mě sledovat?

Děkuji vám.“

Mezerou mezi mnou a Bradym se Wolfův pohled soustředil na Larryho. „Jste velmi pošetilý mladík, pane Huddlestone. Neuvěřitelně nezralý. Samolibě jste se radoval při pomyšlení, že hodlám ve vašich hodinkách najít fotografii slečny Nicholsové a že se ve svém očekávání zklamu. Mýlil jste se. A teď, doktore a Archie, mě prosím pozorujte. Tohle je zadní strana hodinek. Tadyhle je fotografie slečny Nicholsové, vystřihnutá do tvaru šestiúhelníku, která sem očividně pasuje. Definitivní jistotu bychom získali otevřením pláště hodinek, ale to já neudělám, protože se to musí provést až později, kdy bude provedena zkouška pod mikroskopem, jež prokáže, že tam ten obrázek skutečně byl, Archie!“

Zaúřadoval jsem jako hráz. Stejně jsem Larrymu dlužil pohlavek, když pro nic jiného, tak za jeho nevychovanost, ale nakonec k tomu ani nedošlo, protože jenom překvapením otevřel ústa a pokusil se vmáčknout mezi Bradyho a mě a hmátnout po hodinkách. Takže jsem ho jenom zastavil nataženou paží, zarazil jsem ho zpátky do křesla a zůstal jsem stát na stráži.

„Takže,“ prohlásil nevzrušeně Wolfe, „tyto hodinky a tuto fotografii uložím do dvou obálek. Tak. Pokud snad, pane Huddlestone, chcete vědět, kde jsem k tomu obrázku přišel, nechala ho tu vaše teta. Řekl bych, že je na čase, abyste nám trochu pomohl. Začnu otázkou, která mi poslouží jako test. Kdy vám teta tu fotografii vzala?“

Larry se snažil nasadit pohrdavý výraz, ale moc mu to nešlo. Jeho obličej to prostě nedokázal, protože některé svaly se pohybovaly nezávisle na jeho vůli.

„Nejspíš,“ mínil Wolfe, „je čas vpustit do domu policii.

Myslím, že si s vámi poradí rychleji…“

„Ty tlustej parchante!“ Larry měl v úmyslu pohrdavě zavrčet, ale místo toho zavřeštěl.

Wolfe udělal obličej. „Zkusím to ještě jednou, pane.

Budete odpovídat na otázky. Když ne mně, tak někomu méně tlustému, zato však neodbytnějšímu. Přejete si, aby to raději vydolovali z vašeho služebnictva, z vašich přátel a známých? Už takhle je to dost pochybná historie a tím se všechno jenom zhorší. Kdy vám teta vzala ten obrázek?“

Larry zahýbal čelistí, ale jazykem nepohnul. Wolfe vyčkal deset vteřin a pak stroze přikázal: „Vpusťte je, Archie.“

Udělal jsem krok, ale než jsem dokončil další, Larry vyhrkl:

„K čertu s vámi! Vy víte moc dobře, kdy mi ji vzala! Ten den, co přišla za vámi!“

Wolfe přikývl. „To je lepší. Ale nebylo to poprvé, kdy vyslovila námitky proti vašemu vztahu se slečnou Nicholsovou. Nebo ano?“

„Ne.“

„Byl její nesouhlas motivován morálními důvody?“

„Hergot, to ne. Prostě nechtěla, abychom se vzali.

Přikázala mi zrušit zasnoubení. Zasnoubili jsme se jen potají, ale ona nás začala podezírat, uhodila na Janet, ta se přiznala a ona mě přinutila to zrušit.“

„To vás pochopitelně rozzlobilo.“ Wolfův hlas se vinul hladce, jako hedvábí. „Planul jste touhou po pomstě…“

„To ne!“ Larry se předklonil; měl co dělat, aby se mu neklepala brada. „Na to rychle zapomeňte! Nic takového mi nepřišijete! Nijak zvlášť jsem po tom sňatku netoužil, vůbec jsem si ji nechtěl vzít! Jeden můj přítel to může dosvědčit!“

„Vskutku.“ Wolfe skoro zavřel oči. „Člověk jako vy má přátele? Patrně ano. Ale potom, co vás teta přiměla to zasnoubení zrušit, jste ještě pořád nosil v hodinkách ten obrázek?“

„Ano. Musel jsem. Chci říct, musel jsem nějak vycházet s Janet, a to nebylo jednoduché, když jsme bydleli v jednom domě. Bál jsem se jí. Vy ji neznáte. Schválně jsem ty hodinky otevřel před tetou, aby mi tu pitomou fotku sebrala.

Janet si myslela, že ta fotografie něco znamená, a tak mě napadlo, že když uvidí, že je pryč…“

„Věděl jste, že slečna Nicholsová poslala ty anonymní dopisy?“

„Ne, nevěděl. Možná jsem ji podezíral, ale nevěděl jsem o tom.“

„A pojal jste nějaké podezření i tehdy, když vaše teta…“

„ Dost! Nechte toho!!“ To promluvila Janet.

Nezvýšila hlas. To nebylo třeba. Její tón sám o sobě by dokázal zastavit cokoliv a kohokoliv. Dalo by se snad čekat, že takový hlas může vyjít ze starého, opuštěného hrobu, pokud by v takové situaci člověk vůbec očekával, že něco uslyší. Kromě úst nepohnula ani svalem. Oči soustředěně upírala na Wolfa a v nich jsem spatřil výraz, který mě nutil dívat se někam jinam. Na ostatní to zřejmě zapůsobilo také tak, protože reagovali stejně jako já. Všichni jsme zírali na Wolfa.

„Ha,“ pronesl tiše. „Je toho na vás příliš, že ano, slečno Nicholsová?“

Pořád jen na něj upřeně hleděla.

„Jak jsem předpokládal,“ řekl, „jste uvnitř úplně zhroucená. Už ve vás vůbec nic nezbylo. Nejjednodušší bude, když nadiktuji přiznání a vy ho podepíšete. Kopii přiznání pak pošlu jednomu známému, vydavateli listu Gazette, a ještě dnes večer se objeví na titulní stránce. Bude potřebovat také vaši fotografii a pan Goodwin ji s radostí pořídí. Určitě se vám bude líbit.“

Aha, pomyslel jsem si. Nejen že hodlá z Cramera udělat pitomce, ale ještě mu chce přidat opravdovou modřinu na oku. Daniel něco zamumlal, Brady také, ale Wolfe je jediným gestem umlčel.

„Pro vaše uspokojení,“ pokračoval, „vám musím sdělit, slečno Nicholsová, že vaše vina nebyla nijak zřejmá.

Pochopil jsem všechno až dnes ráno, když mi pan Goodwin

zatelefonoval z Riverdalu, přestože jsem si samozřejmě povšiml

šestiúhelníkových

hodinek

pana

Larryho

Huddlestona, když tu byl před devíti dny, a usoudil jsem, že v nich původně spočívala vaše fotografie. Dnes jste se však zachovala jako obyčejná husa. Předpokládám, že vás včera ohromilo, když jste se stala svědkem odstranění těch travnatých drnů, uvědomila jste si, jaké to bude mít následky, a abyste odvrátila podezření, pokusila jste se zaranžovat vražedný útok proti své osobě. Pochopila jste, kam jsem před chvílí mířil, když jsem se ptal dr. Bradyho, proč jste s kartáčkem neucukla hned, jak jste ucítila, že vám sklo prořízlo kůži? A on odpověděl, jak jsem samozřejmě očekával, že jste to říznutí necítila.“ Neodpověděla.

„O to právě šlo,“ prohlásil Wolfe. „že jste tím kartáčkem ucukla, jakmile jste si jím přejela po paži v délce necelého palce, protože jste věděla, že je tam sklo, které vás zraňuje; dala jste ho tam totiž sama. Jinak by ta rána byla mnohem delší, možná přes polovinu délky paže. Viděla jste, jak se tím kartáčem oháněl pan Goodwin při své ukázce. Přejížděl jím od zápěstí až k rameni. Každý to tak dělá. Rozhodně nikdo nepohne kartáčem jen o palec a dost. I bez toho však vaše dnešní vystoupení bylo fantastické, pokud jste měla v úmyslu, jako že ano, vzbudit dojem, že se vás někdo pokusil zabít. Takový člověk by však musel vědět, po tom, co se stalo, že i kdybyste použila nepravý jód, určitě by vám dali protitetanovou injekci, čímž by jeho pokus selhal. A vy, protože jste tu záležitost nastrojila sama, jste také věděla, že vás přede vší újmou ochrání injekce. Opravdu jste…“

„Nechte toho!“ opakovala Janet úplně stejným tónem, jako předtím. Nemohl jsem se na ni dívat.

To ale byla chyba, nedívat se na ni. Protože se najednou, bez varování, dala do pohybu rychlostí blesku. Provedla to tak náhle a tak rychle, že jsem ještě pořád seděl na židli, když popadla střep, ležící na Wolfově stole, a než jsem se rozhýbal, otočila se, vrhla se přímo na Larryho Huddlestona; tím kouskem skla, který držela v ruce, mu mířila rovnou do obličeje. Všichni ostatní už také byli v pohybu, ale nikdo to nestihl včas, ani Larry ne. Daniel ji objal oběma rukama, levou paži jí přitiskl k tělu a já ji chytil za druhou paži a taky za zápěstí, ale to už měl Larry na tváři červenou čáru, táhnoucí se od oka až k bradě.

Všichni kromě Janet vydávali všelijaké zvuky, zaslechl jsem i několik slov.

„Ticho!“ okřikl nás drsně Wolfe. „Archie, jestli jste se už

vyspal…“

„Jděte do háje,“ odsekl jsem. „Já nejsem génius, jako vy.“ Mírně jsem zatlačil na Janetino zápěstí. „Pusťte to, děvče.“

Upustila skleněný střep na podlahu, zůstala zpříma stát a dívala se, jak Brady ohledává Larryho zranění.

„Je to jen povrchové škrábnutí.“ Brady rozložil kapesník. „Tady. Držte si ho na tom.“

„Proboha,“ vyhrkl Larry, „jestli mi po tom zůstane jizva…“

„To je lež,“ řekla Janet. „Lhal jsi!“

„Cože?“ zamračil se na ni Larry.

„Myslí tím,“ vysvětlil mu Wolfe, „že jste lhal, když jste tvrdil, že jste se s ní nechtěl oženit. Souhlasím, že i bez toho tu byla dost zatuchlá atmosféra. živil jste v ní vášeň a naději. Ona vás chtěla. Bůhví proč. Když zasáhla vaše teta, udeřila. Ze msty? Ano. Či snad proto, aby vaší tetě mohla navrhnout ‚nechte mi ho, nebo vás zničím‘? Pravděpodobně.

Anebo chtěla zničit vaši tetu a vás pak zachránit z trosek? Je to možné. Nebo jsou pravdivé všechny tři možnosti, slečno Nicholsová?“

Janet stála zády k němu, pořád ještě obrácená k Larrymu, a neodpověděla. Držel jsem se u ní.

„Ale,“ dodal Wolfe, „vaše teta se vydala za mnou a to ji polekalo. Navíc, když sem ona sama večer přišla, a našla tady tu fotografii, obrázek, který jste nosil ve svých hodinkách, nebyla už jen vylekaná, ale také rozzlobená.

Protože je to citově založená mladá žena…“

„Dobrý bože,“ zabručel mimoděk Brady. „Citově založená!“

Janet se roztřásla od hlavy až k patě. Vzal jsem ji za paži, obrátil jsem ji, nasměroval k červenému křeslu a ona se do něj sesula. Wolfe mi přikázal: „Archie, váš zápisník. Ne, nejdřív fotoaparát…“

„Já to nevydržím!“ zvolala Maryella a vstala. Zatápala po nějaké opoře a naštěstí ji našla v Bradyho paži. „Už nemohu!“

Wolfe se na ně zamračil. „Vezměte ji nahoru a ukažte jí orchideje, doktore. Je to ve třetím patře. A tohohle raněného si vezměte s sebou a obvažte ho. Fritz vám donese všechno potřebné. Radím vám, abyste přičichl k jódu.“

V šest hodin večer jsem seděl za svým stolem.

V kanceláři zavládl klid a mír. Wolfe to zvládl dokonale.

Cramer se přihnal jako rozzuřený lev s celou četou a příkazem k prohlídce, a odešel jako beránek se sbírkou výpovědí, s přiznáním a vražedkyní, na pokraji mrtvičného záchvatu.

Navzdory tomu všemu, přestože nemám Cramera v lásce, jsem ve chvíli, kdy se ozval hluk výtahu, který přivážel Wolfa ze skleníků, měl u stolu příliš napilno, abych se po něm ohlédl. Nehodlal jsem vůbec dát najevo, že jsem si ho všiml. Rozhodl se, že Maryella musí zůstat u nás, protože prý se za daného stavu nemůže vrátit do Riverdalu a jinak nemá kam jít. No fuj.

Nenaskytla se mi však příležitost náležitě je ignorovat, protože kolem dveří kanceláře zamířili rovnou do kuchyně.

Zůstal jsem u svého stolu. Čas utíkal, ale byl jsem příliš naštvaný, abych mohl něco dělat.

Kolem sedmé hodiny někdo zazvonil. Šel jsem ke dveřím, kde jsem našel dr. Bradyho. Sdělil mi, že je pozván, a tak jsem ho zavedl do kuchyně.

V kuchyni bylo teplo, světlo a vznášela se tam spousta lákavých vůní. Fritz krájel zralý ananas. Wolfe seděl na židli u okna a ochutnával něco z kouřící pánve. Maryella seděla na kraji dlouhého stolu s nohou přes nohu a srkala mátový julep. Prsty pravé ruky zamávala Bradymu na pozdrav.

Udiveně zůstal stát, překvapeně zamrkal, podíval se na ni, pak na Wolfa a Fritze a zase na ni.

„No,“ zakoktal, „tedy, opravdu… Jsem rád, že máte tak sváteční náladu. Za daných okolností…“

„Nesmysl!“ vybafl Wolfe. „žádná sváteční nálada; prostě připravujeme jídlo. A slečna Timmsová si našla ještě lepší zaměstnání. Dáváte snad přednost hysterii? Hovořili jsme spolu o jemném kukuřičném chlebu a v troubě jsou dvě várky. Jedna se dvěma vejci a jedna se třemi. Mléko vroucí při teplotě 66 stupňů. Vezměte si od ní ten julep. Archie, dáte si také julep?“

Brady od ní vzal julep, aniž by ho ochutnal, postavil ho na stůl, načež kolem ní ovinul paže a stiskl. Nezdálo se, že by chtěla kopat a škrábat. Wolfe dělal, že nic nevidí a poklidně si vzal z pánve další vzorek. Fritz začal okrajovat plátky ananasu.

Maryella zalapala po vzduchu. „Asi bích se mělá nadíchnout.“

Wolfe řekl přívětivě: „Trochu julepu, Archie?“

Beze slova jsem se otočil, vyšel jsem do haly, vzal jsem si klobouk, zabouchl jsem za sebou dveře, zamířil jsem do Samovy jídelny za rohem a vylezl jsem na stoličku u pultu.

Nevím, co jsem si pro sebe mumlal, ale něco asi ano, protože Sam, stojící za pultem, se začal vyptávat: „Kukuřičnej chleba? Jakej kukuřičnej chleba?“

„Mluv, až budeš tázán,“ odpálil jsem ho. „Dej mi sendvič se šunkou a sklenici toxinu. Jestli nemáš toxin, tak mléko. Staré, dobré, výživné orangutaní mléko. Hrál jsem si na babu s nahatou vražedkyní. Víš, jak poznáš vražedkyni, když se s ní potkáš? Je to hračka. Naložíš ji na noc do jódu, osušíš ji fáčovinou, přidáš libru vepřových drobů, cože?

Aha. Režnou, neředěnou. Asi bích se měl nadíchnout.“

Nikdy jsem se mu o tom nezmínil a ani to nemám v úmyslu. Vymyslel jsem na tucty teorií. Tady uvádím pár příkladů: 1. Věděl, že na ten pohřeb půjdu, a poslal tam ty orchideje jednoduše proto, aby mě naštval.

2. Něco z jeho minulosti. Když byl ještě mladý a pohledný, a Bess Huddlestonová také, mohli spolu mít, hm, známost. že ho nepoznala, pochybuju, že by ho poznala jeho vlastní matka při tom, jak teď vypadá. Není pochyb o tom, že má nejmíň patnáct různých minulostí; natolik ho znám.

3. Chtěl splatit dluh. Věděl nebo ho něco přivedlo k domněnce, že bude zavražděna, třeba na základě něčeho, co někdo řekl ten první den, ale byl zatraceně moc líný nebo příliš zaujatý mletým hovězím s vepřovými droby, aby s tím něco udělal. A tak, když ji připravili k pohřbu, a on nabyl dojmu, že jí něco dluží, co jí poslal? Nějaké orchideje? Jakékoliv staré orchideje? Nikoliv, vážení.

Černé orchideje. První černé orchideje na celé zeměkouli vystavené poprvé od úsvitu věků na něčí rakvi.

Dluh byl splacen. Vyrovnán v celé výši. Účty si račte uschovat.

4. Vsázím na číslo tři.

5. Ale pořád je to záhada a když mě tu a tam přistihne, jak si ho někdy prohlížím, ví zatraceně dobře, co se mi honí hlavou.

A. G.