Tři případy z pískovcového domu

Rex Stout

(2000)

Hodnocení:

100%

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Rex Stout

TŘI PŘÍPADY Z PÍSKOVCOVÉHO DOMU

ODDYCH, Český Těšín, 2000

Prima jed

V nejlepších rodinách

Honba za matkou

Rex Stout

TŘI PŘÍPADY Z PÍSKOVCOVÉHO DOMU

Z anglických originálů

And Be a Villain – Prima jed

In the Best Families – V nejlepších rodinách

The Mother Hunt – Honba za matkou

přeložil Miroslav Košťál

Copyright © 1948, by Rex Stout

Copyright © 1950, by Rex Stout

Copyright © 1963, by Rex Stout

All rights reserved

© Translation by Miroslav Košťál, 1998

© Vydal ODDYCH, Český Těšín, Střelniční 54, 1998

1. vydání, náklad 3400 kusů

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o., Český Těšín, Střelniční 54

Doporučená cena nakladatelem 219 Kč včetně DPH

ISBN 80-85941-76-7

Prima jed

1. KAPITOLA

Potřetí jsem zkontroloval všechny výsledky sčítání a odčítání na první stránce formuláře č. 1040, abych si byl naprosto jist. Potom jsem se i se židlí otočil tváří k Neru Wolfovi, který seděl u svého stolu po mé pravici a četl si v knížce básní od chlápka jménem Van Doren, Mark Van Doren. Tak mě napadlo, že bych mohl zkusit trochu poezie. „Je to chmurné,“ pronesl jsem.

Nedal najevo, že by mě slyšel.

„Chmurné,“ opakoval jsem. „Tedy pokud to slovo znamená to, co myslím, že znamená. Chmurné!“

Neodtrhl oči od stránky, ale zamumlal: „Co je chmurné?“

„Čísla.“ Naklonil jsem se a posunul formulář č. 1040 přes vyleštěnou desku jeho stolu. „Máme třináctého března. Kromě tří čtvrtletních splátek, které jsme už zaplatili, to dělá čtyři tisíce tři sta dvacet dolarů a osmašedesát centů. Potom je tu formulář č. 1040-ES za rok 1948 a s ním odejde šek na deset tisíc dolarů.“ Spojil jsem ruce za hlavou a zeptal se ponuře: „Je to chmurné, nebo ne?“

Zeptal se, jaký je stav našeho účtu, a já mu to pověděl. „Samozřejmě,“ připustil jsem, „tím je celé to nadělení vyřízeno a zbude i na krajíc chleba a nějakou tu porci placčích jiker, ale týdny plynou a přicházejí účty. Nechci být nezdvořilý, a tak nemluvím o Fritzově, Teodorově a mé výplatě.“

Wolfe odložil poezii, zaškaredil se na formulář č. 1040 a předstíral, že umí počítat. Pozvedl jsem hlas: „Ovšem vy jste majitelem tohoto domu i s nábytkem, kromě křesla a dalších předmětů v mém pokoji, které jsem si koupil za své, a vy jste šéf a víte nejlíp, co máte dělat. Jistěže. Ten ptáček od elektrikářské firmy byl ochoten vypláznout nejmíň talíř kromě nákladů za tu jeho potíž s padělatelstvím, ale vám to nestálo za námahu. Paní Jaksejmenuje by zaplatila určitě dvojnásobek, spoustu peněz za informace o tom takzvaném hudebníkovi, ale vy jste měl hrozně napilno se čtením. A ten advokát, Clifford se jmenoval, byl v pěkné kaši a potřeboval si koupit nějakou pomoc, jenomže měl lupy. Potom ta herečka a její rytířský ochránce…“

„Archie, sklapněte.“

„Ano, pane. A co děláte vy? Přijdete od svých nádherných orchidejí, všumíte do místnosti a vesele mě požádáte, abych napsal další baculatý šek pro ten světovládný spolek. Když se pokusím chabě namítnout, že účetnická věda má dvě hlavní odvětví, jednak sčítání a potom odčítání…“

„Odejděte z kanceláře!“

Zavrčel jsem na něho, otočil se zpátky ke svému stolu, přitáhl jsem si psací stroj, vložil do něj list papíru a kopírák a pustil se do vyplňování záznamů o svých příjmech. Tabulka G – viz 6. řádek tabulky C. Čas plynul, já pracoval a občas jsem po něm mrknul, jestli má tu drzost pustit se zase do čtení. Neměl. Zakláněl se v křesle, které bylo dost velké pro dva, ale ne pro dva takové jako on. Seděl nehybně se zavřenýma očima. Bouře burácela. Dopřál jsem si čistě soukromý úsměv a pokračoval v práci. O něco později, když jsem dokončoval tabulku F – viz 16. řádek tabulky C, se ozvalo zavrčení:

„Archie.“

„Ano, pane.“ Otočil jsem se.

„Člověk, který spílá dani z příjmu, protože mu působí mrzutosti, nebo kvůli výdajům s ní spojeným, je jako pes cenící zuby a zříká se nároků na to, aby s ním byla vedena civilizovaná diskuse. Je však přípustné ji kritizovat na jiné, ne tak osobní bázi. Vláda, jakožto jedinec, vydává peníze ze tří důvodů: protože musí, protože chce, anebo prostě proto, že má z čeho utrácet. Ten poslední důvod je nejpochybnější. Lze se domnívat, byť ne s jistotou tvrdit, že značná část té mohutné jarní záplavy miliard proudících do státní pokladny bude nakonec utracena z tohoto posledního, nejchatrnějšího důvodu.“

„Jo. A co z toho plyne? Jak to mám formulovat?“

Wolfe napůl otevřel oči. „Jste si jistý těmi čísly?“

„Až příliš jistý.“

„Podváděl jste hodně?“

„Průměrně, nic nemravného.“

„Mám tedy zaplatit částky, které jste jmenoval?“

„Buď to, anebo se zříci nějakých nároků.“

„Dobrá.“ Wolfe se chvíli mračil se skloněnou hlavou, seděl asi minutu a potom se v křesle narovnal. „Zatraceně. Bývaly časy, kdy mi bohatě stačilo tisíc dinárů ročně. Sežeňte pana Richardse z Federální rozhlasové společnosti.“

Svraštil jsem čelo, pokusil se uhádnout, o co mu jde, a pak, protože jsem věděl, že ho to stojí spoustu energie, když sedí takhle zpříma, jsem to vzdal, vyhledal jsem číslo v seznamu, vytočil a s pomocí Wolfova jména jsem se dostal k Richardsovi o tři minuty dřív, než bývá u viceprezidentů obvyklé. Wolfe zvedl sluchátko svého telefonu, pozdravil a pokračoval:

„Pane Richardsi, před dvěma lety, když jste mi zde, v mé kanceláři, předával šek, jste řekl, že bez ohledu na výši částky na něm uvedené, se cítíte být i nadále mým dlužníkem. Dovoluji si vás tedy požádat o laskavost. Potřebuji jisté důvěrné informace. Jak velké peníze se točí, řekněme týdně, kolem rozhlasového programu slečny Madeline Fraserové?“

„Ach.“ Následovala pomlka. Richards mluvil přátelsky, skoro vřele. Teď jako by se trochu stáhl. „Co s tím máte společného?“

„Nic, vůbec nic. Ale uvítal bych tu informaci – důvěrně. Nežádám od vás příliš mnoho?“

„Je to velice nepříjemná situace; pro slečnu Fraserovou, pro stanici, pro sponzory, pro každého, koho se to týká. Nechcete mi povědět, proč vás to zajímá?“

„Raději ne,“ odrazil ho Wolfe bryskně. „Odpusťte, že jsem obtěžoval…“

„Neobtěžujete mě, a i kdyby, klidně si poslužte. Informace, o kterou žádáte, není veřejná, ale každý v rozhlase to ví. V rozhlase všichni vědí všechno. Co přesně ode mne chcete?“

„Celkovou sumu, o níž se jedná.“

„Nu… tedy… když počítáme vysílací čas – běží to skoro na dvou stech stanicích… produkce, kvalifikované síly, scénáře a vůbec všechno… zhruba třicet tisíc dolarů týdně.“

„Nesmysl,“ odsekl Wolfe.

„Proč nesmysl?“

„To je nestvůrné. To je přes půldruhého milionu ročně.“

„Ne, jen asi milion a čtvrt, když odečteme letní prázdniny.“

„I tak je to nestvůrné. Předpokládám, že z toho podstatnou část dostane slečna Fraserová?“

„Dost podstatnou. To ví také každý. Její podíl činí pět tisíc dolarů týdně, ale to, jak se o tuto částku dělí se svojí manažerkou, slečnou Koppelovou, je jedna z věcí, které každý neví, alespoň já ne.“ Richardsův hlas opět zazněl vřele. „Víte, pane Wolfe, kdybyste měl chuť mi teď hned udělat malou protislužbu, mohl byste mi důvěrně sdělit, k čemu to potřebujete vědět.“

Od Wolfa se mu však dostalo jen poděkování a on byl natolik gentleman, že to přijal, aniž by dále naléhal na poskytnutí malé protislužby. Když Wolfe odstrčil telefon, poznamenal: „Dobré nebe. Milion dvě stě tisíc dolarů!“

A já – už jsem se cítil lépe, protože mi bylo jasné, co má za lubem – jsem se na něj zašklebil: „Jistě, pane. Vy byste byl v rozhlase báječný. Mohl byste číst básně. Mimochodem, jestli si chcete poslechnout, jak si vydělává svůj podíl, ten její program vysílají každé úterý a pátek od jedenácti do dvanácti. Mohl byste se něco přiučit. V tom přece spočívá váš nápad, ne?“

„Ne.“ Byl mrzutý. „Můj nápad spočívá v tom, že si seženu práci, kterou umím udělat. Vezměte si zápisník. Vzhledem k eventualitám, s nimiž máme co do činění, budou mé instrukce poněkud komplikované.“

Sáhl jsem do zásuvky pro zápisník.

2. KAPITOLA

Poté, co jsem se v sobotu pokusil třikrát dovolat na číslo Madeline Fraserové, uvedené v manhattanském telefonním seznamu, s jediným výsledkem, totiž že se nikdo neozval, jsem se nakonec rozhodl uchýlit se k Lonu Cohenovi z Gazetty a ten pro mě vydoloval informaci, že slečna Fraserová i její manažerka Deborah Koppelová tráví víkend v Connecticutu.

Jakožto občan dobrého – tedy určitě celkem slušného – postavení mívám sklon si přát, aby newyorské policii v jejím boji se zločinem přálo štěstí. Ale teď jsem upřímně doufal, že se inspektoru Cramerovi a jeho vědátorům z oddělení vražd nepodaří nalepit na Orchardův případ nálepku se jménem dřív, než stačíme prozkoumat, co ten případ vlastně obnáší. Soudě dle článků v novinách, které jsem přečetl, se nezdálo, že by byl Cramer připraven začít troubit fanfáry, ale člověk nikdy neví, kolik si toho nechávají pro sebe, a tak jsem měl sto chutí vyrazit do Connecticutu a pustit se do toho už o víkendu, ale Wolfe to vetoval a řekl, abych počkal do pondělka.

V neděli v poledne dočetl básně a začal si do zápisníku na stole kreslit obrázky koní. Testoval tak teorii, na kterou někde narazil, podle níž lze určit charakter člověka podle toho, jak kreslí koně. Já jsem dokončil formuláře 1040 a 1040-ES, a když jsem k nim přiložil šeky, odeslal jsem je. Po obědě jsem se chvíli poflakoval v kuchyni. Poslouchal jsem, jak se Wolfe a Fritz Brenner – kuchař a domácí klenot – přou o to, jestli se pro přípravu omáčky vitello tonnato hodí kranas stejně dobře jako středomořský tuňák. Tahle omáčka, když ji připraví Fritz, je to nejlepší na světě, co lze podávat s jemným mladým telecím. Když mě ten spor začal nudit, protože jsme stejně neměli kde vzít středomořského tuňáka, vystoupal jsem nahoru do skleníků postavených na střeše a několik hodin jsem se s Teodorem Horstmannem věnoval záznamům o klíčení. Potom jsem si vzpomněl, že mám schůzku s dámou, a nebudu tedy mít večer čas, a tak jsem sestoupil o tři patra níž do kanceláře, vzal jsem si ke stolu noviny z posledních pěti dnů a přečetl všechno, co tam bylo o Orchardově případu.

Když jsem dočetl, vůbec jsem neměl obavy, že by mě snad pondělní noviny mohly překvapit titulkem, že to poldové dokázali rozlousknout.

3. KAPITOLA

Při vší snaze se mi podařilo dohodnout telefonicky schůzku až na třetí hodinu odpoledne a v tento čas jsem tedy v pondělí vkráčel do vstupní haly domu v jedné ze sedmdesátých ulic mezi Madison a Park Avenue. Bylo to sídlo palácového typu, koberce museli kupovat na akry, ale výsledný dojem, jak už to často bývá, trochu kazil gumový běhoun položený v místě, kde probíhal hlavní provoz, protože chodník byl zmáčený deštěm. Tohle se v paláci nedělá. Když se koberec pošlape blátem, no co, k čertu, tak ho vyhodím a rozbalím nový – to je palácový přístup.

Sdělil jsem důstojně se tvářícímu dveřníkovi, že se jmenuju Archie Goodwin a že jdu do bytu slečny Fraserové. Vytáhl z kapsy proužek papíru, pohlédl na něj, přikývl a zeptal se: „No a? Co ještě?“

Natáhl jsem krk a s ústy asi stopu od jeho ucha jsem mu pošeptal: „Ovesná kaše.“

Opět přikývl, dal znamení chlápkovi od výtahu, který stál u dveří svého stroje asi patnáct kroků od nás, a pronesl kultivovaným hlasem: „Deset B.“

„Povězte mi,“ požádal jsem ho, „ta legrace s tím heslem, to děláte teprve od té patálie s vraždou, anebo je to tak pořád?“

Ledově na mě pohlédl a otočil se zády. Oslovil jsem ta záda.

„Tohle vás stálo niklák. Byl jsem zcela odhodlán vám věnovat niklák.“

Rozhodl jsem se, že s výtahářem nebudu mluvit vůbec. On s tím souhlasil. Když jsem v desátém patře vystoupil, ocitl jsem se v kobce, která nebyla o nic větší než výtah. Další palácový trik. Dveře vlevo nesly označení 10A a na dveřích vpravo stálo 10B. Výtahář se mnou zůstal, dokud jsem nestiskl tlačítko zvonku; dveře se otevřely a já vstoupil.

Žena, která mi otevřela a která před dvaceti lety klidně mohla být šampionkou v zápasení, pronesla: „Promiňte, mám naspěch,“ a poklusem se vzdálila.

Zavolal jsem za ní: „Jmenuji se Goodwin,“ ale nijak na to nereagovala.

Postoupil jsem o čtyři kroky, odložil jsem si kabát a klobouk, pohodil jsem je na křeslo a provedl průzkum. Stál jsem v jakési velké čtvercové hale s dveřmi na levé straně a ve stěně přede mnou. Napravo, namísto stěny či dveří, hala přecházela v obrovský obývací pokoj s nejméně dvaceti různými kusy nábytku. Můj zrak je profesionálně vycvičen k zaznamenání čehokoliv – od komplikované pouliční scény až po smítko na něčím límci – a opravdu to dokáže, ale za přesný popis téhle místnosti bych si počítal dvojnásobnou sazbu. Dva nejvýraznější prvky představoval bar, samý chrom a červená kůže, se stoličkami ze stejných materiálů, a masivní, starý černý stůl z ořechového dřeva, s vyřezávanými nohami a okraji. To by mělo stačit pro představu o stylu zařízení.

Nikdo nebyl v dohledu, ale slyšel jsem hlasy. Pokročil jsem, abych si vybral nějaké křeslo, žádné mě však neupoutalo, a tak jsem vzal zavděk divanem deset stop dlouhým, čtyři stopy širokým a potaženým hrubou zelenou tkaninou. Vedle stojící křeslo mělo povlak z růžového hedvábí. Pokoušel jsem se přijít na to, jakého koně by asi nakreslil člověk, který ten pokoj zařizoval, když jedněmi dveřmi ve vzdálenější stěně do čtvercové části místnosti, připomínající halu, vstoupila společnost – dva muži, jeden mladý a pohledný, druhý ve středním věku a s pleší. Oba byli ověšení fotografickými potřebami, včetně stativu.

„Začíná na ní být znát její věk,“ poznamenal ten mladší.

„Houby věk,“ oponoval mu plešoun. „Zažila přece vraždu, ne? Měl jsi někdy něco společnýho s vraždou?“ V tom mě spatřil a zeptal se svého parťáka: „Kdo je tohle?“

„Nevím, nikdy jsem ho neviděl.“ Mladík se pokoušel otevřít dveře a nic při tom neupustit. Podařilo se mu to, oba prošli a dveře za nimi zapadly.

Během minuty se otevřely jiné dveře ve čtvercové hale a objevila se ta zápasnice. Kráčela směrem ke mně, ale jen proběhla kolem, zamířila ke dveřím blízko rohu místnosti po levé straně, otevřela je a byla pryč.

Začínal jsem mít pocit, že jsem zanedbáván.

Po dalších deseti minutách jsem se rozhodl přejít do útoku. Vstal jsem a učinil pár kroků, když vnitřními dveřmi na vzdálené straně haly vstoupila další osoba a já zůstal stát. Příchozí zamířila ke mně, nebyl to žádný trhaný poklus, jen tak plavně plynula. Když se přiblížila, oslovila mě:

„Pan Goodwin?“

Připustil jsem, že ano.

„Jsem Deborah Koppelová.“ Podala mi ruku. „Tady se nikdy nic nestihne udělat včas.“

Překvapily mě na ní hned dvě věci. Na první pohled jsem měl dojem, že má malé, bezvýrazné oči, ale když na mě pohlédla a promluvila, zjistil jsem, že jsou docela velké, velmi tmavé a určitě chytré. A dál, protože byla pomenší a obtloustlá, očekával jsem, že ruka, kterou jsem jí stiskl, bude měkká a vlhká, ale byla pevná a silná, i když malá. Měla snědou pleť a černé šaty. Všechno na ní bylo černé nebo tmavé, s výjimkou šedé, v kontrastu skoro bílé barvy, která jí prosvítala ve vlasech temných jako noc.

„Sdělil jste po telefonu slečně Fraserové,“ pronesla vysokým, tenkým hláskem, „že jí chcete jménem pana Nera Wolfa přednést nějaký návrh.“

„To souhlasí.“

„Je hrozně zaneprázdněná. To bývá samozřejmě vždycky. Já jsem její manažerka. Mohl byste to povědět mně?“

„Vám bych pověděl cokoliv,“ prohlásil jsem. „Ale pracuju pro Nera Wolfa. Podle jeho instrukcí to mám říci slečně Fraserové. Ovšem teď, když jsem vás potkal, bych to rád řekl jí i vám.“

Usmála se. Byl to přátelský úsměv, ale její oči při něm vypadaly ještě chytřeji. „Báječná improvizace,“ pochválila mě. „Nechtěla bych, abyste porušil své instrukce. Bude to dlouhé?“

„To záleží na okolnostech. Něco mezi pěti minutami a pěti hodinami.“

„Pět hodin nepřipadá v úvahu. Buďte prosím co možná nejstručnější. Pojďte tudy.“

Otočila se, zamířila k čtvercové hale a já ji následoval. Prošli jsme dveřmi do pokoje, kde stál klavír, lůžko a lednička, což dávalo každému možnost pokusit se uhádnout, jak by se takovému pokoji mělo říkat, a dalšími dveřmi jsme vstoupili do rohové místnosti, jejíž rozměry umožňovaly, aby se tam vešlo šest oken – tři v jedné stěně a tři ve druhé. Všechny předměty v pokoji, který určitě nevypadal prázdně, měly světle žlutou nebo bleděmodrou barvu. Všechno dřevěné – ostění i nábytek – bylo natřeno bleděmodře a ostatní věci – koberce, čalounění, záclony, povlak na lůžku – bylo rovnoměrně vyvedeno v obou zmíněných barvách. K nečetným výjimkám patřila vazba knih na policích a oblek mladého muže sedícího v křesle. Žena ležící na lůžku zachovávala barevné schéma; měla na sobě citrónově žlutý župan a světle modré trepky.

Mladý blondýn se zvedl a vyšel nám vstříc. Cestou změnil výraz tváře. Při prvním pohledu na jeho obličej jsem zaznamenal pochmurně svraštěné čelo, ale teď mu oči vstřícně zářily a ústa nasadila úsměv, na jaký by mohl být pyšný každý obchodní cestující s kartáči. Myslím, že to dělal prostě ze zvyku, ale bylo to zbytečné, protože tím, kdo se tu chystal něco prodávat, jsem byl já.

„Pan Goodwin,“ pronesla Deborah Koppelová. „Pan Meadows.“

„Bill Meadows, prostě Bill, každý mi tak říká.“ Měl nezvykle pevný stisk, ovšem také na to měl svaly. „Tak vy jste Archie Goodwin? Je mi opravdu potěšením. To je to nejlepší hned po možnosti setkat se přímo s Nerem Wolfem!“

Ozval se bohatý, hluboký alt:

„Pane Goodwine, tuto dobu mám vyhrazenou k odpočinku a oni mi nedovolí vstát. Předpokládá se, že nebudu ani mluvit, ale to si počkají, než se jim podaří mě umlčet!“

Pokročil jsem směrem k lůžku, a když jsem stiskl ruku, kterou mi Madeline Fraserová podala, usmála se. Nebyl to vychytralý úsměv jako u Debory Koppelové, ani syntetický jako od Billa Meadowse, prostě se jen na mě usmála. Z jejích šedozelených očí jsem neměl dojem, že si mě měří, i když to tak nejspíš bylo a já si samozřejmě změřil ji. Byla štíhlá, ale ne vyhublá a natažená na lůžku se zdála dost velká. Přestože nebyla nalíčená, dalo se na její tvář koukat, aniž by člověk pocítil nutkání podívat se jinam, což bylo zatraceně dobré u ženy, která se už určitě přiblížila čtyřicítce a možná ji dokonce o něco překročila, zejména vezmeme-li v úvahu, že já osobně obyčejně nevidím důvod, proč bych měl plýtvat pohledem na ženské starší třiceti let.

„Víte,“ promluvila, „často jsem byla v pokušení – podej nějaké židle, Bille – požádat Nera Wolfa, aby byl hostem v mém programu.“

Řekla to tónem člověka, který je zvyklý hovořit do mikrofonu. Přestávky mezi slovy byly vypočteny tak, aby to vypadalo přirozeně, ale modulace hlasu měla zajistit, aby každý posluchač, bez ohledu na svůj mentální věk, pochopil, o čem je řeč.

„Obávám se,“ zazubil jsem se, „že by na to nepřistoupil, leda byste natáhli dráty do jeho kanceláře a vysílali odtamtud. Nikdy nevychází z domu v pracovních záležitostech a sotva kdy vůbec, kvůli čemukoliv.“

Posadil jsem se do jednoho z křesel, která Bill přisunul; on a Debora Koppelová usedli do dalších dvou.

Madeline Fraserová přikývla. „Ano, já vím.“ Otočila se na bok, aby na mě viděla, aniž by musela otáčet hlavou a křivka jejího boku pod tenkým županem naznačila, že není tak štíhlá, jak se zdálo. „Je to od něho jen reklamní trik, anebo si v tom opravdu libuje?“

„Řekl bych, že obojí. Je velmi líný a má hrozný strach z pohybujících se předmětů, zvláště když jsou na kolech.“

„Skvělé! Vyprávějte mi o něm.“

„Až někdy jindy, Lino,“ vložila se do hovoru Deborah Koppelová. „Pan Goodwin ti chce vyřídit nějaký návrh a ty máš zítra vysílat, a ještě jsi ani neviděla scénář.“

„Proboha, to už je pondělí?“

„Pondělí, půl třetí odpoledne,“ řekla Deborah trpělivě.

Trup rozhlasové primadony se zprudka přemístil do svislé polohy, jako kdyby s ní někdo škubl. „Co je to za návrh?“ zeptala se a zase sklesla na lůžko.

„Důvodem, proč ho to napadlo,“ začal jsem, „bylo něco, co se mu přihodilo v sobotu. Tato velká země mu připravila překvapení. Dvě překvapení. Březnové cálendy.“

„Daň z příjmu? Mně taky. Ale co…“

„To je báječné!“ zvolal Bill Meadows. „Kde jste to vzal? Vysílalo se to někdy?“

„Pokud vím, tak ne. Vymyslel jsem to včera ráno, když jsem si čistil zuby.“

„Dáme vám za to deset babek – ne, počkejte.“ Otočil se k Deboře. „Kolik procent našich posluchačů někdy slyšelo o kalendách?“

„Půl procenta,“ odvětila, jako by citovala ze zveřejněných statistik. „Zapomeň na to.“

„Přenechám vám to za dolar,“ nabídl jsem mu velkomyslně. „Návrh pana Wolfa vás přijde mnohem dráž. Je na mizině, jako každý, kdo patří do vyšších daňových skupin.“ Střetl jsem se s upřeným pohledem šedozelených očí Madeline Fraserové. „Navrhuje, abyste ho najala k vyšetření vraždy Cyrila Orcharda.“

„Pane bože,“ zvolal Bill Meadows; zvedl ruce a přitiskl si dlaně na oči. Deborah Koppelová pohlédla na něj, potom na Madeline Fraserovou a zhluboka si povzdechla. Slečna Fraserová zavrtěla hlavou a najednou vypadala mnohem starší a bylo více patrné, že potřebuje make-up.

„Rozhodli jsme se,“ odpověděla, „že jediné, co můžeme udělat, je co možná nejdřív na to zapomenout. Zakázali jsme si o tom mluvit.“

„To by bylo dobré a rozumné,“ připustil jsem, „kdybyste o platnosti toho zákazu dokázali přesvědčit každého, včetně policajtů a novinářů. Ale nemluvě o tom, jak je obtížné donutit lidi, aby přestali mluvit o jakékoliv obyčejné, třeba i nezajímavé vraždě, v tomto případě se jednalo o prostě dokonalé představení. Možná si ani neuvědomujete, jak dokonalé. Váš program sleduje dvakrát týdně osm milionů posluchačů. Vašimi hosty byli dostihový sázkař a profesor matematiky z významné university. A přímo uprostřed vysílání jeden z nich začne vyluzovat strašlivé zvuky, rovnou do mikrofonu, skácí se a ve chviličce je po něm; a ten jed požil přímo při vysílání, ve výrobku jednoho z vašich sponzorů.“

Střelil jsem pohledem po ostatních dvou a zase jsem se obrátil k ženě na lůžku. „Věděl jsem, že se tu mohu setkat z nejrůznějšími stanovisky, ale tohle jsem určitě nepředpokládal. Možná nevíte – ale měli byste to vědět, že případ, jako je tento, z konverzace nevymizí nejen za týden, ale ani po dvaceti letech. Určitě ne, pokud stále zůstává nezodpovězená otázka, kdo mu ten jed podal. Ještě za dvacet let se lidi budou dohadovat, kdo to byl. Madeline Fraserová, nebo Debora Koppelová, či Bill Meadows, Nathan Traub. F. O. Savarese, Elinor Vanceová, Nancylee Shepherdová, nebo Tully Strong…“

Otevřely se dveře, vstoupila zápasnice a udýchaně pronesla: „Přišel pan Strong.“

„Pošli ho dál, Coro,“ řekla slečna Fraserová.

Rozdíl mezi podobou Tullyho Stronga (strong = silný) a jeho jménem by mě asi překvapil, kdybych nevěděl, co v tomto ohledu očekávat, protože jsem v novinách viděl jeho obrázky. Podobal se jim ve zjevných detailech – brýle bez obrouček, úzké rty, dlouhý krk, rovně sčesané vlasy – ale ve skutečnosti jaksi nevypadal tak hloupě a prázdně jako na fotografiích. To vše jsem stihl vypozorovat, zatímco ho ostatní vítali a než se otočil ke mně, abychom si byli představeni.

„Pan Strong,“ sdělila mi Deborah Koppelová, „je tajemníkem naší sponzorské rady.“

„Ano, já vím.“

„Pan Goodwin,“ oznámila mu. „Přišel s návrhem od Nera Wolfa. Pan Wolfe je soukromý detektiv.“

„Jo, já vím.“ Tully Strong se na mě usmál. Když má někdo takhle tenké rty, bývá často těžké odhadnout, jestli se usmívá, nebo šklebí, ale řekl bych, že to byl úsměv, zvlášť když potom dodal: „Oba jsme slavní, že? Vy jste samozřejmě na světla ramp zvyklý, ale pro mě je to něco nového.“ Posadil se. „Co navrhuje pan Wolfe?“

„Domnívá se, že by ho slečna Fraserová měla najmout, aby prozkoumal případ vraždy Cyrila Orcharda.“

„K čertu s Cyrilem Orchardem.“ Ano, předtím to byl úsměv, protože teď se ušklíbl, a to bylo něco docela jiného. „K čertu a do pekel s ním!“

„To je dost surové,“ namítl Bill Meadows, „možná, že už tam je.“

Strong mu nevěnoval pozornost a zeptal se mě: „Nemáme snad už tak dost potíží s policií, abychom si najali někoho, kdo nám obstará ještě nějaké navíc?“

„To jistě máte,“ souhlasil jsem. „To je ovšem krátkozraký názor. Tím, kdo vám opravdu působí potíže, je člověk, který do Príma doušku namíchal jed. Jak jsem právě vysvětloval, když jste přišel, ty potíže se potáhnou celá léta, pokud a dokud mu někdo nepoklepe na rameno. Ovšem, je možné, že ho chytí policie, ale teď už na to měli šest dnů a víte, jak daleko se dostali. Těch potíží vás zbaví ten, kdo s tím případem naloží tak, jak je třeba. Víte, že je pan Wolfe inteligentní, anebo se o tom mám šířit?“

„Doufala jsem,“ ozvala se Deborah Koppelová, „že pan Wolfe má nějaký konkrétní návrh. Že má… nějaký nápad.“

„Ne,“ odpověděl jsem rozhodně. „Má jen jediný nápad – za to, že vás těch potíží zbaví, chce dvacet tisíc dolarů.“

Bill Meadows hvízdl. Deborah Koppelová se na mě usmála a Tully Strong pohoršeně zaprotestoval:

„Dvacet tisíc!“

„Ode mě je nedostane,“ prohlásila Madeline Fraserová právě tak rozhodně, jako jsem předtím promluvil já. „Musím se opravdu začít připravovat na vysílání, pane Goodwine.“

„Počkejte ještě okamžik.“ Soustředil jsem se na ni. „Odstranění potíží, to byl jenom jeden z mých argumentů a ne ten nejlepší. Podívejte se na to z téhle strany. Pro vás a váš program z téhle situace vyplynula spousta publicity, je to tak?“

Zasténala. „Publicita, proboha! On tomu říká publicita!“

„Také že to je publicita,“ pokračoval jsem, „jenže působí nesprávným směrem, ať se vám to líbí nebo ne. Zítra opět všechny noviny ve městě uvedou vaše jméno v titulcích na první stránce. S tím nemůžete nic dělat, ale můžete rozhodnout o tom, co ty titulky budou hlásat. Za současného stavu věcí víte zatraceně dobře, co v nich bude. Co kdyby namísto toho oznamovaly, že jste pověřila Nera Wolfa vyšetřováním vraždy hosta vašeho programu, protože toužíte, aby byla zjednána spravedlnost? Článek by popisoval i podmínky smlouvy. Zaplatíte výdaje spojené s vyšetřováním, nijak přehnané – v tomto ohledu nikdy nepřeháníme, a to je vše, co budete muset zaplatit, pokud pan Wolfe neodhalí vraha i s důkazy potřebnými k jeho odsouzení. Když to dokáže, dáte mu honorář ve výši dvaceti tisíc dolarů. Co myslíte, dostane se to do titulků? A jaká to bude publicita? Pořád ještě z nesprávného směru? Kolik procent vašich posluchačů a veřejnosti vůbec to přesvědčí nejen o vaší nevině, ale také o tom, že jste ochotna obětovat celé jmění, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost? Devětadevadesát a půl procenta. Málokdo si uvědomí, že výdaje i honorář můžete odečíst od daně z příjmu a vzhledem k vaší daňové skupině vás to ve skutečnosti přijde asi na tisíc dolarů, víc to nebude. V povědomí veřejnosti už nebudete jednou z podezřelých v případě senzační vraždy, člověkem, který se může stát předmětem trestního stíhání – stanete se miláčkem publika, osobou, která stíhá vraha.“

Rozhodil jsem rukama. „A to všechno bude vaše, slečno Fraserová, i v případě, že pan Wolfe zažije nejhorší neúspěch své profesionální dráhy a vás to bude stát jen zaplacení výdajů. Nikdo nebude moci tvrdit, že jste to aspoň nezkusila. Pro vás je to výhodný obchod. Pan Wolfe téměř nikdy nepřijímá případy, u nichž je podmínkou inkasování honoráře jejich úspěšné vyřešení, ale když potřebuje peníze, je připraven porušovat zavedená pravidla, zvláště ta svoje.“

Zatímco jsem mluvil, Madeline Fraserová zavřela oči. Teď je zase otevřela a její úsměv byl opět určen jenom mně. „Tak jak jste to popsal, to opravdu vypadá jako dobrý obchod. Co myslíš, Debby?“

„Myslím, že se mi to líbí,“ odpověděla opatrně slečna Koppelová. „Ráda bych si o tom promluvila s lidmi ze stanice, z agentur a od sponzorů.“

„Pane Goodwine.“

Otočil jsem se. „Ano, pane Strongu?“

Tully Strong si sundal brýle a pomrkával na mě. „Chápejte, jsem jenom tajemník rady sponzorů programu slečny Fraserové a nemám žádnou pravomoc. Ale vím, jaký mají názor na tuto situaci, zvláště dva z nich, a samozřejmě je mou povinností neprodleně je informovat o tomto rozhovoru a čistě neoficiálně vám mohu říci, že je nanejvýš pravděpodobné, že by raději sami přijali nabídku pana Wolfa. Vzhledem k dojmu, jaký to udělá na veřejnost, se domnívám, že budou považovat za žádoucí, aby pana Wolfa platili oni – za podmínek, které jste uvedl. A dále, to je také neoficiální, mám dojem, že se to týká především výrobců Príma doušku – to je ten nápoj, do něhož byl přimíchán jed.“

„Jo, já vím.“ Přejel jsem pohledem po čtyřech tvářích kolem sebe. „Je to tak trochu problém. Doufal jsem, že než odtud odejdu, dohodnu se se slečnou Fraserovou, ale slečna Koppelová tvrdí, že to musí probrat s dalšími lidmi, a teď zase pan Strong má dojem, že to celé budou chtít převzít sponzoři. Potíž je, že to znamená odklad. Ten případ je už šest dnů starý a pan Wolfe by se měl okamžitě pustit do práce. Pokud možno dnes večer, nejpozději zítra.“

„Nemluvě o tom,“ usmál se na mě Bill Meadows, „že musí předběhnout policajty a udržet se před nimi, pokud chce inkasovat honorář. Zdá se mi… ahoj Elinor!“ Spěšně povstal z křesla. „Jak to vypadá?“

Dívka, která vstoupila bez ohlášení, utrousila nedbalý pozdrav, pokývla hlavou a rychle přistoupila k lůžku. Říkám dívka, přestože podle novinových článků Elinor Vanceová už měla v kapse diplom Smithovy university, napsala hru, která se málem dostala na scénu, a ačkoliv už dva roky psala scénáře pro pořad Madeline Fraserové, vypadala, jako by jí zbývalo ještě nejmíň osm let do dosažení hranice, která je pro mne rozhodující. Jak se k nám blížila, napadlo mě, že je na světě jen málo žen, které dokážou vypadat přitažlivě, i když jsou očividně pozadu se spánkem a utahané do té míry, že mohou každou chvíli padnout únavou.

„Omlouvám se, že jdu tak pozdě, Lino,“ pronesla udýchaně, „ale zdržovali mě celý den v kanceláři státního zástupce… nedokázala jsem jim vysvětlit… jsou hrozní, ti lidé jsou…“

Zarazila se a začala se třást po celém těle.

„Zatraceně,“ ozval se Bill Meadows rozzlobeně. „Dám ti něčeho napít.“

„Už na tom pracuju, Bille,“ zavolal Tully Strong z druhé strany pokoje.

„Natáhni se tady na postel,“ vybídla ji slečna Fraserová a uhnula nohama, aby jí uvolnila místo.

„Už je skoro pět.“ To byl klidný, odhodlaný hlas slečny Koppelové. „Musíme se hned dát do práce, nebo zavolám a zruším zítřejší vysílání.“

Vstal jsem a shlížel dolů na Madeline Fraserovou. „Tak co? Dá se to zařídit ještě dnes večer?“

„To si nedovedu představit.“ Hladila Elinor Vanceovou po rameni. „Musíme připravit vysílání a poradit se s těmi lidmi…“

„Tedy zítra ráno?“

Tully Strong přistoupil s drinkem pro Elinor Vanceovou, podal jí ho a pak mi řekl:

„Zítra vám zavolám, pokud možno dopoledne.“

„To uděláte dobře,“ ujistil jsem ho a vypadl jsem.

4. KAPITOLA

Aniž bychom to původně zamýšleli, se zájemci o naše služby se roztrhl pytel.

Jediné, co se událo v pondělí večer, nijak nesouviselo s případnými zákazníky, ale s inspektorem Cramerem z oddělení vražd. Telefonoval chvíli předtím, než mě a Wolfa zavolal Fritz k večeři. Nedošlo k žádné senzaci. Cramer jen požádal, že by chtěl mluvit s Wolfem, a zeptal se ho:

„Kdo vás platí za práci na Orchardově případu?“

„Nikdo,“ odvětil Wolfe úsečně.

„Ne? Tak tedy se Goodwin projíždí ve vašem autě po Sedmdesáté osmé ulici jen aby vyzkoušel pneumatiky?“

„Je to moje auto, pane Cramere, a já přispívám na údržbu vozovek.“

Dopadlo to tak, že se nedohodli, a Wolfe a já jsme se přesunuli přes halu do jídelny ke smaženým krevetám a zapékané tresce s mušlemi. K tomu Fritz podává kyselou omáčku plnou hub, na niž člověk snadno získá návyk.

V úterý ráno ta legrace začala. Poprvé telefon zazvonil, ještě než Wolfe dorazil do kanceláře. To samozřejmě neznamená, že se tak stalo za úsvitu, protože ráno tráví odjakživa a pořád dvě hodiny od devíti do jedenácti nahoře s Teodorem a orchidejemi. První telefonoval Richards od Federální rozhlasové společnosti. Rozhodnutí o tom, zda hovor přepojím do skleníku, nebo ne, bývá ponecháno na mně a tentokrát se to zřejmě slušelo, protože nám Richards včera udělal laskavost. Když jsem ho spojil s Wolfem, ukázalo se, že mu chtěl jen představit dalšího viceprezidenta od FRS, jistého pana Beeche. A pan Beech si přál vědět, proč jsme sakra s tím návrhem na vyšetřování vraždy nešli rovnou k FRS, i když to tak doslova neřekl. Byl velmi přívětivý. Jak jsem mu – v souladu s instrukcemi – naslouchal, nabyl jsem dojmu, že jeho stanice už léta s vyplazeným jazykem čeká a doufá, že se jí naskytne příležitost vyplatit Wolfovi pořádný balík. Wolfe se k němu choval zdvořile, ale neomluvil se.

Další na řadě byl Tully Strong, tajemník sponzorské rady, a s tím jsem si pohovořil já sám. Vyjádřil naději, že jsme se vůči slečně Fraserové k ničemu nezavázali a taky ne vůči rozhlasové společnosti nebo vůbec komukoli jinému, protože, jak on předpokládá, někteří sponzoři mají zájem a jeden z nich je nadšen. Zcela neoficiálně mi sdělil, že se jedná o společnost Príma doušek. Tato firma, protože jed byl zavražděnému podán v láhvi Príma doušku – Nápoje o Kterém Sníte, hodlá bojovat o výlučné právo najmout si Wolfovy služby. Pověděl jsem mu, že to budu nepředpojatě tlumočit Wolfovi, až v jedenáct přijde dolů.

Jako třetí se ozval Lon Cohen z Gazetty. Říkal, že zaslechl nějaké zvěsti, jestli prý bych se laskavě rozpomněl, jak kvůli mně v sobotu hory přenášel, když zjišťoval, kde je Madeline Fraserová, a ptal se, jak vypadá situace. Vyměnil jsem s ním pár slov.

Čtvrtý byl nějaký člověk s uhlazeným, basovým hlasem, který se představil jako Nathan Traub, což bylo jedno z řady jmen, jež veřejnosti přiblížily novinové články. Protože jsem četl noviny, pochopitelně jsem věděl, že je šéfem reklamní agentury, která pečovala o tři ze sponzorů programu Madeline Fraserové. Připadalo mi, že nemá zcela jasno v tom, co si vlastně přeje, ale nakonec jsem vyrozuměl, že by od Wolfa bylo nemorální, kdyby uzavřel s kýmkoliv ze zúčastněných jakoukoli smlouvu bez souhlasu jeho agentury. Protože jsem už na cestách potkal pár chlápků od různých agentur, zdálo se mi, že je od něho vlastně hezké, že tuhle podmínku nevztahuje na jakoukoli dohodu s kýmkoliv a o čemkoliv. Slíbil jsem mu, že se mu možná ozveme později.

Jako pátá se dovolala Deborah Koppelová. Oznámila mi, že slečna Fraserová začíná vysílat za dvacet minut a že měla příliš napilno, takže nestihla promluvit s lidmi, s nimiž se musí poradit, ale že je nakloněna myšlence Wolfovu nabídku přijmout a oznámí nám konečné rozhodnutí ještě během dneška.

Takže v jedenáct hodin, když Wolfe vstoupil do kanceláře a já v tu chvíli právě zapínal rádio a ladil stanici WPIT, poptávka určitě převyšovala nabídku.

Při vysílání pořadu Madeline Fraserové se Wolfe u svého stolu se zavřenýma očima zakláněl v křesle. Já jsem seděl, ale pak jsem začal být nepokojný, a tak jsem různě přecházel, z čehož mě vyrušilo několik telefonátů. Bill Meadows byl samozřejmě ve studiu s ní, jako přihrávač a otloukánek, protože to byla jeho práce, a hosty pro tento den byli významný módní návrhář a jedna z Deseti nejlépe oblékaných žen. Hosté byli obzvláště nemožní a Bill také nijak neoslnil, ale nedalo se popřít, že Fraserová je opravdu dobrá. Měla správný hlas a správný cit pro tempo, a dokonce i když mluvila o mýdle značky Bílá bříza, moje nutkání nechat rádio zapnuté se téměř vyrovnalo touze ho vypnout. Poprvé jsem ji poslouchal už minulý pátek, nepochybně spolu s několika miliony dalších posluchačů, a dnes jsem jí opět musel přiznat, že sedí ve svém horkém křesle bez nervozity a nepohnutě.

Muselo být doopravdy žhavé, když došlo na onu část programu, kde otevírali láhve Príma doušku a nalévali sklenice pro oba hosty, Billa Meadowse a pro ni. Nevím, kdo minulý pátek, při prvním vysílání po Orchardově smrti, nařídil, aby tahle scéna v programu zůstala, ale byla-li to ona, potom musela mít vážně dobré nervy. A ať už o tom rozhodl kdokoliv, ona to musela provést a dokázala to bez zachvění, jako by dosud nebylo známo, že by si snad po Príma doušku někdo třeba jen říhl, nemluvě o tom, že by strašlivě vykřikl, lapal po vzduchu a zemřel v křečích. Také dnes to dokázala. Ani jedna falešná nota, žádný záchvěv, zpomalení či zrychlení, vůbec nic a musím připustit, že i Bill to zvládl dobře. Hosté byli strašní, ale to patřilo ke stylu, na který jsme si už všichni zvykli.

Když bylo po všem a já vypnul rádio, Wolfe zamručel: „To je nanejvýš nebezpečná ženská.“

Udělalo by to na mě větší dojem, kdybych dobře nevěděl, že podle jeho přesvědčení jsou všechny ženské buď nanejvýš nebezpečné, nebo nebetyčně pitomé. A tak jsem jenom podotkl:

„Jestli tím myslíte, že je velice chytrá, pak souhlasím. Je hrozně dobrá.“

Zavrtěl hlavou. „Mluvím o tom, jakému účelu tou chytrostí slouží. To nemožné sušenkové těsto v prášku. Já a Fritz jsme to vyzkoušeli. Ty ohavnosti, co jim říkají Sladěnky! Fuj! A ta příšerná salátová zálivka – tu jsme také jednou v nouzi zkusili. Jen bůh ví, jaký účinek to má na žaludek, ale ta ženská se účastní vynalézavého, ke všemu odhodlaného spiknutí za účelem likvidace chuťových buněk milionů lidí. Někdo by ji měl zastavit!“

„No dobrá, tak ji zastavte. Přišijte jí tu vraždu. I když musím říct, že když jsem viděl…“

Zazvonil telefon. Byl to pan Beech z FRS a chtěl vědět, jestli jsme něco slíbili Tullymu Strongovi nebo komukoli, kdo má něco do činění se sponzory a jestli ano, tedy komu a co? Když jsem to vyřídil, řekl jsem Wolfovi:

„Myslím, že by stálo za to sehnat Saula, Orrieho a Freda…“

Zazvonil telefon. Nějaký muž, který se představil jako Owen, tvrdil, že je šéfem propagačního oddělení společnosti Príma doušek, a ptal se, jestli by mohl zaskočit do 35. ulice popovídat si s Nerem Wolfem. S jistými obtížemi jsem ho odpálkoval a zavěsil jsem. Wolfe sňal uzávěr z pivní láhve, kterou mu Fritz přinesl, a poznamenal:

„Nejprve musím zjistit, co se vlastně děje. Jestli se ukáže, že je policie stejně v koncích, jako…“

Zazvonil telefon. Byl to Nathan Traub, ten chlápek z agentury, a chtěl vědět úplně všechno.

Telefon zvonil až do oběda, při obědě i po obědě. Opravdu museli mít báječnou zábavu, když se tak snažili rozhodnout se, jak se podělí o tu čest. Wolfe už začínal být doopravdy naštvaný a já taky. Odpoledne tráví nahoře s orchidejemi dvě hodiny od čtyř do šesti a právě vyšel z kanceláře a zamířil k výtahu, když přišla zpráva, že v Beechově kanceláři v budově FRS na 46. ulici probíhá velká porada.

Jakmile se jednou sešli, zřejmě se pustili do hry bez dalších zdržovaček, protože bylo teprve krátce po páté hodině, když opět zazvonil telefon. Zvedl jsem sluchátko a uslyšel hlas, který jsem ten den slyšel už jednou:

„Pan Goodwin? Tady je Deborah Koppelová. Všechno je zařízeno.“

„To je dobře. A jak?“

„Hovořím jménem slečny Fraserové. Domnívají se, že byste se to měli dozvědět od ní, protože jste se svým návrhem přišli za ní, a tedy budete chtít vědět, že konečná dohoda je pro ni uspokojivá. Nějaký právník od FRS teď sepisuje návrh smlouvy, kterou by měl pan Wolfe a ostatní zúčastněné strany podepsat.“

„Pan Wolfe nerad podepisuje cokoliv, co sepsal nějaký advokát. Vsázím deset ku jedné, že to nepodepíše. Bude trvat na tom, že mi znění smlouvy nadiktuje sám, takže mi klidně můžete sdělit všechny podrobnosti.“

„Pak to ale třeba odmítne podepsat někdo jiný,“ namítla.

„To nehrozí,“ uklidnil jsem ji. „Ti lidé, co sem už celý den telefonují, podepíšou všechno. Jak zní ta dohoda?“

„Nu, tak, jak jste to navrhl. Myslím váš návrh slečně Fraserové. Nikdo proti tomu nic nenamítal. Diskutovali jen o tom, jak se rozdělit, a takto se dohodli…“

Pověděla mi to a já si to zapisoval do bloku a vypadalo to takhle:

Podíl na výdajích v % Částka

Príma doušek 50 $ 10 000, –

FRS 28 5 500, –

Slečna Fraserová 15 3 000, –

Mýdlo Bílá bříza 5 1 000, –

Sladěnky 2 500, –

100 $ 20 000, –

Pro kontrolu jsem jí to přečetl do telefonu a prohlásil jsem: „Nám to vyhovuje, pokud to vyhovuje slečně Fraserové. Je s tím spokojená?“

„Souhlasí s tím,“ odvětila Deborah. „Raději by to celé vzala jen na sebe, ale za daných okolností to nebylo možné. Ano, je s tím spokojená.“

„Oukej. Pan Wolfe mi to nadiktuje, možná ve formě dopisu, a každý dostane kopii. To už je ale jenom formalita a on se bude chtít pustit do práce. Víme jen to, co jsme si přečetli v novinách. Podle nich policie… hm, uvažuje o osmi lidech. Jsou to…“

„Vím, kdo jsou, jsem mezi nimi i já.“

„Jistěže. Mohla byste je všechny dostat k nám do kanceláře dnes večer o půl deváté?“

„Všechny?“

„Ano, madam.“

„Ale je to nutné?“

„Pan Wolfe si myslí, že ano. To on k vám promlouvá mým prostřednictvím, tak jako já promlouvám vaším prostřednictvím ke slečně Fraserové. Měl bych vás varovat, dokáže být pěkně otravný, když na tom závisí tučný honorář. Obyčejně když si někoho najmete, aby pro vás něco udělal, máte za to, že jste šéf. Když si najmete Wolfa, myslí si, že je šéfem on. Je to génius a tohle je prostě jeden ze způsobů, jak to dává najevo. Buď to berte, anebo s tím zkuste něco udělat. Co byste vlastně chtěli? Potřebujete publicitu, anebo chcete, aby odvedl nějakou práci?“

„Nedělejte na mě ramena, pane Goodwine. Chceme, aby tu práci udělal. Nevím, jestli se mi podaří sehnat profesora Savareseho. A ta Shepherdovic holka, to je taková otrava, že snad ani pan Wolfe nemůže být horší.“

„Seženete jich tedy co nejvíc? O půl deváté. A dejte mi vědět, jak pokračujete.“

Slíbila mi to. Když jsem zavěsil, zavolal jsem Wolfovi na domácím telefonu, abych mu oznámil, že jsem udělal kšeft.

Brzy se ukázalo, že jsme si zřejmě také něco nakoupili. Do šesté hodiny zbývalo pětadvacet minut a od chvíle, kdy jsem domluvil s Deborou Koppelovou, tedy uplynuly necelé tři čtvrti hodiny, když se ozval domovní zvonek. Někdy chodí ke dveřím Fritz a někdy já – obvykle to bývám já, když jsem doma a nedělám nic, co by nestrpělo odklad. A tak jsem vyšel do haly k venkovním dveřím a otevřel jsem. Na zápraží mě čekalo překvapení. V čele stál nějaký světák oblečený ve svrchníku, v jakém by si kdykoli mohl vyjít i vévoda z Windsoru. Vlevo za ním postával pomenší gentleman se zarudlým obličejem. Vzadu byla ještě různorodě vyhlížející trojice ověšená spoustou kufříků a vaků. Když jsem pochopil, s čím mám co do činění, přivřel jsem dveře a držel je jen natolik pootevřené, abych se mezi ně vešel rameny.

„Chtěli bychom mluvit s panem Wolfem,“ oznámil mi ten ve svrchníku, jako bychom byli staří kamarádi.

„Má práci. Já jsem Archie Goodwin. Mohu vám nějak pomoci?“

„Jistěže můžete! Jsem Fred Owen, šéf propagace od firmy Príma doušek.“ Vystrčil na mě ruku, a tak jsem ji uchopil. „A tohle je pan Walter B. Anderson, prezident Príma doušku. Můžeme dál?“

Natáhl jsem se po ruce pana prezidenta a pořád jsem blokoval dveře. „Jestli vám to nevadí, snad by bylo dobré, kdybyste mi zhruba pověděli, o co se jedná.“

„Samozřejmě, s radostí! Byl bych předem zatelefonoval, jenže jsme si museli pospíšit, abychom stihli zítřejší raníky. Tak jsem jen přemluvil pana Andersena, sehnal fotografy a vyrazili jsme. Nepotrvá to ani deset minut. Řekněme jeden snímek pana Andersena, jak se dívá na pana Wolfa, který podepisuje dohodu, nebo naopak. A jeden, jak si potřásají rukama. A taky jeden obrázek, jak stojí vedle sebe a sklánějí se nad něčím, o čem v titulku napíšeme, že to je stopa – co vy na to?“

„Skvělé!“ Zazubil jsem se na něho. „Ale, zatracená smůla, dnes to nepůjde. Pan Wolfe se pořezal při holení a má na tom náplast. Vzhledem k tomu, jak je háklivý na svůj vzhled, by bylo riskantní na něj namířit fotoaparát.“

Z toho vidíte, jak hluboko člověk může klesnout kvůli penězům. Tím myslím sebe. Správný a přirozený postup by byl skopnout je ze zápraží přes všech sedm schodů až na chodník, zvlášť toho troubu ve svrchníku. A proč jsem to neudělal? Šlo o deset tisíc. Možná dokonce o dvacet, protože kdybych urazil Príma doušek, mohli celou dohodu potopit.

Úsilí, které jsem musel vynaložit, abych je dostal pryč, aniž bych je moc naštval, spolu s vědomím, že jsem obětoval své zásady, to vše mě dostalo do nálady, která vysvětluje moji pozdější reakci, když Wolfe sešel do kanceláře, já mu vysvětloval, na čem se dohodli naši klienti, a on prohlásil:

„Nic takového.“ Byl neoblomný. „Nenapíšu ani nepodepíšu žádnou dohodu, na níž se budou podílet Sladěnky.“

Moc dobře jsem chápal, že je to od něj naprosto rozumný, dokonce ušlechtilý postoj. Ale žralo mě, že já jsem se vzdal svých zásad bez váhání a tadyhle on to odmítá. Zaškaredil jsem se na něj.

„Výborně.“ Vstal jsem. „Podávám demisi s okamžitou platností. Jste zkrátka příliš domýšlivý, příliš výstřední a příliš tlustý na to, abych pro vás mohl pracovat.“

„Archie, sedněte si.“

„Ne.“

„Ano. Nejsem o nic tlustější než před pěti lety. Jsem mnohem domýšlivější, ale to vy jste také a proč, k čertu, bychom neměli být domýšliví? Jednoho dne nastane krize. Buď se stanete nesnesitelným a já vás vyhodím, nebo budu nesnesitelný já a vy dáte výpověď. Ale ten den ještě nepřišel a vy to víte. A také víte, že bych se raději stal policistou a dostával příkazy od pana Cramera, než bych pracoval pro cokoliv nebo kohokoliv jménem Sladěnka. Váš výkon včera i dnes byl navýsost uspokojivý.“

„Nemažte mi med kolem huby.“

„Hlouposti. Opakuji, že nejsem o nic tlustější, než jsem byl před pěti lety. Sedněte si a otevřete si zápisník. Napíšeme to ve formě dopisu pro ně pro všechny a oni pak mohou parafovat naši kopii. Sladěnky budeme ignorovat,“ – udělal obličej – „a ta dvě procenta a pět set dolarů připíšeme k podílu Federální rozhlasové společnosti.“

A tak jsme to provedli.

Než nás Fritz pozval k večeři, volala Deborah Koppelová a několik dalších a večerní sezení bylo dohodnuto.

5. KAPITOLA

V přízemí Wolfova starého domu z hnědého pískovce na 35. ulici nedaleko řeky Hudsonu jsou čtyři místnosti. Když vstoupíte, máte po pravé ruce obrovský dubový věšák na kabáty se zrcadlem, výtah, schody a dveře do jídelny. Vlevo jsou dveře do předního pokoje, který se moc nepoužívá, a dveře do kanceláře. Kuchyňské dveře jsou vzadu, na protějším konci haly.

Kancelář je dvakrát větší než kterákoliv z ostatních místností. Ve skutečnosti nám slouží zároveň i jako obývací pokoj, a protože tam Wolfe tráví většinu svého času, musí mít člověk pochopení pro jeho pravidlo, jemuž podléhá veškerý nábytek a bytové doplňky: nesmí se tam objevit, natož zůstat žádný předmět, na který by nemohl hledět se zalíbením. Líbí se mu kontrast třešňově červené barvy stolu s tmavorudým křeslem od Meyera. Jasně žlutý divan se sice musí každé dva měsíce nechat vyčistit, ale on si na jasně žlutou barvu potrpí. Globus o průměru tří stop, který stojí u polic s knihami, je pro místnost těchto rozměrů příliš velký, ale on se na něj rád dívá. Má tak rád pohodlná křesla, že žádná jiná v kanceláři nesmí být, přestože on si nikdy nesedne jinam než do svého křesla.

A tak toho večera byla v pohodě alespoň pozadí našich návštěvníků, ať už se jinak po těle cítili jakkoliv. Přišlo jich devět, z toho šest bylo pozvaných a ostatní se vnutili. Z osmi lidí, jejichž přítomnost jsem od Debory Koppelové vyžadoval, nebyla pozvána Nancylee Shepherdová a profesor Saverese se nemohl uvolnit. Třemi nezvanými hosty byli prezident Príma doušku a jejich šéf propagace, Anderson a Owen, kteří se posledně dostali jen na zápraží, a Beech, viceprezident FRS.

V devět hodin již byli všichni přítomni a usazeni a všichni hleděli na Wolfa. Nedošlo k žádným třenicím, kromě malého střetu, který jsem měl s Andersonem. Nejlepší křeslo v místnosti – tedy kromě Wolfova – je klubovka z červené kůže, stojící u jednoho konce Wolfova stolu. Anderson, jakmile přišel, ji hned zmerčil a zabral pro sebe. Když jsem ho zdvořile požádal, aby se přesunul jinam, byl na mě hrubý. Tvrdil, že se mu tam líbí.

„Jenomže,“ vysvětlil jsem mu, „tohle křeslo i ta ostatní kolem jsou rezervována pro kandidáty.“

„Pro jaké kandidáty?“

„Kandidáty na nejvyšší účet při soudním přelíčení vedeném pro vraždu. Pan Wolfe je chce mít jaksi všechny pohromadě, aby je měl na očích.“

„Tak si je tak posaďte.“

A nepohnul se. „Nemohu vás požádat, abyste mi ukázal vstupenku,“ prohlásil jsem důrazně, „protože tohle je soukromý dům a vy jste nebyl pozván a já mohu argumentovat jen tím, že takové je přání a rozhodnutí vašeho hostitele.“

Ošklivě se na mě podíval, ale už nepromluvil, vstal a přemístil se na divan. Uvedl jsem k červenému křeslu Madeline Fraserovou, takže ostatních pět kandidátů, usazených v půlkruhu před Wolfovým stolem, mělo mezi sebou víc místa. Beech, který vstoje rozmlouval s Wolfem, přešel ke křeslu vedle divanu. Owen se připojil ke svému šéfovi, a tak jsem měl všechny nepozvané výtečníky pěkně pohromadě, jak to také mělo být.

Wolfe přejel očima po půlkruhu tváří před sebou; začal u slečny Fraserové. „Bude to pro vás únavné,“ pronesl konverzačním tónem, „protože s tímto případem teprve začínám, a tak potřebuji probrat podrobnosti, o nichž jste mluvili i slyšeli tolikrát, až se vám dělá mdlo. Mé informace pocházejí pouze z tisku, a tedy je mezi nimi bezpochyby řada nepřesností a některé jsou i nepravdivé. Nevím, jak mnoho mě budete muset opravovat.“

„Záleží hodně na tom,“ řekl s úsměvem Nathan Traub, „jaké noviny čtete.“

Traub z reklamní agentury byl z té šestice jediný, koho jsem ještě neviděl. Jen jsem slyšel jeho uhlazený bas, když mi vysvětloval, že se prakticky všechno musí projednávat jeho prostřednictvím. Byl mnohem mladší, než jsem čekal, asi v mém věku, ale jinak mě příliš nepřekvapil. Hlavní rozdíl mezi kterýmikoliv dvěma reklamními agenturami spočívá v tom, že lidé od jedné z nich chodí nakupovat obleky k firmě Brooks Brothers ráno a ti druzí odpoledne. Závisí to na plánu porad. Traub měl na sobě dvouřadý šedý oblek, který velmi dobře ladil s jeho černými vlasy a se zdravou barvou obličeje.

„Přečetl jsem všechny.“ Wolfe opět přejel očima zleva doprava. „Učinil jsem tak, když jsem se rozhodl, že chci na tomto případu pracovat. Mimochodem, předpokládám, že víte, kdo a k čemu mě najal?“

Někteří z nich přikývli. „Víme o tom všechno,“ ujistil ho Bill Meadows.

„Dobrá. Tedy chápete, proč toleruji přítomnost pánů Andersona, Owena a Beeche. Oni, a také samozřejmě slečna Fraserová, zde reprezentují z pětadevadesáti procent zájmy mých klientů. Nepřítomni jsou pouze zástupci firmy vyrábějící mýdlo Bílá bříza.“

„Nejsou nepřítomni,“ Nathan Traub projevil zdvořilé pohoršení. „Mohu mluvit jejich jménem.“

„Byl bych raději, kdybyste mluvil sám za sebe,“ odsekl Wolfe. „Klienti jsou zde hlavně proto, aby naslouchali, ne aby mluvili.“ Položil si lokty na opěrky křesla a spojil špičky palců. Nezvaní hosté byli odkázáni do patřičných mezí a on pokračoval: „Pokud jde o vás, dámy a pánové, bylo by mnohem zajímavější a podnětnější, kdybych mohl hned zpočátku prohlásit, že účelem mé práce je zjistit, kdo z vás se provinil vraždou – a dokázat to. Bohužel si takovou poznámku nemohu dovolit, protože dva z osmi podezřelých – slečna Shepherdová a pan Savarese – se nedostavili. Bylo mi řečeno, že pan Savarese má něco neodkladného, a co se týče slečny Shepherdové, o níž bych se rád dozvěděl více, zde jsem se setkal s jistou neochotou.“

„Je to taková užvaněná slídilka.“ To promluvil Tully Strong, který si sundal brýle, zíral na Wolfa a usilovně se při tom mračil.

„Všem jde na nervy,“ dodal Bill Meadows.

Všichni se usmáli, někteří nervózně a někteří očividně od srdce.

„Ani jsem se nesnažila ji sehnat,“ řekla Deborah Koppelová. „Nepřišla by, pokud by ji o to nepožádala slečna Fraserová osobně, a já jsem si myslela, že to není nutné. Nás ostatní totiž všechny nenávidí.“

„Proč?“

„Protože má za to, že jí bráníme v přístupu ke slečně Fraserové.“

„A bráníte?“

„Ano, snažíme se.“

„Doufám, že se jí nesnažíte bránit také v kontaktu se mnou.“ Wolfe zašilhal směrem dolů, kde proužek žluté košile odděloval jeho vestu od kalhot, a sevřel v prstech a dlaních konce opěradel křesla.

„Tak se do toho dáme. Obvykle když mluvím, nemám rád vyrušování, ale tohle je výjimka. Nebudete-li souhlasit s čímkoliv, co řeknu, anebo budete-li mít pocit, že se mýlím, ihned mi to sdělte. S tímto upozorněním mohu začít:

Pravidelně dvakrát týdně, možná častěji, řešíte problém, jaké další hosty pozvat do programu slečny Fraserové. Je to opravdu problém, protože potřebujete zajímavé lidi, pokud možno slavné, kteří však musí být ochotni svou přítomností a přinejmenším mlčenlivým souhlasem nedůstojně potvrzovat platnost nesmyslných výroků slečny Fraserové a pana Meadowse o výrobcích, které propagují. Nedávno…“

„Co je na tom nedůstojného?“

„Žádné nesmyslné výroky!“

„Co to má společného s tím, za co vás platíme?“

„Vy tedy nesouhlasíte.“ Wolfe byl nevzrušený. „Řekl jsem si o to. Archie, zaneste do vašich poznámek, že pan Traub a pan Strong nesouhlasí. Protesty pana Owena můžete ignorovat, protože moje výzva, aby mě případně přerušili, se na něho nevztahovala.“

Opět si prohlédl celý půlkruh. „Nedávno někdo navrhl, abyste k hostování v pořadu přemluvili člověka, který prodává dostihové tipy. Pochopil jsem, že se ve svých vzpomínkách rozcházíte v tom, kdy tento návrh zazněl poprvé.“

Ozvala se Madeline Fraserová: „Debatovali jsem o tom s přestávkami víc než rok.“

„Od začátku jsem byl ostře proti tomu,“ oznámil Tully Strong.

Deborah Koppelová se usmála. „Pan Strong měl dojem, že by to nebylo vhodné. Domnívá se, že by náš pořad nikdy nikoho neměl urážet, což je nemožné. Cokoliv, všechno někoho uráží.“

„Proč jste změnil názor, pane Strongu?“

„Ze dvou důvodů,“ odpověděl tajemník sponzorské rady. „Zaprvé nás napadlo nechat o tom hlasovat posluchače – a devadesát dva procent z víc než čtrnácti tisíc lidí ve svých dopisech hlasovalo pro. A za druhé, jeden z dopisů byl od jistého asistujícího profesora matematiky na Columbijské universitě, který navrhoval, abychom jako druhého hosta pozvali jeho nebo jiného profesora, který by mohl jako expert pohovořit o počtu pravděpodobnosti. Tím dostala celá ta věc úplně jiný charakter a já souhlasil. Nat Traub z agentury byl i nadále proti.“

„A jsem proti i teď,“ prohlásil Traub. „Můžeš mi to vyčítat?“

„Takže,“ ptal se Wolfe Stronga, „pan Traub byl v menšině, jako jeden proti všem?“

„Správně. Dali jsme se do toho. Slečna Vanceová, která kromě toho, že píše scénáře, dělá pro náš program i potřebné rešerše, vypracovala seznam možných kandidátů. Překvapilo mě, a ostatní taky, že jenom v New Yorku vychází víc než třicet publikací s dostihovými tipy. Vybrali jsme jich pět a kontaktovali jsme je.“

Měl jsem je varovat, že v této kanceláři je zakázáno utvářet sloveso od slovního základu kontakt. Teď na ně bude mít Wolfe spadeno.

Wolfe se zamračil. „Pozvali jste je všechny?“

„Ach ne. Smluvili jsme jim schůzku se slečnou Fraserovou – tedy jejich vydavatelům. Ona měla zjistit, kdo z nich se bude nejlépe vyjímat ve vysílání – a hlavně neudělá nějakou botu, která by zkazila celý program. Konečné rozhodnutí jsme nechali na ní.“

„Podle čeho jste vybrali těch pět?“

„Vědeckou metodou. Zvážili jsme, jak dlouho už působí ve své branži, na jak kvalitním papíře tisknou své časopisy, co o nich píší sportovní novináři a tak.“

„Kdo byl tím vědcem? Vy?“

„Ne… Nevím…“

„Já to byla,“ pronesl pevný, klidný hlas. Elinor Vanceová. Usadil jsem ji do křesla hned vedle mé židle, protože Wolfe není jediný, kdo se rád obklopuje věcmi, na něž je radost pohledět. Bylo znát, že ještě pořád nedohnala zameškaný spánek a každou chvíli musela zatnout zuby, aby se jí neroztřásla brada, ale mezi přítomnými byla jediná, kdo by mi eventuálně mohl pomoci se rozpomenout na skutečnost, že nejsem především detektiv, ale muž. Zajímalo mě, jak asi budou vypadat její hnědé oči, až se do nich jednoho dne vrátí humor. Mluvila dál:

„Nejprve jsem vyřadila všechny, kteří zjevně nepřipadali v úvahu – bylo jich víc než polovina, probrala jsem to se slečnou Koppelovou a s panem Meadowsem a myslím že ještě s dvěma dalšími – řekla bych že s panem Strongem – ano, určitě – ale záleželo to víc na mně než na nich; já jsem vybrala těch pět jmen.“

„A oni všichni přišli za slečnou Fraserovou?“

„Přišli jen čtyři. Jeden zrovna odjel z města – na Floridu.“

Wolfe se zahleděl vlevo. „A vy, slečno Fraserová, jste z těch čtyř vybrala Cyrila Orcharda?“

Přikývla. „Ano.“

„Jak jste to provedla? Také vědecky?“

„Ne,“ usmála se. „Na mně není nic vědeckého. Připadal mi docela inteligentní, měl z těch čtyř nejlepší hlas a uměl nejlépe mluvit. Také se mi líbil název jeho časopisu, Dostihový almanach… a řekla bych, že v tom z mé strany bylo i trochu snobismu; ten jeho časopis byl nejdražší ze všech – deset dolarů týdně.“

„Na základě těchto úvah jste ho vybrala?“

„Ano.“

„A nikdy dřív jste ho neviděla ani o něm neslyšela, až když za vámi přišel jako jeden z té čtveřice?“

„Neviděla jsem ho, ale slyšela jsem o něm a četla jsem jeho časopis.“

„Ale?“ Wolfe měl přivřené oči. „Vy jste ho četla?“

„Ano, asi měsíc předtím, možná o něco déle, když jsme zase začali mluvit o tom, že pozveme do pořadu odborníka na dostihové tipy, jsem si předplatila několik časopisů, asi tři nebo čtyři – abych se s nimi seznámila. Samozřejmě nechodily na moje jméno. Takové věci se zařizují jménem mé manažerky – slečny Koppelové. Mezi nimi byl i Dostihový almanach.“

„Proč jste si vybrala právě tento časopis?“

„Proboha, to nevím!“ Madeline Fraserové rozzlobeně zablýskaly oči. „Vzpomeneš si Debby?“

Deborah zavrtěla hlavou. „Myslím, že jsem kvůli tomu někam telefonovala.“

„Třeba Dostihové komisi státu New York,“ poznamenal sarkasticky Bill Meadows.

„No dobře.“ Wolfe se předklonil, a stiskl tlačítko na svém stole. „Dám si pivo. Má někdo z vás chuť na něco k pití?“

To znamenalo, že musíme udělat přestávku. Na moji předchozí nabídku nápojů nikdo nereagoval, ale teď zazněl jednomyslný souhlas a já se začal točit kolem stolku u protější stěny, který už byl náležitě vybaven. Dva z nich si s Wolfem dali pivo, které Fritz donesl z kuchyně, a ostatní popustili uzdu fantazii. Navrhoval jsem Wolfovi, že by bylo vhodné postavit doprostřed stolu krabici Príma doušku, ale jen na mě zavrčel. Při takových příležitostech vždycky trvá na tom, aby nabídka obsahovala i červené a chlazené bílé víno. Obvykle na ně nedojde, ale tentokrát si dva z přítomných – slečna Koppelová a Traub – vybrali Montrachet a já, protože jsem si velmi oblíbil způsob, kterým se vkrádá do hlavy, jsem se připojil. Ohledně podávání nejrůznějších nápojů skupině návštěvníků, kteří k nám přišli v obchodní záležitosti, existuje jen jeden problém: Já mám za to, že to patří k legitimním položkám v seznamu výdajů, které vyúčtujeme klientovi, což Wolfe odmítá, protože prý každý, kdo jí nebo pije v jeho domě, je jeho hostem. Další výstřednost. Také trvá na tom, aby všichni měli na dosah ruky stolky nebo stojánky, kam si mohou odložit sklenice. Zařídil jsem to.

6. KAPITOLA

Wolfe, pro něhož první láhev piva představuje jen pouhý úvod, si naplnil sklenici z druhé láhve, odložil ji a zaklonil se v křesle.

„Snažil jsem se zjistit, jak se tento konkrétní jedinec, pan Cyril Orchard, stal hostem vašeho programu. Informace z tisku vybízejí k závěru, že nikdo z vás, včetně slečny Shepherdové a pana Savareseho, ho skutečně dobře neznal. Přesto byl zavražděn. Později o tom s vámi budu hovořit ještě několikrát, ale pro tuto chvíli se vás zeptám všech najednou: měli jste s Cyrilem Orchardem cokoliv do činění nebo jste s ním byli nějakým způsobem ve spojení anebo jste o něm měli nějakou povědomost dřív, než se objevil ve vašem programu? Cokoliv, co už zde nebylo řečeno?“

Začal s Madeline Fraserovou a všech šest buď odpovědělo ne nebo zavrtělo hlavou.

Wolfe zamručel. „Předpokládám,“ řekl jim, „že policie neodhalila nic, co by tomuto negativnímu tvrzení odporovalo, protože kdyby na něco přišli, sotva byste byli tak bláhoví, abyste se to snažili přede mnou zatajit. Přistupoval bych k celé věci úplně jinak, kdybych nevěděl, že na tom policie pracuje už sedm dní a nocí. Probrali si vás a mají k tomu vycvičené a nadané lidi. Také mají úřední pravomoc a tisíc mužů – dvacet tisíc. Otázkou je jen to, zda jejich metody a schopnosti na tuto práci postačí; vše, co mohu udělat, je používat svoje metody a svoje schopnosti.“

Wolfe se předklonil, aby se napil piva, osušil si rty kapesníkem a zase se opřel.

„Ale potřebuji se dozvědět, co se vlastně stalo – od vás, ne z novin. Tak tedy jsme dospěli k tomu, že v úterý před dvěma týdny jste se sešli ve vysílacím studiu. Přišli i oba hosté – pan Cyril Orchard a profesor Savarese. Je tři čtvrtě na jedenáct. Vy ostatní jste tam také, u stolu s mikrofony nebo v jeho blízkosti. Po jedné straně úzkého stolu sedí slečna Fraserová a profesor Saverese, naproti nim pan Orchard a pan Meadows. Probíhá zkouška hlasitosti. Asi dvacet stop od stolu je první řada křesel pro obecenstvo. To sestává z asi dvou set osob. Jsou to téměř výhradně ženy, často oddané ctitelky slečny Fraserové, které se vysílání zúčastňují pravidelně. Je tento obraz správný – nemyslím přibližně správný – prostě správný?“

Přisvědčili. „Žádnou chybu v tom nevidím,“ řekl Bill Meadows.

„Řada z nich,“ dodala Madeline Fraserová, „by chodila častěji, kdyby dokázaly sehnat lístky. Žádostí o vstupenky je vždycky dvakrát víc, než kolika můžeme vyhovět.“

„O tom nepochybuji,“ zavrčel Wolfe. Prokázal velkou zdrženlivost, když jí nepověděl, jak je nebezpečná. „Ale žadatelé, kteří nedostali vstupenky, a tedy tam nebyli, nás nezajímají. Jeden z důležitých prvků obrazu, o němž jsem se ještě nezmínil, zůstává zatím ve skrytu. Za zavřenými dveřmi elektrické ledničky, která stojí u protější stěny, je uloženo osm lahví Príma doušku. Jak se tam dostaly?“

Odpověď zazněla z divanu, promluvil Fred Owen. „Vždycky míváme ve studiu tři nebo čtyři krabice v zamčené kom…“

„Prosím vás, pane Owene.“ Wolfe mu pohrozil prstem. „Chci naslouchat co možná nejvíce hlasům těchto šesti lidí.“

„Byly ve studiu,“ prohlásil Tully Strong. „V komoře. Zamykáme je tam, protože by tam jinak dlouho nezůstaly.“

„Kdo těch osm lahví vzal z komory a přenesl je do lednice?“

„Já.“ To promluvila Elinor Vanceová a já vzhlédl od svého zápisníku, abych se na ni ještě jednou mrknul. „To je jedna z mých povinností při každém vysílání.“

Ta má jediný problém, pomyslel jsem si; je přepracovaná. Scénáře, rešerše, obsluha baru – a co ještě?

„Osm láhví se nedá odnést najednou,“ podotkl Wolfe.

„Já vím. Vzala jsem čtyři a pro další čtyři jsem se vrátila.“

„A nechala jste komoru otevřenou… Ne,“ přerušil se Wolfe, „tyhle drobnosti budou muset počkat.“ Přeběhl opět očima po celé řadě. „Tak je tedy máme v lednici. Pochopil jsem, že vy všichni, až na jednoho, se vysílání účastníte dosti často. Výjimkou jste byl vy, pane Traube. Vy býváte přítomen jen málokdy. Proč jste tam byl?“

„Protože jsem byl nervózní, pane Wolfe.“ Traubův reklamní úsměv a sametový bas neprozrazovaly žádnou nevoli nad tím, že byl takto vypíchnut. „Pořád jsem si myslel, že byla chyba pozvat do pořadu sázkaře, a chtěl jsem být u toho.“

„Obával jste se, že by pan Orchard mohl říci něco nevhodného?“

„O Orchardovi jsem nic nevěděl. Zdálo se mi, že to je celé nějak pochybené.“

„Máte-li na mysli ten pořad jako celek, pak s vámi souhlasím – ale o tom teď není řeč. Vraťme se k vysílání. Zaprvé, další součást celkového obrazu. Kde jsou sklenice, z nichž se pije?“

„Na podnose na konci stolu,“ odpověděla Deborah Koppelová.

„Na stole odkud se vysílá? Tam, kde všichni sedí u mikrofonů?“

„Ano.“

„Kdo je tam položil?“

„To děvče, Nancylee Shepherdová. Kdybychom ji chtěli udržet mimo scénu, museli bychom ji přivázat. Nebo, samozřejmě, ji tam nevpustit a to by slečna Fraserová nedovolila. Ta holka vytvořila největší dívčí klub fanynek slečny Fraserové v celé zemi. A tak jsme…“

Zazvonil telefon. Natáhl jsem se po sluchátku a potichu do něj promluvil.

„Pan Kecal,“ ohlásil jsem volajícího Wolfovi pod jednou z patnácti přezdívek, které jsem si pro něj vymyslel. Wolfe uchopil sluchátko a pokynul mi, abych zůstal na lince.

„Ano, pane Cramere?“

Cramer mluvil sarkasticky a jeho hlas zněl, jako by měl v ústech doutník, což byla nejspíš pravda. „Jak pokračujete?“

„Zvolna. Ještě jsem ani nezačal.“

„To je zlé, zvlášť když vás za Orchardův případ nikdo neplatí. Tak jste to přece včera říkal.“

„Dnes je dnes. V zítřejších novinách se všechno dozvíte. Omlouvám se, pane Cramere, mám práci.“

„To jistě máte, soudě dle hlášení, která jsem obdržel. Který z nich je váš klient?“

„Dočtete se to v novinách.“

„Potom není žádný důvod…“

„Ale je. Mám spoustu práce a oproti vám přesně týdenní zpoždění. Sbohem, pane.“

Wolfův tón a způsob, jímž odložil sluchátko, vyvolalo reakci z řad nezvaných hostů. Pan Walter B. Anderson, prezident společnosti Príma doušek, chtěl vědět, jestli to volal inspektor Cramer, a když dostal kladnou odpověď, nasadil kritický tón. Vyslovil názor, že Wolfe na inspektora neměl být hrubý. Je to prý špatná taktika a špatné způsoby. Wolfe se neobtěžoval s ním zkřížit zbraň a odpálkoval ho několika slovy, ale Anderson mu vyrazil po krku. Prý ještě žádnou dohodu nepodepsal, a jestli Wolfe hodlá zaujmout takovýto postoj, třeba ji ani nepodepíše.

„Vskutku,“ Wolfe pozvedl obočí asi o šestnáctinu palce. „O tom byste měl raději okamžitě informovat tisk. Přejete si zatelefonovat?“

„Pane bože, přál bych si, abych to mohl udělat. Mám přece právo…“

„Nemáte právo vůbec na nic, pane Andersene, leda snad zaplatit svůj podíl na mém honoráři, pokud si ho zasloužím. V této kanceláři jste jen trpěný. K čertu, chystám se vyřešit problém, který pana Cramera zahnal natolik do úzkých, že se ode mě snaží získat nějaké vodítko dřív, než jsem vůbec začal. Moje hrubost mu nevadí. Přivykl jí natolik, že kdybych se k němu choval zdvořile, nechal by mě zavřít jako důležitého svědka. Tak chcete si zatelefonovat?“

„Víte zatraceně dobře, že ne.“

„Přál bych si, abyste to udělal. Čím víc do toho vidím, tím méně se mi to zamlouvá.“ Wolfe se otočil zpět k řadě kandidátů. „Slečno Koppelová, říkala jste, že ta nedospělá všetečka, slečna Shepherdová, položila na stůl podnos se sklenicemi?“

„Ano, ona…“

„Převzala je ode mě,“ přerušila ji Elinor Vanceová, „když jsem je vynesla z komory. Stála tam s nataženýma rukama, a tak jsem ji nechala, ať je odnese.“

„Z té zamčené komory, kam ukládáte Príma doušek?“

„Ano.“

„A ty sklenice jsou těžké, tmavomodré, naprosto neprůsvitné, takže není vidět, co v nich je?“

„Ano.“

„Vy jste do nich nenahlédla shora?“

„Ne.“

„Takže kdyby v některé z nich něco bylo, neviděla byste to?“

„Ne,“ potvrdila Elinor. „Jestli se vám zdá, že odpovídám krátce a rychle, tak je to proto, že jsem na tyto otázky – a na spoustu dalších – odpověděla už stokrát. Mohla bych na ně odpovídat i ve spaní.“

Wolfe přikývl. „Samozřejmě. Tak tedy nyní máme láhve v lednici, sklenice na stole a vysílání začalo. Běželo bez potíží čtyřicet minut. Oba hosté si vedli dobře. Obavy pana Trauba se neopodstatnily.“

„Bylo to jedno z nejlepších vysílání roku,“ poznamenala slečna Fraserová.

„Zcela výjimečné,“ prohlásil Tully Strong. „V první půlhodině se posluchači dvaatřicetkrát zasmáli.“

„Jak se vám líbila ta druhá půlhodina?“ zeptal se pichlavě Traub.

„K té se právě dostáváme.“ Wolfe si povzdechl. „Tak tedy, nastala chvíle, kdy se má Príma doušek nalít do sklenic, vypít a vychválit do nebes. Kdo přinesl láhve z lednice? Zase vy, slečno Vanceová?“

„Ne, já,“ ozval se Bill Meadows. „Patří to ke zvukové režii. Odstrčím židli, přejdu k lednici, otevřu ji, zavřu a vrátím se s lahvemi. Potom někdo…“

„V lednici bylo osm lahví. Kolik jste jich vzal?“

„Čtyři.“

„Podle čeho jste je vybral?“

„Nevybíral jsem. Vždycky beru první čtyři zkraje. Chápete, že všechny láhve Príma doušku jsou přesně stejné. Není na nich nic, podle čeho by se daly odlišit, takže jak bych si mohl vybírat?“

„Nemám ponětí, nicméně, nevybíral jste si.“

„Ne. Jak jsem řekl, beru vždycky první čtyři lahve, které jsou po ruce. To je přirozené.“

„To ano. A pak jste je donesl ke stolu a odstranil uzávěry?“

„Přinesl jsem je na stůl, ale pokud jde o uzávěry, na tom se nemůžeme úplně dohodnout. Shodujeme se v tom, že jsem to nedělal já, protože jsem láhve postavil na stůl jako obvykle a pak jsem se rychle vrátil ke svému křeslu, abych byl včas u mikrofonu. Láhve otevírá někdo jiný, není to vždycky tentýž člověk. A tehdy u toho byla Debby – tedy slečna Koppelová a taky slečna Vanceová a Strong a Traub. Já jsem se věnoval mikrofonu a neviděl jsem, kdo láhve otevíral. Tenhle okamžik je tak trochu nabitý činností a je třeba, aby všichni pomáhali. Musí se otevřít láhve, nalít, rozdat sklenice kolem stolu a taky láhve se musí rozestavit.“

„Kdo je rozestavuje?“

„Nu, někdo – nebo spíš několik lidí. Víte, prostě si ty sklenice a láhve současně posílají kolem stolu. Když se naplní sklenice, jsou láhve ještě z poloviny plné, takže se musí také posílat.“

„A kdo tentokrát nalíval a podával?“

Bill Meadows zaváhal. „Na tom se právě nemůžeme shodnout.“ Byl v rozpacích. „Jak říkám, byli jsme u toho všichni – slečna Koppelová a slečna Vanceová a Strong s Traubem, proto je to tak zmatené.“

„Ať je to jakkoliv zmatené,“ namítl Wolfe podrážděně, „měli byste být schopni se rozpomenout, jak to bylo, když jde o tak jednoduchou věc. Právě v tomto detailu, víc než v čemkoliv jiném, je třeba mít absolutně jasno. Víme, že na pana Orcharda vyšla láhev a sklenice, které obsahovaly kyanid, protože množství, které vypil, ho dokázalo zabít. Ale nevíme, alespoň já nevím, zda se tak stalo vinou souhry náhod, anebo v důsledku úmyslné manipulace ze strany některé nebo některých přítomných osob. Toto je zřejmě životně důležitý fakt. Tu sklenici a láhev před pana Orcharda někdo postavil. Ne jen tak někdo, ale konkrétní osoba. Kdo to byl?“

Wolfe si je zkoumavě prohlížel. Všichni se mu dívali do očí. Nikdo sice nic neřekl, ale nikdo také nepocítil nutkání uhnout pohledem. Konečně se ozval Tully Strong, který si opět nasadil brýle:

„Prostě si nevzpomínáme, pane Wolfe.“

„Fuj.“ Tohle Wolfa otrávilo. „Jistěže si vzpomínáte. Není divu, že se pan Cramer nikam nedostal. Lžete. Všichni lžete.“

„To ne,“ namítla slečna Fraserová. „Oni opravdu nelžou.“

„Používáte nesprávné zájmeno,“ odsekl jí Wolfe. „To, co jsem řekl, se vztahuje i na vás, slečno Fraserová.“

Usmála se na něj. „Můžete mě do toho zahrnout, když chcete, ale já to neudělám. To je totiž tak. Tyto lidi navzájem nespojuje jen jejich účast na mém programu. Jsou také přáteli. Samozřejmě, že mezi nimi dochází ke sporům – nějaké ty třenice se objeví všude, kde bývají alespoň dva lidé často pohromadě, nemluvě o tom, když jich je pět nebo šest. Ale oni jsou přáteli a mají se rádi.“ Její dikce a modulace hlasu byly stejně dobré jako při vysílání. „Tohle je hrozná, strašná věc a všichni jsme to věděli už ve chvíli, kdy přišel doktor, prohlédl ho a potom vzhlédl a nařídil nám, abychom se ničeho nedotýkali a aby nikdo neodcházel. Jak si tedy můžete myslet, že někdo z nich – vlastně z nás, když do toho počítáte i mě – řekne ano, já jsem mu dal tu sklenici s jedem?“

„Otrávený byl i zbývající obsah láhve.“

„No dobře, tak tedy i láhev. Anebo si myslíte, že vám někdo z nás poví ano, viděl jsem, jak mu můj přítel podal sklenici a láhev? A že vám prozradí jeho jméno?“

„Tedy se mnou souhlasíte v tom, že všichni lžete.“

„Ale vůbec ne.“ Slečna Fraserová teď nasadila energický tón a neměla čas se usmívat.

„Nalévání a předávání sklenic a láhví patřilo k běžné rutině a nebyl důvod, abychom si takových podrobností všímali natolik, že by nám uvízly v paměti. Potom následoval naprostý šok a zmatek a pak přišla policie a stres a napětí a my si prostě nevzpomínáme. Na tom není vůbec nic překvapujícího. Mě by spíš překvapilo, kdyby si někdo vzpomněl. Například kdyby tady pan Traub s určitostí tvrdil, že sklenici a láhev před pana Orcharda postavil pan Strong, svědčilo by to jen o tom, že pan Traub nenávidí pana Stronga, a to by mě překvapilo, protože já si nemyslím, že je mezi námi někdo, kdo by někoho z ostatních nenáviděl.“

„A také si nemyslíte, že někdo z vás nenáviděl pana Orcharda nebo že ho chtěl zabít,“ poznamenal Wolfe suše.

„Proboha, kdo by ho asi chtěl zabít?“

„Nevím. Najali jste mě, abych to zjistil – za předpokladu, že se jed dostal tam, kam byl určen. Říkáte, že vás nic nepřekvapuje, ale mě ano. Překvapuje mě, že vás policie ještě všechny nedala pod zámek.“

„K čertu, málem na to došlo,“ řekl ponuře Traub.

„Já jsem rozhodně měla dojem, že mě zatknou,“ prohlásila slečna Fraserová. „Přesně to mě napadlo, – na nic jiného jsem v tu chvíli nemyslela – když jsem uslyšela toho doktora mluvit o kyanidu. Nemyslela jsem na to, kdo mu podal láhev a sklenici, ani na to, jak to ovlivní můj program. Myslela jsem na smrt svého manžela. Zemřel před šesti lety na otravu kyanidem.“

Wolfe přikývl. „Noviny to neopomněly zdůraznit. Tedy tohle vám přišlo na mysl jako první?“

„Ano, jakmile doktor řekl, že je to kyanid. Asi to nepochopíte – nebo možná ano – ale tohle mě prostě napadlo.“

„Mě také.“ Deborah Koppelová se vmísila do hovoru a její tón naznačoval, že je zde někdo z něčeho obviňován. „Manželem slečny Fraserové byl můj bratr. Viděla jsem ho chvíli po tom, co zemřel. A potom, ten den, jsem uviděla Cyrila Orcharda a…“ Odmlčela se. Díval jsem se na ni z profilu, takže jsem jí neviděl do očí, ale viděl jsem, jak má pevně sepjaté ruce. Po chvíli opět promluvila: „Ano, napadlo mě to.“

Wolfe se netrpělivě zavrtěl. „Nuže, nehodlám předstírat, že mě rozladilo, že jste tak dobří přátelé a nemůžete si na nic vzpomenout. Kdybyste si vzpomněli a pověděli to policii, nemusel jsem tuhle zakázku dostat.“ Krátce pohlédl na hodiny na zdi. „Je už jedenáct pryč. Doufal jsem, že mám alespoň mizivou naději, že se mi podaří najít nějakou skulinku, když vás sem pozvu, ale zřejmě je to beznadějné. Všichni se navzájem příliš milujete. Bylo to jen maření času. Nezískal jsem vůbec nic, ani mikroskopické smítko jakékoliv informace, kterou už bych neznal z novin. Možná se mi nepodaří zjistit vůbec nic, ale hodlám se o to dále pokoušet. Kdo z vás je ochoten tu se mnou zůstat celou noc? Ne úplně celou, tak čtyři, pět hodin. Přibližně tolik času budu potřebovat strávit s každým z vás a rád bych začal hned. Kdo z vás tu zůstane?“

Žádní dobrovolníci.

„Můj bože!“ zaprotestovala Elinor Vanceová. „Znovu a znovu a zase znovu.“

„Mým klientem,“ upozornil ji Wolfe, „je vaše zaměstnavatelka a také vaše stanice a váš sponzor. Pane Meadowsi?“

„Musím odvézt slečnu Fraserovou domů,“ namítl Bill. „Mohl bych se potom vrátit.“

„Já ji odvezu,“ nabídl se Tully Strong.

„To je hloupost,“ pronesla otráveně Deborah Koppelová. „Bydlím jen o blok dál než ona a vezmeme si společně taxík.“

„Pojedu s vámi,“ navrhla Elinor Vanceová. „Nechám vás vystoupit a pojedu dál.“

„Já s vámi také pojedu,“ naléhal Tully Strong.

„Vy přece bydlíte ve Village!“

„Počítejte se mnou,“ oznámil neústupně Bill Meadows. „Mohu být zpátky do dvaceti minut. Díky bohu, že je zítra středa.“

„To je všechno zbytečné,“ ozval se autoritativně prezident Príma doušku. Zvedl se z pohovky a vmísil se mezi kandidáty, kteří už také stáli na nohou. „Mám venku auto a mohu naložit všechny, kdo jedou směrem na kraj města. Zůstaňte tu s panem Wolfem, Meadowsi.“ Otočil se a přešel ke stolu. „Pane Wolfe, moc velký dojem na mě dnešní večer neudělal. Vůbec žádný dojem.“

„Na mě taky ne,“ souhlasil Wolfe. „Vyhlídky jsou zlé. Raději bych to nechal plavat, ale mě i vás zavazuje to prohlášení pro tisk.“ Všiml si, že někteří z nich už zamířili k hale, a zvýšil hlas. „Když dovolíte, ještě okamžik. Rád bych si s vámi domluvil schůzky. Jeden z vás přijde zítra od jedenácti do jedné, další od dvou do čtyř, potom jeden navečer, od půl deváté do dvanácti, a ještě jeden po půlnoci. Dohodnete se na tom, ještě než odejdete?“

Dohodli se. Já jim pomáhal a zapsal jsem to. Trochu se kolem toho diskutovalo, ale byli to dobří přátelé, takže nedošlo k žádným sporům. Jediným stínem na všeobecném loučení bylo, když si Owen našel příležitost, aby mi vpálil, že Wolfe na tváři nemá žádnou náplast. Mohl mít alespoň tolik slušnosti, aby to nechal být.

„O obličeji jsem nic neříkal,“ pronesl jsem ledově. „Povídal jsem, že se řízl při holení. Holí si nohy. Myslel jsem, že ho chcete fotografovat ve skotské sukni.“

Owen byl příliš uražen, aby na to cokoliv řekl. Naprosto postrádal smysl pro humor.

Když všichni odešli, dostalo se Meadowsovi pocty v podobě červeného křesla. Na stoleček u jeho lokte jsem postavil dolitou sklenici a Fritz k tomu přidal podnos se třemi sendviči z domácího chleba, se sekaným králičím masem, s mletým hovězím a s georgijskou šunkou. Uvelebil jsem se u svého stolu se zápisníkem a se stejnými sendviči, jaké dostal Bill. K tomu jsem měl konvici mléka a sklínku. Wolfe si dal jen pivo. Mezi večeří a snídaní nikdy nic nejí. Kdyby jedl, nemohl by si dovolit tvrdit, že není o nic tlustší než před pěti lety – což stejně není pravda.

Svým způsobem, je to radost pozorovat Wolfa, jak někoho důkladně probírá – ať je to muž či žena, ale na druhou stranu je to zkušenost, která vás nutí skřípat zuby. Pokud přesně víte, po čem jde a on se k tomu cíli krade, aniž by svoji oběť nějak vyplašil, pak je to radost. Ale když nehledá nic konkrétního – anebo ano, ale vy nevíte co – a chvíli šťourá v téhle díře a pak zkusí jinou a zase se vrátí k té první a člověk má dojem, že se vůbec nikam nedostal, hodiny běží a mléko a sendviče už jsou dávno pryč, potom, dříve nebo později, přijde čas, kdy už se neobtěžujete dávat si při zívání ruku před ústa, natož abyste se snažili vůbec nezívat.

Kdyby se tehdy ve středu ve čtyři hodiny ráno Wolfe znovu začal Meadowse vyptávat, jestli má něco společného s někým od dostihových sázek anebo na to, o čem si povídají lidé, o něž se zajímáme, když právě není řeč o práci, nebo jak se dostal k vysílání a jestli se mu to líbí, buď bych po něm hodil zápisník, anebo bych se vydal do kuchyně pro další mléko. Ale nezačal. Odsunul svoje křeslo a vyhrabal se na nohy. Jestli někdo touží dozvědět se, co všechno jsem si zapsal do bloku, může kdykoliv přijít do kanceláře, když zrovna nebudu mít napilno, a já mu to přečtu za dolar na stránku. Při jakékoliv ceně by to bylo vyhazování peněz.

Vyprovodil jsem Billa ke dveřím. Když jsem se vrátil do kanceláře, Fritz tam poklízel. Nikdy nejde spát, dokud je Wolfe vzhůru. Zeptal se mě:

„Bylo to hovězí šťavnaté, Archie?“

„Propána,“ odsekl jsem, „jak si to mám po takové době pamatovat? To už je kolik dní.“

Zašel jsem otočit uzávěrem sejfu, zkusil jsem vzít za kliku a řekl jsem Wolfovi:

„Zdá se, že jsme pořád ještě v paddocku, nedostali jsme se ani na start. Koho mám sehnat na ráno? Saula s Orriem a Freda a Johnnyho? A co budou dělat? Třeba by mohli sledovat pana Andersona?“

„Nemám v úmyslu,“ řekl Wolfe zamračeně, „utrácet peníze – ani klientovy peníze, – dokud nevím, co si za ně chci koupit. Bude-li třeba toho traviče odhalit takovými postupy, jako je zjišťování prodeje kyanidu anebo pátrání, kde se k němu tito lidé mohli dostat, je to úkol pro pana Cramera a jeho dvacet tisíc mužů. V tomto směru už nepochybně vykonali vše, co je v jejich silách. A také v mnoha dalších směrech. Jinak by mě nevolal a nežadonil o pomoc. Zítra ráno se potřebuji setkat s jediným člověkem – kdo to vlastně je? Kdo má přijít v jedenáct?“

„Debby. Slečna Koppelová.“

„Měl jste nejdřív pozvat muže. Kdyby se to náhodou podařilo vyřešit dřív, než dojde řada na ženské.“ To už stál ve dveřích do haly. „Dobrou noc.“

7. KAPITOLA

Kdyby chtěl někdo zjistit, jak to s námi vypadá o třiatřicet hodin později, to bylo ve čtvrtek při obědě, k ukojení zvědavosti by mu stačilo nakouknout do jídelny a sledovat Wolfa, jak se chová při jídle. Měli jsme kukuřičné placky s medem, klobásky a salát. Obvykle bývá u jídla hovorný, sdílný a v dobré náladě, ale tentokrát byl podmračený, zamlklý, mrzutý. Fritz si o něj dělal hrozné starosti.

Ve středu jsme se od jedenácti do jedné věnovali slečně Koppelové, od dvou do čtyř slečně Fraserové, o půl deváté přišla slečna Vanceová a odešla až po jedenácté a po půlnoci nastoupil Tully Strong. Ve čtvrtek potom od jedenácti až do oběda Nathan Traub.

Získali jsme dobrých sto stránek v zápisníku – úplně zbytečných.

Zaplnili jsme ovšem některé mezery, ale čím? Dokonce jsme získali i nějaké to přiznání, ale k čemu? Bill Meadows a Nat Traub se přiznali, že často sázejí na dostizích. Elinor Vanceová přiznala, že její bratr pracuje jako pokovovač a ona ví, že při práci neustále pracuje s látkami, jež obsahují kyanid. Madeline Fraserová připustila, že lze jen těžko uvěřit tomu, že by někdo otrávil jednu láhev a vůbec se nestaral o to, kdo ze čtveřice osob přítomných při vysílání si z ní nalije. Tully Strong přiznal, že policie našla jeho otisky prstů na všech čtyřech lahvích, a vysvětloval to tím, že zatímco doktor poklekl u Orcharda, aby ho prohlédl, jeho, Stronga, poděsila představa, že by snad mohlo být něco v nepořádku s Príma douškem, tedy výrobkem nejdůležitějšího sponzora zastoupeného v Radě. V panice popadl všechny čtyři láhve a úplně pitomě je chtěl někam schovat a slečna Fraserová a pan Traub mu je odebrali a vrátili je zpátky na stůl. Tohle bylo obzvlášť pěkné přiznání, které vysvětlovalo, proč policajti nic nezjistili z otisků na lahvích.

Deborah Koppelová se přiznala, že toho hodně ví o kyanidu, o jeho použití, účincích, symptomech otravy, dávkách a dostupnosti, protože po bratrově smrti před šesti lety si o tom přečetla. Při všech těch sezeních toto byly jediné dva okamžiky, kdy Wolfe začal být opravdu nepříjemný – když se vyptával na smrt Lawrence Koppela nejprve Debory, jeho sestry, a potom Madeline Fraserové, jeho vdovy. Na všech podrobnostech si samozřejmě v uplynulém týdnu smlsly noviny, protože v obou případech se jednalo o kyanid. A jeden bulvární plátek dokonce zašel tak daleko, že vydal článek od nějakého experta, kde se rozebíralo, zda to opravdu byla sebevražda, ačkoliv tehdy ani potom v tomto směru neexistovala žádná pochybnost.

Ale kvůli tomu Wolfe nebyl nepříjemný. Lawrence Koppel zemřel ve svém domě v městečku Fleetville ve státě Michigan. A Wolfe chtěl vědět, jestli ve Fleetvillu nebo okolí existoval někdo jménem Orchard nebo někdo, jehož příbuzní se jmenovali Orchardovi, či někdo, kdo si změnil jméno na Orchard. Nevím, jak ho napadlo, že zrovna tohle je důležité, ale rozhodně tu otázku vyždímal úplně dosucha a i potom se k ní vracel a snažil se vymačkat ještě pár kapek. S Madeline Fraserovou tomu věnoval tolik času, že než se stačil zeptat na cokoliv o dostizích, byly čtyři hodiny, tedy čas odebrat se na odpolední schůzku s orchidejemi.

Za ten den, noc a další ráno jsme absolvovali víc než jen pohovory s touhle pěticí. Probrali jsme s Wolfem početné způsoby, jak si odhodlaný a inteligentní člověk může obstarat kyanid, diskutovali jsme o tom, jak bylo snadné dostat se k lahvím v lednici ve studiu, a také o tom, zda by bylo vhodné pokusit se z inspektora Cramera či seržanta Purleyho Stebbinse vyrazit nějaká fakta ohledně takových věcí, jako jsou otisky prstů. Dostali jsme se právě tak daleko jako s těmi výslechy. Cramer během té doby telefonoval dvakrát a několikrát volal Lon Cohen a různí jiní. Bylo též třeba zařídit jednu drobnost – aby nás navštívil profesor Savarese.

Potřebovali jsme také sehnat Nancylee Shepherdovou, abychom ji mohli pozvat a zpracovat, ale v tomto ohledu jsme prozatím měli utrum. Věděli jsme o ní všechno: bylo jí šestnáct let, bydlela s rodiči v Bronxu na Wixley Avenue 829, měla světle žluté vlasy a šedé oči a její otec pracoval v nějakém skladu. Neměli telefon, a tak jsem ve středu ve čtyři hodiny odpoledne, když slečna Fraserová odešla a Wolfe se vydal nahoru k orchidejím, vytáhl auto z garáže a zamířil do Bronxu.

Číslo 829 na Wixley Avenue byl ten typ činžáku, kde lidé nebydlí proto, že by chtěli, ale protože musí. Ten dům se musel za sebe stydět a možná se i styděl. Když jsem stiskl tlačítko zvonku pod jménem Shepherd, žádné cvaknutí se neozvalo, a tak jsem zašel do suterénu a vyslídil domovníka. K tomu baráku se dobře hodil. Prozradil mi, že jsem zaspal dobu, pokud si myslím, že něčeho pozitivního dosáhnu – tak to opravdu řekl – tím, že budu zvonit na Shepherdovic zvonek. Už tři dny jsou pryč. Ne, neodjela celá rodina. Jen paní Shepherdová s holkou. Neví, kam odjely, a prý to neví ani nikdo jiný tady v okolí. Někdo říká, že se vypařily, a jiní si myslí, že je sbalili policajti. On osobně má za to, že jsou možná po smrti. Ne, pan Shepherd ne. Ten se vrací z práce každý den po páté hodině a odchází ráno o půl sedmé.

Pohledem na hodinky jsem zjistil, že je za deset minut pět. Nabídl jsem tomu opičákovi dolar za to, že zůstane u dveří a dá mi znamení, až přijde pan Shepherd. Pohled do jeho očí mě přesvědčil, že jsem právě promrhal nejméně čtyři čtvrťáky z peněz našich klientů.

Nečekal jsem dlouho. Když se Shepherd objevil, zjistil jsem, že bylo zbytečné zdržovat domovníka od práce. Shepherd měl linii obočí ve stejné vzdálenosti od okraje vlasového porostu nahoře a od konce brady dole, takže by mi úplně stačil jen stručný popis. Kdokoliv byl odpovědný za tvarování jeho obličeje, musel ztratit všechen smysl pro proporce. Když došel ke vchodu do vestibulu, vstoupil jsem mu do cesty a beze stopy povýšenosti jsem se zeptal:

„Pan Shepherd?“

„Vypadněte,“ zavrčel.

„Jmenuji se Goodwin a pracuji pro slečnu Madeline Fraserovou. Pokud vím, tak vaše manželka s dcerou…“

„Vypadněte!“

„Ale já chci jenom…“

„Vypadněte!“

Nestrčil do mě rukou ani ramenem a nechápu, jak kolem mě prošel do vestibulu, aniž by se o mě otřel, ale dokázal to a zasunul klíč do zámku. Měl jsem pochopitelně na tucet možností jak postupovat, třeba ho chytit za kabát a držet nebo mu dát jednu do zubů, ale ačkoliv bych tím zmírnil své citové vypětí, nedosáhl bych toho, co jsem potřeboval. Bylo zřejmé, že pokud je při vědomí, nepoví mi, kam se Nancylee poděla, a v bezvědomí by mi to ani nemohl povědět. Nechal jsem ho být.

Vrátil jsem se do 35. ulice, zaparkoval u chodníku, vešel do kanceláře a vytočil číslo Madeline Fraserové. Ozvala se Deborah Koppelová a já se zeptal:

„Zdalipak jste věděli, lidičky, že Nancylee odjela z domova? I se svojí matkou.“

Ano, odpověděla, prý o tom věděli.

„Když jste tu byla dnes dopoledne, nezmínila jste se o tom. A slečna Fraserová nám to odpoledne také neprozradila.“

„Nebyl důvod se o tom zmiňovat, nebo snad ano? Neptali jste se nás na to.“

„Ptali jsme se na Nancylee. Vás obou.“

„Ale ne na to, jestli odjela z domu a kde je.“

„Mohu se tedy zeptat teď? Kde je?“

„Nevím.“

„Ví to slečna Fraserová?“

„Ne, nikdo z nás to neví.“

„Jak jste se dozvěděli, že odjela?“

„Telefonovala slečně Fraserové a oznámila jí, že odjíždí.“

„Kdy to bylo?“

„To bylo… v neděli.“

„Neřekla, kam jede?“

„Ne.“

A to bylo všechno, co jsem z ní dostal. Když jsem s ní skončil a zavěsil jsem, posadil jsem se a přemýšlel. Byla tu jistá možnost, že by třeba Purley Stebbins z oddělení vražd mohl mít dobrou náladu a hodit mi nějakou tu kost, když už na nás Cramer plýtval drobné za telefon, ale kdybych se ho zeptal, chtěl by něco za něco a já mu neměl co nabídnout. A tak když jsem znovu sáhl po sluchátku, nevytočil jsem jeho číslo, ale číslo Gazetty.

Lon Cohen začal okamžitě trousit osobní poznámky. Odkud prý jsem vzal ten nápad, chtěl vědět, že si mohu činit nároky na jeho vděčnost za nějaké prohlášení pro tisk?

Uchlácholil jsem ho. „Jednoho dne, kamaráde, dostaneš báječnej materiál. Vzhledem k našemu tempu by to mohlo být tak do šesti měsíců. Od novin se očekává, že budou sloužit veřejnosti, a já potřebuju posloužit. Víš o tom, že Nancylee Shepherdová a její matka se vypařily?“

„Zajisté. Tatíčka rozzlobilo, že se zamíchala do vyšetřování vraždy. Málem přizabil dva fotografy. Tatíček má charakter.“

„Jo. Tatíčka už jsem poznal. Co provedl se ženou a dcerou? Někde je zahrabal?“

„Vypakoval je z města. S Cramerovým svolením, jak se nám doneslo. Cramer samozřejmě ví, kam jely a nechává si to pro sebe. Pochopitelně to považujeme za urážku. Což snad má veřejnost, celý americký národ, být klamán a držen v nevědomosti? To jistě ne. Musel jsi něco tušit, protože jsme to právě zjistili – dostali jsme zprávu ani ne před hodinou. Nancylee s maminkou jsou v hotelu Ambassador v Atlantic City, v apartmá s obývákem, ložnicí a koupelnou.“

„Nepovídej. Kdo to platí?“

Nevěděl. Uznal, že je nepřijatelné, aby americký národ, jehož jsem příslušníkem, nebyl informován o tak důležité věci, a než zavěsil, přislíbil, že s tím určitě něco udělá.

Když Wolfe přišel do kanceláře, podal jsem mu hlášení. V tu chvíli nám zbývalo proklepnout ještě tři kandidáty, ale začínalo být jasné, že budeme potřebovat všechno, co seženeme, a tak mi Wolfe přikázal zatelefonovat Saulu Panzerovi. Nebyl doma, ale o hodinu později se ozval.

Saul Panzer pracuje samostatně. Nemá žádnou kancelář a ani ji nepotřebuje. Je tak dobrý, že požaduje dvojnásobek běžné sazby, a také ho dostává, a každý den v týdnu se mu sejde tolik nabídek, že si může vybírat. Nikdy jsem nezažil, že by Wolfa odmítl, leda když toho měl tolik, že se opravdu nedokázal uvolnit.

Tuhle práci přijal. Pojede dnes večer vlakem do Atlantic City, přespí tam a zítra ráno přemluví paní Shepherdovou, aby Nancylee dovolila zajet do New Yorku na kus řeči s Nerem Wolfem. Přiveze ji i s matkou, kdyby to bylo nutné.

Wolfe právě končil se Saulem, když vstoupil Fritz s podnosem. Hleděl jsem na to překvapeně, protože Wolfe si málokdy dává pivo během poslední hodiny před večeří, ale když položil tác na stůl, uviděl jsem, že nepřinesl pivo. Byla to láhev Príma doušku a tři sklenice. Místo, aby se vrátil do kuchyně, zůstal Fritz stát.

„Možná je to moc studené,“ podotkl Fritz.

Wolfe se na láhev podíval s pohrdavým znechucením, vytáhl z horní zásuvky stolu otvírák, otevřel láhev a začal nalévat.

„Tak se mi zdá,“ poznamenal jsem, „že to je zbytečná oběť.“

K čemu takové utrpení? Jestli Orchard nikdy předtím Príma doušek nepil, nepoznal by, jestli to má správnou chuť, a i kdyby mu to nechutnalo, bylo to při vysílání, a tak by už ze zdvořilosti upil aspoň trošku. Vzal jsem sklenici, kterou mi Fritz podal ze třetiny plnou. „V každém případě toho vypil dost, aby ho to zabilo, takže co záleží na tom, co si při tom myslel?“

„Možná to někdy ochutnal.“ Wolfe si přidržel sklenici pod nosem, přičichl a udělal obličej. „V každém případě vrah musel počítat s tím, že to už někdy pil. Jaké riziko by pro něj představovala odlišná chuť?“

„Chápu.“ Usrkl jsem. „Není to tak zlé.“ Usrkl jsem ještě jednou. „Jediný způsob, jak na to přijít, je napít se tohohle a potom vypít kyanid. Máte nějaký?“

„Neplácejte, Archie.“ Wolfe odložil sklenici poté, co dvakrát ochutnal. „Nebesa. Co k čertu do toho dávají, Fritzi?“

Fritz potřásl hlavou. „Ipekakuanha?“ hádal, „nebo jablečník? Nechcete trochu sherry?“

„Ne. Vodu. Dojdu si pro ni.“ Wolfe povstal, vypochodoval do haly a zamířil do kuchyně. Věří, že trocha pohybu před obědem prospívá zdraví.

Ten večer – tedy ve středu, byli našimi oběťmi nejprve Elinor Vanceová a potom Tully Strong. Bylo už po třetí hodině ráno, když Wolfe Stronga propustil – pracovali jsme už druhou noc za sebou.

Ve čtvrtek v jedenáct dopoledne jsme se pustili do Nathana Trauba. Byli jsme právě v polovině – přesně v poledne – když zavolal Saul Panzer. Wolfe zvedl sluchátko a dal mi znamení, abych zůstal na drátě. Z tónu, jímž Saul vyslovil mé jméno, jsem pochopil, že nenese nic dobrého.

„Jsem na nádraží v Atlantic City,“ hlásil Saul, „a buď můžu stihnout vlak, co za dvacet minut odjíždí do New Yorku, anebo skočit do oceánu – cokoliv řeknete. Nepodařilo se mi paní Shepherdovou oblomit obyčejnou prosbou, a tak jsem zkusil jeden trik a ten mi nevyšel. Nakonec sešla i s dcerou do hotelové haly, ale myslel jsem, že bude lepší vyčkat, jestli třeba nevyjdou ven, a ony nakonec vyšly. Oslovil jsem ji způsobem, který se mi už tisíckrát osvědčil, ale na ni to neplatilo. Zavolala poldu a chtěla, aby mě sebral, protože ji obtěžuji. Později jsem to zkusil ještě jednou po telefonu, ale podařilo se mi říct jen čtyři slova. Teď už to nemá cenu. V posledních deseti letech jsem vás už takhle vypekl potřetí a to je příliš. Nechci, abyste mi platil. Ani výdaje.“

„Nesmysl.“ Na Saula se Wolfe nikdy nenaštve. „Později mě můžete seznámit s detaily, pokud máte něco, co bych měl vědět. Stihnete se vrátit do New Yorku tak, abyste byl v kanceláři v šest hodin?“

„Ano.“

„Dobrá, tedy přijďte.“

Wolfe se vrátil k Traubovi. Jak už jsem se zmínil, vrcholným okamžikem několika hodin usilovné práce bylo Traubovo přiznání, že často sází na koníčky. Jakmile byl pryč, přešli jsme s Wolfem do jídelny na oběd, který jsem už popsal – placky s medem, klobásky a salát. Samozřejmě se cítil o to hůř, že ve dvě hodiny měl dorazit Savarese, protože on si potrpí na to, aby o délce oběda rozhodoval jedině on a to, co leží na talíři, a ne nějaké vnější vlivy, jako je zvonek u domovních dveří. Ten se ale ozval na minutu přesně.

8. KAPITOLA

Jak víte, výjimka potvrzuje pravidlo. To se přesně vztahuje i na profesora Savareseho.

Podle všeobecně rozšířených představ bývají Italové tmaví, a i když snad ne vyloženě mrňaví, tedy určitě ne vysocí, profesoři jsou pedantičtí suchaři se špatným zrakem a matematikové žijí ve stratosféře a na zem přicházejí jen navštívit příbuzné. Nuže, pan Savarese, jakožto Američan italského původu a profesor matematiky, byl velký, světlovlasý chlap, velmi živý, o dva palce vyšší než já a vtrhnul k nám jako závan ranního březnového větru.

Celých prvních dvacet minut mně a Wolfovi vykládal, jak fascinující a zároveň praktické by bylo vypracovat soubor matematických vzorců, jichž by bylo možno použít v detektivním pátrání. Jeho oblíbenou látkou v matematice je prý teorie objektivního numerického vyjádření míry pravděpodobnosti. Nu, a co je vlastně práce detektiva, ne-li objektivní hodnocení míry pravděpodobnosti? On navrhuje jen tolik, aby slovo numerické nebylo v této souvislosti považováno za náhradní či zástupný výraz, ale za přídavné, podpůrné označení.

„Ukážu vám, jak to myslím,“ nabídl se. „Mohl bych dostat papír a tužku?“

Než jsem vůbec stačil pohnout nohama, přiskočil pružně k mému stolu, popadl blok a tužku a dalším skokem se vrátil do červeného křesla. Tužka tancovala po papíru asi půl minuty, načež odtrhl vrchní list, posunul ho přes stůl k Wolfovi, pustil se do práce na druhém listu a za chviličku ho také utrhl a poskočil s ním ke mně.

„Musíte mít každý svůj,“ vysvětlil nám, „abyste mě mohli sledovat.“

Nehodlám předstírat, že bych to dokázal napsat zpaměti, ale mám ještě oba ty lístky založené v deskách nadepsaných ORCHARD a stojí na nich toto:

„Nuže,“ oslovil nás Savarese s úsměvem ve tváři, v níž se zračil jeho zájem a touha být nám nápomocen, „toto je druhá aproximace chybové konstanty, někdy též zvané zevšeobecněný zákon omylu. Uplatněme ji v nějakém velmi jednoduchém detektivním problému, řekněme, která ze třech služebných v domě ukradla ze zamčené zásuvky prsten s diamantem. Měl bych vám vysvětlit, že X představuje odchylku od střední hodnoty, D je standardní deviace, k je…“

„Prosím vás!“ Wolfe musel skoro zařvat. „O co vám jde? Snažíte se změnit téma?“

„Ne.“ Savarese se zatvářil překvapeně a trochu ublíženě. „Nebo ano? Jaké je téma?“

„Máme zde hovořit o smrti pana Cyrila Orcharda a o tom, co s tím máte společného.“

„Ach, ovšem.“ Omluvně se usmál a rozhodil rukama s dlaněmi vzhůru. „Snad později? Tohle je jeden z mých oblíbených nápadů – uplatnit matematické zákony pravděpodobnosti a omylu při řešení detektivních problémů, a mohu-li o tom hovořit s vámi, je to pro mě jedinečná šance.“

„Až jindy. Prozatím,“ Wolfe poklepal na zevšeobecněný zákon omylu špičkou prstu, „si tohle nechám. Kdo z těch lidí při vysílání postavil před pana Orcharda sklenici a láhev?“

„Nevím. Bude pro mne velmi zajímavé porovnat, jak mne budete vyslýchat vy, s tím, jak to dělala policie. Samozřejmě musíte postupovat od pravděpodobnosti k jistotě a dostat se k ní co možná nejblíž. Začnete asi tím, že podle vás existuje pravděpodobnost jedna ku pěti, že jsem Orcharda otrávil já. Předpokládejme, že nemáte žádné osobní předsudky a snažíte se od tohoto bodu postupovat co nejrychleji a nezáleží vám na tom, kterým směrem. Cokoliv řeknu nebo udělám, vás posune tam či onam. Jedním směrem by se pravděpodobnost jedna ku pěti měnila v jedna ku čtyřem, jedna ku třem a tak dále, až byste dospěl k hodnotě jedna ku jedné, plus minimální zlomek, což je dostatečně blízko absolutní jistotě, takže byste mohl říci, že jsem Orcharda zabil. Když to půjde na opačnou stranu, z jedné ku pěti se dostanete k jedné ku deseti, jedné ku stu, jedné k tisíci, a až to bude jedna k deseti miliardám, bude to zase téměř negativní jistota a vy můžete říci, že víte, že jsem Orcharda nezabil. Existuje vzorec…“

„O tom nepochybuji.“ Wolfe se dokonale ovládal. „Jestli mě chcete srovnávat s policií, musíte mi dovolit alespoň občas promluvit. Viděl jste pana Orcharda někdy před tím vysíláním?“

„Ach ano, celkem šestkrát. Poprvé to bylo třináct měsíců před vysíláním, v únoru 1947. Zjistíte, že odpovídám s pozoruhodnou přesností, protože policie se mnou tohle všechno probírala nahoru dolů. Mohu vám klidně sdělit všechno, co vás nasměruje k pozitivní jistotě, protože čistě subjektivně dáváte tomuto směru přednost. Přejete si to?“

„Ale jistě.“

„Myslel jsem si, že vám to přijde vhod. Jako matematik se odjakživa zajímám o aplikaci počtu pravděpodobnosti na různé hazardní hry. Geneze normálního…“

„Teď ne,“ zarazil ho ostře Wolfe.

„Ach… ovšemže ne. Z různých důvodů je nadmíru obtížné zjišťovat počet pravděpodobnosti v případě koňských dostihů, a přesto na ně sází miliony lidí. Asi před rokem, když jsem studoval možnosti některých vzorců, rozhodl jsem se prozkoumat sázkařské časopisy a předplatil jsem si tři. Byl mezi nimi i Dostihový almanach Cyrila Orcharda. Když se mě policie ptala, proč jsem si vybral právě ten, mohl jsem říci jen tolik, že nevím. Zapomněl jsem. Pro ně i pro vás je to podezřelá okolnost. Pro mě to představuje prostý fakt, že si nevzpomínám. Jednou loni v únoru vyšel Orchardovi tip na dva vítěze v jednom dni, a tak jsem za ním zašel. Byl dosti inteligentní, a kdyby se zajímal o matematický problém, o který zde šlo, jistě by mi velmi pomohl, ale jeho to nezajímalo. Přesto jsem se s ním občas vídal a jednou se mnou strávil víkend v domě jednoho přítele v New Jersey. Před tím vysíláním jsem se s ním viděl celkem šestkrát. To je podezřelé, že?“

„Trochu ano,“ připustil Wolfe.

Savarese přikývl. „Jsem rád, že se snažíte být co nejvíc objektivní. Ale co třeba tohle? Když jsem se doslechl, že populární, celostátně vysílaný program žádá veřejnost o radu, zda má pozvat jako hosta do pořadu dostihového sázkaře, napsal jsem dopis, v němž jsem naléhavě požadoval, aby se mi dostalo té cti být druhým hostem, a navrhl jsem jim, aby tím sázkařem byl Cyril Orchard.“

Savarese se usmál a celý zářil. „Jak to teď vypadá s vaší pravděpodobností jedna ku pěti?“

Wolfe zavrčel. „Já jsem nic takového neříkal. To vy jste vyslovil ten předpoklad za mě. Předpokládám, že ten váš dopis má policie.“

„Ne, nemá. Nikdo ho nemá. Jak se zdá, štáb slečny Fraserové uchovává došlou korespondenci jen asi dva, tři týdny, takže můj dopis byl už nejspíš zničen. Kdybych se to dozvěděl včas, možná bych byl méně upřímný při líčení jeho obsahu policii, ale na druhou stranu možná také že ne. To, jak jsem v té věci postupoval, očividně ovlivnilo mé kalkulace míry pravděpodobnosti pokud jde o mé případné zatčení pro vraždu. Ovšem k tomu, abych se mohl rozhodovat zcela svobodně, bych býval musel vědět jednak, že byl dopis zničen, a za druhé, že spolupracovníci slečny Fraserové si o jeho obsahu pamatují jen velmi málo. Obě tyto skutečnosti jsem zjistil až příliš pozdě.“

Wolfe se zavrtěl v křesle. „Co máte dál na té cestě k pozitivní jistotě?“

„Tak počkejte,“ uvažoval Savarese. „Myslím, že to je všechno, leda bychom začali zkoumat distribuční funkce, ale to by mělo patřit až do sekundárního vzorce. Například můj charakter – při jeho pozdějším zkoumání by mohlo vyjít najevo, že jsem schopen spáchat vraždu jen proto, abych odhalil novou, revoluční formuli. Jako detail sem patří i moje finanční poměry. Můj plat asistujícího profesora stačí sotva na přežití, ale já jsem za ten Dostihový almanach platil deset dolarů týdně.“

„Hrajete? Sázíte na koně?“

„Ne, to jsem nikdy nedělal. Vím toho příliš mnoho – vlastně příliš málo. Víc než devadesát pět procent sázek na dostizích je výsledkem výbuchu emocí a ne rozumové úvahy. Já své emoce omezuji na oblasti, pro něž jsou určeny.“ Savarese mávl rukou. „To znamená, že začínáme postupovat opačným směrem – k negativní jistotě, tedy k závěru, že jsem Orcharda nezabil. Tak se do toho pusťme. Toto jsou hlavní body:

Neměl jsem možnost podat Orchardovi jed. Seděl jsem šikmo naproti němu a nepomáhal jsem s rozdáváním lahví. Nelze prokázat, že bych někdy nakoupil, ukradl, vypůjčil si či prostě vlastnil kyanid. Nelze prokázat, že bych měl, mohl mít či budu mít z Orchardovy smrti jakýkoliv prospěch. Když jsem dvacet minut před jedenáctou dorazil do studia, všichni ostatní už tam byli a určitě by si mne někdo povšiml, kdybych šel k ledničce a otevřel ji. Neexistuje žádný důkaz o tom, že by mé vztahy s Orchardem byly jiné, než jak jsem je popsal, tedy zcela prosté vší zášti či jakékoli zaujatosti.“

Savarese zářil. „Jak jsme daleko? Jedna ku tisíci?“

„Nehraju s vámi,“ odpověděl Wolfe hlasem prostým vší zášti. „Po téhle cestě nejedu. Ani po žádné jiné. Jen se potuluji a prošťourávám všechno, co se dá. Byl jste někdy v Michiganu?“

Po celou hodinu, která mu zbývala do odchodu k orchidejím, pálil Wolfe jednu otázku za druhou a Savarese na ně odpovídal stručně a k věci. Bylo zřejmé, že si pan profesor opravdu přeje porovnávat Wolfovu techniku s policejní, protože každé otázce věnoval soustředěnou pozornost a vypadal při tom spíše jako soudce nebo arbitr, jehož úkolem je cosi posoudit, než jako podezřelý z vraždy, ať už nevinný či vinný, kterého právě natahují na skřipec. Přistupoval k věci čistě objektivně a vydržel to až do čtyř hodin, kdy sezení skončilo a já vyprovodil zastánce objektivního přístupu ke dveřím, zatímco Wolfe zamířil k výtahu.

Chvíli po páté dorazil Saul Panzer. Výškou Saul dosahuje asi do poloviny mého ucha, je spíše drobné postavy a křeslo z červené kůže ani zdaleka nevyplní, ale rád v něm sedává, a tak se tedy posadil. Také on si potrpí na objektivní přístup a jen málokdy jsem zažil, že by ho rozčililo nebo rozrušilo cokoliv, co se přihodilo jemu nebo komukoliv jinému, ale tentokrát byl opravdu vytočený.

„Nesprávný odhad,“ prohlásil zamračeně. „Úplně pitomý odhad. Stydím se předstoupit před pana Wolfa. Měl jsem připravenou docela dobrou povídačku, naprosto jsem očekával, že zabere, a potřeboval jsem jen pár minut hovoru s matinkou, abych jí to vyklopil. Ale špatně jsem ji odhadl. Probíral jsem ji s několika hotelovými poslíčky a taky jsem s ní mluvil po telefonu a měl jsem možnost si ji důkladně prohlédnout v hotelové hale i potom, když vyšla ven, a přesto jsem ji odhadl úplně špatně. Nepovím ti nic o tom, jak je chytrá nebo jakou má povahu – tak daleko jsem se nedostal, ale určitě ví, jak si udržet od těla cizí lidi. Jen tak tak jsem neskončil na celý den v base.“

Vyprávěl mi o tom a musel jsem připustit, že to je opravdu smutná historie. Žádný detektiv nemá rád, když při tak jednoduchém úkolu skončí s prázdnýma rukama, a Saul Panzer už vůbec ne. Namíchal jsem mu drink, abych ho přivedl na jiné myšlenky, a vytáhl jsem karty, že si hodíme sousedskou partičku ginu. Přestali jsme hrát, až když odbila šestá hodina a Wolfe se vrátil ze skleníku; vyhrál jsem něco přes tři dolary.

Saul podal hlášení. Wolfe seděl za stolem a naslouchal mu bez přerušení a bez jakýchkoli komentářů. Nakonec Saula ujistil, že se nemá proč omlouvat, požádal ho, aby si po večeři zavolal o instrukce, a propustil ho. Ponechán se mnou o samotě se Wolfe zaklonil v křesle, zavřel oči a na první pohled se zdálo, že ani nedýchá. Otevřel jsem psací stroj, naklepal souhrn Saulova hlášení a právě jsem zamířil k registračce, abych ho založil, když se ozval Wolfe:

„Archie.“

„Ano, pane.“

„Jsem v koncích. Tohle je horší dřina než v robotárně.“

„Ano, pane.“

„Musím s tím děvčetem mluvit. Sežeňte slečnu Fraserovou.“

Provedl jsem, ale klidně jsme si mohli ušetřit niklák. Poslouchal jsem na své lince a slyšel jsem totéž, co Wolfe. Slečně Fraserové bylo líto, že jsme dosáhli jen malého, či dokonce žádného pokroku. Udělá vše, co bude v jejích silách, aby nám pomohla, ale obává se, prakticky je si jistá tím, že by bylo zbytečné, aby telefonovala paní Shepherdové do Atlantic City a žádala ji, aby přivezla svou dceru do New Yorku k Neru Wolfovi. Paní Shepherdová by to nepochybně tvrdě odmítla. Slečna Fraserová připustila, že na to dítě, tedy na Nancylee, má jistý vliv, ovšem zdůraznila, že nemá vůbec žádný vliv na její matku. Co se týče možnosti, že by zavolala Nancylee a přesvědčila ji, aby zdrhla a přijela sama, o tom nehodlá uvažovat. Nemohla by dost dobře udělat něco podobného, když právě ona poskytla peníze na to, aby matka s dcerou mohly odjet.

„To že jste udělala?“ Wolfe si dovolil vyjádřit jisté překvapení. „Slečna Koppelová pověděla panu Goodwinovi, že nikdo z vás neví, kam odjely.“

„Nevěděli jsme to, dokud jsme si to dnes nepřečetli v novinách. Nancyleeina otce rozzlobili – mírně řečeno – všichni ti fotografové, reportéři a všechno ostatní a dával za to vinu mně. Nabídla jsem se, že jim zaplatím cestu, ale nevěděla jsem, kam se rozhodly odjet.“

Zavěsili jsme a diskutovali o možných vyhlídkách. Odvážil jsem se navrhnout dvě či tři jiné linie postupu, ale Wolfe se upjal na Nancylee celým srdcem a musím přiznat, že jsem mu nemohl vyčítat jeho nechuť rozjet další kolo konferencí s individui, na nichž si už jednou zapracoval. Nakonec promluvil tónem, z něhož jsem poznal, že už nediskutuje, ale vydává pokyny.

„Musím s tou dívkou mluvit. Jděte a přiveďte ji.“

Věděl jsem, že to přijde. „Má být při vědomí?“ zeptal jsem se věcně.

„Řekl jsem, že s ní musím mluvit, ne že k ní budu promlouvat. Musí být schopna řeči. Můžete ji oživit, až ji sem dostanete. Měl jsem vás tam poslat hned, když vím, jak umíte jednat s mladými ženami.“

„Mockrát děkuju. Tohle není mladá žena. Je nezletilá. Nosí podkolenky.“

„Archie.“

„Ano, pane.“

„Sežeňte ji.“

9. KAPITOLA

Měl jsem smůlu. Jedna myšlenka, která mě napadla u večeře, zatímco jsem předstíral, že poslouchám Wolfovy výklady o tom, jak v černohorských školách vyučovali matematice muži s třiceticentimetrovými kníry, vyžadovala – měla-li přinést ovoce – získat jistou informaci od domovníka z čísla 829 na Wixley Avenue. Jenže když jsem tam hned po večeři zajel, byl v kině a musel jsem na něho přes hodinu čekat. Obdržel jsem všechno, co – jak jsem doufal – budu potřebovat, velkoryse jsem investoval další dolar z peněz Príma doušku, vrátil jsem se do centra, zavezl auto do garáže a odebral se domů a nahoru do svého pokoje. Wolfe samozřejmě vysedával v kanceláři a dveře byly dokořán, ale když jsem šel kolem, ani jsem se nezastavil, abych mu kývl na pozdrav.

Ve svém pokoji jsem si zvlášť důkladně vyčistil zuby, protože nebylo jisté, jak dlouho budou muset čekat na další příležitost, a pak jsem si sbalil zavazadla na cestu, totiž dal jsem si do kapsy kabátu hřeben a kartáč na vlasy. Nechtěl jsem se po cestě starat o žádný kufr. Také jsem si zatelefonoval. Volal jsem z pokoje a ne z kanceláře, protože Wolfe to všechno nechal na mně, aniž by projevil sebemenší stín starostí o použité prostředky a postupy, a když to tak chtěl, má to mít. V tom případě nebyl žádný důvod, aby poslouchal, jak dávám Saulu Panzerovi pečlivé, přesné instrukce. Když jsem pak sešel dolů, jen jsem se zastavil u dveří do kanceláře a popřál mu dobrou noc, ale to bylo vše, co jsem mu byl ochoten povědět.

V úterý v noci jsem spal jen něco přes tři hodiny a ve středu to bylo zhruba stejné. Tuto noc, ve čtvrtek, jsem spal méně než tři hodiny a to ještě jen po chvilkách. Když jsem se v pátek o půl sedmé ráno ocitl na stanovišti taxíků na nádraží v Atlantic City, bylo ještě šero; počasí bylo chladné, pošmourné a všeobecně odpudivé. Řádně jsem si zívl, otřásl se od hlavy až k patě, sdělil jsem řidiči jednoho taxíku, že jsem jeho zákazník, ale že bych prosil, aby na mě ještě chvíli počkal, pokročil jsem k taxíku, který stál hned za ním, a jeho šoférovi jsem oznámil:

„V tuto denní dobu mi nikdy jeden taxík nestačí. Pokaždé potřebuji dva. Nasednu do toho před vámi, vy pojedete za mnou, a až se zastavíme, uspořádáme poradu.“

„Kam jedete?“

„Nedaleko.“ Vtiskl jsem mu do ruky dolar. „Určitě nezabloudíte.“

Přikývl bez viditelného nadšení a nastartoval. Nastoupil jsem do prvního auta a požádal řidiče, aby zastavil někde poblíž hotelu Ambassador. Nebyla to nijak dlouhá štreka a už po pár minutách jsme zastavili u chodníku, kde v tuto denní dobu bylo dost místa na parkování. Když těsně za námi zastavil šofér druhého taxíku, zamával jsem na něj a on vystoupil a přidal se k nám.

„Mám nepřátele,“ pověděl jsem jim.

Mrkli jeden na druhého a jeden z nich řekl: „To si vyřiď sám, kámo, my jsme jen drožkáři. Na mým taxametru je šedesát centů.“

„Nemyslím takovéhle nepřátele. Je to žena s dcerou. Ničí mi život. Kolik má hotel Ambassador východů? Nemyslím únikové cesty jako jsou požární žebříky nebo šachty na uhlí, jen normální východy.“

„Dva,“ nadhodil jeden.

„Tři,“ opravil ho druhý.

„Dohodněte se.“

Dohodli se na třech a popsali mi jejich rozmístění.

„Takže je nás dost,“ rozhodl jsem. „Tady máte.“ Vypláznul jsem dvě pětidolarovky a tomu, který mě vezl, jsem přidal dolar, aby na tom byli oba stejně. „Konečné vyrovnání bude záležet na tom, jak dlouho to potrvá, ale nebudete mě muset žalovat. Teď poslouchejte.“

Poslechli.

O deset minut později, chvíli před sedmou, jsem stál u nějakého keře bez listí a jedním očkem jsem hlídal vchod hotelu Ambassador v průčelí obráceném směrem k oceánu. Poryvy ledového větru, ženoucí chumáče šedivé mlhy, způsobily, že to místo připomínalo spíš poslední útočiště než vyhlášené letovisko. Také jsem pochopil, že jsem se dopustil závažné chyby, když jsem se rozhodl odložit snídani až na dobu, kdy se jí budu moci věnovat s náležitou pozorností. Můj žaludek usoudil, že už ho asi nebudu potřebovat, a tak se rozhodl smrsknout se do kuličky aby viděl, jak se mi to bude líbit. Pokusil jsem se ho ošálit polykáním, ale protože jsem si nevyčistil zuby, vůbec to nemělo tu správnou chuť, a tak jsem radši plival, jenže o to rychleji se mi smršťoval žaludek. Po necelé půlhodině takové zábavy, když moje hodinky ukazovaly čtvrt na osm, jsem si zrovna říkal, že jsem si ten plán měl důkladněji promyslet, když tu zpoza rohu vystřelil jeden z mých taxíků, zastavil, řidič na mě zavolal a otevřel dveře. „Už vyrazily, kámo.“

„Na nádraží?“

„Myslím, že jo. Tím směrem.“ Otočil se do protisměru a šlápl na plyn. „Vyšly vchodem u stanoviště taxíků a do jednoho z nich nastoupily. Tony je sleduje.“

Vůbec jsem ho nemusel pobízet, protože uháněl jako ozlomkrk. Hodinky ukazovaly devatenáct minut po sedmé – do odjezdu newyorského vlaku zbývalo jedenáct minut. Uplynuly však jen čtyři a už jsme se skvělou kličkou zabrzdili před nádražím. Vyskočil jsem na chodník. Přímo před námi nějaká žena platila svému taxíkáři a po jejím boku stálo děvče.

„Ty jsi ale cvok bláznivá,“ zavrčel na mě můj řidič. „Přece nejsou slepý na voči.“

„To je v pořádku,“ uklidnil jsem ho. „Vědí, že mě mají v patách. Je to válka nervů.“

Odněkud se vynořil Tony, já se rozžehnal s dalšími dvěma pětkami a vešel jsem do nádraží. Byla otevřená jen jedna přepážka a matka s dcerou si u ní právě kupovaly jízdenky. Šoural jsem se ke krytému nástupišti, do odjezdu zbývaly ještě tři minuty, a právě jsem se chtěl ohlédnout přes rameno, abych zjistil co je zdrželo, když kolem mne proběhly. Držely se za ruce, dcera běžela napřed a táhla matinku za sebou. Díval jsem se, jak nastupují do vlaku, ale sám jsem zůstal na nástupišti, dokud nezazněl signál, a nastoupil jsem, až když se kola začala otáčet.

Jídelní vůz nebyl nijak přeplněný. Dal jsem si dvojitý pomerančový džus, pšeničné placky s dušenou šunkou, kávu, francouzský toast se salámem, hroznové želé a ještě jednu kávu. S žaludkem jsme se usmířili a dohodli jsme se, že na tu příhodu zapomeneme.

Řekl jsem si, že se půjdu podívat, jak se daří rodince; a teď musím na sebe povědět něco, na co nejsem nijak pyšný. Sám jsem měl tak příšerný hlad, že jsem vůbec nepomyslel na žaludky jiných. Když jsem je ale o tři vozy dál uviděl a zaznamenal, jak se tváří, teprve tehdy mě to napadlo. Ovšemže byly ve stresu i z jiných důvodů, zvláště z jednoho důležitého, ale tu bledost a sevřený, zmučený výraz určitě zčásti vyvolal také hlad. Cestou neměly čas si nikde nic koupit a při jejich způsobu života je možná vůbec nenapadlo, že by si mohly ve vlaku opatřit nějaké jídlo.

Vrátil jsem se na konec vagónu, postavil se tváří k cestujícím a začal vyvolávat:

„Zajděte si na snídani do jídelního vozu – jen o tři vozy dál vpředu! Mírné ceny!“

Procházel jsem uličkou a v přiměřených intervalech jsem opakoval svůj slogan, jednou dokonce přímo u jejich sedadla. Zabralo to. Prohodily spolu pár slov a pak vstaly a klopýtavě se vydaly směrem k přední části vlaku. A nejen to, podařilo se mi získat i pár dalších zákazníků – jednu ženu, jednoho muže a jeden pár.

Když se rodinka vrátila, zbývala nám do New Yorku necelá hodina cesty. Prohlédl jsem si je, jak kráčejí uličkou. Matka byla nevelké postavy, s kulatými rameny a vlasy už jí šedivěly. Nos měla ještě stále tenký a špičatý, ale ne tolik jako předtím, když měla hlad. Nancylee vypadala lépe a mnohem inteligentněji, než bych očekával podle fotek v novinách a podle Saulova popisu. Husté světle hnědé vlasy jí spadaly kousek pod ramena, měla modré oči, tak tmavé, že člověk musel být hodně blízko, aby si uvědomil, že jsou modré, a pořád jimi pohybovala. Její tvář nenesla ani stopy po matčině špičatém nose či tatíkově obřím čele. Být středoškolákem, s radostí bych ji pozval na colu a možná dokonce i na zmrzlinu.

Věděl jsem, že nebezpečí nastane ve chvíli, kdy vystoupí na Pennsylvánském nádraží a vyjedou po schodech nahoru. Rozmyslel jsem si, co musím udělat, kdyby zamířily k taxíkům nebo k autobusu či do metra nebo kdyby se matinka rozhodla vstoupit do telefonní budky. A tak v době, kdy přišel čas na případnou akci, jsem jim byl těsně v patách, ale celá akce nakonec spočívala v příjemné procházce. Vyjely eskalátorem na úroveň ulice, z nádraží vyšly severním východem a zabočily doleva. Držel jsem se za nimi. Vydaly se po Deváté avenue směrem ven z centra a potom opět doleva do 35. ulice. To už bylo jisté, že míří přímo a nonstop do domu Nera Wolfa, což mě přirozeně nijak neohromilo, ale opravdu dobrý pocit jsem měl z načasování. Bylo přesně jedenáct hodin a Wolfe sejde dolů ze skleníků a uvelebí se v křesle právě včas, aby je mohl uvítat.

A tak to taky dopadlo. Západně od Desáté avenue se začaly rozhlížet po číslech domů a já se k nim začal přibližovat. Zastavily se před našimi dveřmi, ještě jednou se rozhlédly a vystoupaly po schodech. Právě zazvonily, když jsem došel k dolnímu schodu, ale vůbec si mě nevšímaly. Byl bych si svůj triumf vychutnal lépe, kdybych to mohl zařídit jinak, ovšem potíž byla v tom, že by je Fritz nevpustil dovnitř bez porady s Wolfem. A tak jsem vyběhl po schodech, vsunul klíč do zámku, otevřel dveře a oslovil je:

„Paní Shepherdová? Pojďte dál.“

Překročila práh, ale Nancylee na mě vyjela:

„Vy jste byl v tom vlaku. Co to je za vtip?“

„Pan Wolfe vás očekává,“ odpověděl jsem, „jestli tomu říkáte vtip. Ale pojďte se zasmát dovnitř, ať můžu zavřít.“

Vstoupila do domu a nespustila mě z očí. Zeptal jsem se, zda si chtějí odložit v hale, což nechtěly, a tak jsem je zavedl do kanceláře. Wolfe seděl v křesle za stolem a chvíli se tvářil nerozhodně, ale nakonec povstal. Opravdu jsem to ocenil. Nikdy nevstává, když do místnosti vstoupí nějaký muž, a pokud jde o ženy, jeho běžný postup spočívá v tom, že vysvětlí, – tedy pokud má chuť se obtěžovat – že raději zůstane v křesle, protože povstat z něj a zase usednout pro něho představuje mnohem závažnější operaci než pro většinu lidí. Věděl jsem, proč tentokrát porušil pravidlo. Byla to pocta pro mne za to, že jsem je nejen přivedl, ale dokonce jsem je sem dostal přesně v okamžiku, kdy byl připraven se jimi zabývat.

„Paní Shepherdová,“ začal jsem, „toto je pan Nero Wolfe. Slečna Nancylee Shepherdová.“

Wolfe se uklonil. „Těší mě, dámy.“

„Můj manžel.“ Matinka promluvila ustrašeným, ale dosti odhodlaným hlasem. „Kde je můj manžel?“

„Přijde za okamžik,“ ujistil ji Wolfe. „Někde se zdržel. Posaďte se, madam.“

Zazubil jsem se na něj a zavrtěl hlavou. „Opravdu jsem vám zavázán, že se mi snažíte pomoct, ale takhle to není.“ Přesunul jsem úsměv na rodinku. „Musím to vysvětlit vám i panu Wolfovi. Máte s sebou ten telegram? Půjčíte mi ho na minutku?“

Matinka užuž otevírala kabelku, ale Nancylee ji zarazila. „Nedávej mu ho!“ A na mě vyštěkla: „Okamžitě nás nechte odejít!“

„Ne,“ opáčil jsem. „Okamžitě ne, ale nechám vás odejít za pět minut, když si to ještě budete přát. Z čeho máte strach? Nepostaral jsem se snad, abyste dostaly snídani? Zaprvé bych rád něco vysvětlil panu Wolfovi a potom vám.“ Otočil jsem se k Wolfovi. „V telegramu, který má paní Shepherdová v kabelce, stojí toto: Nasedni do prvního vlaku na New York a jdi do kanceláře Nera Wolfa, 918, Západní 35. ulice. Tenhle telegram platí on. Nan vezmi s sebou. Sejdeme se tam. Všechny věci nechte v hotelu. Mrskněte sebou. Al. Saul ho dnes ráno o půl sedmé poslal z jedné pošty v Bronxu. Pochopíte taky, proč jsem musel ještě jednou zajít za jejich domovníkem. Ta věta mrskněte sebou – a ještě pár dalších detailů – činí ten text naprosto důvěryhodným.“

„Takže to neposlal táta!“ Nancy se na mě zamračila. „Věděla jsem, že je na tom něco divného!“ Vzala matku za paži. „Pojď, jdeme pryč!“

„A kam, Nan?“

„Pryč odsud!“

„Ale kam půjdeme?“ Do matinčiných očí i hlasu se vkrádala panika. „Domů?“

„O to právě jde,“ řekl jsem důrazně. „Přesně v tom je problém. Kam? Máte tři možnosti. Zaprvé můžete jít domů, a až přijde hlava rodiny, můžete vylíčit, jak jste se nechaly ošálit falešným telegramem. Z vašich tváří lze soudit, jak se vám to zamlouvá. Za druhé, můžete se vrátit příštím vlakem do Atlantic City, ale v tom případě zavolám okamžitě, ještě než odejdete, panu Shepherdovi do skladu, kde pracuje, a povím mu, že jste sem přišly s nějakou divokou povídačkou o telegramu, a on si s vámi samozřejmě bude chtít pohovořit. Takže mu zase budete muset vyprávět o tom, jak jste se nechaly oblafnout podvrženým telegramem.“

Zdálo se, že matinka potřebuje oporu, a tak jsem jí přistrčil křeslo a ona se posadila.

„Jste naprosto odporný,“ prohlásila Nancylee. „Naprosto!“

Ignoroval jsem ji a dál jsem promlouval k matince. „Anebo, za třetí, tady můžete zůstat a pan Wolfe si promluví s Nancylee a položí jí pár otázek. Může to trvat dvě hodiny nebo tři či čtyři, a tak čím dřív začne, tím líp. Dostanete velmi dobrý oběd. Jakmile pan Wolfe skončí, zavezu vás na nádraží a posadím vás do vlaku do Atlantic City. Zaplatíme vám obě cesty a výdaje, jako je jízdné za taxík a taky snídani i večeři, kterou si dáte ve vlaku cestou zpátky. Pan Shepherd, s nímž jsem se již setkal, se o tom nikdy nedozví.“ Sešpulil jsem rty. „Tyto tři možnosti jsou to jediné, co mě napadá.“

Nancylee usedla, a to – další důkaz o její inteligenci – do červeného křesla.

„To je strašné,“ naříkala matinka beznadějně. „To je to nejhorší… vy nevypadáte jako člověk, který by byl něčeho takového schopen. Jste si úplně jistý tím, že ten telegram neposlal můj manžel? Opravdu ne?“

„Zcela jistě ne,“ ujistil jsem ji. „Vůbec nic o tom neví a nikdy se nic nedozví. Není na tom nic strašného. Vrátíte se do svého nádherného hotelového pokoje dávno před tím, než bude čas jít spát.“

Zavrtěla hlavou, jako by ztratila všechnu naději.

„Není moc nádherný,“ prohlásila Nancylee. „Sprcha stříká do stran a oni to nechtějí opravit.“ Najednou si připlácla dlaň na ústa, vykulila oči a vyskočila z křesla.

„Ježkovy oči!“ vypískla. „Kde máte rádio? Je pátek. Běží její pořad!“

„Žádné rádio,“ řekl jsem pevně. „Je rozbité. Ukažte, pomohu vám s kabátem a kloboukem.“

10. KAPITOLA

Během celého toho představení – s výjimkou přestávky na oběd – paní Shepherdová seděla se svěšenými rameny v jednom ze žlutých křesel. Wolfe z toho neměl žádnou radost a několikrát jí nabídl, aby si zašla do jižního pokoje zdřímnout anebo nahoru do skleníku podívat se na orchideje, ale ani se nehnula. Samozřejmě, chránila své mládě, ale přísahal bych, že největší starosti jí dělala představa, že jak nás spustí z očí, vytáhneme na ni zase nějaký telegram s Alovým podpisem.

Mám v úmyslu být vůči Nancylee zcela spravedlivý a nezaujatý. Na stránkách mého zápisníku je doopravdy zaznamenáno toto:

W: Slečno Shepherdová, vy si slečny Fraserové velice vážíte, je to tak?

N: Ach, jistě. Ona je prostě… šíleně!

A na jiné stránce:

W: Proč jste odešla ze střední školy, aniž byste ji dokončila, když jste si vedla tak dobře?

N: Nabídli mně místo modelky. Jen na malý úvazek, dva dolary za hodinu, ne moc často a hlavně jsem ukazovala nohy, ale ty prachy byly prostě bezva!

W: Máte v úmyslu se v životě věnovat té profesi… modelky?

N: Ach ne! Já jsem opravdu vážně založená. Fakticky! Chci pracovat v rozhlase. Chci mít takový program, jako má slečna Fraserová – víte, takový, aby byl pro lidi a aby se smáli, ale přitom hodnotný a dobrý. Kolikrát jste už mluvil na mikrofon, pane Wolfe?

A zase na jiné stránce:

W: Jak jste trávily čas v Atlantic City?

N: Hnily jsme tam. Tam vážně chcípnul pes. Prostě otrava, šílená!

Tohle je přesný doslovný přepis a v zápisníku mám takových věcí mnohem víc, ale jsou v něm i jiné stránky, kterými se to vyrovnává. Když chtěla, uměla mluvit k věci, jako například když vysvětlovala, že by jí ten telegram byl určitě podezřelý a že by trvala na tom, aby meziměstsky zavolaly otci do skladu, kdyby se v novinách nedočetla, že slečna Fraserová k vyšetření tohoto případu najala Nera Wolfa. A když Wolfe nadhodil jako téma štáb slečny Fraserové, nejen prokázala, že je docela pěkně umí odhadnout, ale také nám ty svoje odhady svěřila, aniž by pronesla cokoliv, co by snad v budoucnu musela dokázat či odvolat.

Jasně jsem viděl, že Wolfe musí být zoufalý, když se až do oběda spokojil s tím, že jen tak kroužil kolem, po okraji, ve snaze přivyknout ji svému hlasu, způsobům a tomu, že jí klade všechny možné otázky. Ve chvíli, kdy nás Fritz zavolal do jídelny, jsem si nevšiml, že by někde zahlédl byť jenom záblesk světla.

Vrátili jsme se do kanceláře, matinka zabrala totéž křeslo co předtím, Nancylee tahala z cigarety, jako by hulila už celá léta, a Wolfe začal tam, kde předtím skončil. Brzy jsem však zjistil, že se v kruzích přibližuje k místu činu. Když vyslechl informace o Dívčím klubu slečny Fraserové ve Východním Bronxu a o tom, jak ho Nancylee založila a dovedla k dokonalosti, zaměřil se přímo na studio a na vysílání slečny Fraserové. Dozvěděl se, že tam Nancylee bývá každý čtvrtek a někdy i v pátek. Slečna Fraserová jí slíbila, že se jednoho dne dostane k mikrofonu, alespoň na jednu nebo dvě věty. Přímo ve vysílání! Většinou sedává mezi posluchači v první řadě, ale vždycky je připravená se vším pomoci a také jí to často dovolí, ale jen díky slečně Fraserové. Ostatní si myslí, že jenom otravuje.

„A je to pravda?“ ptal se Wolfe.

„To si pište, že jo! Ale slečna Fraserová si to nemyslí, protože ví, že ji považuji za to nejskvělejší v celém rozhlasovém vysílání, prostě super, a taky je tady můj klub, takže chápete, jak to je, stará vesta – ješita ušita.“

Už chápete, proč k ní chci být spravedlivý a nezaujatý?

Wolfe přikývl, jako chlap chlapovi. „S čím vším tam pomáháte?“

„Ach.“ Mávla rukou. „Když někdo upustí stránku scénáře, tak ji zvednu. Když někomu vrže židle, a já to uslyším jako první, jdu a přinesu jinou. Ten den, co se to stalo, jsem vzala z komory podnos se sklenicemi a přinesla jsem ho na stůl.“

„Opravdu? Ten den, kdy byl hostem pan Orchard?“

„Jistě, často to dělám.“

„Máte klíč od té komory?“

„Ne, ten má slečna Vanceová. Otevřela ji a vynesla ven tác se sklenicemi.“ Nancylee se usmála. „Jednou jsem jednu rozbila a myslíte, že se slečna Fraserová rozčílila? Absolutně ne. Normálně mi řekla, ať přinesu papírový kelímek. Ta je super, co?“

„Je báječná. Kdy se to stalo?“

„Ach, to už je nějaký čas, když používali obyčejné průhledné sklenice; potom je vyměnili za tmavě modré.“

„Jak je to dlouho?“

„To musí být už asi rok.“ Nancy pokývla hlavou. „Ano, protože tenkrát zrovna začínali při pořadu pít Príma doušek a v prvních několika pořadech pili z průhledných sklenic a potom je museli vyměnit…“

Zarazila se.

„Proč je museli vyměnit?“

„Já nevím.“

Čekal jsem, že na ni Wolfe udeří nebo ji aspoň začne tlačit. Nebylo pochyb. Nancylee se zarazila, protože začala říkat nebo málem řekla něco, co neměla v úmyslu prozradit. A když odpověděla, že neví, tak lhala. Ale Wolfe se obrátil a odkroužil pryč:

„Předpokládám, že potřebovali silnější sklenice, aby se nerozbíjely.“ Uchechtl se, jako by řekl něco děsně zábavného. „Pila jste někdy Príma doušek, slečno Shepherdová?“

„Já? Děláte si psinu? Když se můj klub dostal na špici žebříčku, poslali mi ho deset beden, plné auto!“

„Mně moc nechutná. Vám ano?“

„No, řekla bych že ano. Myslím, že ho mám ráda, ale nesmí ho být moc najednou. Až budu mít svůj program a vzniknou nějaké Shepherd kluby, chci to organizovat jinak.“ Zamračila se. „Myslíte, že Nancylee Shepherdová je dobré jméno pro rozhlas, nebo je lepší Nan Shepherdová? Nebo bych si měla nějaké vymyslet? Slečna Fraserová se jmenovala Oxhallová a provdala se za muže jménem Koppel, ale on potom umřel, a když přišla do rozhlasu, tak nechtěla používat ani jedno z nich a vymyslela si jiné.“

„Kterékoliv z těch vašich,“ prohlásil Wolfe uvážlivě, „bude skvělé. Někdy mi musíte povědět, jak hodláte organizovat vaše kluby. Myslíte, že je v Príma doušku také pepř?“

„Nevím. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela. Je v tom smíchaných spousta věcí, není to žádný šumák.“

„To ne,“ souhlasil Wolfe. „Žádný šumák. S čím ještě pomáháte při vysílání?“

„No, jak už jsem řekla.“

„Pomáhala jste někdy podávat láhve a sklenice kolem stolu – slečně Fraserové, panu Meadowsovi a hostům?“

„Ne jednou jsem to zkusila, ale nenechali mě to dělat.“

„Kde jste byla ten den, o němž mluvíme, když se toto dělo?“

„Seděla jsem na stoličce u klavíru. Oni chtějí, abych při vysílání seděla v publiku, ale někdy tam nesedím.“

„Všimla jste si, kdo podával láhve – například kdo ji podal panu Orchardovi?“

Nancylee se kamarádsky usmála. „To byste rád věděl, co? Ale nevšimla jsem si. Policie se mě na to ptala aspoň miliónkrát.“

„O tom nepochybuji. Já se vás ptám jen jednou. Přenášíte někdy láhve z komory do lednice?“

„Jistě, to dělám často – vlastně s tím pomáhám. To je práce slečny Vanceové a ona neunese všechny láhve najednou, takže musí jít dvakrát, a tak dost často ona vezme čtyři láhve a já tři.“

„Chápu. Myslím, že by vás neměli považovat za otravu. Pomáhala jste s láhvemi i tehdy v úterý?“

„Ne, protože jsem si prohlížela nový klobouk slečny Fraserové a nevšimla jsem si, že slečna Vanceová začala nosit láhve.“

„A slečna Vanceová tedy musela jít dvakrát – nejdřív vzala čtyři láhve a potom tři?“

„Ano, protože ten klobouček slečny Fraserové, to bylo opravdu něco k vidění. Prostě šíleně skvělý! Měl takové…“

„Věřím vám.“ Wolfe maličko přiostřil hlas, i když to možná zaznamenalo jen moje zkušené ucho. „Je to tak správně, že? Nejprve čtyři láhve a potom tři?“

„Ano, správně.“

„To je dohromady sedm?“

„No ne, vy umíte sčítat!“ zvolala Nancylee okouzleně. Pozvedla pravou ruku se čtyřmi vztyčenými prsty a potom levici se třemi prsty a pohlédla na jednu a pak na druhou. „Správně, sedm.“

„Sedm,“ potvrdil Wolfe. „Umím sčítat a vy také, ale slečna Vanceová a pan Meadows to neumějí. Pochopil jsem, že při programu jsou potřeba jen čtyři láhve, ale oni raději mívají v lednici nějaké navíc, pro nepředvídané případy. Ovšem slečna Vanceová a pan Meadows tvrdí, že celkem tam bývá osm láhví. Vy říkáte sedm. Podle slečny Vanceové se z komory do lednice přenášejí na dvakrát – čtyři a čtyři. Vy říkáte čtyři a tři.“

Wolfe se nahnul dopředu. „Slečno Shepherdová,“ oslovil ji ostře, „okamžitě mi uspokojivě vysvětlete, proč oni říkají osm a vy sedm. Proč?“

Teď už nebyla okouzlená. Neřekla nic.

„Proč?“ Zaznělo to jako prásknutí bičem.

„Já nevím,“ vyhrkla.

Upíral jsem na ni obě oči, ale i při pohledu koutkem jediného oka, s tím druhým zavřeným, by mi bylo jasné jako den, že to ví a nepoví a nehodlá povědět ani v budoucnu.

„Fuj.“ Wolfe jí pohrozil prstem. „Slečno Shepherdová, je zřejmé, že chováte slabomyslnou představu, že kdykoliv vás napadne, můžete odpovědět ‚já nevím‘ a ono vám to projde. Zkusila jste to s těmi sklenicemi a teď to zkoušíte znovu. Dám vám jednu minutu na to, abyste mi vysvětlila, proč ostatní vypověděli, že se obvykle do lednice dává osm láhví, a vy říkáte, že jich je sedm – Archie, stopněte to.“

Pohlédl jsem na zápěstí a zpět na Nancylee. Ta ovšem nehodlala promluvit. Nevypadala na to, že si něco snaží vymyslet, dokonce ani asi neuvažovala o tom, co se stane, když na nic nepřijde. Rozhodla se prostě šíleně neříkat nic. Poskytl jsem jí deset sekund navíc a pak jsem ohlásil:

„Čas vypršel.“

Wolfe si povzdechl. „Obávám se, slečno Shepherdová, že se vy a vaše matka do Atlantic City nevrátíte. Dnes ne. Je…“

Matinka vydala bolestný sten – nic neřekla, jen vydala zvuk. Nancylee vykřikla:

„Ale vy jste mi slíbil…“

„Ne. Já ne. To pan Goodwin. Můžete si to s ním vyřídit, ale nejdřív mu musím dát jisté instrukce. Archie, doprovodíte slečnu Shepherdovou do kanceláře inspektora Cramera. Její matka může jít buď s vámi, nebo domů, jak si bude přát. Ale nejprve zaznamenejte toto – napište to na stroji a vezměte to s sebou. Dva průklepy. Dopis inspektoru Cramerovi.“

Wolfe se zaklonil, zavřel oči, našpulil rty a po chvíli začal diktovat:

„Ve věci vraždy Cyrila Orcharda vám posílám následující informaci po panu Goodwinovi, který k vám doprovodí slečnu Nancylee Shepherdovou. Vysvětlí vám, jak se slečna Shepherdová dostala z Atlantic City do New Yorku, odstavec.

Navrhuji, abyste neprodleně nechal zatknout slečnu Madeline Fraserovou a obvinil ji z vraždy Cyrila Orcharda. Je zřejmé, že se všichni členové jejího štábu účastní jakéhosi spiknutí. Zprvu jsem se domníval, že se ji jen snaží chránit, ale nyní jsem nabyl přesvědčení, že jsem se mýlil. V úterý večer v mé kanceláři bylo až komické, jak si všichni dělají starosti o to, zda se slečna Fraserová dostane v bezpečí domů – to jsem si alespoň tehdy myslel. Nyní se domnívám, že jejich starosti pramenily z naprosto jiné příčiny. Odstavec.

Tehdy večer se tady u mne pan Meadows pustil do zbytečného, podrobného a důkladného vysvětlování, když jsem se ptal, podle čeho určuje, které láhve vyjme z lednice. Mé podezření vzbudilo ještě několik jiných podrobností, které ukazují na slečnu Fraserovou. Patří k nim i to, jak všichni předstírají, že si nemohou vzpomenout, kdo před pana Orcharda postavil sklenici a láhev, což je očividně směšné. Jistěže si to pamatují a je nemyslitelné, že by byli schopni jednotně konspirovat ve snaze ochránit jednoho z nich před odhalením, pokud by tou chráněnou osobou nebyla právě slečna Fraserová. Jejich pohnutky jsou nepochybně různé – loajalita, přátelství anebo prostě jen snaha uchovat si svá místa, o něž přijdou, až bude slečna Fraserová zatčena, zneuctěna a – jak doufám – potrestána podle zákona. Odstavec.

Toto všechno jsem měl na mysli už dřív, ale nebylo to dosti přesvědčivé, abych vám to mohl předložit se vší naléhavostí, a tak jsem čekal, až si budu moci promluvit se slečnou Shepherdovou. To jsem nyní učinil. I ona je očividně zapletena do oné konspirace, a proto není pochyb, že chráněným objektem je právě slečna Fraserová, protože pro ni je slečna Shepherdová ochotna učinit cokoliv, zatímco pro nikoho z ostatních by neudělala nic. Jsem si jist, že mně slečna Shepherdová dvakrát lhala – jednou, když řekla, že neví, proč byly vyměněny sklenice, z nichž se pije, a jednou, když odmítla vysvětlit, proč se s ostatními rozchází v přesném počtu láhví, které byly umístěny do lednice. Pan Goodwin vám vysvětlí všechny podrobnosti. Odstavec.

Až budete mít slečnu Fraserovou bezpečně pod zámkem v cele, navrhuji, abyste se při výslechu soustředil na tu výměnu sklenic. Došlo k ní již téměř před rokem, a je tedy pravděpodobné, že vraždu pana Orcharda plánovala dlouho dopředu. To by vám mohlo váš úkol spíše usnadnit než ztížit, zvláště když máte k dispozici metody, jak přesvědčit slečnu Shepherdovou, aby vám pověděla všechno, co ví. Já ne… Archie!“

Kdyby snad Nancylee trpěla rozpolceností osobnosti a ve chvíli, kdy se vrhla do akce, se v ní probudilo její pistolnické druhé já, nachytala by mě s nepřipraveným plnicím perem. Žádnou bouchačku ale nevytáhla. Prostě jen vylítla z křesla jako tajfun, přisvištěla ke mně dřív, než jsem na ni stačil namířit pero, popadla můj notes a mrštila jím napříč místností, potom se otočila a vypálila na Wolfa:

„To je lež! To je všechno lež!“

„Ale Nan,“ roztřeseně a bezmocně zaúpěla paní Shepherdová.

Stál jsem na nohou po boku zuřícího tajfunu a připadal jsem si hloupě. Wolfe vyštěkl:

„Vezměte ten zápisník a dokončíme to. Je hysterická. Jestli to udělá znovu, zavřete ji do koupelny.“

Nancylee sevřela můj rukáv. „Ne!“ zaječela. „Jste hnusák, víte? Ta výměna sklenic s tím nemá nic společného! A já stejně nevím, proč je vyměnili – jste ohavnej hnusák –“

„Přestaňte!“ zahřměl na ni Wolfe. „Přestaňte ječet. Máte-li co povědět, sedněte si a řekněte to. Proč vyměnili ty sklenice?“

„Já nevím.“

Když jsem šel na druhou stranu místnosti pro zápisník, vzal jsem to kolem matinky a poplácal jsem ji po rameni, ale pochybuju, že si to uvědomila. Podle toho, jak ona to viděla, nezbývala už žádná naděje. Když jsem se otočil, Nancylee tam pořád ještě stála a její ztuhlá páteř naznačovala, že tak hodlá zůstat celý den. Ale ve chvíli, kdy jsem se vrátil ke stolu, promluvila a nebylo to zaječení:

„Na mou duši nevím, proč ty sklenice vyměnili, protože jsem jen hádala, a když vám budu vykládat svoje dohady, tak vám musím povědět něco, o čem jsem slečně Fraserové slíbila, že to nikdy nikomu neprozradím.“

Wolfe přikývl. „Jak říkám, chráníte slečnu Fraserovou.“

„Nechráním ji! Ona nepotřebuje, aby ji někdo chránil!“

„Nezačínejte zase s hysterií. Cože jste se to dohadovala?“

„Chci jí zatelefonovat.“

„Samozřejmě. Abyste ji mohla varovat. Aby mohla uprchnout.“

Nancylee plácla dlaní do jeho stolu.

„Nechte toho!“ zahromoval.

„Vy jste takovej hnusák!“

„Výborně. Archie, zamkněte ji do koupelny a zavolejte panu Cramerovi, ať si pro ni pošle.“

Vstal jsem, ale nevěnovala mi pozornost. „Tak dobře,“ ustoupila. „Já jí tedy vysvětlím, jak jste mě donutil, abych vám to pověděla, a řekne jí to i moje matka. Když přišly ty nové sklenice, nevěděla jsem, proč vlastně, ale hned ten den při vysílání jsem si všimla i té věci s láhvemi. Slečna Vanceová nepřinesla osm lahví, ale jen sedm. Vůbec nic by mě nenapadlo, kdybych si toho nevšimla, ale já si všimla a při vysílání jsem viděla, že na láhvi, kterou dali slečně Fraserové, je proužek lepicí pásky. Tak jsem si pomyslela, že to nějak souvisí – ty nové sklenice a nálepka na láhvi, ale to jsem jen hádala.“

„Byl bych rád, kdybyste se posadila, slečno Shepherdová. Nesnáším, když se musím pořád zaklánět.“

„Klidně si zlomte ten váš pitomej krk!“

„Ale Nan,“ zasténala matinka.

Nancylee přešla k červenému křeslu a posadila se na krajíček.

„Říkala jste,“ mumlal Wolfe, „že jste slečně Fraserové slíbila, že to nikomu neprozradíte. Kdy jste jí to slíbila? Někdy v poslední době?“

„Ne, už dávno. Už je to pár měsíců. Byla jsem zvědavá, k čemu je na láhvi ta nálepka, a jednou jsem se na to zeptala slečny Vanceové a slečna Fraserová mi potom řekla, že je to hrozně osobní záležitost, a musela jsem slíbit, že to neprozradím. Od té doby se mě už dvakrát ptala, jestli jsem ten slib dodržela. Odpověděla jsem že ano a že ho budu dodržovat pořád. A teď tohle! Jenže vy jste říkal, že ji zatknou pro vraždu… jen proto, že jsem tvrdila, že nevím…“

„Vyjmenoval jsem i jiné důvody.“

„Ale nezatknou ji, že ne? Když jsem vám to vysvětlila?“

„Uvidíme, pravděpodobně ne,“ řekl Wolfe chlácholivě.

„Nikdo vám nikdy nevysvětlil, k čemu je ta nálepka na láhvi?“

„Ne.“

„Zkusila jste hádat?“

„Ne, nezkusila a teď hádat nechci. Nevím k čemu je, ani kdo ji tam dává, ani nic jiného; vím jen to, že na láhvi pro slečnu Fraserovou bývá vždycky kousek lepicí pásky. A bývá tam už pěkně dlouho, skoro rok, takže to nemůže mít nic společného s tím, že před týdnem někoho zavraždili. Doufám, že jste spokojen.“

„Celkem ano,“ připustil Wolfe.

„Mohu jí tedy teď zatelefonovat?“

„Raději ne. Chápejte, ona si mě najala na vyšetřování této vraždy a já bych jí raději o tom pověděl sám – a také se jí omluvím za to, že jsem ji podezíral. Mimochodem, ten den, kdy byl pan Orchard otráven – byla na láhvi slečny Fraserové stejná páska jako obvykle?“

„Tehdy jsem si jí nevšimla, ale myslím že ano, vždycky tam bývá.“

„Určitě jste si jí nevšimla?“

„Co si myslíte? Že už zase lžu?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „O tom pochybuji. Nezní to jako lež. Ale jednu věc mi můžete povědět. O té pásce. Jaká je a v kterém místě na té láhvi bývá?“

„Normální lepicí páska, to je všechno. Bývá obtočená kolem hrdla láhve. Dole, skoro v tom místě, kde se láhev začíná rozšiřovat.“

„Vždycky bývá na stejném místě?“

„Ano.“

„Jak je široká?“

„Přeci znáte lepicí pásku, asi takhle.“ Rozevřela špičky palce a ukazováčku asi půl palce od sebe.

„Jakou má barvu?“

„Hnědou – nebo možná vypadá hnědá, protože i láhve jsou hnědé.“

„Je to vždycky stejná barva?“

„Ano.“

„Tedy nemůže být moc nápadná.“

„Neříkala jsem, že je nápadná. Není nápadná.“

„Ve vašem věku máte samozřejmě dobré oči.“ Wolfe pohlédl na hodiny a otočil se ke mně. „Kdy odjíždí příští vlak do Atlantic City?“

„O půl páté,“ odvětil jsem.

„Takže máte spoustu času. Dejte paní Shepherdové dost peněz na pokrytí všech výdajů. Odvezete ji a její dceru na nádraží. Vzhledem k tomu, že si nepřejí, aby jejich cesta vešla ve známost, nebylo by rozumné, aby někam telefonovaly, a samozřejmě se ujistíte o tom, že nastoupily do správného vlaku a že ten vlak skutečně odjel. Jak víte, nedůvěřuji vlakům, že se rozjedou anebo, když už jsou rozjeté, že se zase zastaví.“

„Pojedeme zpátky,“ pronesla matinka. Ještě tomu nevěřila, ale osmělila se doufat.

11. KAPITOLA

Ve vlaku, když jsem jim pomohl najít jejich místa a obrátil se k odchodu, došlo k malé příhodě, kterou bych neměl vynechat. Nesnažil jsem se o společenskou konverzaci, protože z toho, jak se chovaly, zvláště Nancylee, bylo jasné, že kdybych spadl do šachty, nestál bych jim ani za to, aby se zastavily a podívaly se dolů. Ale když jsem se obrátil k odchodu, matinka najednou natáhla ruku a poplácala mě po rameni. Zřejmě to, jak jsem ji poplácal v jedné z nejtemnějších hodin jejího života, jí přece jen proniklo do vědomí. Nebo to možná udělala proto, že jsem jim koupil jízdenky do Pullmanova vagónu. Zazubil jsem se na ni, ale neriskoval jsem podání ruky na rozloučenou. Nechtěl jsem pokoušet štěstí.

Přirozeně se dalo čekat, že uspořádáme další večírek, ale neuvědomil jsem si, jak je to naléhavé, dokud jsem se nevrátil do kanceláře, kde na mě pod těžítkem na mém stole čekal vzkaz na lístku z Wolfova zápisníku. Wolfe byl podle platného rozvrhu nahoře ve skleníku. Na lístku stálo:

AG

Pozvěte všech sedm na šestou hodinu.

NW

Prostě jen tak, jako když luskne prsty. Zamračil jsem se na lístek. Proč to nemůže být až po večeři, abych měl víc časuje sehnat a zpracovat je? Nehledě na to, že jsem dnes odvedl už dostatečně slušnou produkci, když jsem mu první dodávku zajistil přesně na jedenáctou hodinu. Moje hodinky ukazovaly deset minut před pátou. Potlačil jsem nutkání vyjet nahoru do skleníku a předložit mu pár argumentů a natáhl jsem se po telefonu.

Narazil jsem na nejrůznější potíže, včetně odmítnutí dostavit se na předvolání takhle narychlo, s čímž jsem naprosto souhlasil. Bill Meadows se pořádně vzpíral, tvrdil, že už Wolfovi pověděl všechno, co ví, včetně toho, jak jednou prohodil oknem baseballový míček, a musel jsem na něho vyvinout nátlak s pomocí zastřených hrozeb. Madeline Fraserová a Deborah Koppelová se tvářily neochotně, ale musely uznat, že buď musí Wolfa propustit, anebo mu poskytnout veškerou pomoc. Uvolily se přivést s sebou Elinor Vanceovou. Nathan Traub, jehož jsem sehnal jako prvního v jeho kanceláři, byl jediný, kdo neměl žádné námitky, ačkoliv povídal cosi o tom, že bude muset odvolat důležitou schůzku. Vybouchl jsem jen u Savareseho a Stronga. Profesor odjel na víkend mimo město – nejspíš na lov formulí – a Tullyho Stronga jsem prostě nemohl najít, přestože jsem to zkoušel úplně všude, včetně všech sponzorů.

Chvíli před šestou jsem zavolal Wolfovi nahoru, abych podal hlášení. Odpověděl mi jen zabručením. Upozornil jsem ho, že sehnat pět lidí ze sedmi v pátek v tuto hodinu, je výkon, nad nímž by neměl ohrnovat nos. Odpověděl, že by bylo lepší, kdyby jich přišlo všech sedm.

„To jo,“ souhlasil jsem. „Poslal jsem Savaresemu a Strongovi telegramy podepsané Al, ale co když je nedostanou včas?“

A tak jich přišlo jen pět. Wolfe nesnese, aby ho kdokoli, kromě mne a Fritze, viděl posedávat a čekat na návštěvu; myslím, že se obává o svou reputaci. A tak se v kanceláři neukázal, dokud jsem mu nedal vědět, že všech pět už je na místě. Teprve pak nás poctil svoji přítomností. Vstoupil, uklonil se jim, přistoupil ke křeslu a pohodlně se uvelebil. Tentokrát, bez nezvaných hostů, byla atmosféra intimnější a útulnější než před třemi dny.

Padlo několik slov. Traub prohodil pár pichlavých komentářů o tom, jak Wolfe odmítl poskytnout novinářům interview. Za normálních okolností by Wolfe takový výpad odrazil zdrcujícím úderem, ale teď se nehodlal obtěžovat. Jen mávl rukou.

„Pozval jsem si vás,“ začal docela přátelským tónem, „z jediného důvodu a měli bychom ihned přikročit k věci, nechcete-li zmeškat večeři. V úterý večer jsem vám pověděl, že mně všichni lžete, ovšem tehdy jsem nevěděl, jak nestydatá je to lež. Proč jste mi, k čertu, neřekli o té nálepce na láhvi slečny Fraserové?“

Všichni to zpackali, dokonce i slečna Fraserová. Jedinou výjimkou byl Nathan Traub. Ten jediný se tvářil opravdu překvapeně.

„Nálepka?“ ptal se. „Jaká nálepka?“

Ostatním trvalo průměrně tři vteřiny, než vůbec začali uvažovat o tom, jak se mají tvářit.

„Kdo mi to vysvětlí?“ tázal se Wolfe. „Ne všichni najednou. Tak kdo?“

„Ale,“ vykoktal Bill Meadows, „my nevíme, o čem je řeč.“

„Nesmysl.“ Wolfe už nemluvil tak přátelsky. „Neplýtvejte časem. Slečna Shepherdová zde strávila větší část dnešního dne a já o tom vím všechno.“ Spočinul pohledem na slečně Fraserové. „Nemohla si pomoci, madam. Na to, že je to ještě dítě, si vedla docela dobře a vzdala se jen pod dojmem, že vám hrozí okamžité nebezpečí.“

„O co tu vlastně jde?“ chtěl vědět Traub.

„Ale o nic, Nate,“ ujišťovala ho slečna Fraserová. „O nic důležitého. Jen takový… takový žertík… čistě mezi námi… ty o tom nevíš…“

„Vůbec nic na tom není!“ prohlásil Bill Meadows trochu příliš hlasitě. „Existuje naprosto jednoduché…“

„Počkej, Bille.“ Hlas Debory Koppelové zazněl s klidnou autoritou. Upírala oči na Wolfa. „Povíte nám, co přesně vám Nancylee řekla?“

„Jistě,“ přisvědčil Wolfe. „Láhev, kterou při vysílání dostane slečna Fraserová, je vždycky označena proužkem lepicí pásky. Je tomu tak již několik měsíců, téměř rok. Páska je buď hnědá, stejně jako láhev, anebo průhledná. Je široká půl palce a obtočená kolem dolního konce hrdla.“

„Tohle vám pověděla?“

„To je to hlavní. Vysvětleme si to. K čemu je ta páska?“

„To vám Nancylee neřekla?“

„Tvrdila, že to neví.“

Deborah svraštila obočí. „Jak to? Musela to vědět! Je to úplně jednoduché. Jak jsme vám už vysvětlili, vždycky když v den vysílání přijdeme do studia, vezme slečna Vanceová láhve z komory a uloží je do lednice. Tím pádem se ale chladí jenom hodinu nebo něco přes hodinu a slečna Fraserová má ráda nápoj co možná nejstudenější, a tak tam její láhev dáváme dřív a označíme ji páskou, aby se dala odlišit od ostatních.“

„Kdo ji tam ukládá a kdy?“

„Nu, záleží na okolnostech. Někdy ji tam někdo z nás uloží už den předtím… někdy je to láhev, která zbyla od minulého vysílání…“

„Nebesa,“ zamručel Wolfe. „Netušil jsem, že jste takový idiot, slečno Koppelová.“

„Nejsem idiot, pane Wolfe.“

„Na to bych potřeboval víc než jen vaše slovo. Předpokládám, že toto vysvětlení jste si připravili pro případ, že by si někdo té pásky všiml a projevil běžnou zvědavost; mimochodem, nepřekvapilo by mě, kdybych se dozvěděl, že jste je poskytli slečně Shepherdové a ona, po dalším pozorování, ho zamítla. To je jedna z věcí, které mi neřekla. K takovému účelu to vysvětlení mohlo stačit – ovšem u slečny Shepherdové nestačilo – ale zkoušet něco podobného na mě! Odvolávám slovo idiot, protože jsem je na vás vypálil bez varování, ale jsem přesvědčen, že jste si mohla vymyslet něco méně slabomyslného.“

„Možná, že je to slabomyslné,“ kontroval ostře Bill Meadows, „ale náhodou je to pravda.“

„Milý pane.“ Wolfe by znechucen. „Vy také? Tak proč to neuspokojilo slečnu Shepherdovou, když jste to na ni zkusili, a proč musela přísahat, že to nikomu nepoví? Proč jste do lednice neuložili předem všechny láhve, aby se vychladily, a nejenom láhev pro slečnu Fraserovou? Je…“

„Protože někdo…“ Bill se zarazil.

„Přesně,“ potvrdil Wolfe to, co Billovi uvízlo v krku. „Protože mezi jednotlivými vysíláními slečny Fraserové to studio používají stovky lidí a někdo by je z lednice, která není zamčená, mohl vzít. To jste měl na jazyku, ale neřekl jste to, protože jste si uvědomil, že toto riziko platí pro jednu láhev stejně jako pro osm.“ Wolfe zavrtěl hlavou. „Ne. To není k ničemu. Vaše lži mě unavují. Chci pravdu a dozvím se ji, protože ve zkoušce, které jsem nyní připraven vás podrobit, nic než pravda neobstojí. Proč je na láhvi ta páska?“

Dívali se jeden na druhého.

„Ne,“ pronesla Deborah Koppelová, jakoby k nikomu a ke všem současně.

„O co tady jde?“ ptal se Traub mrzutě.

Nikdo mu nevěnoval pozornost.

„Proč,“ ptal se Wolfe, „na mně nevyzkoušíte odpověď, kterou jste dali policii?“

Nikdo neodpověděl.

Promluvila Elinor Vanceová, ale ne na Wolfa. „Je to na vás, slečno Fraserová. Myslím, že mu to musíme povědět.“

„Ne,“ naléhala slečna Koppelová.

„Debby, nevidím jinou cestu,“ prohlásila Madeline Fraserová. „Nemělas mu říct tu hloupou lež. Na něho nestačila a ty to víš.“ Její šedozelené oči se upřely na Wolfa. „Kdyby se to vyneslo na veřejnost, je to můj konec, konec nás všech. Asi mi nemůžete dát čestné slovo, že to zachováte v tajnosti?“

„Jak bych mohl, madam?“ Wolfe natáhl ruku dlaní vzhůru. „Za daných okolností? Ale budu o tom informovat jen v nezbytném případě a co možná nejužší okruh lidí.“

„Tak dobrá. K čertu s Cyrilem Orchardem; jen kvůli němu je to nutné. Ta páska na láhvi znamená, že je určena pro mne. V mé láhvi není Príma doušek. Nemohu ho pít.“

„Proč ne?“

„Působí mi zažívací potíže.“

„Pane bože!“ vykřikl Nathan Traub a jeho sametový bas se změnil v zaječení.

„Nemůžu si pomoct, Nate,“ prohlásila pevně slečna Fraserová, „ale je to tak.“

„A tohle,“ vyptával se Wolfe, „je to vaše zoufalé a osudné tajemství?“

Přikývla. „Proboha, co horšího by to mohlo být? Co kdyby se to rozneslo? Kdyby se to dozvěděl například Leonard Lyons? Zpočátku jsem to několikrát zkusila, ale nemělo to smysl. Chtěla jsem, aby se při vysílání přestalo nalévat, ale tou dobou už nad tím lidé od Príma doušku šíleli radostí, zvlášť Anderson a Owen, a samozřejmě jsem jim nemohla povědět pravdu. Snažila jsem se předstírat a pít jenom trochu, ale stačilo si jen párkrát usrknout a už mi bylo zle. Asi je to nějaká alergie.“

„To vám gratuluji,“ řekl Wolfe důrazně.

„Bože můj,“ zamumlal Traub. Namířil na Wolfa prst. „Je životně důležité, aby se to nikdo nedozvěděl. Vůbec nikdo!“

„Už je to venku,“ promluvila tiše, ale nervózně slečna Koppelová. „Už je to pryč.“

„Takže,“ ptal se Wolfe, „jste používala náhražku?“

„Ano,“ pokračovala slečna Fraserová: „To byla jediná možnost. Používali jsme černou kávu. Tak jako tak jí vypiji celé litry a mám ji ráda horkou i studenou. S cukrem. Vypadá docela podobně jako Príma doušek; ten je tmavohnědý. A samozřejmě v láhvi žádný rozdíl stejně není vidět; vyměnili jsme jen sklenice za tmavě modré, aby nebylo vidět, že to nepění.“

„Kdo tu kávu připravuje?“

„Moje kuchařka, u mě doma.“

„A kdo ji přelévá do láhve?“

„Také ona – kuchařka. Nalije ji do láhve od Príma doušku a nasadí uzávěr.“

„Kdy to dělá? V den vysílání?“

„Ne, protože to by ještě káva byla horká nebo alespoň vlažná. Tak ji připraví den předem a pak ji uloží do lednice.“

„Ne do lednice ve studiu?“

„Ach ne, u mě v kuchyni.“

„Nálepkou ji označí také ona?“

„Ne, to dělá slečna Vanceová. Ráno ji vezme, – vždycky ráno přijde ke mně domů a jedeme spolu do města – označí ji nálepkou, v kabelce ji odnese do studia a tam ji uloží do lednice. Musí dávat pozor, aby ji při tom nikdo neviděl.“

„Cítím se lépe,“ prohlásil najednou Bill Meadows. V ruce držel kapesník a otíral si čelo.

„Proč?“ zeptal se Wolfe.

„Protože jsem věděl, že dřív nebo později musí tohle přijít, a jsem rád, že jste to zjistil vy a ne poldové. Vypadalo to jak šílený vtip, když všichni pořád pátrali, kdo měl spadeno na toho chlápka Orcharda. Jeho nikdo otrávit nechtěl. Jed byl v kávě a Orchard ho dostal omylem.“

To bylo na Trauba moc. Zasténal, svěsil bradu, seděl tam a zoufale vrtěl hlavou.

Wolfe svraštil čelo. „Chcete snad říci, že policie dosud neví, že v té otrávené láhvi byla káva?“

„Ovšemže to vědí,“ Bill teď byl ochoten pomáhat. „Ale nechali si to pro sebe. Všiml jste si, že to nebylo v novinách. A nikdo z nás to nevyžvanil; chápete, proč jsme nemohli. Věděli, že to byla káva, to ano, jenomže si mysleli, že byla pro Orcharda, a to není pravda. Byla připravena pro slečnu Fraserovou.“

Bill se naklonil dopředu a velmi důrazně pokračoval. „Zatraceně, cožpak nevidíte, v jaké jsme kaši? Když to řekneme a dozví se to veřejnost, pomoz pámbu našemu pořadu. Vykopnou nás z vysílání. A dokud to neprozradíme, budou si všichni myslet, že ten jed byl pro Orcharda, a proto říkám, že je to špatný vtip. Nu, a tak jsme to neřekli a co se mě týče, nikdy to neřekneme.“

„Jak jste tu kávu vysvětlili policii?“

„Nic jsme nevysvětlovali. Nevěděli jsme, jak se do té láhve dostal jed, že? Nu, a nevěděli jsme ani to, jak se tam dostala káva. Co jiného jsme mohli říct?“

„Asi nic, když už jste se rozhodli nepovědět pravdu. Jak jste vysvětlili tu pásku?“

„Nijak.“

„Jak to?“

„Nikdo se nás neptal.“

„Nesmysl, někdo se musel zeptat.“

„Mě se neptali.“

„Díky, Bille.“ Madeline Fraserová se na něj usmála. „Ale nemá cenu zachraňovat střepy.“ Otočila se k Wolfovi. „Snaží se mě ochránit před obviněním – neříká se tomu manipulace s důkazy? Vzpomínáte si, že když přišel lékař, vzal pan Strong ty čtyři láhve se stolu a chtěl je odnést. Byl to jen nějaký bláhový impuls. A já s panem Traubem jsme mu je vzali a vrátili jsme je na stůl.“

Wolfe přikývl.

„Nu, a tehdy jsem tu pásku z láhve sundala.“

„Chápu. Dobré nebe! Je zázrak, že jste je všichni neposbírali i se sklenicemi a nešli jste k nejbližšímu dřezu umýt nádobí.“ Wolfe se vrátil k Billovi. „Říkáte, že pan Orchard byl otráven omylem. Jak se to stalo?“

„Traub mu to dal. Traub ne…“

Z obou stran zazněly protesty, všichni mluvili najednou. Traub dokonce povstal z křesla, aby svým slovům dodal na důrazu. Bill lehce zčervenal, ale neústupně a statečně trval na svém. „Když už jsme s tím začali,“ naléhal, „musíme povědět všechno.“

„Nevíš jistě, že to byl Nat,“ oponovala mu pevně slečna Koppelová.

„Jasně že to vím jistě! Sama víš zatraceně dobře, že to byl on! Víš moc dobře, že jsme si všichni – kromě Liny – všimli, že Orchard má její láhev, a samozřejmě, že mu ji podal Traub, protože on jediný nevěděl o té pásce. Koneckonců jsem ho viděl! Tak to bylo, pane Wolfe. Ale když se nás policajti začali vyptávat, očividně nás všechny napadlo totéž, – už nevím, kdo s tím začal – že bude nejlépe nepamatovat si, kdo před Orcharda tu láhev postavil. A tak jsme si to nepamatovali. Když už víte o té pásce, tak já si to tedy pamatuji, a jestli ostatní ne, tak by si měli vzpomenout.“

„Přestaň mě pořád chránit, Bille,“ napomenula ho slečna Fraserová. „Byl to můj nápad, že si nebudeme nic pamatovat. Já jsem s tím začala.“

Opět začalo mluvit několik lidí najednou. Wolfe zvedl otevřenou dlaň:

„Prosím! Pane Traube. Zcela zřejmě nezáleží na tom, zda mi odpovíte ano či ne, protože vy jediný jste nevěděl o tom, že jedna z láhví je označená, ale ptám se čistě formálně: postavil jste před pana Orcharda láhev?“

„Já nevím,“ opáčil Traub bojovně, „a je mi to fuk. Meadows to taky neví.“

„Ale pomáhal jste posílat sklenice a láhve kolem stolu?“

„Už jsem řekl, že ano. Připadalo mi to legrační.“ Rozhodil rukama. „Legrační!“

„Ještě jedna věc,“ ozvala se Madeline Fraserová. „Pan Meadows říká, že si všichni kromě mne všimli, že pan Orchard dostal moji láhev. To je pravda jen zčásti. Zprvu jsem si toho nevšimla, ale když jsem vzala do ruky sklenici, abych se napila, a ucítila jsem Príma doušek, věděla jsem, že moji sklenici má někdo jiný. Dělala jsem jakoby nic a předstírala jsem, že piji, a když jsem potom pokračovala dál podle scénáře, zaznamenala jsem, že láhev s páskou stojí o něco blíž k němu než ke mně. Jak víte, seděl naproti mně. Musela jsem se rychle rozhodnout, co dělat – nešlo o mě a o Príma doušek, ale co s ním, když dostal tu kávu. Bála jsem se, že vybreptne něco o tom, že to chutná jako káva, zvlášť když se dvakrát zhluboka napil. Ulevilo se mi, když bylo zřejmé, že nic neřekne, a on najednou vyskočil s tím strašným křikem… takže to, co vám pověděl pan Meadows, je jen zčásti pravda. Domnívám se, že mě chtěl chránit, ale mě už unavuje, jak se mě pořád všichni snaží ochraňovat.“

„On tě neposlouchá, Lino,“ poznamenala slečna Koppelová.

To byl celkem odůvodněný závěr, i když nemusel být zcela pravdivý. Wolfe se zaklonil v křesle, zavřel oči a dokonce i mně by se bylo mohlo zdát, že se rozhodl trochu si zdřímnout, nebýt dvou detailů: zaprvé, blížila se večeře, a za druhé, špička jeho ukazováku opisovala na opěradle křesla kroužky; pořád dokola. Několik vteřin bylo ticho, pak už to byla celá minuta a začala druhá.

Někdo něco řekl.

Wolfe pootevřel oči a posadil se zpříma.

„Mohl bych,“ promluvil buď sám k sobě, anebo k nim, „vás pozvat, abyste zůstali na večeři. Nebo abyste se později vrátili. Ale unavuje-li slečnu Fraserovou, jak ji pořád někdo ochraňuje, mne zas unavuje, když si ze mě stále někdo dělá blázny. Potřebuji se něco dozvědět, ale nemám v úmyslu to z vás dobývat, aniž bych měl příslušnou páku. Jste-li ochotni mi to povědět, jsem připraven vás vyslechnout. Víte stejně dobře jako já, o čem mluvím. Očividně se zdá, že šlo o pokus zavraždit slečnu Fraserovou. Jaké další důkazy tuto domněnku potvrzují a jsou zde nějaké, které jí protiřečí? Kdo si přeje smrt slečny Fraserové a proč? Zejména kdo z těch, kdo měli přístup k oné láhvi s kávou kdykoliv od chvíle, kdy byla připravena v jejím bytě, až do doby, kdy ji během vysílání přinesli na stůl? A tak dále. Nehodlám formulovat všechny otázky. Víte, co chci. Poví mi to – cokoli z toho – někdo z vás?“

Přejel pohledem po celé řadě. Nikdo nepromluvil.

„Jeden nebo více z vás,“ pokračoval, „by možná nerad mluvil či mluvili v přítomnosti ostatních. Je-li tomu tak, přejete si přijít později? Ještě dnes večer?“

„Kdybych vám měl co říct, řekl bych to,“ prohlásil Bill Meadows. „Řekl bych to hned.“

„Ty určitě,“ souhlasil Traub.

„Myslel jsem si, že to nepůjde,“ pronesl Wolfe zachmuřeně. „Na to, abych z vás něco dostal, bych potřeboval další slečnu Shepherdovou. Ještě je tu jedna možnost: pokud si nechcete v přítomnosti ostatních ani sjednat schůzku, jsme stále k dosažení po telefonu. Ale radil bych vám, abyste to nezdržovali.“ Odsunul křeslo a povstal. „To je vše, co dnes pro vás mám. A vy pro mě nemáte nic.“

Moc se jim to nezamlouvalo. Ptali se, co hodlá dělat. Zejména si všichni jednomyslně přáli vědět, co bude s jejich tajemstvím. Dozví se svět o tom, jaké potíže působí jediné usrknutí Príma doušku slečně Fraserové? V tomto bodě se Wolfe odmítl k čemukoliv zavázat. Nejzatvrzelejší z celé té party byl Traub. I potom, co ostatní odešli, on zůstal a odmítal to vzdát. Dokonce se pokusil pronásledovat Wolfa do kuchyně. Musel jsem na něj být hrubý, abych se ho zbavil. Když se Wolfe vynořil z kuchyně, namísto, aby zabočil doleva směrem k jídelně, vrátil se do kanceláře.

Šel jsem za ním. „Co se děje? Nemáte hlad?“

„Sežeňte pana Cramera.“

Přešel jsem ke svému stolu a poslechl jsem.

Wolfe uchopil sluchátko.

„Jak se máte pane?“ Byl zdvořilý, ale naprosto ne servilní. „Ano. Ne. Opravdu ne. Přijdete-li po večeři do mé kanceláře, řekněme v devět hodin, povím vám, proč jste se s Orchardovým případem nikam nedostali. Ne, nejen to, domnívám se, že vám to pomůže. Ne, v devět to bude lepší.“

Zavěsil, zaškaredil se na mě a vydal se do jídelny. Ve chvíli, kdy se posadil, nacpal si ubrousek do výstřihu vesty a sňal pokličku z mísy s cibulovou polévkou, z níž se vyvalila nádherná, hustá pára, jeho výraz ve tváři se zcela vyjasnil a byl připraven začít spokojeně příst.

12. KAPITOLA

Inspektor Cramer, pohodlně usazený v křesle z červené kůže se sklenicí piva na stolku u jeho lokte, pohnul čelistmi tak, že mu nezapálený doutník z levého koutku úst trčel v nezbedném úhlu směrem vzhůru.

„Jo,“ připustil. „Můžete to všechno dostat za niklák. Tak daleko jsem dospěl. Buď už stárnu, anebo jsou vrahové chytřejší.“

Opravdu už začínal pořádně šedivět, a ačkoliv si nikdy nemohl činit nároky na stejnou třídu jako Wolfe, vykazoval jisté náznaky rozpínavosti v pase, ale oči měl stále stejně bystré a jeho těžká, rozložitá ramena nejevila žádný sklon propadat se pod tíhou života.

„Jenomže,“ pokračoval a znělo to mnohem zlověstněji, než skutečně chtěl, protože s tím doutníkem tam, kde ho měl, musel mluvit skrze zuby, „od vás nečekám ani ten niklák. Nevypadáte, jako byste něco potřeboval. Vypadáte spokojeně, jako by vám zrovna někdo daroval pelargónii.“

„Nemám rád pelargónie.“

„Tak z čeho jste tak natěšený? Dostal jste se snad tak daleko, že už můžete Archiemu nařídit, aby rozeslal účty?“

Nejenže se nechoval zlověstně, byl vyloženě sentimentální. Obvykle mě oslovoval Goodwine. Archie mi říkal, jen když se snažil vzbudit dojem, že se považuje za člena rodiny, jímž nebyl.

Wolfe potřásl hlavou. „Ne, ani zdaleka ne. Ale opravdu jsem potěšen. Líbí se mi moje současné postavení. Považuji za pravděpodobné, že vy s vašimi školenými lidmi – na případu, který je takhle nafouklý, jich máte možná tisíc – budete pracovat jako čerti, abyste mi pomohli vydělat si honorář. Není to dobrý důvod, abych se usmíval?“

„To jsou kecy.“ Cramer už nemluvil tak medově. „Podle toho, co píšou noviny, závisí váš honorář na odvedené práci.“

„To souhlasí.“

„Na práci, kterou odvedete vy, ne my.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Wolfe. Zaklonil se a spokojeně si povzdechl. „Jste příliš inteligentní na to, abyste neocenil tuto poněkud zvláštní situaci tak jako já. Přejete si, abych vám ji popsal?“

„To bych hrozně rád. Vy umíte báječně popisovat.“

„Ano, myslím, že ano. V pátrání jste vůbec nepokročil a po deseti dnech se propadáte do bahna, protože existuje nanejvýš důležitý fakt, který jste neodhalil. Já ano. Odhalil jsem jej při rozhovoru s týmiž lidmi, které jste zřejmě vy a vaši lidé mnohokrát vyslechli, a nesdělili mi jej nijak ochotně. Vydobyl jsem jej pouze soustředěným, intenzívním úsilím. Proč bych vám jej tedy měl předat? Proč bych jej nepoužil sám a nevydal se vstříc triumfu?“

Cramer odložil sklenici s pivem. „To mi teda povězte.“

„To byla jen řečnická otázka. Potíž je v tom, že vy bez tohoto faktu nemůžete sice ani začít, ale i s ním je tu ještě spousta práce, kterou je třeba udělat. Bude nutné se znovu rozsáhle zabývat týmiž osobami, jejich minulostí a vzájemnými vztahy a já nemohu pokračovat dál, aniž bych si najal celou armádu. Vy armádu máte. Pravděpodobně bude třeba vykonat nesmírně mnoho práce, k níž jsou vaši lidé obstojně a někteří z nich dokonce adekvátně disponováni. Proč by ji tedy nevykonali? Což stíhání vrahů není úkolem policie?“

Cramer se měl na pozoru. „Právě od vás,“ prohlásil, „je tohle zatraceně divná otázka. Ta je taky řečnická?“

„Ach ne. Ta si zaslouží odpověď. Vy, tím jsem si jist, odpovíte ano a noviny s tím budou souhlasit. Mám tedy návrh: Poskytnu vám ten fakt a vy se dáte do stíhání vraha. Až budete hotov, pohovoříme si spolu o tom, zda onen fakt zásadně přispěl k vašemu úspěchu – zda byste byl schopen dopátrat se bez něj pravdy a získat důkazy. Dohodneme-li se, že ne, povíte to mým klientům a já vyinkasuji honorář. Není třeba nic zaznamenávat písemně, postačí pouze ústní sdělení, samozřejmě jenom mým klientům. Nezáleží mi na tom, co povíte novinářům nebo vašim nadřízeným.“

Cramer zavrčel. Vyňal doutník z úst, podezíravě se zahleděl na sežvýkaný konec, jako by čekal, že odtud vyleze nějaká breberka, a pak ho vrátil tam, kam patřil. Potom zašilhal na Wolfa:

„Mohl byste to opakovat?“

Wolfe mu vyhověl, jako by to odněkud četl, aniž by změnil jediné slovo.

Cramer opět zavrčel. „Říkáte, když se dohodneme. Myslíte tím, že se vy dohodnete se mnou, anebo já s vámi?“

„Pchá. Otevřeněji se to už nedá formulovat.“

„Jo. Právě když jste otevřený, je třeba vám zblízka koukat na prsty. Co když ten báječný fakt už znám?“

„Ještě před dvěma hodinami jste ho neznal. Znáte-li ho teď, nic pro vás nemám a také nic nedostanu. Budete-li, až vám to povím, tvrdit, že jste to věděl, sdělíte mi, kdy a od koho jste to zjistil.“ Wolfe se netrpělivě zavrtěl. „Souvisí to samozřejmě se skutečnostmi, které znáte – například že ta láhev obsahovala namísto Príma doušku oslazenou kávu.“

„Jistě. To vám řekli oni.“

„Nebo to, že vaše laboratoř našla stopy nějaké látky v asi palcovém pruhu kolem hrdla láhve.“

„Tohle vám neřekli.“ Cramer přimhouřil oči. „Mohlo vám to povědět jen asi šest nebo sedm lidí a ti všichni dostávají plat od města New Yorku, a než budeme pokračovat, tak mně sakra řeknete, kdo to byl.“

„Fuj.“ Wolfe byl znechucený. „Znám lepší použití pro peníze mých klientů než za ně kupovat informace od policie. Co se vám na mém návrhu nelíbí? Co je na něm špatného? Upřímně řečeno úpěnlivě doufám, že ho přijmete a to okamžitě. Když ne, tak si budu muset najmout dva tucty mužů a začít s těmi lidmi znovu úplně od začátku a to bych byl raději odkázán na suchou skývu – téměř.“

„No dobře.“ Cramer nepolevil v obezřelosti. „K čertu, udělám všechno, abych vás toho ušetřil. Beru to. Myslím ten váš návrh, jak jste ho dvakrát zopakoval, s tím, že mi teď hned sdělíte ten fakt a vůbec všechno.“

„Sdělím. Tady ho máte; pan Goodwin to pro vás sepíše na stroji. Ale nejdřív ještě jedna drobnost; – dlužím to jednomu ze svých klientů – žádám vás, abyste jednu skutečnost považoval za důvěrnou, pokud to bude možné.“

„Nemohu držet v tajnosti důkaz v případu vraždy.“

„To vím. Řekl jsem ‚pokud to bude možné‘.“

„Rozumím. Ale stejně nic neslibuji, a i kdybych vám to slíbil, nejspíš bych to nedodržel. Co je to za skutečnost? To mi povězte nejdřív.“

„Jistě. Slečna Fraserová nemůže pít Príma doušek, protože jí působí zažívací potíže.“

„Co to k čertu má znamenat?“ Cramer vytřeštil oči. „Orchard se nenapil Príma doušku, pil kafe a neměl z toho poruchu zažívání, ale umřel na to.“

Wolfe přikývl. „Já vím. Ale to je ona skutečnost a jménem svých klientů vás žádám, abyste ji pokud možno uchoval v tajnosti. Tohle nám zabere nějaký čas, snad hodinu, a vaše láhev i sklenice jsou prázdné. Archie?“

Vstal jsem a postaral se o obsluhu; věru že jsem nepociťoval žádné chlapecké nadšení, protože jsem nijak nejásal nad tím, co se tu rýsovalo. S obavami jsem čekal, co bude následovat. Jestliže Wolfe chystal nějaký choulostivý manévr a hodlal kvůli tomu hodit Cramerovi pár drobtů, protože doufal, že výměnou obdrží pořádný krajíc a nejen suchou skývu, takový postup bych schválil – pokud by mu to prošlo. Ovšem jestli opravdu hodlal otevřít stavidla a všechno vyslepičit, jen ať si Cramer poslouží, to by bylo něco úplně jiného. V tom případě hrál na rovinu a to mohlo znamenat jedinou věc: že už jich všech má po krk a má vážně v úmyslu sedět a číst básně nebo kreslit koně a nechat policajty, ať mu vydělají jeho honorář. To mi nesedělo. Peníze jsou možná opravdu všechno, ale záleží na tom, jak k nim člověk přijde.

Otevřel stavidla a všechno vyslepičil. Pověděl Cramerovi vše, co jsme zjistili. Dokonce zpaměti citoval i telegram, který jsme zaslali matince Shepherdové, a při té příležitosti jsem musel pevně sevřít čelisti, aby mi neuklouzla některá ze čtyř či pěti přiléhavých poznámek, které mě napadly. Ten telegram jsem sestavil já, ne on. Ale držel jsem klapačku. Občas ho sjedu i před cizími lidmi, ale jen málokdy před Cramerem a rozhodně ne ve chvíli, kdy mnou zmítají emoce tak jako tehdy.

Cramer také kladl spoustu otázek a Wolfe mu na ně odpovídal, mírný, jako beránek. Navíc jsem se musel zvednout ze židle, na níž Cramer usadil své rozložité pozadí, když volal k sobě do kanceláře.

„Rowcliff? Tohle si poznamenejte, ale neroztrubujte to.“ Mluvil velmi stroze a úředně, inspektor každým coulem. „Jsem v kanceláři Nera Wolfa; něco pro nás má a pro tentokrát si myslím, že s námi nehraje betla. Musíme začít úplně znova. Je to jedna z těch pitomých náhod, kdy zemřela nesprávná oběť. Ten jed byl určen pro Fraserovou. Vysvětlím vám to, až se vrátím, asi za půl hodiny, možná o něco později. Sežeňte všechny, kdo na tom dělají. Zjistěte, kde je komisař a taky státní zástupce. Sežeňte Elinor Vanceovou a Nathana Trauba a zajeďte k Fraserové domů pro její kuchařku. Ať tam jsou všichni tři, než se vrátím. Ostatní vezmeme zítra ráno. Kdo to jel do Michiganu – jo, už vím, Darst. Rozhodně ho nepropásněte. Potřebuju s ním mluvit.“

A tak dále. Když vydal ještě asi tucet dalších šéfovských rozkazů, Cramer zavěsil a vrátil se k červenému křeslu.

„Co dál?“ ptal se.

„To je všechno,“ prohlásil Wolfe. „Přeji vám hodně štěstí.“

Když okupoval moji židli, odhodil Cramer sežvýkané cigáro do koše na papír. Teď vytáhl další a vrazil si je do úst, aniž by na ně pohlédl. „Něco vám povím,“ řekl.

„Poskytl jste mi jeden fakt. O tom není pochyb. Jenže tohle je vůbec poprvé, co jsem zažil, že jste obrátil všechny kapsy, a tak si zase sednu. Než odejdu, chci ještě chvíli posedět a zeptat se sám sebe: proč?“

Wolfe se uchechtl. „Což jsem vás právě neslyšel, jak svým lidem udílíte rozkazy, aby pro mne začali pracovat?“

„Jo, asi jo.“ Doutník už zase trčel směrem vzhůru. „Skoro by se tomu dalo věřit, ale já si vzpomínám, že už dřív jste se dokázal tvářit důvěryhodně. A přísahám, že jestli je v tomhle nějaká bouda, tak pro mě je schovaná příliš hluboko. Ani jste mi nic nenavrhl.“

„Nemám co.“

A opravdu neměl. Bylo mi to jasné. A nešlo o žádnou boudu. Nedivil jsem se, že je Cramer podezíravý, s ohledem na zkušenosti, které s ním měl v posledních letech. Ovšem já jsem pochopil až příliš dobře, že se Wolfe prostě svlíkl do naha, jen aby uchránil svůj mozek od přepracování. Proseděl jsem s ním v téhle kanceláři spoustu hodin a sledoval ho při vystoupeních před nejrůznějšími posluchači, takže poznám, když chystá nějakou šarádu: Jistěže pokaždé nepochopím, co má vlastně za lubem, zato ale poznám, kdy nemá za lubem vůbec nic. Rozhodl se prostě šíleně nechat městské zaměstnance, aby makali za něj.

„Nenavrhoval byste například,“ ptal se Cramer, „sbalit slečnu Fraserovou pro manipulaci s důkazy? Nebo ty ostatní pro maření úředního výkonu?“

Wolfe potřásl hlavou. „Milý pane, hledáte přece vraha a ne manipulátory nebo mařitele. Stejně dobře víte, že by je za něco takového neodsoudili, leda ve výjimečném případě. Chcete naznačit, že se mi nepodobá, abych svého klienta vystavil nebezpečí takového stíhání, ale máte snad v úmyslu ji obvinit? Ne. Namísto toho, jak doufám, zjistíte, kdože ji to chce zabít. Jak bych vám mohl cokoliv navrhnout? Víte toho o celé věci mnohem víc než já. V takovémto případě existují tisíce různých směrů vyšetřování, s nimiž jsem se vůbec nezabýval, a vy jste je nepochybně prozkoumali všechny. Nehodlám vás urážet tím, že bych je vyjmenoval. Nicméně, budu zde – vždycky jsem zde – kdybyste si snad se mnou chtěl promluvit.“

Cramer vstal a odešel.

13. KAPITOLA

Nemohu popřít, že z čistě praktického hlediska byl ten kšeft, co Wolfe onoho pátečního večera s Cramerem uzavřel, opravdu chytrý, naprosto fantastický a skvěle vymyšlený na to, aby Wolfovi ušetřil energetické výdaje a zabránil opotřebení obsahu jeho lebky. Bez ohledu na úvahy o konečném výsledku člověk nepotřeboval vzorce profesora Savareseho, aby pochopil, jak dalece je pravděpodobné, že fakt, který Wolfe Cramerovi poskytl, bude při pátrání životně důležitý. To byla bezpečná sázka za jakýchkoliv podmínek.

Jenže.

Ten kšeft obsahoval jednu zapeklitou podmínku. Jestliže měli městští vědátoři Wolfovi vydělat jeho honorář, zatímco on se věnoval svým hračkám, museli ten případ rozlousknout. A v tom bylo jádro pudla. Nikdy jsem neviděl méně rozlousknutý případ, než byl ten náš týden poté, co si Wolfe tak šikovně opatřil na detektivní práci subdodavatele. Udržoval jsem se v obraze četbou novin a také jsem podnikal výpady do Dvacáté ulice na policejní ředitelství na kus řeči se seržantem Purley Stebbinsem a s dalšími známými. Dvakrát jsem mluvil se samotným Cramerem. Bylo to ponižující, ale cítil jsem jaksi potřebu být informován o případu, na němž jsme s Wolfem pracovali. Poprvé v historii jsem byl v oddělení vražd vítanou osobou, zvláště poté, co uplynuly tak tři, čtyři dny. Bylo dojemné, jak mě vítali jako nejmilejšího kamaráda, nepochybně s nadějí, že jim přináším nějaký další fakt. Bůh ví, že nějaký potřebovali. Samozřejmě i oni četli noviny a tisk zachovával jednu ze svých nejstarších tradic, když dával policajtům co proto, jelikož zpackali případ, který by schopné a promptní… víte jak je to dál.

Veřejnost zatím nebyla informována o tom, že Príma doušek působí slečně Fraserové zažívací potíže. Tohle kdyby se tak noviny dozvěděly!

Wolfe nehnul ani prstem. Nešlo o recidivu ve vlastním slova smyslu. Recidiva je slovo, které jsem vynalezl pro označení stavu, kdy ho na případu něco urazí nebo znechutí anebo když ho natolik vyděsí, kolik práce by musel vynaložit na jeho vyřešení, že začne předstírat, že o něm nikdy neslyšel a odmítá se o něm bavit. Tentokrát to tak nebylo. Prostě odmítal pracovat, dokud nebude muset. Byl naprosto ochoten přečíst si články v novinách či odložit knihu, když jsem se vrátil z návštěvy na oddělení vražd. Ale jakmile jsem se ho pokusil popíchnout k nějaké drobné aktivitě, jako třeba aby najal Saula, Freda a Orrieho a dovolil jim trochu se porozhlédnout nebo aby alespoň vymyslel nějakou menší pochůzku pro mě, prostě se jen zase vrátil ke knize.

Znamenal-li pro něj něco způsob, jak se případ vyvíjel, nedal to nijak najevo. Elinor Vanceová byla zatčena jakožto důležitý svědek a po dvou dnech ji propustili na kauci. Podle toho, co jsem se dozvěděl na oddělení vražd, na ni nic neměli, jen to, že právě ona – kromě kuchařky – mohla nejsnáze něco nasypat do kávy. Ne že by neexistovala spousta dalších podezřelých. Jejich seznam se značně prodloužil, když zjistili, že ta káva byla uvařena, nalita do láhve a celou noc uložena v bytě slečny Fraserové, kam přicházela hromada lidí.

Dále zde bylo pátrání po motivu. V každém případě vraždy se dají vysledovat nějaké motivy. Potíž je v tom, že si člověk nikdy nemůže být jistý, který z nich je pro zúčastněné osoby ten nejvýznamnější. Záleží to na okolnostech. Před pár lety žil v Brooklynu jeden chlápek, který svému zubaři zasadil jedenáct bodných ran do srdce a kolem něj, protože mu vytrhl nesprávný zub. V našem případě jsme měli celkem průměrnou sbírku možných motivů, nic zvláštního, ale docela slušné exempláře. Slečna Fraserová se před šesti měsíci báječně poštěkala s Billem Meadowsem, vyrazila ho a on v programu neúčinkoval celé tři týdny. Oba tvrdili, že teď už se mají opravdu rádi.

Nat Traub se nedávno snažil přemluvit jistého výrobce polévek, jednoho ze sponzorů programu slečny Fraserové, aby od ní odešel a podepsal smlouvu s nějakou večerní estrádou, a slečna Fraserová na oplátku přesvědčila onoho sponzora, aby přešel k jiné agentuře. A nejen to. Byly zde i nejasné známky svědčící o úsilí slečny Fraserové přesvědčit k podobné změně i další sponzory, včetně Príma doušku, jenže se jí je do toho nepodařilo uvrtat. A opět, ona i Traub trvali na tom, že jsou nejlepšími přáteli.

Sdružení rozhlasových autorů by zřejmě s radostí otrávilo slečnu Fraserovou vzhledem k tomu, jak tvrdě odmítala jejich požadavky ohledně změn v kontraktech – a Elinor Vanceová byla váženou členkou Sdružení. Pokud jde o Tullyho Stronga, slečna Fraserová byla proti zřízení Rady sponzorů, dosud se nesmířila s její existencí a samozřejmě, kdyby nebyla Rada, nebyl by ani tajemník.

A tak dále. Jak už tak motivy bývají. Stálo to za prověření, ale nešlo o nic dramatického. Ve všelidovém hlasování by pravděpodobně zvítězil motiv Debory Koppelové. Někdo z úřadu státního zástupce přiměl slečnu Fraserovou, aby jim sdělila obsah své závěti. Odkázala po deseti tácech své neteři a synovci, dětem své sestry, která žije v Michiganu, a celý zbytek Deboře. Jednalo by se o velmi slušný balík, vyjádřený asi šestimístným číslem, přičemž první číslice by byla 2 nebo 3, což by jistě každému, kdo takto uvažuje, stálo za malou investici do jedu. Vůbec nic však nenaznačovalo, že toto je cesta, po níž se ubírá Debořina mysl. Ona a slečna Fraserová – tehdy Oxhallová – se znaly od dívčích let, prožitých v Michiganu; byly učitelkami ve stejné škole, a když si Madeline vzala Debořina bratra Lawrence, staly se příbuznými.

Pokud jde o Lawrence, samozřejmě si opět posvítili na jeho smrt, hlavně proto, že se jednalo také o kyanid. Byl to fotograf, a tak když potřeboval kyanid, stačilo mu jen sáhnout do skříně. Co jestli se přeci jen nezabil sám? A pokud ano, co když tomu někdo nevěřil, domníval se, že kyanid použila jeho manželka, aby získala pět tisíc dolarů z pojistky, a tak teď, po šesti letech, nastražil dávku kyanidu na slečnu Fraserovou?

Zde by samozřejmě byla nejlepším kandidátem Deborah Koppelová. Ale nepodařilo se jim najít ani drobeček důkazu, na němž by mohli stavět. Nikde žádný náznak, v minulosti dávné, ani nedávné, z něhož by se dalo soudit, že Deborah s Madeline byly a jsou cokoliv jiného než oddané přítelkyně, svázané společnými zájmy, vzájemnou úctou a náklonností. A nejen to. V Michiganu se vůbec nikdo nehodlal zabývat myšlenkou, že by snad Lawrence Koppel nespáchal sebevraždu. Byl to neurotický hypochondr a dopis, který napsal svému příteli, místnímu právníkovi, to potvrzoval. Policisté z Michiganu byli jistě ochotni odpovídat newyorským kolegům na jejich otázky, ale jinak je to nezajímalo.

Další z tisíce linií vyšetřování, která také vyšuměla do ztracena, byl pokus nalézt pojítko mezi někým z členů programového štábu – jmenovitě Elinor Vanceovou – a Michiganem. Zkoušeli to už předtím s Cyrilem Orchardem a teď to zkusili i s ostatními. Nikde nic. Nikdo z nich tam vůbec nikdy nebyl.

V sobotu odpoledne nás navštívil Tully Strong po šestihodinovém sedánku s Cramerem a jeho vybranými specialisty. Nejspíš ho pořádně probrali, stejně jako všechny ostatní, vzhledem k tomu, jak nestydatě policajtům lhali, a tak nebyl v nejlepší náladě. Byl tak namíchnuty, že když se opřel rukama o Wolfův stůl a naklonil se, aby mu sdělil cosi o jeho zrádném chování, a brýle mu při tom spadly až na špičku nosu, vůbec se je nepokusil vrátit zpátky na místo. Přišel s teorií, že dohoda s Wolfem je nulitní a neplatná, protože ji Wolfe porušil. Ať se stane cokoliv, Wolfe žádný honorář nedostane a nezaplatí mu ani výlohy. Navíc ho budou žalovat o náhradu škody. To, že prozradil skutečnost, jejíž zveřejnění by mohlo vážně poškodit slečnu Fraserovou a její program, rozhlasovou stanici a Príma doušek, bylo nezodpovědné, neomluvitelné a rozhodně žalovatelné.

Wolfe odtušil, že houbeles, on žádnou dohodu neporušil.

„Ne?“ Strong se napřímil. Vázanku měl nakřivo a potřeboval učesat. Sáhl po brýlích, visících na krajíčku, ale místo, aby si je pořádně nasadil, sňal je. „Myslíte že ne? To uvidíte. Kromě toho jste ohrozil život slečny Fraserové! Já jsem se ji snažil chránit! My všichni!“

„Všichni?“ ozval se Wolfe. „Všichni ne. Všichni, až na jednoho.“

„Ano, všichni!“ Strong se sem přišel vyvztekat a nehodlal trpět žádné přerušování. „Nikdo to nevěděl. Nikdo, jen my, že ten jed byl určen pro ni! Teď to vědí všichni! Kdo ji teď ochrání? Já se o to pokusím, my všichni, ale jakou máme šanci?“

Připadalo mi to nelogické. Jediná hrozba slečně Fraserové pocházela od toho, kdo vylepšil tu kávu a my jsme mu určitě neprozradili nic, co by sám nevěděl.

Musel jsem Tullyho Stronga dovést ke dveřím a vyhodit ho. Kdyby býval byl schopen se uklidnit, posadit se a pohovořit si, byl bych rozhodně pro, ale on byl vážně vytočený. Když mi Wolfe nařídil, abych ho vyvedl, nemohl jsem proti tomu vůbec nic namítat. Měl docela kuráž. Každému by stačil jediný pohled na nás oba, aby pochopil, že když se dostaneme do fyzického kontaktu, budu si muset rozmyslet, co podniknu s druhou rukou, mám-li být plně vytížen. Ale když jsem ho uchopil za paži, vytrhl se mi a pak se proti mně postavil, jako by pro něj bylo hračkou složit mě na koberec. V jedné ruce držel brýle. Podařilo se mi ho vystrčit ze dveří, aniž bychom si ublížili.

Jak se dalo očekávat, nebyl to jen Tully Strong, kdo měl dojem, že se Wolfe dopustil zrady, když vybreptal jejich osudné tajemství poldům. Všichni nám dávali najevo, co si myslí, buď osobně, nebo telefonicky. Nejvíc se rozhořčil Nat Traub, nejspíš kvůli té informaci od Billa Meadowse, totiž že právě Traub podal Orchardovi láhev a sklenici. Tohle se muselo Cramerově partě zvlášť zamlouvat a dovedu si představit, jak pěkně Traubovi zahráli. Naproti tomu jsem si raději nepředstavoval, jaký díl bychom dostali od pana Waltera B. Andersena, prezidenta společnosti Príma doušek, a šéfa propagace Freda Owena, kdyby jim někdo vysvětlil, v čem přesně spočívá Wolfova zrada. Bylo zřejmé, že stále ještě netuší nic o skutečném, strašlivém důvodu, proč jedna z lahví obsahovala kávu namísto Nápoje o Němž Sníte.

Dalším návštěvníkem, který přišel v pondělí odpoledne, byl stíhač matematických vzorců, profesor Savarese. I on přišel do kanceláře ihned po dlouhém rozhovoru s policií a také zuřil, ale z jiného důvodu. Policajti se přestali zajímat o jeho kontakty s Orchardem a vůbec o všechno, co se týkalo Orcharda, a on chtěl vědět proč. Nikdo mu to nechtěl povědět. Všichni začali znovu zkoumat celý jeho život, počínaje datem narození, ale ze zcela jiného hlediska. Očividně se teď snažili nalézt nějakou spojitost mezi ním a slečnou Fraserovou. Proč? Jaký nový činitel vstoupil do hry? Objevil-li se nějaký dosud neznámý a neočekávaný faktor, naprosto by rozložil všechny jeho pravděpodobnostní výpočty, a je-li tomu tak, musí se dozvědět, co to je, a to rychle. Tohle je jeho první příležitost vyzkoušet své vzorce na nejdramatičtějším případě – případě vraždy, přímo při vyšetřování, a on se nehodlá bez boje smířit s nějakými bílými místy.

Co je to za nový faktor? Proč je teď tak důležité vědět, jestli měl v minulosti přímo či nepřímo co do činění se slečnou Fraserovou?

Wolfe ho nějakou chvíli poslouchal bez rozčilení, ale nakonec mi pokynul, abych ho také vyvedl. Uposlechl jsem, ale nijak nadšeně. Jednak proto, že Wolfe zahodil další skvělou příležitost odvést alespoň za šesták práce, když už tu Savarese byl a zřejmě měl chuť mluvit, a kromě toho jsem vzdoroval pokušení. Vtírala se mi otázka, jak by tenhle matematický čaroděj zapracoval do rovnic poruchy trávení slečny Fraserové. Třeba by nám moc nepomohlo, kdyby nám na to odpověděl, ale aspoň by nám uběhla dlouhá chvíle a k vyřešení případu by to přispělo stejně jako to, co zatím dělal Wolfe. Ale nechtěl jsem, aby nás obvinili z ještě horší zrady, a tak jsem to přešel. Vyhodil jsem ho.

Ovšem to bylo teprve pondělí. Uběhly další čtyři dny, přišel zase pátek, od chvíle, kdy jsme Cramerovi poskytli náš fakt, uplynul celý týden, a ze mě byl slibný případ pro svěrací kazajku. Když jsme se toho večera s Wolfem vrátili do kanceláře po neobyčejně dobré večeři, kterou jsem vůbec nevychutnal, bylo mi zle při pomyšlení na následující tři nebo čtyři hodiny. Jakmile se pohodlně usadil v křesle a sáhl po knize, oznámil jsem mu: „Odcházím do svého klubu.“

Přikývl a otevřel knihu.

„Ani se nezeptáte,“ pokračoval jsem jízlivě, „do jakého klubu, ačkoliv zatraceně dobře víte, že v žádném nejsem. Mám už toho po krk, vysedávat tu den po dni, večer co večer a čekat, kdy vám konečně dojde, že detektiv je od toho, aby pátral. Vy jste zkrátka líný i žít. Myslíte si, že jste génius. Řekněme, že ano. Kdybych k tomu, abych se stal géniem, musel být tak samolibý, tlustý a nepohyblivý jako vy, tak budu radši sám sebou.“

Zdálo se, že si čte.

„Toto,“ prohlásil jsem, „je vyvrcholení krize, k níž směřuji už celý týden – lépe řečeno – k níž jste mě dohnal. Zajisté, znám vaši výmluvu – a je mi z ní už na zvracení – že nemůžeme dělat nic jiného, než co dělá policie. Zatracená práce.“ Dbal jsem na to, aby můj hlas zněl suše, věcně a kultivovaně. „Je-li tenhle případ na vás moc těžký, co takhle zkusit něco jiného? V novinách jich je plno. Například ten gang, co včera přímo na Jedenácté avenue ukradl plný náklaďák sýra? Anebo ten kluk z páté třídy, který praštil učitelku do oka gumovým míčkem? Je to v Timesech na osmapadesáté stránce. Anebo, pokud vás neuspokojí nic než vražda, co se vám nelíbí na případu věštkyně pro politické a ekonomické záležitosti, dámy jménem Beula Poolová, kterou včera večer někdo střelil zezadu do hlavy? To je ve všech novinách na titulní stránce. Myslím, že byste to stihl dát do kupy, ještě než půjdeme spát.“

Otočil stránku.

„Zítra,“ sdělil jsem mu, „je sobota. Jako obvykle si vypíšu výplatní šek. Teď jdu do Madison Square Garden na box. Pomyslete na ten kontrast – vy tady v křesle a dva udělaní chlapi střední váhy v ringu.“

Vypadl jsem.

Ale nešel jsem na box. Nejprve jsem se zastavil na rohu v dragstoru, přistoupil jsem k telefonnímu automatu a zavolal do Gazetty Lonu Cohenovi. Byl ještě v práci, právě se chystal skončit a neviděl žádný důvod, proč bych mu nemohl koupit osm až deset drinků, pokud k tomu dostane dvoupalcový steak.

A tak jsme o hodinu později s Lonem seděli U Pietra. Věnoval se svým nápojům a pustil se také do steaku. Já jsem si dal whisky se sodou, abych mu dělal společnost, právě jsem měl třetí sklenici a pořádal jsem druhou libru burských oříšků. Neuvědomil jsem si, jak zkrátka jsem přišel při večeři s Wolfem, a došlo mi to až u těch buráků.

Probrali jsme všechno od politiky až k boxu a nijak jsme se nevyhýbali ani vraždám. Lon měl v sobě už hezkých pár skleniček a navíc ten steak, takže dospěl ke kýženému stavu mysli, kdy se dalo rozumně předpokládat, že by mohl být přístupný různým návrhům. Pro začátek jsem se zcela bezvýraznou tváří podotkl, že podle mého mínění se noviny příliš tvrdě vozí po policajtech kvůli Orchardovu případu.

Zamžoural na mě. „Prokristapána, to vám Cramer pohrozil, že vám sebere licence, nebo co?“

„Ne, myslím to doopravdy,“ trval jsem na svém a natáhl se pro burský oříšek, „víš dobře, že je to vážně těžký případ. S tím co mají, dělají všechno, co můžou. A kromě toho je to hrozně ordinérní. Všechny noviny to vždycky dělají stejně – po týdnu začnou nadávat a po dvou týdnech už ječí naplno. Všichni s tím počítají a nikdo to nečte. Víš, co bych udělal, kdybych šéfoval v nějakých novinách? Začal bych vydávat věci, které by lidi četli.“

„Ježíšku!“ Lon na mě vyvalil oči. „To je ale nápad! Napiš mi toho aspoň sloupek. A kdo je naučí číst?“

„Sloupkem,“ vysvětloval jsem, „bych jenom začal. Potřebuju nejmíň celou stránku. Ovšem v tomto konkrétním případě, tak jak věci stojí, by byl nejvhodnější komentář. Dnes je pátek večer. Na neděli bys měl připravit komentář o Orchardově případu. Pořád ještě je to trhák a lidi to zajímá. Ale…“

„Nejsem komentátor, jsem zprávař.“

„Já vím, jen ti to tak povídám. Vsadím pět proti deseti, že tvoje noviny v neděli uveřejní komentář o Orchardově případu. A o čem to bude? Bude se to jmenovat STRÁŽCI POŘÁDKU a budou tam zase ty staré křápy a ani jeden člověk z tisíce si nepřečte víc než první řádek. Fuj. Být to na mně, použil bych titulku PŘÍLIŠ STARÝ ČI PŘÍLIŠ TLUSTÝ a o policajtech by tam nebylo ani slovo. Nezmínil bych se ani o Neru Wolfovi, ne jmenovitě. Připomněl bych reklamní explozi, s níž jistý soukromý vyšetřovatel vstoupil do Orchardova případu, a očekávání, jež tím vyvolal. Dodal bych, že jak se původně zdálo, bylo toto očekávání oprávněné, s ohledem na jeho dosavadní pověst. Ovšem teď je zřejmé, jaká to byla pitomost, protože ani po deseti dnech nic nedokázal. Důvodem může být buď to, že je už příliš starý nebo moc tlustý, anebo prostě postrádá schopnosti, potřebné k vyřešení opravdu nesnadného případu. Ale ať už je to jakkoliv, plyne z toho pro nás poučení, že pokud jde o ochranu před sprostými zločinci, je lépe se spolehnout na náš výkonný a vyškolený policejní sbor a ne na nějakého takzvaného génia. Říkal jsem, že tam nebude nic o policajtech, ale bylo by lepší se o nich zmínit, docela na konci. Na závěr bych možná přidal ještě něco o tom, že i když třeba v Orchardově případu uvízli, jsou to stateční lidé, kteří pomáhají uchránit struktury naší společnosti a tak dále.“

Lon, který právě spolkl pořádný kusanec steaku, se chystal něco říci, ale já ho zarazil:

„Budou to číst, nemysli si že ne. Já vím, že nejsi komentátor, ale jsi ten nejlepší, koho mají, a můžeš s komentátory mluvit, no ne? Hrozně rád bych si takový komentář přečetl, čistě jako experiment. Dokonce tak rád, že kdyby ho nějaké noviny otiskly, vyjádřil bych jim při nejbližší příležitosti svoji vděčnost tím, že bych se snažil jako čert poskytnout jim hned, jak se to bude hodit, zajímavého sólokapra.“

Lon pozvedl obočí. „Pokud mě nechceš nudit, mohl bys to obrátit tím sólokaprem navrch.“

„Houby. Chceš si o tom promluvit, nebo ne?“

„Ale jistě, já jsem ochoten mluvit o čemkoliv.“

Zamával jsem na číšníka, aby nám dolil sklenice.

14. KAPITOLA

Dal bych všechno na světě, do hodnoty čtyř čtvrťáků, abych se dozvěděl, jestli Wolfe ten komentář četl dřív, než jsem mu ho tehdy v neděli pozdě odpoledne ukázal. Myslím že ano. Vždycky se podívá na komentáře ve trojích novinách, včetně Gazetty, a jestli na něj jen mrknul, tak si ho určitě přečetl. Jmenovalo se to FALEŠNÝ POPLACH a myšlenku, kterou jsem Lonovi předestřel, to splňovalo do puntíku.

Ovšemže jsem věděl, že Wolfe nezačne prskat, a měl jsem si uvědomit, že pravděpodobně nedá nic najevo a nebude to vůbec komentovat. Jenže jsem si to neuvědomil, a tak jsem tehdy odpoledne byl v bryndě. Pokud to nečetl, bylo mou povinností to napravit, což bylo riskantní. Muselo se to udělat správně, jinak by mě našup prokoukl. A tak jsem uvažoval: co by bylo přirozené? Jak bych normálně reagoval, kdybych najednou v novinách objevil něco podobného?

Nakonec jsem se otočil i se židlí, zazubil se na něj a nedbale jsem se zeptal: „Viděl jste ten komentář v Gazettě? Jmenuje se to FALEŠNÝ POPLACH.“

„Co je s ním?“ zabručel.

„Radši si ho přečtěte.“ Vstal jsem, došel jsem k němu a položil mu noviny na stůl. „Je to zvláštní, mám pocit, že jsem to napsal já sám. Po několika týdnech je to první komentář, se kterým naprosto souhlasím.“

Uchopil noviny. Posadil jsem se čelem k němu, ale držel je tak, že jsem mu neviděl do tváře. Nikdy nečte moc rychle a zůstal v téhle póze dost dlouho na to, aby si to stihl přečíst dvakrát. Ovšem přesně to by býval udělal, kdyby už to znal zpaměti a nechtěl, abych o tom věděl.

„Pchá.“ Noviny sklesly. „Nějaký pisálek, který má nepochybně žaludeční vředy a předepsanou dietu.“

„Jo. Hádám, že je to tak. Taková krysa. Ta odporná veš. Kdyby jen věděl, jak jste v potu tváře a beze spánku…“

„Archie, sklapněte.“

„Ano, pane.“

Doufal jsem při všech svatých, že jsem to zahrál docela přirozeně.

To bylo pro tu chvíli všechno, ale necítil jsem se poražen. Nepředpokládal jsem, že si začne rvát vlasy nebo nervózně přecházet po místnosti. Krátce nato k nám zaskočil jeho starý přítel Marko Vukčič na nedělní podvečerní svačinku – pět druhů sýra, guavové pyré, čerstvé pečené kaštany a mandlový koláč. Byl jsem napjatý, jestli ten komentář Markovi ukáže, což by bylo špatné znamení. Neukázal. Když Marko odešel zpátky do Rustermannova restaurantu, což je nejlepší podnik v New Yorku právě proto, že on je jeho šéfem, Wolfe se posadil s knihou, ale otočil jen asi deset stránek, založil si rozečtené místo zahnutým růžkem listu, zavřel knihu a odhodil ji na druhý konec stolu. Potom vstal, přešel k velkému globusu a stál tam a studoval zeměpis. Zdálo se mi, že ho to neuspokojilo o nic víc než kniha, a tak šel zapnout rádio. Když vystřídal asi osm stanic, něco zamumlal, vrátil se ke křeslu za svým stolem, usedl a mračil se. To všechno jsem zaznamenal jen koutkem oka, protože jsem byl tak začtený do časopisu, že jsem ani nevnímal, že je v místnosti.

Najednou promluvil. „Archie.“

„Ano, pane?“

„Už je to devět dní.“

„Ano, pane.“

„Od té doby, co jste provedl ten skvělý kousek, jak jste sem dostal slečnu Shepherdovou.“

„Ano, pane.“

Pokoušel se být taktní. Ve skutečnosti chtěl říct, že uplynulo devět dní od doby, kdy předvedl zázrak a odhalil to o té pásce na láhvi a o porouchaném zažívání slečny Fraserové, ale napadlo ho, že když mi hodí tuhle kost, možná budu míň vrčet a nebudu škodolibý. Mluvil dál:

„V té době nebylo nijak nezodpovědné předpokládat, že je třeba vykonat jen trochu rutinní práce. Události uplynulých devíti dnů však tento předpoklad nepodpořily.“

„Ne, pane.“

„Zavolejte pana Cramera.“

„Hned jak dočtu odstavec.“

Nechal jsem uplynout příslušný počet sekund, aby se zdálo, že pokračuji ve čtení, ale přiznávám, že jsem neviděl ani slovo. Když jsem pak sáhl po telefonu, byl jsem připraven vzít za vděk i kýmkoli menším než inspektorem, protože byla neděle večer a doufal jsem, že i Wolfovi by to stačilo, ale nebylo to třeba. Cramer byl přítomen, Wolfe si vzal sluchátko a pozval ho na návštěvu.

„Mám práci,“ řekl Cramer uštvaně. „Co je, máte něco?“

„Ano.“

„Co?“

„Nevím. Nebudu to vědět, dokud si s vámi nepromluvím. Až si pohovoříme, je možné, že vaše práce přinese lepší výsledky než dosud.“

„Nepovídejte! Za půl hodiny jsem u vás.“

Nijak mě to nepovzbudilo. Přece jsem nevymyslel svůj malý trik a nenakoupil Lonu Cohenovi za dvacet dolarů tekutin a pevných látek jen proto, aby Wolfe pozval Cramera na kus řeči. Pokud šlo o to, že tvrdil, že něco má, to byla pustá lež. Měl jen pevné odhodlání nenechat se vyrušit ze svého pohodlí.

A tak když Cramer dorazil, nepřekypoval jsem nadšením. On nakonec také ne. Vpochodoval do kanceláře, kývl na pozdrav, zapadl do červeného křesla a zavrčel:

„Hrozně bych si přál, abyste si přestal hrát na výstředníka a začal se trochu pohybovat. Mám spoustu práce a tady jsem. O co jde?“

„To, co jsem vám řekl po telefonu,“ prohlásil Wolfe poklidně, „bylo snad trochu prostořeké, ale oprávněné.“

„Co jste mi řekl?“

„Že vaše práce možná přinese lepší výsledky. Pokročili jste nějak?“

„Ne.“

„Nejste o nic blíž k cíli než před týdnem?“

„Jsem o něco blíž ke dni, kdy půjdu do penze, to ano. Jinak ne.“

„Potom bych vám rád položil několik otázek o ženě jménem Beula Poolová, kterou našli v pátek ráno mrtvou v její kanceláři. V novinách píšou, že podle vás je to vražda. Je to pravda?“

Zůstal jsem na něj civět. Tohle šlo naprosto mimo mě. Kdykoliv takhle přeskočí na úplně jinou kolej, nikdy nevím, jestli se jen vytahuje, nebo je tak bystrý, anebo mi chce dát najevo, jaký jsem trouba. A pak jsem si povšiml, jak se Cramerovi zablýsklo v očích, a pochopil jsem, že i on mě nechal daleko za sebou, a mně nezbývalo, než civět ještě víc.

Cramer přikývl. „Jo, byla to vražda. Proč? Hledáte další klienty, abych vám zase pomohl vydělat si honorář?“

„Víte kdo to udělal?“

„Ne.“

„Ani tušení? Vůbec nic do začátku?“

„Vůbec jsme nezačali. Ani dobře, ani špatně.“

„Povězte mi o tom.“

Cramer zabručel. „Většina toho byla v novinách, všechno, až na jeden, dva detaily, které si necháváme pro sebe.“ Uhnízdil se trochu hlouběji v křesle, jako by ho napadlo, že možná zůstane déle, než si myslel. „Nejdřív byste mi snad mohl vysvětlit, proč vás to zajímá, nemyslíte?“

„Ovšem. Pan Cyril Orchard, který byl zavražděn, byl vydavatelem sázkařského časopisu, za nějž abonenti platili neslýchanou cenu deset dolarů týdně. Slečna Beula Poolová, kterou také zavraždili, vydávala časopis, který měl údajně poskytovat zasvěcené informace o politice a ekonomii a za který předplatitelé dávali také neslýchaných deset dolarů týdně.“

„To je všechno?“

„Myslím, že nás to opravňuje k jedné či dvěma otázkám. Je pravda, že pan Orchard byl otráven a slečnu Poolovou zastřelili, naprosto odlišná metoda. Také je zde nyní předpoklad, že pan Orchard byl zabit v důsledku nešťastného omylu, protože jed byl určen někomu jinému, zatímco kulka, která zabila slečnu Poolovou, musela být určena právě jí. Ale stejně je to pozoruhodná shoda okolností – dostatečně velká, aby byl člověk alespoň zvědavý. Například by stálo za to porovnat seznamy předplatitelů obou těch publikací.“

„Jo, to mě taky napadlo.“

„Opravdu?“ Wolfe byl trochu rozmrzelý, jako vždycky, když narazí na náznak, že by snad někdo jiný mohl být stejně chytrý jako on. „Tedy jste je porovnal. No a?“

Cramer zavrtěl hlavou. „Neřekl jsem, že jsem je porovnal. Povídám, že mě to napadlo. Pomyslel jsem na to proto, že se to nedalo provést. Nemáme žádné seznamy k porovnání.“

„Nesmysl, musíte je mít. Hledali jste je?“

„Ale jistě, jenže jsme přišli pozdě. V Orchardově případě nám trochu zaskřípala organizace. Jeho kancelář, jedna místnost, takový kamrlík, v budově na Jedenačtyřicáté ulici, byla zamčená a chvíli jsme se tam motali a sháněli nějakého zřízence nebo příbuzného, který by nám otevřel. Když jsme konečně přemluvili domovníka, aby nás pustil dovnitř, bylo tam uklizeno. Nikde ani kousek papíru nebo adresář, vůbec nic. S tou ženskou Poolovou, to bylo něco jiného, protože ji zastřelili v kanceláři – taky jeden kamrlík – ve třetím patře starého domu na Devatenácté ulici, jen čtyři bloky od místa, kde bydlím. Ale mrtvolu našli až skoro v poledne příštího dne, a než jsme se tam dostali, byla už také vyklizená. Stejným způsobem. Nic jsme nenašli.“

Wolfe už vůbec nebyl rozmrzelý. Cramer našel dvě shody okolností, zatímco on měl jen jednu. „Dobrá,“ předl spokojeně. „Tím je to dáno. Bez ohledu na odlišnosti, je teď na místě víc než jen zvědavost. Samozřejmě jste se vyptávali.“

„Víc než dost. Ty časopisy se tiskly v různých tiskárnách a u žádného jsme neměli seznam předplatitelů ani nic jiného, co by nám pomohlo. Po Orchardovi zůstala vdova a dvě děti, ale nezdá se, že by vůbec něco věděly o jeho podniku, natož aby znaly předplatitele. Příbuzní Beuly Poolové žijí na západě v Coloradu a nevědí nic. Zřejmě ani netuší, čím si vydělávala na živobytí. A tak podobně. Co se týče rutiny, všechno jsme zkusili a všechno bez výsledku. Nikdo nikoho neviděl vcházet ani vycházet. Je to ve druhém patře. Žádná zbraň, žádné otisky, které by nám k něčemu byly, nikdo neslyšel výstřel…“

Wolfe netrpělivě přikývl. „Řekl jste, že jste ani nezačali a že jste aplikovali všechny rutinní postupy. Je nějaké prokazatelné spojení mezi slečnou Poolovou a panem Orchardem?“

„Jestli existuje, tak jsme ho neodhalili.“

„Kde byla slečna Fraserová a ostatní v době, kdy byla zastřelena slečna Poolová?“

Cramer na něho zašilhal. „Myslíte, že by to mohlo být takhle?“

„Rád bych se na to zeptal. Vy ne?“

„Jo. Zeptal jsem se. Poslyšte, to, že ty dvě kanceláře někdo vybílil, je jeden z detailů, které jsme si nechali pro sebe.“ Cramer pohlédl na mě. „A vy to laskavě nevyžvaňte vašemu kámošovi Cohenovi z Gazetty.“ Pokračoval, už zase k Wolfovi: „Není to tak jednoduché, protože mohla být zastřelena někdy během čtyř až pěti hodin. Ptali jsme se celé té party, ale nikoho nemůžeme odepsat.“

„Pan Savarese? Slečna Shepherdová? Pan Shepherd?“

„Co?“ Cramerovi se rozšířily oči. „Jak do toho sakra zapadá Shepherd?“

„Nevím. Archie ho nemá rád a jak jsem zjistil, je možné, že když někoho nemá rád, může to být vrah.“

„No jo, komická vložka. Ta Shepherdovic holka byla s matkou v Atlantic City a ještě pořád tam jsou. Na Savareseho bych se musel kouknout do hlášení, ale vím, že z toho není venku, protože nikdo z toho není venku. Mimochodem, vyhrabali jsme dva předplatitele Orchardova sázkařského plátku, kromě Savareseho a té Fraserové. Bez výsledku. Sázejí na koníčky, a tak si předplatili časopis, to je všechno – podle nich.“

„Rád bych si s nimi promluvil,“ prohlásil Wolfe.

„To můžete, kdykoliv, u mě v kanceláři.“

„Fuj. Víte, že nikdy nevycházím z domu v pracovních záležitostech. Když dáte Archiemu jejich jména a adresy, zařídí to.“

Cramer odpověděl, že řekne Stebbinsovi, aby mně zavolal a nadiktoval mi je. Nikdy jsem ho nezažil ochotnějšího ke spolupráci, což znamenalo, že se ještě nikdy necítil tak bezmocný.

Ještě chvíli si povídali, ale Cramer už pro Wolfa nic neměl a Wolfe neměl nic pro Cramera od samého začátku. Naslouchal jsem jim jen částí mozku a druhou částí jsem se snažil trochu si to roztřídit a uspořádat. Musel jsem přiznat, že by bylo třeba vymyslet opravdu důkladný vzorec, aby pokryl takové dvě shody okolností, takže by se mezi nimi měla nalézt nějaká spojitost, ale tím jsem se nehodlal zabývat jen půlkou mozku. Kdykoliv změní prachy majitele bez nějaké viditelné protihodnoty, člověka vždycky nejdřív napadne vydírání a napadlo to i mě, ale nikam jsem se s tím nedostal, protože mi v cestě stála ještě spousta jiných věcí. Bylo zřejmé, že nejrůznější aspekty případu zatím nedospěly do stadia, jež by vyžadovalo využití mých speciálních schopností.

Po Cramerově odchodu Wolfe zůstal sedět a očima pootevřenýma asi na dvaatřicetinu palce zíral do vzdáleného rohu stropu. Seděl jsem a čekal. Nechtěl jsem ho rušit, protože jakmile jsem uviděl, že vysunuje a zatahuje rty, ven a zase dovnitř, věděl jsem, že pracuje ze všech sil, a byl jsem naprosto spokojen. Byla tu jistá možnost, že se rozhodne, že prozatím udělal vše, co mohl, a vrátí se ke čtení, dokud mu Cramer neohlásí nějaký úspěch anebo nebude někdo další zavražděn. Ale ten komentář ho popíchnul zcela správným směrem. Nakonec přesunul pohled na mě a vyslovil mé jméno.

„Ano, pane,“ ozval jsem se bystře.

„Váš zápisník. Poznamenejte si tohle.“

Připravil jsem se.

„Žádám bývalé předplatitele časopisů Cyrila Orcharda a Beuly Poolové, aby se se mnou neprodleně spojili. Dejte to do tří novin – Gazetta, News a Herald Tribune. Malý formát, řekněme dva palce. Odpovědi do poštovní schránky. Pokud možno na nějakou dobrou stránku.“

„Mám telefonovat kvůli odpovědím? Ušetří se tím čas.“

„Tak to udělejte.“

Vložil jsem list do psacího stroje. Zazvonil telefon. Byl to seržant Purley Stebbins, který mi nadiktoval jména a adresy dvou Orchardových předplatitelů, jež se jim podařilo vyslídit.

15. KAPITOLA

A tak v pondělí ráno jsme opět měli běžící firmu, namísto sedící a čekající, ale já nebyl ve své kůži. Mám rád takové případy, které lze překreslit do diagramu. Nemám nic proti komplikacím, ty patří k věci, ale když se vydám lovit medvěda, připadá mi hloupé sledovat losí stopu. Náš honorář závisel na tom, zda zjistíme, jak a proč byl Orchard otráven, když vypil oslazenou kávu Madeline Fraserové, a my zatím utráceli čas a energii na zastřelenou ženskou jménem Beula Poolová. I když máte zaručené, že náplně do tužky ukradl týž chlápek, který rozlil inkoust na koberec, pokud vás někdo najal, abyste mu dokázali tu krádež, tak se musíte zabývat krádeží.

Připouštím, že to ode mě není tak docela fér, protože většina našich pondělních aktivit souvisela s Orchardem. Wolfe měl za to, že je pro něj důležité promluvit si s oněmi dvěma předplatiteli, a tak místo telefonování jsem se za nimi vydal. Jednoho jsem zastihl u něj v kanceláři, kde jsem na něj musel čekat do jedenácti hodin – byl to šéf kanceláře jedné velké společnosti. Wolfe mu věnoval necelých patnáct minut; samozřejmě věděl, že policajti ho měli v prádle mnohem déle a prověřili si ho. Sázel na koníčky už celá léta. Loni v únoru se dozvěděl, že dvojí plátek zvaný Dostihový almanach správné předpověděl dvojí Hialeahovo vítězství, a tak si ho předplatil, i když těch deset babek týdně představovalo šestinu jeho mzdy. Odebíral ho devět týdnů a pak ho odřekl. To je od něj vše.

Druhý případ byl trochu odlišný. Jmenovala se Marie Leconneová a byla majitelkou snobského kosmetického salónu na Madisonově avenue. Vůbec by mé pozvání nepřijala, kdyby nenabyla dojmu, že má Wolfe cosi společného s policií, i když já jí to takhle přesně neřekl. V to pondělí s námi strávila dobré dvě hodiny, ale nezanechala po sobě nic hodnotného. Předplatila si Dostihový almanach v srpnu, před sedmi měsíci, a patřila k jeho předplatitelům až do Orchardovy smrti. Předtím, než si ho předplatila, sázela na dostizích jen vzácně nebo snad vůbec ne. Na to, zda sázela jen trochu nebo vůbec, si vzpomínala jen velmi mlhavě. Od chvíle, kdy zaplatila předplatné, začala sázet pravidelně, ale tvrdě odmítala sdělit nám kde, čím prostřednictvím a jaké částky. Wolfe, který ví, že občas jsem ochoten riskovat na dostizích nějakou tu pětku, mi naznačil, abych s ní zkusil zavést hovor na aktuality týkající se koní a jezdců, ale odmítla spolupracovat. Vcelku se jí dařilo dobře se ovládat a vylítla jen jednou, když Wolfe začal příliš dotírat otázkami, proč si vlastně předplatila sázkařský časopis za takové peníze. To ji hrozně rozčílilo a vzhledem k tomu, že se Wolfe nebojí ničeho víc než vytočené ženské, rychle zase vycouval.

Zkoušel to dál, z nejrůznějších úhlů, ale když nakonec odešla, věděli jsme s jistotou jen jediné: že ať už si Dostihový almanach předplatila z jakéhokoliv důvodu, nebylo to kvůli sázení na koníčky. Byla pěkně kluzká a vůbec ne hloupá a nedokázali jsme ji s Wolfem naťuknout o nic líp než policajti.

Navrhl jsem Wolfovi: „Mohli bychom požádat Saula, aby se začal vyptávat v jejím okolí.“

Odfrkl: „O to se pravděpodobně stará pan Cramer a v každém případě by se to z ní muselo tahat jak z chlupaté deky. Ten inzerát by měl být rychlejší.“

Opravdu byl rychlejší, pokud šlo o výsledky, ale nebyly to takové výsledky, jaké jsme čekali. Pondělní noviny jsme už nestihli, a tak náš inzerát poprvé vyšel až v úterý ráno. S uspokojením jsem konstatoval, že bez ohledu na malý formát určitě musí každému padnout do oka. Po snídani, kterou vždycky jídám s Fritzem v kuchyni, zatímco Wolfe ji dostává do svého pokoje na podnose, a poté, co jsem roztřídil poštu a dokončil další ranní úkony v kanceláři, jsem si šel trochu protáhnout nohy a napadlo mě, že se mohu vydat směrem k budově Herald Tribune. Nečekal jsem takhle brzy žádnou odezvu, ale říkal jsem si, že neuškodí, když tam zaskočím, a tak jsem také učinil. Měli pro nás telegram. Otevřel jsem jej a četl:

VOLEJTE MIDLAND PET TRI SEDM OSM CTYRI. ZANECHTE VZKAZ NA JMENO DUNCAN KDY SE S VAMI MUZE SPOJIT.

Zašel jsem do budky a vhodil do přístroje niklák, protože mě napadlo zavolat Cramerovi a zeptat se, komu patří číslo Midland 5-3784, ale rozmyslel jsem si to. Kdyby se z toho vyvinula opravdu horká stopa, nepotřebovali jsme, aby se nám do toho pletli zaměstnanci města. Alespoň já jsem to nepotřeboval. Nicméně jsem si pomyslel, že za svůj niklák mohu získat jakousi protihodnotu, a vytočil jsem jiné číslo. Ozval se Fritz a já ho požádal, aby mě přepojil do skleníku.

„Ano, Archie?“ ozval se Wolfe mrzutě. Stál právě u stolu na přesazování, jak jsem věděl z jeho rozvrhu, a při tom nesnáší žádné vyrušování. Pověděl jsem mu o telegramu.

„Výborně, zavolejte tam a dohodněte schůzku na jedenáctou nebo později.“

Vrátil jsem se domů, zašel ke svému stolu, vytočil midlandské číslo a chtěl jsem hovořit s panem Duncanem. Samozřejmě to mohla být třeba i slečna nebo paní, ale po zkušenostech s Marií Leconneovou jsem dával přednost jednání s muži. Jakýsi přihroublý hlas s přízvukem mi sdělil, že pan Duncan není přítomen a jestli mám nějaký vzkaz.

„Vrátí se brzy?“

„To nevím. Vím jen to, že mohu převzít vzkaz.“

Tedy jsem vzkázal, že pan Duncan je očekáván v kanceláři Nera Wolfa o jedenácté hodině nebo co nejdříve po jedenácté.

Nepřišel. Wolfe sjel dolů výtahem přesně v jedenáct jako obvykle, zazvonil si o pivo a začal třídit karty se záznamy o rostlinách, které si přinesl s sebou. Dal jsem mu podepsat pár šeků a začal jsem mu pomáhat s kartami. O půl dvanácté jsem se zeptal, zda nemám zavolat na to midlandské číslo a zjistit, jestli Duncan dostal náš vzkaz. Řekl že ne, že počkáme do poledne.

Zazvonil telefon. Přešel jsem ke svému stolu a ohlásil se:

„Kancelář Nera Wolfa, u aparátu Goodwin.“

„Dostal jsem vaši zprávu pro Duncana. Dovolte mi, prosím, promluvit s panem Wolfem.“

Zakryl jsem sluchátko a sdělil Wolfovi: „Prý Duncan, ale ten hlas už jsem slyšel. Ne že by to byl známý hlas, ale přísahám, že jsem ho slyšel. Uvidíte, jestli ho taky poznáte.“

Wolfe zvedl sluchátko.

„Ano, pane Duncane? Tady je Nero Wolfe.“

„Jak se máte?“ zeptal se ten hlas.

„Děkuji, dobře. Znám vás, pane?“

„To opravdu nevím. Myslím tím, že nevím, zda byste mě poznal podle vzhledu, protože nevím, jak daleko jste zašel ve vaší bláhové zvídavosti. Ale už jsme spolu hovořili po telefonu.“

„Opravdu?“

„Ano. Dvakrát. Devátého června devatenáct set čtyřicet tři jsem vám telefonoval, abych vám poskytl jistou radu ohledně vaší práce pro generála Carpentera. Šestnáctého ledna devatenáct set čtyřicet šest jsem vás zavolal a hovořili jsme o tom, že by bylo vhodné, abyste omezil své úsilí při práci pro paní Tremontovou.“

„Ano. Vzpomínám si.“

I já jsem si vzpomněl. Zapsal jsem si mínus za to, že jsem ten hlas nepoznal po prvních šesti slovech, i když jsem ho naposledy slyšel před více než dvěma lety – tvrdý, pomalý, precizní a ledový, jako týden stará mrtvola. Pokračoval:

„Potěšilo mě, že jste omezil své úsilí podle mých pokynů. Ukázalo se…“

„Omezil jsem je, protože k dokončení úkolu, k němuž jsem byl najat, větší úsilí nebylo zapotřebí. Neomezoval jsem se proto, že jste mi to navrhl, pane Zecku.“ Wolfe mluvil také pěkně studeně.

„Vy tedy znáte mé jméno.“ Hlas se vůbec nezměnil.

„Zajisté. Za cenu jistých obtíží a výdajů se mi v tomto ohledu podařilo získat jistotu. Nevěnuji přílišnou pozornost hrozbám, dostávám jich příliš mnoho, ale rád alespoň vím, kdo mi to vlastně vyhrožuje. Ano, znám vaše jméno, pane. Je to snad příliš troufalé? Pana Arnolda Zecka zná mnoho lidí.“

„Neměl jste příležitost mě poznat. Pane Wolfe, tohle mě nepotěšilo.“

„Neočekával jsem, že vás potěším.“

„Ne. Ale se mnou se mnohem lépe vychází, když jsem potěšen. Proto jsem vám poslal ten telegram a proto s vámi nyní hovořím. Jak jsem již řekl, cítím k vám nesmírný obdiv. Nerad bych jej ztratil. Více by mě těšilo, kdybych si jej mohl uchovat. Vaše oznámení v novinách mi působí určité starosti. Uvědomuji si, že jste to nevěděl, nemohl jste to vědět, a tak vám to oznamuji. Ten inzerát mi vadí. Nelze jej odvolat, už vyšel. Ovšem pro vás je nanejvýš důležité nedopustit, aby vám způsobil nepříjemnosti, na které byste nestačil. Nejmoudřejší by pro vás bylo, kdybyste to všechno nechal běžet. Chápete mě, pane Wolfe, či ne?“

„Ach ano, chápu vás. Umíte vše vysvětlit zcela jasně, pane Zecku, a já to také dovedu. Zavázal jsem se vykonat nějakou práci a mám v úmyslu tak učinit. Nemám nejmenší potřebu se vám zalíbit či znelíbit, a dokud se jedna či druhá z těchto možností nestane součástí mého úkolu, nemáte důvod k obavám. Rozumíte mi, že ano?“

„Ano. Ale teď víte, oč se jedná.“

Telefon ohluchl.

Wolfe praštil sluchátkem a zaklonil se v křesle s přivřenýma očima. Odstrčil jsem telefon, otočil se a minutu bylo ticho; jen jsem na něj upřeně hleděl.

„Tak,“ pronesl jsem. „Ten hajzl. Mám zjistit to midlandské číslo?“

Wolfe potřásl hlavou. „Zbytečné. Bude to nějaký menší obchod, kde jenom převzali vzkaz. Koneckonců, on má svoje telefonní číslo.“

„Jo. Nevěděl, že znáte jeho jméno. Já taky ne. Jak se to stalo?“

„Před dvěma lety jsem si najal několik lidí od Bascoma, aniž bych vám o tom pověděl. Zdálo se mi, že je to odhodlaný a schopný člověk, a nechtěl jsem vás do toho zaplést.“

„Je to samozřejmě ten Zeck, co bydlí ve Westchesteru?“

„Ano. Měl jsem vám dát pokyn, abyste přestal poslouchat hned, jak jsem poznal jeho hlas. Nic vám nepovím, protože pro vás bude lepší, když nic nebudete vědět. Musíte zapomenout, že znáte jeho jméno.“

„Jako nic.“ Luskl jsem prsty a zašklebil se na něj. „O co k čertu jde? Žere snad lidské maso? Nejradši mladé, pohledné muže?“

„Ne, dělá horší věci.“ Wolfe napůl otevřel oči. „Jestliže někdy při své práci zjistím, že stojím proti němu a musím ho zničit, opustím tento dům, najdu si místo, kde budu moci pracovat – a také jíst a spát, bude-li na to čas – a zůstanu tam, dokud to nedokončím. Nechci to udělat, a tedy doufám, že nebudu muset.“

„Chápu. Rád bych toho chlápka potkal. Asi se s ním seznámím.“

„Neseznámíte. Nechte ho na pokoji.“ Udělal obličej. „Dožene-li mě tahle práce do krajnosti… nu, buď dožene, anebo ne.“ Pohlédl na hodiny. „Už je skoro poledne. Raději byste se měl jít podívat, jestli přišly nějaké další odpovědi. Nemůžete tam zavolat?“

16. KAPITOLA

Žádné další odpovědi nepřišly. To platilo nejen pro úterní poledne, ale i pro zbytek dne a večera a pro středeční ráno a odpoledne. Nic se nedělo.

Nepřekvapilo mě to. Z povahy telefonátu od muže, jehož jméno jsem měl podle rozkazu zapomenout, vyplývalo, že na předplatitelích Dostihového almanachu a Co můžeme očekávat, jak se jmenoval plátek o politice a ekonomii, vydávaný nebožkou Beulou Poolovou, je něco zvláštního. Ale i kdyby na nich zaručeně nic nebylo a všichni byli čistí a poctiví, dva jmenovaní vydavatelé byli právě zavražděni a kdo by byl takový moula, aby odpovídal na inzerát a potom na spoustu dotěrných otázek? Ve středu při obědě jsem poznamenal něco v tomto smyslu a vysloužil jsem si od Wolfa jako odpověď jen zavrčení.

„Alespoň jsme měli naznačit, že dostanou své peníze zpátky nebo tak něco,“ naléhal jsem.

Žádná odpověď.

„Mohli bychom to uveřejnit znova a připsat to tam. Nebo bychom mohli nabídnout odměnu pro každého, kdo nám dodá jméno jednoho z Orchardových či Poolové předplatitelů.“

Bez odpovědi.

„Také bych mohl zajít k Fraserové domů a promluvit si s celou tou partou a kdo ví, co mi povědí?“

„Ano, udělejte to.“

Podezíravě jsem si ho prohlédl. Myslel to vážně.

„Teď?“

„Ano.“

„To už na tom musíte být bledě, když začínáte přijímat moje návrhy.“

Přitáhl jsem si telefon a vytočil číslo. Ozval se Bill Meadows a vůbec nevypadal vesele, dokonce ani když se dozvěděl, že jsem to já. Po chvilce rozhovoru však jsem byl ochoten mu odpustit. Zavěsil jsem a oznámil Wolfovi:

„Hádám, že to budu muset odložit. Slečna Fraserová i slečna Koppelová jsou pryč. Bill mluvil trochu mlhavě, ale pochopil jsem, že posledně jmenovanou z nějakého důvodu nechaly městské úřady sebrat a ta druhá se ji z toho snaží vytáhnout. Množná potřebuje pomoc. Proč bychom to nezjistili?“

„Nevím, můžete to zkusit.“

Otočil jsem se a vytočil číslo Watkins 9-8241. Inspektor Cramer nebyl k mání, ale sehnal jsem někoho stejně dobrého – někdy myslím, že je dokonce lepší – seržanta Stebbinse.

„Potřebuji nějaké informace,“ oznámil jsem mu, „v souvislosti s tím honorářem, který vy, lidičky, vyděláváte pro pana Wolfa.“

„To my taky,“ přiznal upřímně. „Máte nějaké?“

„Teď zrovna ne. Máme s panem Wolfem poradu. Čím slečna Koppelová zranila vaše city a kde je? A kdybyste viděl slečnu Fraserovou, pozdravujte ji ode mě.“

Nadšeně zařval smíchy. Purley se moc často nesměje, rozhodně ne, když je ve službě, a mně se to nelíbilo. Počkal jsem, až mě uslyší, a pak jsem se zeptal:

„Co je na tom sakra tak legračního?“

„Nikdy jsem nečekal, že se toho dočkám,“ prohlásil. „Vy mi voláte a ptáte se, kde je váš klient. Co se děje? Nechutná snad Wolfovi jíst?“

„Znám taky jeden, ještě lepší. Zavolejte mi, až se dosmějete.“

„Už jsem skončil. Neslyšeli jste, co madam Koppelová provedla?“

„Ne, slyšel jsem jen, co jste mi vy řekl.“

„Nu, zatím jsme to nepustili na veřejnost. Možná si to budeme chtít nějakou chvíli nechat pro sebe, nevím.“

„Pomůžu vám nechat si to pro sebe. Pan Wolfe taky.“

„Je to jasné?“

„Ano.“

„Oukej. Samozřejmě jsme jim všem zakázali opustit jurisdikci. Dnes ráno si slečna Koppelová vzala taxík na letiště La Guardia. Sbalili ji, když se pokoušela nastoupit do letadla na Detroit. Tvrdí, že chtěla navštívit svoji nemocnou matku ve Fleetvillu, což je osmdesát mil od Detroitu. Jenže nepožádala o dovolení, aby tam směla letět, a dozvěděli jsme se, že její matka není o nic nemocnější, než byla po celý rok předtím. Tak jsme ji vzali do vazby jako závažného svědka. Zdá se vám to příliš svévolné? Nechtěl byste nás trochu proklepnout?“

„Můžete se zasmát ještě jednou. Kde je slečna Fraserová?“

„Se svým advokátem v kanceláři státního zástupce. Dohadují se o kauci.“

„Máte nějaký lepší důvod, než jaký uvedla slečna Koppelová, proč vlastně se vydala na ten výlet?“

„O tom nic nevím. To není moje kategorie. Jestli se chcete pouštět do takových detailů, asi by se měl spíš Wolfe zeptat inspektora.“

Zkusil jsem to na něj ještě z jednoho či dvou jiných směrů, ale buď mi už Purley pověděl opravdu všechno, anebo si zbytek uložil do jiné zásuvky, kterou se mu nechtělo otevírat. Zavěsil jsem a informoval Wolfa o novinkách.

Přikývl, jako by se ho to vůbec netýkalo. Zamračil jsem se na něj:

„Nebylo by zajímavé, kdyby se tu jedna z nich či obě cestou domů zastavily na kus řeči? Nebo snad by podle vás bylo projevem vulgární zvědavosti ptát se slečny Koppelové, proč si tak nutně potřebovala zaletět do Michiganu?“

„Pchá. Na to se jí vyptává policie, ne?“ Wolfe byl roztrpčený. „Strávil jsem s těmi lidmi bezpočet hodin a dostal jsem z nich něco, jen když jsem měl v ruce nějaký bič. Proč bych se měl věnovat zbytečnostem? Potřebuju další bič. Zavolejte znovu do těch novin.“

„Pořád platí, že za nimi mám zajít? Až se dámy vrátí domů?“

„To klidně můžete.“

„Jo.“ Zuřil jsem. „Můžu se tam aspoň věnovat nějakým zbytečnostem.“

Zavolal jsem do všech tří deníků. Nic. Protože jsem vůbec neměl náladu zůstat sedět a soustředit se na záznamy o klíčení, oznámil jsem, že jdu projít, a Wolfe nepřítomně přikývl. Když jsem se vrátil, byly už čtyři pryč a on odešel do skleníku. Poflakoval jsem se nervózně po kanceláři, nakonec jsem si řekl, že se snad dokážu na něco soustředit, ale měl jsem jenom záznamy o klíčení. Vzal jsem ze zásuvky Teodorova hlášení, ale pak mě napadlo, proč bych nevyhodil ještě další tři nikláky? Tak jsem začal znovu vytáčet čísla. Herald Tribune, nic. News, nic. Ale v Gazettě mi nějaké děvče odpovědělo, že ano, jedna odpověď přišla. Ze způsobu, jímž jsem popadl klobouk a zamířil k Desáté avenue na taxík, byste mohli soudit, že spěchám na místo vraždy.

Taxíkář byl filosof. „Dneska člověk nevidí moc takových odhodlaných, šťastných tváří, jako je ta vaše,“ prozradil mi.

„Jedu se ženit.“

Otevřel ústa, aby něco odpověděl, a pak je zase pevně zavřel. Rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne. Proč bych vám to měl kazit?“

Zaplatil jsem mu před budovou Gazetty, vešel jsem dovnitř, a dostal svou odměnu. Byla to čtvercová bleděmodrá obálka s vytištěnou zpáteční adresou na chlopni:

Paní W. T. Michaelsová 890 East End Avenue New York City 28

Obsahovala list papíru stejné barvy, popsaný úhledným drobným rukopisem:

Box P304

Odpovídám na váš inzerát. Nejsem bývalým předplatitelem žádné z uvedených publikací, ale mohla bych vám něco sdělit. Napište mi nebo zatelefonujte na číslo Lincoln 3-4808, ale nevolejte před desátou dopoledne a po půl šesté večer. Je to důležité.

Hilda Michaelsová

Do vypršení jejího časového limitu zbývalo čtyřicet minut, a tak jsem zamířil přímo do budky a vytočil číslo. Ozval se ženský hlas. Žádal jsem paní Michaelsovou.

„Tady je paní Michaelsová.“

„Jsem zadavatel inzerátu v Gazettě, na který jste odpověděla. Box P304. Právě jsem si přečetl…“

„Jak se jmenujete?“ Mluvila dost úsečně.

„Jmenuji s Goodwin, Archie Goodwin. Mohu k vám dorazit během patnácti minut, nebo i dřív…“

„Ne to nemůžete. Raději ne. Jste nějak ve spojení s policejním ředitelstvím?“

„Ne. Pracuji pro Nera Wolfa. Možná jste už slyšela o Neru Wolfovi? Je to ten detektiv.“

„Samozřejmě, nežiju v klášteře. To byl jeho inzerát?“

„Ano. On…“

„Tak proč mi nezavolal on?“

„Protože jsem právě teď otevřel vaši odpověď. Volám z budky v budově Gazetty. Psala jste, že ne…“

„Nuže, pane Goodmane, pochybuji, že bych panu Wolfovi mohla sdělit něco, co by ho zajímalo. Opravdu o tom pochybuji.“

„Možná že ne,“ připustil jsem. „Ale to nejlépe posoudí on sám. Jestliže nechcete, abych přijel k vám, co kdybyste vy navštívila pana Wolfa v jeho kanceláři? Je to Západní pětatřicátá ulice – adresa je v seznamu. Anebo mohu hned teď sehnat taxík a…“

„Ach, teď ne. Ne dnes. Mohla bych to stihnout zítra nebo v pátek…“

Otrávila mě. Jednak mám rád, když alespoň jednou za čas mohu dokončit větu, a kromě toho určitě četla o tom, že byl Wolfe pověřen vyšetřováním Orchardova případu, a v článku bylo uvedeno i mé jméno a napsali je správně. A tak jsem na ni přitlačil:

„Nejspíš si neuvědomujete, co se vám vlastně přihodilo, paní Michaelsová. Vy…“

„Jak to? Co se mi přihodilo?“

„Vpadla jste přímo doprostřed vyšetřování vraždy. Pan Wolfe na tom víceméně spolupracuje s policií. Chtěl by s vámi hovořit o té záležitosti zmiňované v inzerátu a to ne zítra nebo příští týden, ale co nejdříve. Myslím, že byste ho měla navštívit. Pokusíte-li se to odkládat, protože třeba začínáte litovat své odpovědi na inzerát, bude nucen o tom promluvit s policií a co potom? Budete…“

„Neřekla jsem, že toho lituji.“

„Ne, ale způsob, jímž jste…“

„Dostavím se do kanceláře pana Wolfa v šest hodin.“

„Dobře! Mám pro vás…“

Mohl jsem vědět, že si nedá ujít příležitost, aby mě zase uťala. Prohlásila, že je naprosto schopná dopravit se k nám sama, a já tomu docela věřil.

17. KAPITOLA

Její vizáž neodpovídala energickému projevu. Norkový kožich a vlněné, tmavě červené šaty, které se objevily, když si kožich přehodila přes opěradlo červeného křesla, nepochybně působily dobrým dojmem, ale její tělesná schránka nebyla na výši oděvu. Příliš mnoho materiálu a navíc úplně nesprávně rozloženého. Tvář měla vypolštářovanou tak, že se vůbec nedalo odhadnout rozmístění kostí, a vrásky byly mnohem hlubší než na tloušťku pokožky. Nelíbila se mi. Z Wolfova výrazu jsem jasně pochopil, že ani jemu se nelíbí. Pokud jde o ni, mohli byste se vsadit, že jí se nelíbil vůbec nikdo.

Wolfe zašustil listem bleděmodrého papíru, znovu po něm přelétl pohledem a podíval se na ni. „Píšete zde, madam, že mi můžete něco sdělit. Je pochopitelné, dokonce chvályhodné, že jste opatrná. Chtěla jste zjistit, kdo ten inzerát uveřejnil, než se k něčemu zavážete. Teď to víte. Není třeba…“

„Tenhle člověk mi vyhrožoval,“ vyštěkla. „To není dobrý způsob, jak mě přesvědčit, abych vám něco pověděla – pokud vůbec mám co říct.“

„Souhlasím. Pan Goodwin je svéhlavý – Archie, odvolejte tu hrozbu.“

Snažil jsem se ze všech sil usmát se na ni jako muž na ženu. „Odvolávám to, paní Michaelsová. Tak moc jsem se snažil…“

„Jestli vám něco řeknu,“ oslovila Wolfa a mě si vůbec nevšímala, „bude to proto, že chci, a bude to naprosto důvěrné sdělení. Ať už s tím uděláte cokoliv, samozřejmě, do toho nemohu mluvit. Ale dáte mi čestné slovo, že moje jméno nesdělíte nikomu dalšímu. Nikdo nesmí vědět, že jsem vám psala nebo že jsem za vámi přišla nebo že s tím mám cokoliv společného.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „To je nemožné. Očividně nemožné. Nejste hloupá, madam, a nebudu se pokoušet jednat s vámi jako s hlupákem. Je dokonce myslitelné, že budete muset vystoupit jako svědek v procesu s vrahem. Nevím o tom nic, protože nevím, co mi chcete sdělit. Jak bych tedy…“

„No dobrá,“ podvolila se. „Vidím, že jsem udělala chybu. Musím být do sedmi hodin doma. Chci vám sdělit toto: někdo, koho znám, si předplácel časopis Co můžeme očekávat, vydávaný tou ženskou, Beulou Poolovou. Přesně si pamatuji, že asi před měsícem, možná před dvěma, třemi měsíci, jsem viděla štůsek těch časopisů. V nějakém domě nebo bytě nebo snad kanceláři. Snažila jsem si vzpomenout, kde to bylo, a prostě to nedokážu. Napsala jsem vám, protože mě napadlo, že byste mi mohl povědět něco, co by mi pomohlo se rozpomenout, a jsem docela ochotná pokusit si vzpomenout, ale obávám se, že to k ničemu nebude.“

„Vskutku.“ Wolfe se tvářil právě tak zakysle jako ona. „Řekl jsem, že nejste hloupá. Předpokládám, že jste připravena držet se této výpovědi za jakýchkoli okol…“

„Ano, jsem.“

„I kdyby pana Goodwina zase posedla svéhlavost a obnovil svoji hrozbu?“

„Taková hrozba!“ odpálila pohrdavě.

„Vaše vysvětlení je velmi vratké, paní Michaelsová. Dokonce směšné. Že byste se obtěžovala odpovědět na inzerát a dokonce sem přijít…“

„Nemám v úmyslu být směšná.“

„Potom nemám jinou možnost.“ Wolfe pevně sevřel rty. Zase je povolil. „Přijímám vaši podmínku. Souhlasím, sám za sebe i za pana Goodwina, který pro mě pracuje, že neprozradíme zdroj této informace a že se ze všech sil budeme snažit zabránit tomu, aby jeho totožnost kdokoliv vypátral. Zjistí-li to někdo, bude to proti naší vůli a navzdory našim opatřením, učiněným v dobré víře. Nemůžeme vám nic zaručit, jen slíbit, a tedy slibujeme.“

Oči se jí zúžily. „Dáváte mi slavnostně své čestné slovo?“

„Bože můj, něco tak zastaralého? Výborně. Mé slavnostní čestné slovo. Archie?“

„Mé slavnostní čestné slovo,“ prohlásil jsem vážně.

Udělala zvláštní, trhavý pohyb hlavou; připomínala mi sovu s nafouklými tvářemi, kterou jsem viděl v zoo, ve chvíli, kdy se připravuje vrhnout se na myš.

„Můj manžel,“ prohlásila, „si časopis Co můžeme očekávat předplácí už celých osm měsíců.“

Ta sova ovšem zaútočila, protože měla hlad, zatímco ona klovala jen proto, aby někomu způsobila bolest. Bylo to poznat z jejího hlasu, který byl sice pořád její, ale zazněl úplně jinak, když pronesla slovo manžel.

„A to tedy je směšné,“ pokračovala, „pokud chcete něco směšného. On se o politiku ani o průmysl vůbec nezajímá, ani o trh s cennými papíry a o takové věci. Je to úspěšný lékař a myslí jen na svoji práci a na své pacienty, zvlášť na pacientky. K čemu by potřeboval časopis, jako je Co můžeme očekávat? Proč by měl platit Beule Poolové týden co týden, měsíc po měsíci? Já mám své vlastní peníze a prvních několik let po svatbě jsme žili z mého příjmu, ale on potom začal mít úspěch a teď už moje peníze nepotřebuje. A taky ne…“

Najednou zmlkla. Ten zvyk byl u ní zřejmě tak zakořeněný, že občas přerušila i sama sebe. Otočila se a sáhla po kožichu.

„Když dovolíte,“ zarazil ji Wolfe bryskně. „Máte mé čestné slovo a já potřebuji podrobnosti. Co měl váš manžel…“

„To je všechno,“ odsekla. „Nehodlám odpovídat na další hloupé otázky. Kdybych to udělala, určitě mě prozradíte, nejste dost chytrý, abyste mě neprozradil, a na podrobnostech nezáleží. Pověděla jsem vám, co jste chtěl vědět, a doufám jen…“

Oblékala se do kabátu a já pokročil k ní, abych jí pomohl.

„Ano, madam, v co doufáte?“

Zpříma na něho pohlédla. „Doufám, že máte něco v hlavě. Nevypadáte na to.“

Otočila se, zamířila do haly a já vykročil za ní. Za celá léta jsem v tomhle domě vyprovodil ze dveří spoustu lidí, včetně zlodějů, podvodníků, vrahů a nejrůznějších darebáků, ale nikdy mi to nečinilo takové potěšení jako při této příležitosti. Ke všemu jsem ještě zjistil, když jsem jí pomáhal do kabátu, že by potřebovala umýt krk.

Že její manžel je úspěšný lékař, pro nás nebyla novinka. Mezi mým návratem do kanceláře a jejím příchodem jsem měl dost času nahlédnout do seznamu, kde byl uveden jako lékař s ordinací někde v šedesátých ulicích hned vedle Park Avenue. Také jsem měl čas zavolat doktoru Vollmerovi. Ten se s ním nikdy nesetkal, ale znal jeho postavení i reputaci. Obojí se pohybovalo v nejvyšších sférách. Měl slušnou praxi s významnou klientelou, zejména se věnoval gynekologii.

Zpátky v kanceláři jsem poznamenal k Wolfovi: „Mé vnitřní kyvadlo je opět v pohybu. V poslední době jsem se pozvolna přikláněl k názoru, že bych si mohl pořídit ženušku, ale při bohu všemohoucím, bratře!“

Přikývl a trochu se otřásl. „Ano. Nicméně nemůžeme si dovolit odmítnout něco jen proto, že je to špinavé. Fakt, který nám sdělila, je nepochybně faktem. V opačném případě by se své tvrzení snažila nějak důmyslně podpořit.“ Mrknul na hodiny. „Říkala, že musí být doma v sedm hodin, takže on je možná ještě v ordinaci. Zkuste to.“

Našel jsem číslo a vytočil ho. Žena, která zvedla telefon, se snažila tvrdě bránit svého zaměstnavatele před obtěžováním ze strany cizích lidí, ale nakonec jsem uspěl.

Wolfe uchopil sluchátko. „Dr. Michaels? Tady je Nero Wolfe, detektiv. Ano, pane, pokud vím, existuje jen jeden toho jména. Mám jistý problém a uvítal bych, kdybyste mi mohl pomoci.“

„Právě pro dnešek končím, pane Wolfe. Obávám se, že vám nemohu poskytovat lékařské rady po telefonu.“ Měl hluboký, příjemný a unavený hlas.

„Nejde mi o lékařskou radu, pane doktore. Potřebuji si pohovořit o publikaci zvané Co můžeme očekávat, kterou jste si předplatil. Potíž je v tom, že já považuji za nepraktické, abych opouštěl svůj dům. Mohl bych za vámi poslat svého asistenta nebo policistu anebo obojí, ale raději bych to s vámi probral osobně, důvěrně. Napadlo mě, zda byste mě nenavštívil dnes po večeři?“

Posedlost skákáním do řeči se v Michaelsovic rodině očividně vztahovala jen na manželku. Nejen že Wolfa nepřerušil, ani na jeho narážku neodpověděl. Wolfe to zkusil znovu:

„Hodilo by se vám to, pane?“

„Kdybyste mi dal ještě chvilku, pane Wolfe, mám za sebou perný den a snažím se trochu přemýšlet.“

„Ale jistě.“

Potřeboval na to deset vteřin. Pak se ozval jeho hlas, ještě unavenější:

„Předpokládám, že by nemělo smysl poslat vás do háje. Raději bych o tom nemluvil do telefonu. Přijdu k vám do kanceláře kolem deváté hodiny.“

„Dobře. Máte s někým smluvenou večeři, pane doktore?“

„Smluvenou? Ne, budu večeřet doma. Proč?“

„Právě mě napadlo – mohl bych vás požádat, abyste povečeřel se mnou? Říkal jste, že už pro dnešek končíte. Mám dobrého kuchaře. Budeme mít čerstvé vepřové ledvinky, úplně odblaněné, dušené na pánvi s ostrou hnědou omáčkou, mírně okořeněné. Nebude už čas správně vytemperovat claret, ale určitě nebude chlazený. O naší drobné záležitosti samozřejmě budeme hovořit až po jídle u kávy nebo dokonce až po ní. Neznáte náhodou koňak Remisier? Není úplně obyčejný. Doufám, že vás to nebude šokovat, ale nejlepší způsob je usrkávat ho k Fritzovu jablečnému koláči. Fritz je můj kuchař.“

„Ať se propadnu. Budu tam – jaká je to adresa?“

Wolfe mu to pověděl a zavěsil.

„Ať se taky propadnu,“ prohlásil jsem. „Naprosto cizí člověk? Co když si dává na ústřice křen?“

Wolfe zabručel: „Kdyby šel domů na večeři s tou stvůrou, mohli by si něco povědět. Mohla by všechno popřít a on by se proti nám zatvrdil. Považoval jsem za rozumné vyhnout se takovému riziku.“

„To jsou řeči. Žádné riziko tu není a vy to dobře víte. Snažíte se jen zabránit tomu, že by vás někdo mohl podezírat z lidskosti. Udělal jste laskavost svému bližnímu a radši byste zemřel, než byste se při něčem podobném nechal přistihnout. Představa, že ten chudák jde domů večeřet s tou hyenou v ženské podobě, byla pro vaše velké vřelé srdce příliš silná a zacházíte ve své zbrklosti dokonce tak daleko, že jste rozhodnut dát mu ochutnat brandy, jíž je ve Spojených státech jen devatenáct lahví – a všechny jsou ve vašem sklepě.“

„Nesmysl.“ Vstal. „Vy byste zatáhl sentiment i do násobilky.“ Zamířil do kuchyně povědět Fritzovi, že budeme mít hosta, a čichat kolem plotny.

18. KAPITOLA

Po večeři nám Fritz přinesl druhou konvici kávy do kanceláře a také láhev brandy a baňaté sklenice. Většinu z uplynulých dvou hodin jsme nestrávili na Pětatřicáté ulici, ale v Egyptě. Wolfe i náš host tam v minulosti nějaký čas pobývali, a tak se shodli na tématu diskuse a několikrát se pustili do sporu.

Dr. Michaels, ležérně, pohodlně usazený v křesle z červené kůže, odložil šálek s kávou, zamáčkl cigaretu a jemně se popleskal po bříšku. Vypadal přesně jako úspěšný lékař z Park Avenue, ve středním věku, dobře stavěný a dobře oblečený, trochu ustaraný, ale sebevědomý. Po první hodině u stolu odložil únavu i starostlivý výraz, ale teď, když odložil cigaretu a upřel pohled na Wolfa, opět mu na čele naskočily vrásky.

„To byla skvělá přestávka. Udělalo mi to hrozně dobře. Mám celé tucty pacientů, kterým bych rád předepsal večeři s vámi, ale obávám se, že bych vám doporučil, abyste ten předpis nedodržel.“ Říhl a byl natolik slušně vychovaný, že se to nesnažil zakrýt. „Dobrá. Teď přestanu vystupovat v masce hosta a chopím se své role. Jakožto lidská oběť.“

Wolfe mu oponoval. „Nemám potřebu ani úmysl vás vykuchat, pane.“

Michaels se usmál. „To by mohl říct i leckterý chirurg, když rozřízne pacientovi kůži. Ne, dejme se do toho. Volala vám moje žena, nebo vám psala či za vámi zašla?“

„Vaše žena?“ Wolfe nevinně otevřel oči. „Mluvil snad někdo o vaší ženě?“

„Jen já, právě teď. Nechme to být. Předpokládám, že jste musel dát slavnostní čestné slovo – opravdu krásná, starosvětská fráze – slavnostní čestné slovo…“ Pokrčil rameny. „Vlastně mě ani nepřekvapilo, když jste se mi v telefonu začal vyptávat na tu vyděračskou záležitost, jen mě to na chvíli zmátlo. Čekal jsem něco podobného, protože se nezdálo pravděpodobné, že by propásla takovou příležitost způsobit mi rozpaky nebo i něco horšího. Jen bych si býval myslel, že to bude spíš policie. Takhle je to mnohem, mnohem lepší.“

Wolfe viditelně pokynul hlavou směrem dopředu na znamení, že přijímá poklonu. „Je možné, že se to časem dostane i k policii, pane doktore. Možná nezbude nic jiného.“

„To si samozřejmě uvědomuji. Jen doufám, že se to nestane. Dala vám ty anonymní dopisy, anebo vám je jen ukázala?“

„Ani jedno, ani druhé. Ale zájmeno ‚ona‘ používáte vy, ne já. V tom si snad rozumíme. Nemám žádné písemné důkazy a žádné jsem ani neviděl. Existují-li nějaké, nepochybně bych si je dokázal opatřit.“ Wolfe si povzdechl, zaklonil se v křesle a napolo zavřel oči. „Nebylo by pro vás jednodušší vycházet z předpokladu, že o tom nevím vůbec nic, a povědět mi o tom?“

„Myslím že ano, zatraceně.“ Michaels usrkl brandy, pomohl si jazykem, aby dal šanci všem chuťovým buňkám, polkl a odložil sklenici. „Od začátku?“

„Když budete tak laskav.“

„Nu… bylo to loni v létě, před devíti měsíci, když jsem se poprvé dozvěděl o těch anonymních dopisech. Jeden z mých kolegů mi ukázal dopis, který dostal poštou. Obsahoval silné narážky v tom smyslu, že se chronicky proviňuji hm… neetickým přístupem k pacientkám. Krátce nato jsem si začal uvědomovat zásadní změnu v chování jedné ze svých nejstarších a nejcennějších pacientek k mé osobě. Apeloval jsem na ni, aby mi upřímně pověděla, co je toho příčinou. Dostala dva podobné dopisy. Na druhý den – přirozeně, že to mám stále živě v paměti – mi moje žena ukázala další dva dopisy, opět podobného rázu, které dostala ona.“

Na čele mu opět převládly vrásky. „Nemusím vysvětlovat, co taková věc může lékaři způsobit, pokud to trvá nějakou dobu. Samozřejmě jsem pomyslel na policii, ale bylo zde příliš velké riziko, že policejní vyšetřování vyvolá publicitu nebo alespoň klepy. Týž důvod – jak jsem si alespoň myslel – hovořil proti tomu, abych si najal soukromého vyšetřovatele. A pak, den poté, co mi moje žena ukázala ty dopisy – ne, bylo to dva dny potom – mi někdo večer zatelefonoval domů. Předpokládám, že moje žena poslouchala na lince ve svém pokoji, ale to vás nezajímá. Hrozně bych si přál, aby vás to zajímalo…“ Michaels najednou prudce zvedl hlavu, jako by zaslechl nějaký hluk. „Co jsem tímhle chtěl vlastně říct?“

„Nemám ponětí,“ zamumlal Wolfe. „Co to bylo za telefonát?“

„Ohlásil se ženský hlas. Neplýtvala slovy. Prý se dozvěděla, že lidé dostávají dopisy o mně, a že pokud mi to působí potíže a chci s tím skoncovat, je to snadné. Když si na rok předplatím publikaci zvanou Co můžeme očekávat – nadiktovala mi adresu – žádné další dopisy nebudou. Cena bude deset dolarů týdně a mohu platit, jak budu chtít, týdně, měsíčně, nebo na celý rok předem. Důrazně mě ujistila, že po mně nikdo nebude žádat, abych předplatné obnovil, že po mně nebudou chtít nic než to předplatné a že dopisy přestanou chodit, jakmile zaplatím, a žádné další nebudou.“

Michaels natáhl ruku dlaní vzhůru. „To je všechno. Zaplatil jsem. Nějakou dobu – osm týdnů – jsem posílal deset dolarů týdně a potom jsem zaslal šek na čtyři sta čtyřicet dolarů. Pokud vím, žádné jiné dopisy nedošly a myslím, že bych se o tom dozvěděl.“

„Zajímavé,“ mumlal Wolfe. „Nadmíru zajímavé.“

„Ano,“ souhlasil Michaels. „Chápu, proč to říkáte. Něco takového řekne lékař, když narazí na něco velmi vzácného, jako je plíce přirostlá k žebru. Ale je slušné neříkat to, když je pacient v doslechu.“

„Máte naprosto pravdu, pane. Omlouvám se. Ale tohle je opravdu rarita, vážně je to pozoruhodné! Bylo-li provedení plánu stejně na výši jako jeho koncepce… byly ty dopisy napsané na stroji?“

„Ano, obyčejné obálky a obyčejný, laciný papír, ale naklepané byly přesně.“

„Říkáte, že jste poslal šek. To bylo pro ně přijatelné?“

Michaels přikývl. „Jasně mi to řekla. Buď šek, anebo poštovní poukázka. Mohl bych posílat i hotovost, ale posílat peníze poštou je prý riskantní.“

„Vidíte? Obdivuhodné. Jaký měla hlas?“

„Průměrně vysoký, jasný a precizní, byl to hlas vzdělané ženy – myslím tím, že měla dobrou dikci a mluvila gramaticky správně – a věcný. Jeden den jsem zavolal na číslo toho časopisu – jak nejspíš víte, je v seznamu – a žádal jsem slečnu Poolovou. Prý hovořím se slečnou Poolovou. Popovídal jsem si s ní o jednom článku v posledním čísle; byla inteligentní a rozuměla tomu. Ale její hlas, to byl soprán, trhaný, nervózní, vůbec se nepodobal hlasu, který mi pověděl, jak mám zastavit ty dopisy.“

„To nemohl být týž hlas. Proto jste tam telefonoval?“

„Ano. Myslel jsem, že si dopřeji aspoň malé zadostiučinění, nic jsem tím neriskoval.“

„Mohl jste si ušetřit niklák.“ Wolfe udělal obličej. „Doktore Michaelsi, položím vám otázku.“

„Jen do toho.“

„Nechce se mi, ale přestože je to dotěrná otázka, je také důležitá. A nemá smysl ji klást, pokud si nebudu jist, že na ni dostanu jen zcela upřímnou anebo vůbec žádnou odpověď. Byl byste zřejmě schopen se dosti dobře vyhýbat přímé odpovědi, kdybyste k tomu byl dohnán, a to si nepřeji. Můžete mi zaručit buď upřímnost, anebo mlčení?“

Michaels se usmál. „Mlčení je tak trapné. Buď vám odpovím na rovinu, nebo řeknu ‚bez komentáře‘.“

„Dobrá. Jak dalece podložené byly ty narážky v dopisech o vašem chování?“

Doktor na něho pohlédl, uvažoval a nakonec pokývl hlavou. „To tedy je dotěrné, ale budu vám věřit, že je to důležité. Chcete vyčerpávající odpověď?“

„Co možná nejúplnější.“

„Pak to musí být důvěrné.“

„To také je.“

„Přijímám. Nežádám vás o slavnostní čestné slovo. Vůbec nebyly podložené. Nikdy, s žádnou pacientkou, jsem se ani nepřiblížil hranicím profesionálního dekora. Ale nejsem jako vy. Naléhavě a nutně potřebuji ženskou společnost. Domnívám se, že proto jsem se oženil tak brzy a tak katastrofálně. Asi mě přitahovaly i její peníze, ačkoliv bych to byl tehdy zuřivě popíral. Mám i svoje špatné stránky. Nicméně mám zajištěnu ženskou společnost, ale nejedná se o ženu, kterou jsem si vzal. Nikdy nebyla mou pacientkou. Když potřebuje lékařskou pomoc, jde k jinému lékaři. Žádný lékař by neměl převzít odpovědnost za zdraví těch, které miluje, či těch, které nenávidí.“

„Tento váš vztah – nemohl být impulsem pro narážky, jež se objevily v oněch dopisech?“

„Nechápu, jak by mohl. Ve všech dopisech se psalo o ženách, v množném čísle a navíc o pacientkách.“

„Nějaká jména?“

„Ne, ne, žádná jména.“

Wolfe spokojeně přikývl. „To by při operaci ve velkém vyžadovalo příliš rozsáhlá pátrání, což nebylo nutné.“ Předklonil se v křesle a natáhl se po tlačítku zvonku. „Jsem vám velice zavázán, doktore Michaelsi. Bylo to pro vás nanejvýš nechutné a vy jste to snášel velmi trpělivě. Není třeba, abych to protahoval, a také nebudu. Nedomnívám se, že by v budoucnu bylo nutné sdělit vaše jméno policii, a dokonce vám slibuji, že tak neučiním, i když jen bůh ví, co udělá můj informátor. Teď si dám pivo. Ještě jsme neprobrali ty lomené oblouky v Tulunské mešitě.“

„Když dovolíte,“ odpověděl náš host, „říkal jsem si, jestli by nebylo vhodné zkusit ještě jednou tu brandy.“ A tak se držel brandy, zatímco Wolfe pil pivo. Já jsem se omluvil a šel jsem ven na vzduch, protože oni si klidně mohli posloužit a pokračovat v probírání lomených oblouků v Tulunské mešitě, ale pro mě už to byla dávno vyřízená záležitost.

Vrátil jsem se po jedenácté a brzy potom se Michaels zvedl k odchodu. Určitě nebyl nadrátovaný, ale vypadal růžovější a uvolněnější, než když jsem ho vpouštěl dovnitř. Wolfe byl tak naměkko, že dokonce vstal, aby se rozloučil, a nezaznamenal jsem u něj obvyklý náznak zaváhání, když mu Michaels podal ruku. Jeho nechuť k potřásání rukama se nevztahuje úplně na každého.

„Chci se vás na něco zeptat,“ řekl Michaels impulzivně.

„Ptejte se.“

„Chci se s vámi poradit jako s odborníkem – ve vašem oboru. Potřebuji pomoc. Zaplatím vám.“

„To jistě zaplatíte, bude-li to za něco stát.“

„Určitě bude, jsem si tím jist. Chtěl bych vědět, když jste sledován, když vás někdo sleduje, kolik existuje možností, jak ho setřást, jaké to jsou možnosti a jak se to dělá?“

„Dobrý bože.“ Wolfe se otřásl. „Jak dlouho už to trvá?“

„Celé měsíce.“

„Dobře. – Archie?“

„Jasně,“ řekl jsem. „S radostí.“

„Nechci se vnucovat,“ lhal Michaels. Vnucoval se. „Je už pozdě.“

„To je v pořádku, posaďte se.“

Opravdu mi to nevadilo, vzhledem k tomu, že jsem poznal jeho ženu.

19. KAPITOLA

Tohle, pomyslel jsem si, když jsem se ve čtvrtek ráno česal, nás konečně někam dostane. To je opravdu krok kupředu.

A pak, když jsem hodil kartáč do zásuvky, jsem se nahlas zeptal: „Jo? A jakým směrem?“

Při vyšetřování vraždy se očekává, že člověk stráví nejmíň polovinu času štěkáním pod nesprávným stromem. Někdy vás to naštve, ale co, jestli opravdu patříte do detektivní branže, tak na to zapomenete a podíváte se na věc ještě jednou. V tom ale tentokrát nebyla potíž. Nepobíhali jsme kolem zjišťování původu zvláštního zvuku, abychom nakonec zjistili, že to byla kočka na plotě. Ani zdaleka ne. Všechnu tuhle práci jsme přenechali poldům. Každý náš krok mířil přímo k jádru věci. Naše dvě hlavní odhalení – páska na láhvi a způsob práce prodejního oddělení časopisu Co můžeme očekávat – nepochybně patřila k důležitým součástem obrazu smrti Cyrila Orcharda, kterou jsme vyšetřovali.

Tedy to byl krok dopředu. No fajn. Když postoupíte o krok vpřed, měl by následovat druhý krok stejným směrem. A to právě byl kámen, na němž jsem si toho rána vylámal zuby. V koupelně, při oblékání i při snídani jsem si znovu procházel celou situaci ze všech úhlů a pohledů a musel jsem si přiznat toto: jestliže mě Wolfe povolá nahoru do svého pokoje a požádá mě o návrhy ohledně mého denního programu, neřeknu ani popel.

Abyste pochopili, o co mi jde: snažím se ospravedlnit své jednání. Když mě povolal do svého pokoje, popřál mi dobré jitro, zeptal se, jak jsem se vyspal, a nařídil mi zavolat inspektoru Cramerovi a pozvat ho k nám na jedenáctou hodinu, řekl jsem jen: „Ano, pane.“

Sám od sebe jsem se také rozhodl někomu zatelefonovat. Protože šlo o porušení Wolfem vydaného zákona, nechtěl jsem volat z kanceláře, a tak když jsem se vydal na procházku do banky s šekem jednoho klienta, který platil ve splátkách, zapadl jsem do budky. Jakmile se mi ozval Lon Cohen, sdělil jsem mu, že se potřebuji čistě soukromě zeptat na něco, co nijak nesouvisí s detektivní živností. Vysvětlil jsem mu, že jsem dostal nabídku zaměstnání za částku, jež odpovídá desetinásobku hodnoty jeho práce a celé polovině hodnoty mého výkonu, a i když nemám v úmyslu od Wolfa odejít, jsem přece jenom zvědavý. Slyšel někdy o chlápkovi jménem Arnold Zeck? A co o něm slyšel?

„Nic pro tebe,“ odpověděl Lon.

„Jak to myslíš, nic pro mě?“

„Myslím tím, že nepotřebuješ materiál pro článek do nedělních novin, ale důvěrné informace a ty já nemám. Zeck je prostě otazník. Slyšel jsem, že si koupil dvacet členů Sněmovny reprezentantů a šest čelních představitelů okresu a taky jsem zaslechl, že je to obyčejný vyděrač. Povídá se, že když o něm napíšeš něco, co mu není vhod, najdou tvoji mrtvolu okousanou od žraloků vyplavenou u Montauk Pointu, ale víš, jak si mládenci občas vymýšlejí. Ještě jedna drobnost – je to čistě mezi námi?“

„Navždycky.“

„U nás v archívu o něm není ani čárka. Jednou, před několika lety, jsem o něm náhodou něco hledal, tehdy když daroval námořnictvu svoji jachtu. Nic jsem nenašel, což je dost zvláštní u chlápka, který rozdává jachty a vlastní nejvyšší kopec ve Westchesteru. Co je to za zaměstnání?“

„Zapomeň na to. Vůbec o tom neuvažuji. Myslel jsem si, že mu ta jachta ještě patří.“

Rozhodl jsem, že to nechám plavat. Měla-li opravdu nastat chvíle, kdy se Wolfe vyplíží ze dveří a začne si shánět úkryt, nechtěl jsem, aby k tomu došlo mojí vinou.

Cramer se dostavil chvíli po jedenácté. Nechoval se nijak žoviálně a já také ne. Když přichází – jak už jsem ho zažil – s úmyslem roztrhat Wolfa na kousíčky nebo mu alespoň vyhrožovat, že ho odvleče do města nebo mu pošle papír podepsaný soudem, mívá obyčejně plamen v oku a je celý našponovaný. Tentokrát se zapomněl natolik, že mi dovolil, abych mu pověsil kabát a klobouk. Ovšem když vstoupil do kanceláře, viděl jsem, jak napřímil ramena. Natolik si zvykl, že při vstupu do této místnosti potřebuje bojovnost, že to prostě fungovalo automaticky. Zabručel na pozdrav, posadil se a zeptal se:

„Tak co zase máte?“

Wolfe ho chvíli pozoroval se stisknutými rty a pak na něj namířil prst. „Víte, pane Cramere, začínám mít podezření, že jsem osel. Včera uplynuly tři týdny ode dne, kdy jsem se v novinách dočetl o smrti pana Orcharda. Měl jsem si okamžitě položit otázku, proč mu lidé platili deset dolarů týdně. Ne snad, že by mě nenapadlo, že jde o vyděračství, to bylo celkem zjevné. Mám na mysli celou tu operaci, způsob provedení.“

„Copak, teď už jste snad na to přišel?“

„Ne, bylo mi to popsáno.“

„Kým?“

„Na tom nesejde. Nevinnou obětí. Mám vám to také popsat?“

„Jistě, anebo to můžeme udělat obráceně.“

Wolfe se zamračil. „Cože? Vy o tom víte?“

„Jo, vím. Teď už ano.“ Cramer se nijak nechlubil. Pořád se tvářil zachmuřeně. „Chápejte, nechci nijak pomlouvat newyorskou policii. Je nejlepší na světě. Ale je to rozsáhlá organizace a člověk nemůže očekávat, že každý bude vědět o všem, co dělají ostatní. Já mám na starosti vraždy. Dobrá. V září devatenáct set čtyřicet šest, před devatenácti měsíci, podal jistý občan stížnost jednomu seržantovi na obvodním oddělení. Lidé o něm dostávali anonymní dopisy a pak mu zatelefonoval nějaký člověk a říkal, že když si na rok předplatí Dostihový almanach, žádné nové dopisy už nepřijdou. Občan prohlásil, že všechno v těch dopisech jsou lži, že se nenechá okrádat a že chce spravedlnost. Protože se zdálo, že by to mohl být opravdu případ pro nás, poradil se seržant se svým kapitánem. Zašli spolu do kanceláře Dostihového almanachu, tam našli Orcharda a skočili na něj. Všechno popřel. Tvrdil, že to musí být někdo, kdo mu chce dělat potíže. Občan si poslechl Orchardův hlas, přímo i po telefonu, a řekl, že to není ten hlas, který mu telefonoval, a že to musel být nějaký komplic. Jenže po žádném komplicovi ani stopy. Vůbec nic nenašli. Orchard trval na svém. Odmítl jim předložit seznam předplatitelů s tím, že si nepřeje, aby šikanovali jeho zákazníky, na což měl právo, protože nebyl z ničeho obviněn. Právník toho stěžovatele svému klientovi nedovolil, aby pod přísahou požádal o vystavení zatykače. Žádné další anonymní dopisy nepřišly.“

„Nádherné,“ zamumlal Wolfe.

„Co je na tom nádherného, hrome?“

„Omlouvám se. A dál?“

„Dál nic. Ten kapitán je teď v penzi, žije na farmě na Rhode Islandu. Ten seržant je ještě pořád seržantem, což je v pořádku, protože zřejmě ani nečte noviny. Slouží v Bronxu a specializuje se na honění kluků, co házejí po vlacích kamením. Teprve předevčírem mu jméno Orchard něco připomnělo! Tak jsem se k tomu dostal. Poslal jsem chlapy za těmi předplatiteli Orchardova časopisu, o kterých víme, kromě jednoho, to je takový kořen. Vyčlenil jsem na to spoustu lidí, aby pokryli úplně každého z jejich okolí a vyptali se jich na anonymní dopisy. U Savareseho a Madeline Fraserové jsme žádných výsledků nedosáhli, ale na něco jsme přišli u té Leconneové – to je ta s tím kosmetickým salónem. Úplně stejná rutina – dopisy a potom telefonát a ona na to přistoupila. Řekla nám, že v těch dopisech byly samé lži – a zdá se, že to tak opravdu bylo, ale že zaplatila, aby tomu udělala přítrž – a pak nás odpálkovala a vás taky, protože se bála skandálu.“

Cramer udělal gesto rukou. „Popsal jsem to správně?“

„Dokonale,“ potvrdil Wolfe.

„Oukej. Volal jste mě a já jsem přišel, protože přísahám, že nemám tušení, co dál. To vy jste tak skvěle odhalil, že ten jed byl pro Fraserovou a ne pro Orcharda. Teď to vypadá jako pitomost, ale co jiného tak nevypadá? Jestli šlo nakonec přece jen o Orcharda, tak kdo z té party to byl a proč? A co ta Beula Poolová? Pracovala s Orchardem v týmu? Nebo se mu cpala do jeho kšeftu? Pane bože, něco takového jsem ještě nezažil! Neudělal jste na mě nějakou kličku? Chci to vědět!“

Cramer vytáhl z kapsy doutník a zaťal do něj zuby.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Já ne,“ prohlásil. „Já sám jsem trochu zmatený. Váš popis byl příliš stručný a snad by nám pomohlo, kdybychom jej doplnili. Máte naspěch?“

„Ne, sakra.“

„Tak podívejte se. Je důležité, máme-li jasně pochopit spojitost těch dvou událostí, stanovit přesně, jakou úlohu hráli pan Orchard a slečna Poolová. Řekněme, že jsem vynalézavý, bezohledný člověk a že jsem se rozhodl vydělat nějaké peníze vydíráním ve velkém takovým způsobem, že při tom já sám podstoupím jen nepatrné nebo vůbec žádné riziko.“

„Orchard byl otráven,“ zavrčel Cramer. „A ji zastřelili.“

„To ano,“ souhlasil Wolfe, „ale mě nezabili. Buď znám lidi, jichž mohu použít, anebo vím, jak je sehnat. Jsem trpělivý a schopný muž. Poskytnu Orchardovi prostředky k založení Dostihového almanachu. Mám velmi pečlivě sestavený seznam lidí se slušnými příjmy z obchodu nebo z výkonu jejich povolání, což je činí zranitelnými. Pak zahájím provoz. Ty telefonáty nejsou od Orcharda ani ode mne. Samozřejmě, že Orchard, který je vystaven všem na očích, mě nikdy neviděl, neví, kdo jsem, a pravděpodobně nemá ani tušení, že existuji. Vskutku, z těch, kdo se mé operace účastní, ví o mé existenci jen málokdo, možná jen jeden člověk.“

Wolfe si zamnul ruce. „Je to všechno docela chytře vymyšleno. Beru svým obětem jen nepatrný zlomek jejich příjmu a nevyhrožuji jim odhalením nějakého strašlivého tajemství. I kdybych jejich tajemství znal, což neznám, raději bych je v anonymních dopisech nepoužil; to už by nebylo jen obtěžování, tím bych v nich vyvolal hrůzu a já nestojím o hrůzu, stojím jen o peníze. Proto také, i když jsou mé dopisy pečlivě koncipované, nepotřebuji žádné rozsáhlé pátrání, jen tolik, abych našel lidi, u nichž je co nejméně pravděpodobné, že se budou vzpírat – buď tak, že půjdou na policii, nebo jiným způsobem. A když se někdo opravdu obrátí na policii, co se stane potom? Na to jste už odpověděl, pane Cramere, když jste mi vylíčil, co se stalo.“

„Ten seržant je pitomý jako dub,“ vrčel Cramer.

„Ale ne. Je tu přece i kapitán. Zkuste si někdy hodinku popřemýšlet o tom, co byste udělal vy, a uvidíte, k čemu dojdete. A kdyby snad dva či více občanů podalo stejnou stížnost? Pan Orchard by trval na svém, že je obětí perzekuce jakéhosi skrytého nepřítele. Ve výjimečném případě, kdyby se vyrojila záplava stížností – což je nanejvýš nepravděpodobné – nebo kdyby výjimečně schopný policista celou věc odhalil, co pak? Pan Orchard by byl hotov, ale já ne. I kdyby chtěl mluvit, nemohl by, ne o mně, protože mě nezná.“

„Odevzdával vám peníze,“ namítl Cramer.

„Mně ne. Nikdy se ke mně nepřiblížil ani na deset mil. Odvádění peněz je důležitá podrobnost a buďte si jist, že bylo důkladně zorganizováno. Jen jediný člověk se ke mně smí dostat dostatečně blízko, aby mi předal peníze. Nepotřebuji dlouhý čas k vybudování pěkného seznamu předplatitelů Dostihového almanachu, obsahujícího nejméně sto, možná pět set jmen. Buďme skromní a řekněme dvě stě. To dělá dva tisíce dolarů týdně. Když si pan Orchard ponechá polovinu, stačí mu to na všechny výlohy a ještě mu zůstane dobrých třicet tisíc ročně čistého zisku. Jestliže je rozumný – a byl také pečlivě vybrán a je neustále pod dohledem – bude mu to stačit. Já uvažuji o celkovém objemu. Kolik takových jednotek provozuji? New York je dost velký, aby pojal čtyři nebo pět, V Chicagu mám dvě nebo tři, v Detroitu, Philadelphii a Los Angeles po dvou a nejméně v tuctu dalších měst po jedné. Kdybych chtěl přehánět, mohl bych klidně provozovat dvacet takových okruhů. Ale buďme opět skromní a zůstaňme u dvanácti. To mně přinese na mém podílu šest set tisíc dolarů ročně. Moje provozní náklady nečiní ani polovinu, a když si uvědomíte, že můj čistý zisk je opravdu čistý, nemusím platit daň z příjmu, pak se mi opravdu vede dobře.“

Cramer začal něco říkat, ale Wolfe ho zarazil vztyčenou dlaní.

„Prosím. Jak jsem uvedl, je to všechno chytře vymyšlené, zvlášť ta část o vyhýbání se skutečným hrozbám a skutečným tajemstvím, ale mistrovské dílo z toho činí omezená výše vymáhané částky. Všichni vyděrači vždycky slibují, že tentokrát je to naposledy, ale já nejen že to slíbím, ale také slib dodržím. Mým neporušitelným pravidlem je, že nikdy nevymáhám další předplatné.“

„To nemůžete dokázat.“

„Ne, to nemohu. Ale pevně věřím, že tomu tak je, protože to je to hlavní, to nejkrásnější na celém plánu. Člověk se dokáže vyrovnat s bolestí – a tohle žádná bolest není, jen mírné nepohodlí pro lidi s dobrými příjmy – je-li přesvědčen, že ví, kdy to skončí, a jestliže to opravdu skončí ve stanoveném čase. Ale kdybych je nechal platit rok po roku, bez vyhlídky na zlepšení, určitě bych si koledoval o malér. Na to jsem příliš dobrý obchodník. Přijde mě mnohem levněji a je mnohem bezpečnější sehnat každý týden pro každý okruh čtyři nové předplatitele. To úplně stačí, abych mohl udržovat stálý počet dvou set předplatitelů.“

Wolfe důrazně pokývl hlavou. „V každém případě tedy, hodlám-li tento obchod provozovat trvale, a to skutečně hodlám, musím si takové pravidlo stanovit a pevně se ho držet, což také činím. Samozřejmě se může vyskytnout řada drobných potíží, jako v každém podnikání, a musím být také připraven na nepředvídané nahodilosti. Například se může stát, že pana Orcharda zabijí. V takovém případě se to musím okamžitě dozvědět a musím mít neustále v pohotovosti člověka, který zlikviduje dokumenty v jeho kanceláři, přestože tam asi není nic, co by mohlo ukazovat na mě. Dávám přednost tomu, aby se žádná informace o charakteru a rozsahu mého podnikání nedostala k mým nepřátelům. Ale nepanikařím. Proč bych měl? Během dvou týdnů jedna z mých spolupracovnic – ta, která zajišťovala telefonáty v mých okruzích vedených ženami – začne obvolávat předplatitele Dostihového almanachu a sdělí jim, že zbývající splátky mají odeslat jiné publikaci, zvané Co můžeme očekávat. Bylo by lepší, kdybych seznam předplatitelů Dostihového almanachu se ztrátou zrušil, ale to já zatím nevím. Zjistím to až ve chvíli, kdy je zavražděna i slečna Poolová. Naštěstí mám výborné dohlížitele. Opět je třeba vyklidit kancelář, tentokrát za riskantních okolností a velmi rychle. Můj člověk pravděpodobně viděl vraha a mohl by ho snad i jmenovat, ale mě nezajímá dopadení vraha. Já jen potřebuji zbavit svůj podnik těch zatracených zádrhelů. Zruším oba seznamy odsouzené k neúspěchu, zničím je, spálím je, a začnu plánovat dvě zcela nové jednotky. Co třeba týdeník, přinášející nejnovější informace pro spotřebitele? Nebo jazykový kurs – v jakémkoliv jazyce? Možností je bezpočet.“

Wolfe se zaklonil v křesle. „Tady je vaše souvislost, pane Cramere.“

„Houby souvislost,“ zamrmlal Cramer a třel si ze strany nos ukazováčkem. Potřeboval si to utřídit. Po chvíli pokračoval. „Myslel jsem, že skončíte tím, že jste je nakonec sám oba zabil. To by taky byla souvislost, ne?“

„Nepříliš pravděpodobná. Proč bych si vybral pro zabití pana Orcharda takovou metodu a místo? Nebo i u slečny Poolové – proč právě v její kanceláři? To by nebyl můj styl. Kdyby bylo třeba se jich zbavit, určitě bych to dokázal zařídit lépe.“

„Tedy tvrdíte, že to byl někdo z předplatitelů.“

„Naznačil jsem to. Nemusel to nutně být předplatitel, ale třeba někdo, kdo na věci pohlíží z hlediska předplatitele.“

„Takže ten jed byl přece jen určen Orchardovi.“

„Myslím, že ano, zatraceně. Přiznávám, že to je pro mě hořká pilulka. Příčí se mi v hrdle.“

„Mně taky.“ Cramer byl nedůvěřivý. „Na něco jste zapomněl. Tak hrozně jste se snažil předstírat, že jste to vy, že jste se ani nezmínil o tom, kdo to je doopravdy. Ten trpělivý, bezohledný ptáček, co kasíruje půl milionu ročně. Mohl bych dostat jeho jméno a adresu?“

„Ne ode mě,“ prohlásil Wolfe rozhodně. „Silně pochybuji, že byste byl schopen ho dopadnout, a kdybyste to jen zkusil, věděl by, kdo ho jmenoval. Potom bych se toho musel ujmout já a já nemám chuť si to s ním vyřizovat. Pracuju za peníze, abych se uživil, ne proto, abych si jen zachoval život. Nechci se nechat zahnat do tak primitivní krajnosti.“

„Kecy. Vyprávěl jste mi, co se vám zdálo. Nedokážete se smířit s tím, aby si někdo myslel, že nevíte všechno na světě, a tak máte tu drzost tvrdit mi do očí, že znáte jeho jméno. Nevíte o nic líp než Orchard, že vůbec existuje.“

„Ale ano, vím. Jsem mnohem inteligentnější než pan Orchard.“

„Jak chcete,“ prohlásil Cramer velkomyslně. „Třeba si s ním vyměňujete orchideje. A co má být? Do mého oboru nespadá. Jestli s těmi vraždami nemá nic společného, tak ho nechci. Já pracuju na vraždách. Řekněme, že se vám to všechno nezdálo a je to tak, jak říkáte. A co dál? Pokročil jsem nějak? Anebo vy? Proto jste mě sem zavolal, abyste mi vyprávěl, že máte dvanáct zatracených okruhů ve dvanácti různých městech?“

„Částečně proto. Nevěděl jsem, že si ten váš seržant z okrsku na něco vzpomněl. Ale to není všechno. Chtělo by se vám povědět mi, proč se slečna Koppelová pokusila dostat do letadla?“

„Jistěže by se mi chtělo, ale nemůžu, protože to nevím. Říká, že chtěla navštívit nemocnou matku. Pokusili jsme se najít jiný důvod, který by se nám lépe zamlouval, ale neměli jsme štěstí. Zaplatila kauci a nesmí opustit území státu.“

Wolfe přikývl. „Zdá se, jako by nám nikde nekynul žádný zisk, že? Ve skutečnosti jsem vám chtěl něco navrhnout. Chcete?“

„Poslechnu si to.“

„Doufám, že se vám to bude líbit. Říkal jste, že jste nasadil lidi na ty Orchardovy předplatitele, které znáte, a že u profesora Savareseho a slečny Fraserové jste nedosáhli žádných výsledků. To se dalo očekávat a také jste to čekali, protože vám oba dva poskytli věrohodné vysvětlení, proč si ten časopis předplatili. Proč se tedy nezaměřit na jiný cíl? Kolik lidí můžete uvolnit na takovou práci?“

„Kolik budu potřebovat.“

„Tedy pošlete tucet nebo víc mužů za slečnou Vanceovou – nebo spíše za lidmi kolem ní. Udělejte to důkladně. Povězte svým lidem, že nejde o to zjistit, zda někdo dostal anonymní dopisy o slečně Vanceové. Vysvětlete jim, že to musí tajně předpokládat a že jejich úkolem je zjistit, co v těch dopisech stojí, kdo je obdržel a kdy. Bude to vyžadovat neústupnost na samé hranici zákonného policejního postupu. Ten, kdo dokáže jeden z těch dopisů nalézt, by měl být okamžitě povýšen.“

Cramer zamračeně seděl. Nejspíš dělal totéž co já – snažil se v rychlosti, leč zúplna si zopakovat všechno, co Elinor Vanceová viděla či řekla, ať už v naší přítomnosti, nebo podle svědectví. Nakonec se zeptal:

„Proč ona?“

Wolfe potřásl hlavou. „Kdybych vám to vysvětlil, řekl byste, že to je další sen. Ujišťuji vás, že podle mého názoru je k tomu dobrý důvod.“

„Kolik dopisů a kolika lidem?“

Wolfe pozvedl obočí. „Milý pane! Kdybych to věděl, myslíte, že bych vás do toho nechal zasáhnout byť jen konečkem prstu? Už bych ji tu měl pro vás připravenou s patřičnými důkazy. Co se vám na tom, k čertu, nezdá. Prostě vám navrhuji jistý směr vyšetřování u jisté osoby, kterou týráte už přes tři týdny.“

„Tak vy mě do toho pustíte na koneček prstu. Jestli je to vůbec k něčemu dobré, proč si nenajmete za peníze svých klientů lidi a nesjedete to sám?“

Wolfe si odfrkl. Tohle ho znechutilo. „Výborně,“ prohlásil. „Udělám to. Nestarejte se o to. Nepochybně jste vymyslel mnohem dokonalejší postup. Třeba si nějaký seržant zase vzpomene na něco, co se událo na přelomu století.“

Cramer vstal. Myslel jsem, že beze slova odejde, ale promluvil. „Tohle bylo setsakra laciné, Wolfe. O tom seržantovi byste se nikdy nedozvěděl, kdybych vám o něm neřekl. A nemusel jsem.“

Otočil se a vymašíroval z kanceláře. Musel jsem je oba omluvit, protože měli nervy napjaté k prasknutí. Po třech týdnech, co na tom Cramer pracoval – u Wolfa to bylo po dvou týdnech – se nedostali k vrahovi Orcharda o nic blíž, než když s tím začali.

20. KAPITOLA

Musím přiznat, že ten nápad s Elinor Vanceovou mi nic neříkal. Byl jsem úplně mimo. Napůl jsem čekal, že alespoň nyní si obstaráme nějaké námezdné síly, ale když jsem se Wolfa zeptal, jestli mám začít shánět Saula a Freda a Orrieho, jenom zavrčel. Nijak zvlášť mě to nepřekvapilo, protože to ladilo s naší novou politikou, nechat za nás pracovat policii. Dalo se počítat s tím, že jakmile se Cramer vrátí na policejní ředitelství, začne shánět smečku, kterou pošle slídit po anonymních dopisech o Elinor Vanceové.

Po obědě jsem vyřešil jeden svůj menší osobní problém tím, že jsem získal Wolfovo svolení splatit jistý dluh, ačkoliv jsem to přesně takhle neformuloval. Pověděl jsem mu, že bych rád zatelefonoval Lonu Cohenovi a vyprávěl mu o tom, jak byli získáváni předplatitelé Dostihového almanachu a časopisu Co můžeme očekávat, samozřejmě beze zmínky o trpělivém, bezohledném mozku v pozadí, který vlastně neexistuje, a aniž bych vyslovil jakákoliv jména. Svoji žádost jsem podpořil tím, že

a) tohle Wolfe vypátral sám, a tedy na to Cramer nemá monopol,

b) že je žádoucí zajistit si vděčnost tisku,

c) že to bude pěkná odpověď na ten jejich zlomyslný komentář

d) že tím třeba někde roznítíme jiskřičku a dostane se nám kouřového signálu.

Wolfe přikývl, ale já jsem počkal, dokud neodešel do skleníku, a teprve potom jsem zatelefonoval Lonovi, abych se revanšoval. Wolfe je tak zatraceně podezíravý, že kdybych zavolal v době, kdy byl v doslechu, stačilo by slovo nebo jen zvláštní odstín hlasu a už by začal chrlit otázky.

Později jsem zkusil ještě jeden návrh, ale ten nedopadl tak dobře. Tvrdě mě odmítl. Protože se předpokládalo, že jsem zapomněl jméno Arnold Zeck, říkal jsem místo toho ‚Duncan‘. Připomněl jsem Wolfovi, jak Cramerovi vyprávěl, že nějaký Duncanův zaměstnanec pravděpodobně viděl vraha Beuly Poolové a dokonce by ho snad mohl jmenovat. Navrhoval jsem zavolat na to midlandské číslová nechat tam vzkaz, aby se pan Duncan ozval panu Wolfovi. Když zavolá, učiní mu Wolfe nabídku: jestliže Duncan vyklopí, kdo je vrah – samozřejmě o něm samém nikde nepadne ani slovo – Wolfe se zaváže, že zapomene, že vůbec někdy slyšel o někom, jehož jméno začíná na Z, pardon, na D.

Vysloužil jsem si jen to, že mě tvrdě sjel. Zaprvé, Wolfe by nikdy neuzavřel takovou dohodu se zločincem, zvlášť když jde o takového škůdce lidského plemene, a za druhé, nemá v úmyslu s tím otrapou vůbec komunikovat, pokud s tím otrapa sám nezačne. Takový postoj mi připadal krátkozraký. Jestliže si to s tím ptáčkem nechtěl rozdat, dokud nebude muset, proč by se neměl pokusit využít všeho, co se nabízelo? Téhož večera po večeři jsem to zkusil nadhodit ještě jednou, ale vůbec o tom nechtěl diskutovat.

Následujícího rána, v pátek, nás navštívili dva jedinci, které jsme už nějaký čas neviděli: prezident Príma doušku Walter B. Anderson a šéf propagace Fred Owen. Když se chvíli před polednem rozezněl zvonek a já vyšel ke dveřím a uviděl je na zápraží, zaujal jsem zcela jiné stanovisko než onehdy, když přišli poprvé. Neměli s sebou žádné fotografy a jednalo se o dobře situované klienty, kteří rozhodně měli důvod ke stížnostem, ovšem museli by o něm vědět. Taky zde byla minimální šance, že s sebou mají skrytou zbraň, třeba jehlici do klobouku, kterou by mohli Wolfa popíchnout. Takže jsem se ani nevracel do kanceláře na poradu a uvítal jsem je na zápraží.

Wolfe je pozdravil bez viditelného nadšení, ale aspoň na ně nevrčel. Dokonce se zeptal, jak se jim daří. Když se usadili, posunul si křeslo tak, aby se mohl kterémukoliv z nich podívat do očí, aniž by příliš namáhal krční svalstvo. Dokonce se omluvil:

„Nepřekvapuje mě, pánové, že jste poněkud podráždění. Jste-li podráždění, to já jsem také. Ani ve snu mě nenapadlo, že se to takhle potáhne. Přirozeně, žádný vrah si nepřeje být dopaden, ale jak se zdá, tento k tomu chová přímo výjimečný odpor. Přejete si, abych vám vylíčil, čeho jsme dosáhli?“

„To víme moc dobře,“ prohlásil Owen. Měl na sobě tmavohnědý dvouřadový oblek s tenkým proužkem, který, podle toho jak vypadal, si vyžádal alespoň pět zkoušek.

„Až příliš dobře,“ opravil ho prezident. Obvykle bývám vůči takovým podsaditým exemplářům se zarudlým obličejem tolerantní, ale kdykoliv tenhle paprika otevřel ústa, dostal jsem chuť mu je zavřít a to ne jen nějakou slovní replikou.

Wolfe svraštil čelo. „Připustil jsem, že máte důvod k podráždění. Není třeba to zdůrazňovat.“

„Nejsme podráždění kvůli vám, pane Wolfe,“ řekl Owen.

„Já ano,“ opravil ho zase prezident. „Kvůli celé té zatracené věci a kvůli všemu a každému, kdo s tím má něco společného. Nějakou dobu jsem byl ochoten souhlasit s tím, že na takové akci nemůže být nic špatného, ale uvědomoval jsem si, že se možná mýlím, a teď vím, že to opravdu byl omyl. Pane bože, vydírání! To vy jste odpovědný za ten článek v dnešní Gazettě?“

„Nu…“ začal Wolfe uvážlivě. „Řekl bych, že odpovědnost padá na člověka, který ten plán vymyslel. Já jsem to jen vypátral a zveřejnil…“

„Na tom nezáleží.“ Anderson mávl rukou. „Důležité je, že naše společnost a náš výrobek nesmí být v mysli veřejnosti spojován s vydíráním. To je špinavá záležitost. Z takových věcí je lidem na zvracení.“

„Naprosto souhlasím,“ potvrdil Owen.

„Vraždu lze do jisté míry také považovat za špinavost,“ namítl Wolfe.

„Ne,“ řekl Anderson tvrdě. „Vražda je senzační a vzrušující, ale není to nic jako vydírání a anonymní dopisy. Já končím. Mám toho dost.“

Sáhl do náprsní kapsy a vytáhl obálku, z níž vyňal obdélníkový proužek modrého papíru. „Tady je šek na váš honorář – na celou částku. Možná si to od ostatních vyberu a nebo taky ne. Uvidím. Vyúčtujte mi výlohy k dnešnímu dni. Rozumíte mi, odstupuji od dohody.“

Owen vstal, vzal šek a podal ho Wolfovi. Wolfe se na něj zamračil a upustil ho na stůl.

„Vskutku.“ Wolfe šek zase zvedl, znovu se na něj podíval a opět jej upustil. „Poradil jste se s ostatními účastníky naší dohody?“ zeptal se.

„Ne a nehodlám se s nimi radit. Co vám na tom záleží? Dostal jste celou částku, ne?“

„Ano, částka souhlasí. Ale proč ten střemhlavý ústup? Co vás najednou tak vyděsilo?“

„Nic mě nevyděsilo.“ Anderson se předklonil v křesle. „Podívejte se, Wolfe. Přišel jsem osobně, abych se ujistil, že nedojde k žádnému nedopatření. Dohoda je zrušená, přesně od této chvíle. Jestli jste dnes ráno poslouchal Fraserové program, neslyšel jste ani zmínku o našem výrobku. Ji jsem taky vyplatil a stáhl jsem se. Jestli si myslíte, že mám strach, tak mě neznáte. Nejsem vyděšený. Ale vím, jak podniknout rázné kroky, když je to potřeba, a to právě činím.“

Vstal z křesla, sklonil se nad Wolfovým stolem, natáhl krátkou, tlustou paži a krátkým, tlustým ukazovákem poklepal na šek. „Své dluhy platím! Zaplatím vám i výlohy. Z ničeho vás neobviňuji, ale zatraceně, od této chvíle nepracujete pro mě!“

Při posledních šesti slovech klepal ukazovákem do stolu; na každé slovo připadly tři údery.

„Pojďme, Frede,“ přikázal a oba vypochodovali do haly.

Odšoural jsem se ke dveřím kanceláře, abych se ujistil, že mi nešlohli nový, šedý jarní klobouk za dvacet dolarů, a když s konečnou platností odešli, vrátil jsem se ke stolu, posadil se a poznamenal k Wolfovi:

„Vypadal trochu roztrpčeně.“

„Napíšeme mu dopis.“

Vzal jsem si zápisník a pero. Wolfe si odkašlal.

„Nepište milý pane Andersene, jen milý pane. Ohledně našeho rozhovoru v mé kanceláři dnes ráno vám sděluji, že jsem zavázán vůči ostatním stejnou měrou, jako vůči vám, a protože můj honorář závisí na odvedené práci, jsem povinen pokračovat, dokud svůj úkol nedokončím. Šek, který jste mi předal, bude až do té doby uložen v mém trezoru.“

Zvedl jsem hlavu. „S upřímným pozdravem?“

„Myslím že ano. Na tomhle není nic neupřímného. Až s tím půjdete do schránky, stavte se nejdřív v bance a nechte ten šek potvrdit.“

„To mění situaci,“ poznamenal jsem, zatímco jsem otevřel zásuvku a hledal dopisní papíry s hlavičkou. „Teď všechno záleží na tom, jestli je ta banka solventní.“

Právě v tuto chvíli, v okamžiku, kdy jsem vložil papír do stroje, se Wolfe doopravdy pustil do práce na Orchardově případu. Zaklonil se v křesle, zavřel oči a zahájil cvičení se rty. Seděl tak, když jsem odešel za svou pochůzkou, i poté, co jsem se vrátil. V takových chvílích nemusím chodit po špičkách a klidně mohu šustit papíry, mlátit do stroje, telefonovat či luxovat a on stejně nic neslyší.

Věnoval se tomu celý zbytek dne až do večera, s výjimkou času určeného k jídlu a odpolední schůzky s orchidejemi. Neřekl mi ani slovo; vůbec nenaznačil, jakou stopu to objevil, pokud vůbec nějakou. Svým způsobem jsem mohl být úplně spokojen, protože konečně aspoň dal najevo, že si svou polívčičku uvaříme sami, ale na druhou stranu jsem nebyl moc nadšený. Když to totiž trvá celé hodiny, jako ten pátek, je možné, že se dostal natolik do úzkých, že se vůbec nedá odhadnout, jak moc bude zoufalý, až začne vybírat mezeru, kterou je třeba prorazit. Jednou, před pár lety, také vymýšlel skoro celý den jak na to a nakonec přišel se šarádou, při níž se málem devět lidí otrávilo sifogenem – včetně jeho a mě, nemluvě o inspektoru Cramerovi.

Když moje hodinky i hodiny na stěně ukazovaly skoro půlnoc a on ještě pořád seděl, zeptal jsem se zdvořile:

„Mám si dojít pro kávu, abych neusnul?“

Sotva jsem zaslechl zamumlání: „Jděte spát.“

Šel jsem.

21. KAPITOLA

Nemusel jsem si dělat starosti. Opravdu s něčím přišel, ale nebyl to žádný z jeho fantastických nápadů. Když se příštího rána, v sobotu, Fritz vrátil do kuchyně, poté, co mu odnesl nahoru podnos se snídaní, sdělil mi, že jsem očekáván.

Wolfe si sice potrpí na čerstvý vzduch během noci, ale při snídani má rád, když je v pokoji pěkně teplo, a tak jsme už dávno museli v jeho pokoji nechat instalovat chytré zařízení, které automaticky zavře okno v šest hodin ráno. Tím pádem je tam v osm hodin taková teplota, že může snídat z podnosu na stole u okna, aniž by si oblékl župan. Když tam tak sedí, ještě neučesaný, bos a všechny ty čtvereční metry žlutého pyžama se blyští v ranním slunci, skýtá vážně oslňující podívanou a je opravdu škoda, že tu výsadu míváme jenom já a Fritz.

Oznámil jsem mu, že máme pěkné ráno, a on něco zabručel. Nikdy nepřipustí, že by ráno bylo alespoň snesitelné, natožpak pěkné, dokud nevypije druhý šálek kávy a úplně se neustrojí.

„Instrukce,“ zavrčel.

Sedl jsem si, otevřel jsem zápisník a připravil si pero.

Začal mi dávat pokyny:

„Sežeňte si obyčejný, laciný bílý papír; z našich se asi žádný hodit nebude. Asi pětkrát osm palců. Toto na něj napište na stroji – jednoduché řádky, žádné datum ani oslovení.“

Zavřel oči. „Jelikož jste přítelem Elinor Vanceové, měl byste se něco dozvědět. Během posledního roku jejího studia na vysoké škole byla smrt jisté osoby přičítána přirozeným příčinám a nikdy nebyla řádně vyšetřena. Dalším incidentem, který nikdo neobjasnil, bylo zmizení plechovky kyanidu z pokovovací dílny bratra slečny Vanceové. Bylo by zajímavé zjistit, zda mezi těmito dvěma událostmi existuje nějaká spojitost. Možná by ji pomohlo nalézt řádné vyšetřování.“

„To je všechno?“

„Ano. Žádný podpis. Žádnou obálku. Složte ten papír a trochu ho ušpiňte, aby vypadal použitě. Dnes je sobota, ale noviny přinesly zprávu o tom, že Príma doušek přestal sponzorovat program slečny Fraserové, takže pochybuji, že by ti lidé odjeli na víkend. Možná je dokonce najdete všechny pospolu při poradě, což by se nám hodilo nejvíc. Ale ať už budou spolu nebo každý zvlášť, zajděte za nimi, ukažte jim ten anonymní dopis a zeptejte se, jestli ho někdy viděli nebo snad nějaký podobný. Musíte naléhat a být co nejotravnější.“

„Slečny Vanceové se mám taky zeptat?“

„Podle okolností. Budou-li pohromadě a ona tam bude také, pak ano. Nejspíš už ji poplašili lidé pana Cramera.“

„A ten profesor? Savarese?“

„Ne, s ním se nezdržujte.“ Wolfe dopil kávu. „To je vše.“

Vstal jsem. „Snad bych mohl dosáhnout ještě lepších výsledků, kdybych věděl, co tím sledujeme. Očekáváme, že se Elinor Vanceová sesype a přizná se? Nebo mám někoho z nich vyprovokovat, aby na mě vytáhl bouchačku, nebo co vlastně?“

Měl jsem vědět, že to nemá cenu, když je ještě v pyžamu a s rozježenými vlasy.

„Držte se instrukcí,“ opáčil mrzutě. „Kdybych věděl, jakou reakci tím vyvoláte, nepotřeboval bych se uchylovat k tak chatrné taktice.“

„Chatrná – to je to pravé slovo,“ potvrdil jsem a šel jsem pryč.

Samozřejmě jsem měl v úmyslu uposlechnout rozkazu z téhož důvodu, jako poslouchají vojáci, především proto, že je to pro ně lepší. Ale nebyl jsem rozhodně nadšen natolik, abych uspěchal snídani. Když jsem začal uvažovat o prvních krocích, můj postoj byl takový, že nedokázal-li vymyslet nic lepšího, tak mohl klidně ještě spát. Nevěřil jsem, že na Elinor Vanceovou opravdu něco má. Občas se stane, že najme Saula, Orrieho nebo Freda, aniž by mi pověděl, co vlastně dělají, anebo – což je vzácnější – aniž by mi vůbec dal vědět, že pro něj pracují, ale vždycky to poznám, protože v trezoru ubudou peníze. Tentokrát tam byly všechny prachy přesně podle záznamů. Můžete si učinit obrázek o stavu mého mozku, když vám povím, že jsem ho napůl podezíral, že si Elinor vybral jen proto, jelikož jsem si dal záležet, aby tehdy večer na té schůzce seděla blízko mě.

Nicméně, měl pravdu, pokud šlo o jejich případný odjezd na víkend. Začal jsem je obvolávat až o půl desáté, protože jsem je nechtěl tahat z postele kvůli prkotině, která mi připadala užitečná asi jako házení kamením po měsíci. Nejprve jsem zavolal Billa Meadowse. Říkal, že ještě nesnídal a že neví, kdy bude mít čas, protože má být v jedenáct na poradě v bytě slečny Fraserové a nedá se odhadnout, jak dlouho to potrvá. To naznačovalo, že se mi možná podaří trefit jedním kamenem dva či více měsíců, což mi potvrdilo pár dalších telefonátů. Chystala se schůze. Vykonal jsem všechny ranní práce, zavolal do skleníku, abych Wolfovi oznámil, že odcházím, vyšel jsem z domu chvíli před jedenáctou a zamířil na kraj města.

Důkazem toho, jak vražda na lidi působí, byla skutečnost, že přestali vyžadovat heslo. To však vůbec neznamená, že by bylo snadné dostat se do bytu číslo 10B. Právě naopak. Novináři i jiní lidé očividně zkoušeli nejrůznější kličky, aby se dostali do výtahu, protože důstojného dveřníka ani náhodou nezajímalo, že jsem se mu představil, a zatvrzele odmítal dát najevo, že by mě poznal. Prostě zvedl telefon a po několika minutách vyšel z výtahu Bill Meadows a došel k nám. Pozdravili jsme se.

„Strong říkal, že se asi ukážete,“ oznámil mi. Jeho tón ani to, jak se tvářil, nenaznačovalo, že by snad všichni nervózně přecházeli po místnosti a čekali jen na můj příchod. „Slečna Fraserová chce vědět, jestli je to naléhavé.“

„Pan Wolfe se domnívá, že ano.“

„No dobrá, tak pojďte.“

Byl tak ustaraný, že nastoupil do výtahu jako první.

Rozhodl jsem se, že kdyby měl v úmyslu nechat mě v tom obrovském obýváku čekat, až mě zavolají, prostě se mu budu držet v patách, ale ukázalo se, že to není třeba. Nemohl mě tam nechat samotného, protože všichni byli právě tam.

Madeline Fraserová se na zeleně potaženém divanu opírala asi o tucet polštářů. Na stoličce u klavíru seděla Deborah Koppelová. Elinor Vanceová usedla na roh masivního stolu z ořechového dřeva. Tully Strong spočíval krajíčkem svého pozadí na krajíčku židle potažené růžovým hedvábím a Nat Turner zůstal stát. U vzdálenějšího konce dlouhého divanu postávala také Nancy Shepherdová.

„To byl Goodwin,“ oznámil jim Bill Meadows, ale oni už na to nejspíš přišli sami, protože jsem si v hale odložil kabát a klobouk a prakticky jsem mu stál po boku. Oslovil slečnu Fraserovou:

„Tvrdí, že má něco naléhavého.“

Slečna Fraserová se mě bryskně zeptala: „Je to nadlouho, pane Goodwine?“ Zdálo se, že je v pohodě, plně při smyslech, jako by se dobře vyspala, dala si sprchu, pořádně se vydrbala a pak dostala solidní snídani.

Odpověděl jsem, že se obávám, že by to mohlo být dlouhé.

„Tedy vás musím požádat, abyste počkal.“ Řekla to, jako by mě žádala o službu. Rozhodně měla schopnost chovat se k lidem osobně, aniž by někoho napadlo jí to oplácet. „Pan Traub musí za chvíli odejít na nějakou schůzku a předtím musíme rozhodnout něco důležitého. Samozřejmě víte, že jsme přišli o sponzora. Asi by mě to mělo mrzet, ale, na mou duši nemrzí. Víte kolik firem se nám nabídlo na místo Príma doušku? Šestnáct!“

„To je báječné,“ řekl jsem obdivně. „Samozřejmě, že počkám.“ Poodešel jsem a zabavil křeslo mimo poradní zónu. Okamžitě úplně zapomněli na to, že tam jsem. Všichni, až na jednu: Nancylee. Změnila pozici, aby mě měla na očích, a její pohled jasně říkal, že mě považuje za podrazáckou krysu nehodnou důvěry.

„Musíme začít s eliminací,“ prohlásil s lítostí Tully Strong. Sundal si brýle a držel je v ruce. „Jak jsem pochopil, je zde jen pět vážných uchazečů.“

„Čtyři,“ opravila ho Elinor Vanceová, hledíc na papír, který držela v ruce. „Vyškrtla jsem Nadýchánek – to je to těsto na sušenky. Tak jsi to chtěla, že, Lino?“

„To je ale dobrá firma,“ konstatoval Traub s politováním. „Jedna z nejlepších. Jejich rozpočet na rozhlasovou reklamu činí přes tři miliony.“

„Jenom nám to ztěžuješ, Nate,“ usměrnila ho Deborah Koppelová. „Nemůžeme vzít všechny. Myslela jsem, že tvým favoritem je Tající pochoutka.“

„To ano,“ souhlasil Traub. „Ale všechno jsou to velice kvalitní společnosti. Co říkáte na Tající pochoutku, slečno Fraserová?“ On jediný z celé tlupy jí neříkal Lino.

„Ještě jsem ji neochutnala.“ Rozhlédla se. „Kde je?“

Odpověděla jí Nancylee, která se na mě přece jen nesoustředila natolik, aby propásla jediné slovo či gesto svého idolu: „Támhle na klavíru, slečno Fraserová. Mám vám ji podat?“

„Musíme někoho vyřadit,“ naléhal Strong a dodával důrazu svým slovům tím, že bodal brýlemi do vzduchu. „Jako zástupce ostatních sponzorů musím opakovat, že jsou všichni pevně a jednomyslně proti tomu, aby se teď v programu podávala Jiskřička tak, jako předtím Príma doušek. Ten nápad se jim nikdy nelíbil a nechtějí se k němu vracet.“

„Vyřazeno,“ prohlásila Elinor Vanceová. „Nadýchánek a Jiskřička jsou mimo, takže zbývají čtyři.“

„A to není jen kvůli sponzorům,“ podotkla slečna Fraserová, „prostě s nimi náhodou souhlasíme. Nerozhodují o tom oni, ale my.“

„Chtěla jsi říct, že o tom rozhoduješ ty, Lino.“ Bill Meadows byl trochu rozladěný. „A co má, k čertu, být? Všichni to víme. Nechceš Nadýchánek, protože z něj Cora udělala sušenky a tobě nechutnaly. A Jiskřičku nechceš proto, že by ho chtěli servírovat při pořadu a pámbu ví, že ti to nemám za zlé.“

Elinor Vanceová opakovala: „Zbývají čtyři.“

„No dobrá, tak vyřaďme další!“ naléhal Strong.

„Jsme přesně tam, kde jsme začali,“ oznámila jim Deborah Koppelová. „Potíž je, že vůči těm čtyřem žádné opravdové námitky nejsou a já si myslím, že Bill má pravdu a měli bychom to nechat na Lině.“

„Já jsem připraven,“ pronesl Nat Traub hlasem člověka, který za sebou spálil mosty, „hlasovat pro Tající pochoutku.“

Pokud šlo o mě, já byl připraven nehlasovat pro nikoho. Jak jsem tam seděl a poslouchal je, pochopil jsem jen tolik, že jediný stres, jemuž jsou vystaveni, vyplývá z hledání správného sponzora. Jestli některý z nich ještě k tomu zažíval únavu a nervozitu po dvou dokonaných vraždách, byl příliš dobrý na to, abych to na něm poznal. Spor se začínal přiostřovat a ukázalo se, že ačkoliv se všichni shodli na tom, že poslední slovo náleží slečně Fraserové, každý z nich má mezi zbývajícími čtyřmi uchazeči svého oblíbence. Tím se ovšem eliminační proces komplikoval.

Samozřejmě, že kvůli tomu papíru, co jsem měl v kapse, jsem se nejvíc zajímal o Elinor Vanceovou, ale zdálo se, že problém se sponzory zaměstnával její mysl stejně jako u všech ostatních. Samozřejmě jsem byl připraven postupovat podle instrukcí hned, jak mi k tomu dají příležitost, ale začínal jsem si připadat hloupě. Ačkoliv mi to Wolfe nastínil jen velmi mlhavě, jedna věc byla jistá: mým úkolem bylo pořádně jimi otřást a začínal jsem pochybovat, že k tomu mám dostatečné prostředky. Až se jim konečně podaří jmenovat vítěze – šťastný výrobek, jemuž bude přisouzena úloha, o níž se jich ucházelo celkem šestnáct – nějaký anonymní dopis, i kdyby se v něm naznačovalo, že jedna z nich je mnohonásobná vražedkyně, bude proti tomu jasný propadák. Co jim bude záležet na takovém detailu, jako je vražda, ve chvíli, kdy se jim podařilo vyřešit tak závažný problém?

Ale zásadně jsem se mýlil. Přišel jsem na to náhodou, vyplynulo to jako vedlejší důsledek jejich sporu. Podle všeho byli dva z oněch uchazečů nesmiřitelnými soupeři, kteří spolu bojovali o dětské zákazníky: sladká tyčinka, nazvaná Šťastný Ondra, a krabička báječných dobrot, jménem Tající pochoutky. Právě ty se Traub rozhodl jednoznačně podpořit a on to byl, kdo se zeptal slečny Fraserové, když opět přišla řeč na to, kterou z těchto dvou možností vyloučit, zda už je okusila. Odvětila, že ne. Potom se zeptal, jestli vyzkoušela Šťastného Ondru. Odpověděla, že ano. Naléhal tedy, že by bylo od ní fér zkusit také Tající pochoutky.

„Tak dobře,“ přivolila. „Jsou támhle na klavíru. Debby, ta červená krabička, hoď mi ji.“

„Ne!“ vykřikl čísi pronikavý hlas. Byla to Nancylee. Všichni se na ni podívali. Deborah Koppelová, která vzala do ruky malou krabičku z červeného kartonu, se zeptala: „Co se děje?“

„Je to nebezpečné!“ Nancy už stála u ní s nataženou rukou. „Dejte mi to, nejdřív ochutnám já!“

Byl to jen dramatický výstup romantického dítěte, a jestli jsem je dobře odhadl, měla si od celé party vysloužit jen smích a pohrdání, ale ukázalo se, že jsem úplně vedle. Nikdo se ani neusmál. Nikdo nic neřekl. Všichni strnuli a zírali na Nancy – až na jedinou výjimku. Tou byla Deborah Koppelová. Odtáhla krabičku z Nancyina dosahu a s opovržením ji napomenula:

„Neblázni.“

„Myslím to vážně!“ volalo děvče. „Nechte mě…“

„Nesmysl.“ Deborah ji odstrčila, otevřela víčko, vytáhla cosi, vsunula si to do úst, jednou či dvakrát skousla, polkla a pak prudce vyprskla a rozprášila kolem sebe spršku malých částeček.

Jako první, snad o desetinu vteřiny, jsem pochopil, že se něco děje. Neupozornila mě skutečnost, že vyprskla; bylo myslitelné, že tak prostě jen vyjádřila své mínění o Tajících pochoutkách, ale viděl jsem, jak se jí hrozně zkroutily rysy. Když jsem k ní přiskočil, vystřelila křečovitým pohybem ze sedačky u klavíru, postavila se s rukama vztaženýma vzhůru a vykřikla:

„Lino, ne! Nenech…“

Stál jsem u ní a držel ji za paži a byl tu také Bill Meadows, ale její křečovitě se stahující svaly nás táhly za ní, jak se snažila probojovat k divanu. Madeline Fraserová jí vyšla vstříc a konejšivě ji objala rukama. Ale nějak se ani nám třem nepodařilo udržet ji na nohou nebo ji položit na divan. Klesala dolů, až se dotkla koleny podlahy, s jednou rukou strnule nataženou přes hrubý potah divanu, a padla by úplně na zem, nebýt slečny Fraserové, která klečela vedle ní.

Vstal jsem, otočil jsem se a přikázal Natu Traubovi: „Sežeňte rychle doktora.“ Viděl jsem, jak Nancy sáhla po malé červené krabičce, a štěkl jsem na ni: „Nechte to ležet a chovejte se jaksepatří.“ Pak jsem upozornil i ostatní: „Na nic nesahejte, slyšíte?“

22. KAPITOLA

Kolem čtvrté hodiny bych byl nejspíš dostal dovolení jít domů, kdybych naléhal, ale připadalo mi lepší zůstat na místě tak dlouho, dokud zde bude šance, že ulovím další bod pro své budoucí hlášení. Mezitím už jsem zatelefonoval Wolfovi a vysvětlil mu, proč jsem se nedržel instrukcí.

Byli zde stále všichni, kdo se účastnili té porady. Opravdu všichni, kromě Debory Koppelové, kterou odnesli v koši poté, co několik skupin městských zaměstnanců dokončilo svoji práci. Když dorazil lékař, byla už mrtvá. Ostatní byli ještě naživu, ale neměli náladu se tím chlubit.

Ve čtyři hodiny seděl na divanu poručík Rowcliff s asistentem okresního prokurátora a přeli se, zda chuť kyanidu může člověka varovat dostatečně včas, ještě před polknutím. Zdálo se, že to je zbytečná diskuse, protože ať už může nebo ne, obvykle se to nestává a nakonec jediní, kdo by k tomu mohli něco říct z pozice expertů, jsou ti, kdo to zkusili, a z těch nebyl nikdo po ruce. Přesunul jsem se jinam. U velkého ořechového stolu rozmlouval jiný poručík s Billem Meadowsem a občas si něco ověřoval v poznámkách na lístcích papíru. Prošel jsem kolem nich. V jídelně si nějaký seržant a strážník vzali do prádla Elinor Vanceovou. Šel jsem dál. V kuchyni tuponosý polda přidržoval na stole list papíru – jeden z mnoha – a Cora, ta zápasnice, se na něj podepisovala.

Otočil jsem se a vydal se zpátky stejnou cestou, kudy jsem přišel, pokračoval jsem do haly, otevřel dveře na opačném konci a prošel jimi. Tahle místnost – byl to ten nepojmenovatelný pokoj – byla více zalidněná než ostatní. V křeslech u protější stěny seděli Tully Strong a Nat Traub. U okna stála Nancylee. Uprostřed místnosti seděl policajt, další se opíral o zeď a kolem obcházel seržant Purley Stebbins. To byl tedy celý seznam, protože jsem věděl, že Madeline Fraserová sedí ve vedlejší místnosti – ve své ložnici – kde jsem se s nimi se všemi poprvé setkal, a povídá si s inspektorem Cramerem. Věděl jsem že tam jsou, protože mě odtud před chvílí vykázal zástupce komisaře O’Hara, který tam byl s nimi.

První série rychlých výslechů, brali je jednoho po druhém, provedl v jídelně Cramer osobně. Z jedné strany stolu seděli Cramer a asistent státního zástupce, vyslýchaný naproti nim a mě posadili kousek stranou za vyslýchaného. Toto uspořádání vycházelo z teorie, že kdyby se svědkova paměť rozcházela s mými vzpomínkami, mohl bych Cramera upozornit vyplazeným jazykem nebo jiným znamením, aniž by mě dotyčný subjekt uviděl. Na jednom konci stolu seděl policejní zapisovatel a další členové personálu se potloukali kolem.

Protože pro Cramera rozhodně nebyli žádnými cizinci a on se již důvěrně vyznal v jejich životopisech, mohl to zkrátit a soustředit se hlavně na dva body: na jejich rozmístění a pohyby během porady a na krabičku Tající pochoutky. První otázka přinesla menší rozpory, ale jen takové, jaké se za daných okolností daly předpokládat, a já, který jsem byl u toho, jsem nezpozoroval žádný náznak, že by si někdo snad chtěl vymýšlet.

V tom druhém bodě, ohledně krabičky Tající pochoutky, se nevyskytly vůbec žádné rozpory. V pátek v poledne, tedy včera, se začaly šířit zprávy, že Príma doušek jako sponzor končí, ačkoliv to zatím nebylo zveřejněno. Tající pochoutky byly na seznamu slečny Fraserové už nějaký čas pro případ, že by se náhodou uvolnilo místo. V pátek ráno Nat Traub, jehož agentura pracovala pro Tající pochoutky, oznámil svému klientovi telefonicky tu novinu a klient mu bleskově po poslíčkovi zaslal karton svých výrobků. Ten karton obsahoval osmačtyřicet malých červených krabiček. Traub nechtěl v tak naléhavé a důležité věci ztrácet čas a také se mu nechtělo tahat celý karton, a tak vybral jednu krabičku, dal si ji do kapsy, pádil do budovy FRS a do studia dorazil právě před závěrem vysílání slečny Fraserové. Jménem Tajících pochoutek pohovořil se slečnou Fraserovou a slečnou Koppelovou a slečně Koppelové předal krabičku.

Slečna Koppelová ji dala Elinor Vanceové, která si ji uložila do kabelky, do téže kabelky, v níž dříve přenášela oslazenou kávu v láhvi od Príma doušku. Všechny tři ženy společně poobědvaly v blízké restauraci a potom se vydaly do bytu slečny Fraserové, kde se k nim později připojili Bill Meadows a Tully Strong a začala předběžná diskuse o sponzorech. Chvíli poté, co přišly do bytu, vyňala Elinor Vanceová Tající pochoutky ze své kabelky a dala je slečně Fraserové, která je položila na velký ořechový stůl v obývacím pokoji.

To bylo o půl třetí v pátek odpoledne a tím také všechno končilo. Nikdo nevěděl, kdy a jak se krabička dostala ze stolu na klavír. Byl zde prázdný časový úsek, zcela prázdný, zvící asi osmnácti hodin, končící v devět hodin ráno, kdy Cora při utírání prachu zahlédla krabičku na klavíru. Vzala ji do ruky, aby přejela prachovkou horní desku klavíru, a pak ji položila zpátky. Krabička se znovu objevila na scéně o dvě hodiny později, kdy ji brzy po svém příchodu do bytu zpozorovala Nancylee a byla v pokušení ochutnat. Dokonce ji už měla v drápech, ale lekla se, když si všimla, že ji slečna Koppelová pozoruje. Nancylee vysvětlila, že právě proto věděla, kde ta krabička je, když se po ní slečna Fraserová ptala.

Jak vidíte, byla zde spousta místa pro pátrání a prošťourání každého čtverečního centimetru, což bylo štěstí pro všechny, od obyčejných poldů až po inspektory, od nichž se očekává, že si zaslouží svoji mzdu, protože jinak už vůbec nebylo kde pátrat. Vztahy, motivy, podezření, z toho všeho už dávno vymačkali všechnu šťávu. A tak v sobotu ve čtyři hodiny odpoledne se asi stovka dospělých mužů rozptýlených po celém městě snažila ze všech sil odhalit nějakou další štěpinku informace – cokoliv o té krabičce Tajících pochoutek. Někteří, samozřejmě, dosáhli jistých výsledků. Například z laboratoře přišla zpráva, že krabička, kterou obdrželi, obsahuje jedenáct pochoutek, že jedna z nich, na níž někdo zřejmě dosti šikovně zapracoval, obsahovala asi osmdesát miligramů kyanidu a že ty ostatní jsou úplně neškodné a nic nesvědčí o tom, že by s nimi někdo něco prováděl. Pochoutky prý do krabičky přesně pasovaly po dvou vedle sebe a ta s kyanidem ležela navrch, na té straně, kde se krabička otevírá.

Přišla i další hlášení, samozřejmě také o otiscích prstů. Většinu jich předali Cramerovi v mé přítomnosti. Nevím, co si myslel on, ale podle mě šlo nejspíš o další vystoupení téhož umělce, co nám to už jednou tak pěkně vykreslil oslazenou kávou: ten obrázek obsahoval tolik křižujících se linií a překrývajících se barev, že v něm nebylo možné rozeznat podobnost žádného jiného živočicha.

Když jsem se vrátil do hustě zalidněné místnosti beze jména, prohodil jsem cosi chytrého k Purley Stebbinsovi a sesul jsem se do křesla. Jak už jsem řekl, nejspíš by se mi podařilo vynutit si odchod domů, ale nechtělo se mi. Co bych tím získal? Šaškoval bych v kanceláři, dokud Wolfe nesejde dolů, podal bych hlášení a co potom? Buď by otráveně zabručel, našel si něco, co by mohl kritizovat, a zase by spustil železnou oponu, anebo by znovu upadl do tranzu a vyskočil o půlnoci se skvělým nápadem, že napíšeme anonymní dopis o Billu Meadowsovi, že v posledním ročníku na gymnáziu rupnul z algebry. Raději jsem zůstával na místě s chabou nadějí, že se třeba něco stane.

A stalo se: Přestal jsem se snažit uspořádat si nějak v hlavě křižující se linie a překrývající se barvy, vzdal jsem pokusy vytočit Purleyho a vyměňoval jsem si nepřátelské pohledy s Nancylee, když se otevřely dveře ze čtvercové haly a vstoupila dáma. Rychle se rozhlédla a sdělila Purleymu, že pro ni poslal inspektor Cramer. Přešel k protějším dveřím, vedoucím do ložnice slečny Fraserové, otevřel je, a když jimi prošla, zase je zavřel.

Znal jsem ji od vidění, ale ne jménem, a dokonce jsem si o ni i utvořil názor, totiž že to je nejpohlednější ze všech policistek, které jsem kdy potkal. Protože jsem neměl co na práci, uvažoval jsem, k čemu ji Cramer potřebuje, a právě jsem docházel ke správnému závěru, když se opět otevřely dveře a dostalo se mi potvrzení. Nejprve vyšel Cramer a za ním zástupce komisaře O’Hara. Cramer oslovil Purleyho:

„Zavolejte je všechny sem.“

Purley letěl splnit rozkaz. Nat Traub se melancholicky zeptal: „Pokročili jste nějak, inspektore?“

Cramer neměl ani tolik slušnosti, aby na něj zavrčel, natož aby odpověděl. To mi připadlo zbytečně hrubé, a tak jsem Traubovi řekl:

„Jo, dospěli k důležitému rozhodnutí. Všechny vás prošacují.“

Bylo to neuvážené, zvláště v O’Harově přítomnosti, protože on mi nikdy neodpustil, že jsem byl jednou chytřejší než on, ale byl jsem otrávený a nervózní. O’Hara se po mě zle podíval a Cramer mi nařídil, ať držím klapačku.

Do místnosti se trousili ostatní se svými eskortami. Rozhlédl jsem se po nich a bývalo by mně jich bylo opravdu líto, kdybych ovšem věděl, koho mám vynechat. Teď už nebylo pochyb, pod jakým jsou stresem, a rozhodně to nemělo nic společného s hledáním sponzora.

Cramer je oslovil:

„Lidi, chci vám vysvětlit, že budete-li s námi spolupracovat, nemáme zájem vám to ztěžovat o nic víc, než je třeba. Nemůžete nám vyčítat náš postoj vůči vám, vezmeme-li v úvahu, že jste všichni zalhali a lhali jste trvale o té láhvi, z níž pocházel nápoj, který zabil Orcharda. Zavolal jsem vás, abych vám oznámil, že u vás všech provedeme osobní prohlídku. Situace je taková: můžeme vás oprávněně zadržet jako důležité svědky a to taky uděláme, jestli se někdo odmítne nechat prohledat. Slečna Fraserová proti tomu nic nenamítala. Právě teď je s ní uvnitř policistka. Ženy tam budou vstupovat jedna po druhé. Muže prohlédne poručík Rowcliff a seržant Stebbins, také po jednom, v jiné místnosti. Má někdo něco proti tomu?“

Byli k politování. Vůbec nebyli ve stavu něco odmítnout, ani kdyby jim oznámil, že jim nechá na prsa vytetovat znak Tajících pochoutek. Nikdo nevydal žádný zvuk, kromě Nancylee, která vypískla:

„Ach, já určitě ne!“

Přehodil jsem si nohu přes nohu a připravil se, že si to budu muset odsedět. A taky že ano, až do jisté chvíle. Purley s Rowcliffem vzali jako prvního Tullyho Stronga. Po chvíli vyšla ta policistka a odvedla Elinor Vanceovou. Očividně to chtěli provést důkladně, protože Purley se Strongem přišel teprve po osmi minutách a odvedl si Billa Meadowse a oné dámě to s Elinor Vanceovou trvalo také tak dlouho. Poslední dva na seznamu byli na jedné straně Nancylee a na druhé Nat Traub.

Tedy oni dva byli poslední alespoň podle mých představ. Ale když se Rowcliff s Purleym vrátili s Traubem a předali Cramerovi nějaké papírové lístky, O’Hara na ně vyštěkl:

„A co Goodwin?“

„Toho taky?“ ptal se Rowcliff.

„Jistěže ano! Byl tady! Nebo ne?“

Rowcliff pohlédl na Cramera a Cramer na mě.

Zazubil jsem se na O’Haru. „A co když odmítnu, komisaři?“

„Jen to zkuste! To vám nepomůže!“

„Houby nepomůže. Buď si uchovám důstojnost, anebo začne ohňostroj. O co se vsadíte, že můj starší brácha dokáže zmlátit vašeho?“

Postoupil o krok směrem ke mně. „Tak vy kladete odpor?“

„To si pište že jo.“ Opsal jsem paží půlkruh. „Před dvaceti svědky.“

Prudce se otočil. „Dejte ho odvést, inspektore. Do mé kanceláře. Obviňte ho. A pak ho dejte prohledat.“

„Ano, pane.“ Cramer se mračil. „Ale nejdřív, nevadilo by vám zajít se mnou vedle do pokoje? Možná jsem vám plně neobjasnil situaci…“

„Mně je všechno úplně jasné! Wolfe spolupracoval, to jste mi řekl – a z jakého důvodu? Co se stalo? Další vražda! Wolfe vás všechny vyvádí z míry a já už toho mám dost, je mi z toho zle! Odveďte ho do mé kanceláře!“

„Nikdo mě nevyvedl z míry,“ odsekl Cramer. „Odved ho, Purley. Zavolám ti ohledně obvinění.“

23. KAPITOLA

Na kanceláři zástupce komisaře O’Hary se mi zamlouvaly dvě věci. Zaprvé to bylo právě zde, kde jsem při předchozí příležitosti byl chytřejší než on, a tedy ve mě vyvolávala milé vzpomínky a za druhé mám rád příjemné prostředí a tohle je nejpříjemnější kancelář v Centre Street. Je to rohová místnost se šesti velikými okny, vybavená křesly, koberci a jinými předměty, které zaplatila O’Harova bohatá manželka.

Usadil jsem se pohodlně v jednom z přepychových křesel. Na úhledné hromádce na rohu velkého lesklého O’Harova mahagonového stolu ležel celý obsah mých kapes až na jednu maličkost. Tu třímal v tlapě Purley Stebbins. Purley byl tak vytočený, že byl v obličeji rudý jako západ slunce a taky koktal.

„Nebuďte z-zatracenej cvok,“ napomínal mě. „Jestli budete držet klapačku, až dorazí O’Hara, tak vás tutově zavře do báně a už je po šestý hodině, takže kde budete dneska spát?“ Zahrozil mi tlapou, tou, v níž svíral předmět, který našel v mé kapse. „Vysvětlete mi tohleto!“

Důrazně jsem zavrtěl hlavou. „Víte, Purley,“ pronesl jsem bez jakékoli zášti, „tohle je vážně strašná ironie. Prošacovali jste ten houf podezřelých a nenašli jste vůbec nic – poznal jsem to podle toho, jak jste se s Rowcliffem tvářili. Ale u mě, u zcela nevinné osoby, najdete cosi, co považujete za inkriminující dokument. A tak jsem tady, je se mnou konec, očekává mě bůhvíjaký osud. Pokouším se zahlédnout v budoucnosti alespoň záblesk a co vidím?“

„Ále, sklapněte.“

„To ne, chci si s někým povídat.“ Mrknul jsem na zápěstí. „Jak jste správně poznamenal, je už po šesté. Pan Wolfe přišel dolů ze skleníku v domnění, že na něho čekám v kanceláři s hlášením o událostech uplynulého dne. Bude zklamán. Víte, jak se bude cítit. A nejen to, víte taky, co udělá. Bude tak rozčilený, že si sám začne vyhledávat čísla a vytáčet je. Nabízím sázku deset ku jedné, že už volal do bytu Fraserové a mluvil s Cramerem. Kolik vsadíte? Niklák? Dolar?“

„Nechte si to, vy zatracenej vopičáku.“ Purley rezignoval. „Schovejte si to pro O’Haru, bude tu každou chvíli. Doufám že dostanete celu se štěnicema.“

„Raději bych si povídal,“ namítl jsem zdvořile.

„Tak si pojďte popovídat o tomhle.“

„Ne. Už posté říkám, že ne. Nesnáším anonymní dopisy a nerad si o nich povídám.“

Přešel ke křeslu a posadil se čelem ke mně. Vstal jsem, došel ke knihovně, vybral jsem si O ZLOČINECH A ZLOČINCÍCH od Merciera a vrátil jsem se s tím do svého křesla.

Purley se zmýlil. O’Hara nedorazil každou chvíli. Když jsem se každých deset minut, nebo tak nějak, díval na hodinky, dělal jsem to potají, protože jsem nechtěl, aby Purley nabyl dojmu, že jsem netrpělivý. Po sedmé hodině jsem zvedl hlavu od knihy, když se ozvalo zazvonění. Purley došel k telefonu na stole a mluvil do něj. Potom zavěsil, vrátil se ke křeslu, usedl a po chvíli se ozval:

„To byl zástupce komisaře. Jde na večeři. Mám tu s vámi zůstat, dokud nepřijde.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem. „Ta kniha je fascinující.“

„A on si myslí, že se tu smažíte. Vy lumpe.“

Pokrčil jsem rameny.

Ještě hodinu nebo o něco víc se mi dařilo zachovávat naprostý klid a potom, pořád jsem ještě seděl nad knihou, jsem si uvědomil, že začínám ztrácet sebevládu. Potíž byla v tom, že jsem dostával hlad, a to mě rozčilovalo. A byl tu ještě jeden faktor. Co sakra dělá Wolfe? Připouštím, že tohle byl ode mě nerozum. Mohl telefonovat jedině Cramerovi nebo O’Harovi, možná někomu z kanceláře státního zástupce, a když jsem byl zašitý tam, kde jsem byl, nedolehla by ke mně ani ozvěna. I kdyby se dozvěděl, kde jsem, a pokusil se ke mně dostat, nespojili by ho, protože Purley měl od O’Hary rozkaz, že nesmím telefonovat. Jenže s rostoucím pocitem hladu a bez kontaktu s vnějším světem jsem si začal uvědomovat, že jsem naštvaný, a to nešlo. Přinutil jsem svůj mozek odpoutat se od myšlenek na jídlo a jiná nevhodná témata, včetně počtu oběhů minutové ručičky na mých hodinkách, a otočil jsem další stránku.

Deset minut před devátou se otevřely dveře a dovnitř vstoupili O’Hara s Cramerem. Purley povstal. Já byl právě v polovině odstavce, a tak jsem jenom mrknul okem, abych zjistil, kdo to je. O’Hara si pověsil kabát a klobouk na věšák a Cramer si odložil na křeslo. O’Hara odkráčel ke stolu a přešel tak blízko mě, že jsem mu mohl nastavit nohu.

Cramer vypadal unaveně. Aniž by mi věnoval jediný pohled, kývl na Purleyho.

„Vyklopil to?“

„Ne, pane. Tady to je.“ Purley mu předal onen předmět.

Oba si to už předtím nechali přečíst do telefonu, ale teď si to chtěli prohlédnout. Cramer si to dvakrát přečetl a předal O’Harovi. Mezitím jsem došel ke knihovně, vrátil knihu na místo, řádně jsem se protáhl a zazíval a vrátil jsem se ke křeslu.

Cramer se na mě zaškaredil. „Co mi k tomu řeknete?“

„Ještě jednou totéž,“ odvětil jsem. „Vysvětlil jsem seržantovi, který mimochodem nedostal vůbec nic jíst, že ta věc vůbec nijak nesouvisí s vraždou ani s jiným zločinem, a tedy žádné otázky v tomto směru nepřipadají v úvahu.“

„Byl jste vzat do vazby jako důležitý svědek.“

„Jo, já vím. Purley mi to už ukázal. Proč se nezeptáte pana Wolfa, třeba by byl velkorysý.“

„Čerta starýho. Už jsme se ho ptali. Koukejte, Goodwine…“

„Já se o něj postarám, inspektore.“ To promluvil O’Hara. Byl to energický človíček. Předtím obešel celý stůl a posadil se, ale teď vstal a zase ho obešel a postavil se proti mně. Zvídavě, naprosto beze zloby jsem se na něj zahleděl.

Snažil se ovládat. „Tohle vám nejspíš neprojde,“ prohlásil. „Je neuvěřitelné, že máte tu drzost vůbec něco takového zkoušet, vy i Wolfe. Anonymní dopisy jsou v tomto případě ústředním prvkem, životně důležitým prvkem. Vy jste dnes šel do toho bytu za těmi lidmi a v kapse jste měl anonymní dopis o jedné z nich, který ji prakticky obviňuje z vraždy. Chcete mi tvrdit, že podle vás nemá ten dopis nic společného se zločiny, které vyšetřujeme?“

„Jistěže chci. A pan Wolfe nejspíš také.“ Udělal jsem gesto rukou. „Tím je to potvrzeno.“

„A trváte na tomto tvrzení, přestože víte, jaký trest vám hrozí, budete-li usvědčen z maření výkonu spravedlnosti?“

„Ano.“

O’Hara se otočil a vyprskl na Cramera: „Přiveďte sem Wolfa! Zatraceně, už jsme ho sem měli dotáhnout dávno!“

Pomyslel jsem si, že tohle tedy bude věc. Teď uvidíme chlupy lítat.

Ale neviděli jsme, alespoň ne tak, jak si to O’Hara naplánoval. Běh věcí narušil telefon. Ozval se bzučák a Purley, který si povšiml, že jeho nadřízení jsou tak zaměstnaní, že ani neslyší, došel ke stolu a zvedl sluchátko. Po pár slovech řekl Cramerovi: „Pro vás, inspektore,“ a Cramer vstal a vzal si to. O’Hara pořád stál a mračil se na mě, ale upoutal ho tón Cramerova hlasu a otočil se tím směrem. Nakonec Cramer zavěsil. Z výrazu jeho tváře se dalo soudit, že se snaží odhadnout, co to vlastně spolkl.

„Nuže?“ ptal se O’Hara.

„Služba právě převzala telefonát zpravodajské redakce rozhlasové stanice WPIT. Připravují zprávy na desátou hodinu a hodlají do nich zahrnout oznámení Nera Wolfa. Wolfe oznamuje, že rozřešil všechny tři případy vraždy bez pomoci policie a že již velmi brzy, pravděpodobně během zítřka, bude připraven sdělit státnímu zástupci jméno vraha a poskytnout mu všechny potřebné informace. WPIT se ptá, jestli to chceme nějak komentovat.“

Jistěže to bylo vulgární, ale nemohl jsem si pomoci. Trhl jsem hlavou dozadu a zařval smíchy. Nešlo ani tak o samotnou zprávu, jako o pohled na O’Harův obličej, jak mu to postupně, v celé kráse docházelo.

„Ten tlustej prďoch!“ zaskučel Purley.

„Příště, až vás Cramer požádá, abyste s ním zašel vedle do místnosti, tak jděte,“ poradil jsem zřetelně O’Harovi. Vůbec mě neslyšel.

„Nejednalo se o to,“ vysvětloval Cramer, „že by mě Wolfe vyváděl z míry. U něho je vždycky jediný problém – co vlastně má a kdy a jak to použije. Jestli to opravdu budou vysílat, tak dávám výpověď.“

„Co…“ O’Hara se odmlčel, aby si naslinil rty. „Co byste navrhoval?“

Cramer neodpověděl. Vyndal z kapsy doutník, pomalu si ho vložil mezi zuby, zase ho vytáhl, mrštil jím směrem ke koši na odpadky, o dvě stopy netrefil, došel ke křeslu, sedl si a zhluboka se nadechl.

„Jsou jenom dvě možnosti,“ prohlásil. „Jedna z nich je prostě to nechat dopadnout. Druhá možnost je poprosit Goodwina, aby mu zavolal a požádal ho, aby to oznámení odvolal – a zároveň ho ubezpečil, že se dostane domů včas s hlášením.“ Cramer si dopřál další hluboký nádech. „Já Goodwina prosit nebudu. Chcete to udělat vy?“

„Ne! To je vydírání!“ ječel O’Hara.

„To jo,“ souhlasil Cramer. „Jenže když s tím začne Wolfe, tak na tom není nic anonymního. Zprávy začínají za pětatřicet minut.“

O’Hara by snad radši spolknul mýdlo. „Třeba se jen tak chvástá,“ žadonil. „Je to jen žvást!“

„Možná že jo. A možná taky ne. Zjistíme to snadno. Stačí sedět a čekat. Jestli nechcete promluvit s Goodwinem, snad bych měl jít sehnat komisaře.“ Cramer se zvedl.

O’Hara se otočil ke mně. Musím přiznat, že se mi díval do očí, když se mě ptal:

„Uděláte to?“

Zazubil jsem se na něj. „Někde se tu povaluje ten příkaz k zadržení, co mi ho Purley ukázal. Zrušíte ho?“

„Ano.“

„Oukej, mám na to svědky.“ Přešel jsem ke stolu a začal si dávat zpátky do kapes své věci. Anonymní dopis ležel tam, kde ho O’Hara nechal, když vykročil, aby přemohl můj odpor. Zvedl jsem ho a ukázal mu ho. „Tohle si vezmu,“ oznámil jsem mu, „ale jestli chcete, můžete si to ještě prohlídnout. Smím použít váš telefon?“

Obešel jsem stůl, usadil jsem se v O’Harově křesle, přitáhl jsem si přístroj a mužský hlas v ústředně jsem požádal, aby mě spojil s Nerem Wolfem. Hlas chtěl vědět, kdo jsem, a já mu to pověděl. Následovala komedie. Když jsem čekal už dobré dvě minuty, někdo zaklepal a O’Hara šel otevřít. Dveře se rozlétly a dovnitř vtrhla dvě individua s bouchačkami v rukou; oba byli napjatí a vyplašení. Když uviděli scénu uvnitř, ztuhli a zůstali hloupě civět.

„Co chcete?“ vyštěkl O’Hara.

„Ten telefon,“ řekl jeden z nich. „Goodwin. Nevěděli jsme…“

„Prokristapána!“ vybuchl Purley. „Copak tu snad nejsem já?“ Došlo k porušení disciplíny za přítomnosti jeho nadřízených.

Cestou ven se na prahu srazili a zavřeli za sebou dveře. Nikdo by mi asi nemohl vyčítat, kdybych se znovu od srdce zasmál, ale i zástupce komisaře snese jen určitou míru, a tak jsem to zdusil a zůstal tiše sedět, dokud se ve sluchátku neozval hlas, který znám nejlíp na světě.

„Archie,“ ohlásil jsem se.

„Kde jste?“ Hlas se mu chvěl ledovou zuřivostí, ale nebyl naštvaný na mě.

„Jsem v O’Harově kanceláři u jeho stolu a hovořím z jeho aparátu. Jsem polomrtvý hlady. Je tu se mnou O’Hara, Cramer a Stebbins. Spravedlivě řečeno, Cramer a Purley jsou v tom nevině. Celou tu blbinu vymyslel O’Hara vlastní hlavou. Dokonale si uvědomuje, že udělal chybu, a upřímně se omlouvá. Příkaz k mému zadržení je minulostí. Dopis o slečně Vanceové mám v kapse. Nic jsem nepřiznal. Jsem volný, mohu jít, kam se mi zlíbí, dokonce i domů. O’Hara vás prosí o osobní laskavost, abyste zrušil to oznámení pro WPIT. Šlo by to?“

„Když budu chtít, tak ano. Zařídil to pro mě pan Richards.“

„To jsem si myslel. Měl byste vidět O’Harův obličej, když mu to došlo. Jestliže se vám tedy bude chtít, a my všichni zde doufáme, že ano, tak to zrušte a já jsem nejpozději za dvacet minut doma. Vyřiďte Fritzovi, že mám hlad.“

„Pan O’Hara je blbeček. Povězte mu, že mu to vzkazuju. To oznámení dočasně zruším, ale mám jisté podmínky. Zůstaňte tam, za chvíli vás zavolám.“

Praštil jsem telefonem, zaklonil jsem se a zašklebil se na tři tázavě se tvářící obličeje. „Zavolá zpátky. Domnívá se, že to může dočasně pozastavit, ale říkal něco o podmínkách.“

Zaměřil jsem se na O’Haru. „Vám prý mám vyřídit, že jste blbeček, ale myslím, že bude zdvořilejší se o tom nezmiňovat, a tak to nechám být.“

„Jednou,“ vyhrožoval O’Hara, „si natluče kokos.“

Všichni se posadili a začali si vyměňovat názory. Neposlouchal jsem, protože jsem se v mysli zabýval jinými věcmi. Vcelku jsem musel uznat, že Wolfe se svojí skvělou frajeřinou přišel v pravý čas a dosáhl kýženého výsledku, ale co bude dál? Opravdu na něco přišel? A kolik toho věděl? Měla by to být opravdu kvalita. Cramer se Stebbinsem určitě nebyli v tom správném rozpoložení, aby si s námi nad hromadou mrtvol potřásali rukama a co se O’Hary týče, doufal jsem při všech svatých, že až Wolfe zavolá, neřekne mi, abych poplácal zástupce komisaře po zádech a pověděl mu, že to byl báječný fór a to jsme se nasmáli. Vyhlídky tedy byly spíš pochmurné, a když zazněl bzučák a já sáhl po sluchátku, raději bych býval byl někde jinde.

Wolfův hlas se otázal, jestli tu ještě všichni jsou, a já mu to potvrdil. Prý jim mám sdělit, že oznámení bylo odloženo a nebude se tedy vysílat v deset hodin. Poslechl jsem. Potom chtěl moje celodenní hlášení.

„Teď?“ ptal jsem se. „Po telefonu?“

„Ano,“ odpověděl. „Chci jen shrnutí, ale se všemi podstatnými fakty. Je-li třeba se vypořádat s nějakými rozpory ve výpovědích, musím o tom vědět.“

Přestože ve mně začalo klíčit podezření, že mi byla přidělena vedlejší úloha v obrovském podfuku, vychutnal jsem si to. Opravdu to byla situace, kterou by si s chutí užil každý. Seděl jsem v O’Harově křesle, za jeho stolem, v jeho kanceláři, podával jsem Wolfovi podrobné hlášení o vraždě, jíž jsem byl svědkem, a o policejním postupu, na němž jsem se podílel, a ti tři chlapíci tam museli víc než půl hodiny prostě tupě sedět a poslouchat. Bez ohledu na to, jak se pro ně mohly v krátké době události vyvinout, prozatím to museli snášet, což mně dělalo radost. Vychutnal jsem si to. Wolfe mě občas přerušil otázkou, a když jsem skončil, požádal mě ještě o vyplnění některých mezer. Potom mi začal dávat pokyny, a jak jsem ho poslouchal, pochopil jsem, že jestli je to podfuk, pak alespoň nemá v úmyslu nechat mě napospas za nepřátelskými liniemi, abych si sám prostřílel cestu. Požádal jsem ho, aby mi to zopakoval, abych se ujistil, že jsem všemu správně porozuměl, a on mi vyhověl.

„Fajn,“ potvrdil jsem. „Vyřiďte Fritzovi, že mám hlad.“ Zavěsil jsem a otočil se čelem k trojici usazené v křeslech:

„Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho, ale on mě platí a co jsem mohl dělat? Jak jsem řekl, oznámení bylo odloženo. Je ochoten ho úplně zrušit, ovšem závisí to na jistých věcech. Má za to, že by bylo vhodné, aby mu s ukončením případu pomohli inspektor Cramer a seržant Stebbins. Ocenil by, kdybyste co nejdříve do jeho kanceláře dopravili osm osob. Chce pět lidí, kteří byli dnes v bytě slečny Fraserové – bez toho děvčete, Nancylee, a bez kuchařky Cory. Dále Savareseho. A prezidenta Príma doušku Andersena s šéfem propagace Owenem. Potřebuje od vás jen, abyste je tam dostali, a požaduje také vaši přítomnost, ale s tím, že celou akci řídí on. S touto výhradou prohlašuje, že až budete odcházet, budete moci zatknout vraha a odvést si ho s sebou a WPIT žádné oznámení neodvysílá. Pak si to můžete oznámit sami.“

Vstal jsem a vykročil jsem ke křeslu u protější stěny vedle dveří, kde jsem měl kabát a klobouk. Pak jsem se ohlédl:

„Je už deset pryč, a jestli se do toho máme pustit, nehodlám začínat na lačný žaludek. Můj názor je, že i kdyby chystal jen nějaký pitomý podraz, o čemž pochybuji, stojí to za to. Orchard zemřel před pětadvaceti dny. Beula Poolová před devíti dny. Slečna Koppelová před deseti hodinami. Všechno, co jste zjistili, se dá zapsat na jedinou poštovní známku.“ Vzal jsem za kliku. „Tak co? Chcete mu pomoct?“

Cramer zavrčel: „Proč Anderson a Owen? K čemu je potřebuje?“

„Zeptejte se mě. Samozřejmě si potrpí na početné auditorium.“

„Třeba je neseženeme.“

„Ale můžete se o to pokusit. Jste inspektor a vražda je velmi ošklivý zločin.“

„To může trvat několik hodin.“

„Jo, vypadá to, že budeme zasedat až do rána. Když to vydržím já, tak vy taky, nemluvě o panu Wolfovi. No dobrá, tak tedy přijdete.“ Otevřel jsem dveře, udělal krok, ale ještě jednou jsem se otočil:

„Ach, málem bych zapomněl, mám vám vyřídit, že ten anonymní dopis o Elinor Vanceové byl jen doma vyrobená návnada, kterou jsme nakonec nepoužili. Sám jsem ho dnes ráno naklepal na stroji. Možná budete mít dneska večer příležitost udělat si na mém stroji vzorek pro porovnání.“

O’Hara zuřivě vyjel: „Proč jste to, sakra neřekl?“

„Nelíbil se mi způsob, jakým jste se na to ptali, komisaři. Znám jediného člověka, který je ještě větší netýkavka než já, a to je Nero Wolfe.“

24. KAPITOLA

Nijak mě nepřekvapilo, že Cramer zajistil všechno podle objednávky. U nikoho z těchto lidí se sice nedalo běžně předpokládat, že by je někdo mohl donutit, aby uprostřed noci uposlechli předvolání do kanceláře Nera Wolfa nebo kamkoliv jinam, ale když je člověk v takové bryndě, tak už není potřeba ho nějak moc nutit. Všichni se dostavili dlouho před půlnocí.

Wolfe zůstal ve svém pokoji, dokud všichni nepřišli. Když jsem se živil ohřívanými kotletami, měl jsem za to, že pro mě bude mít ještě nějaké otázky nebo instrukce, nejspíš obojí, ale nic takového. Jestli vůbec něco měl, pak měl všechno a ode mne žádný příspěvek nepotřeboval. Dohlédl na to, abych dostal teplé jídlo a čerstvý salát a pak odešel nahoru.

Když se všichni shromáždili, nevládla v místnosti příliš srdečná atmosféra, ale nebyla ani napjatá, spíše ponurá. Byli prostě v koncích. Jakmile se Elinor Vanceová usadila v křesle, opřela si lokty o kolena, zabořila tvář do dlaní a tak zůstala. Tully Strong zkřížil paže, svěsil hlavu, až se bradou dotýkal hrudi, a zavřel oči. Madeline Fraserová seděla v křesle z červené kůže, do něhož jsem ji usadil dřív, než se objevil prezident Anderson. Prohlédla si jednoho ze svých bližních, pak dalšího, ale působila na mě dojmem, že se jen snaží udržet při vědomí, a k tomu poslouží bližní stejně jako cokoliv jiného.

Bill Meadows seděl vedle Elinor Vanceové, zakláněl se s rukama sepjatýma za hlavou a zíral na strop. Na Nata Trauba byl pohled pro bohy. Kravatu měl nakřivo, rozcuchané vlasy, oči podlité krví. Jeho obličejový porost byl toho druhu, který potřebuje holit dvakrát denně, čehož se mu tentokrát nedostalo. Byl tak neposedný, že nedokázal vydržet v křesle, ale když z něj vstal, nenašel žádné místo, kam by se chtěl vydat, a tak se nakonec jen zase posadil. Já mu to ovšem neměl za zlé. Tající pochoutka z krabičky, kterou on přinesl, zabila člověka a nebylo obtížné si představit, jak na to asi reagovali jeho klienti.

V místnosti probíhaly dva rozhovory. Profesor Savarese něco vysvětloval Purley Stebbinsovi, nejspíš poslední novinky o vzorcích, a Purley v tom lítal s ním, protože čas od času přikývl. Anderson s Owenem, delegáti Príma doušku, stáli u gauče, rozmlouvali s Cramerem a z útržků, jež jsem občas zachytil, bylo zřejmě, že se možná posadí, ale možná taky že ne. Přišli jako poslední. Já jsem dal Wolfovi echo, že je dodávka kompletní, a právě jsem si říkal, kde asi trčí, když se ozvalo bzučení výtahu.

Všichni se tak usilovně věnovali svým soukromým záležitostem, že dokud nedošel k rohu svého stolu a nezačal si prohlížet shromážděné přítomné, zaznamenali jsme příchod hostitele jenom já a Traub. Konverzace utichla. Savarese vyskočil, aby mu podal ruku. Elinor Vanceová zvedla hlavu a tvář měla tak ustaranou, že jsem musel potlačit nutkání vytáhnout z kapsy ten anonymní dopis a na místě ho roztrhat. Traub se už po dvacáté posadil. Bill Meadows uvolnil sepjaté ruce a přitiskl si špičky prstů na oči. Prezident Anderson začal prskat:

„Odkdy šéfujete městské policii?“

Přesně tak má vystupovat vedoucí pracovník. Vždycky jít přímo k věci.

Wolfe se vymanil Savaresemu, přešel ke křeslu a uvelebil se v něm. Řekl bych, že zčásti jsou to jeho bezpochyby pozoruhodné rozměry, co lidi nejvíc upoutá, když se dá do pohybu, ale také s tím má hodně společného způsob, jak se pohybuje. Člověk zažije napětí i překvapení. Předem víte a napjatě očekáváte, že se bude pohybovat neohrabaně, jenomže, zpropadeně, to tak není. Najednou zjistíte, že už je na místě – ve svém křesle nebo kam měl zrovna namířeno – a vůbec nic neohrabaného jste nezaznamenali. Pohybuje se hladce, vyváženě a šikovně.

Pohlédl na hodiny, které ukazovaly dvacet minut před půlnocí, a poznamenal ke svým posluchačům: „Je už pozdě, že?“ Pak pohlédl na prezidenta Príma doušku:

„Nezačínejme hašteřením, pane Andersene. Nikdo vás sem nepřivlekl násilím; nebo ano? Dohnaly vás sem starosti anebo zvědavost. V každém případě neodejdete, dokud neuslyšíte, co vám chci povědět, tak proč se neposadíte a neposlechnete si to? Jestli se chcete hádat, počkejte, až se dozvíte, co vlastně má být předmětem sporu. Tak to půjde určitě lépe.“

Potom pohlédl na ostatní. „Nicméně, možná bych měl na otázku pana Andersena odpovědět, přestože byla bezpochyby pouze řečnická. Neřídím městskou policii, to vůbec ne. Nevím, co vám bylo řečeno, když vás vyzvali, abyste se sem dostavili, ale předpokládám, že víte, že nic z toho, co se chystám říci, není zaštítěno oficiální autoritou, protože já takovou autoritou nedisponuji. Pánové Cramer a Stebbins jsou zde jako pozorovatelé. Je to tak správně, pane Cramere?“

Inspektor, sedící na rohu gauče, přikývl. „To jsme jim vysvětlili.“

„Dobrá. Takže poznámka pana Andersena nebyla ani řečnická, bylo to pouhé tlachání. Já…“

„Mám otázku!“ ozval se chraptivý, nervózní hlas.

„Ano, pane Meadowsi? Jakou?“

„Jestliže to není oficiální jednání, co se stane s tím, co si Goodwin zapisuje?“

„Záleží na tom, k čemu zde dospějeme. Ty zápisky možná nikdy neopustí tento dům a skončí ve fasciklech uložených ve sklepě. Anebo bude jejich přepis přijat jako důkaz před soudem. Přál bych si, abyste se posadil, pane Savarese. Bude tu větší klid, když všichni zůstanou sedět.“

Wolfe posunul své těžiště. Během prvních deseti minut v křesle musí vždycky provádět menší úpravy.

„Pro začátek,“ prohlásil s mírnými známkami nevrlosti, „bych se asi měl přiznat, že se nacházím ve velmi zranitelném postavení. Ujistil jsem pana Cramera, že až odtud bude odcházet, odvede si s sebou vraha, ale přestože vím, kdo je vrahem, nemám proti němu ani zrníčko důkazu a nemá ho ani nikdo jiný. Přesto…“

„Počkejte okamžik,“ zavrčel Cramer.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Je důležité, pane Cramere, až do jistého bodu setrvat na neoficiální bázi – pokud se vůbec tak daleko dostanu – takže by bylo nejvhodnější, kdybyste vůbec nic neříkal.“

Pohnul očima. „Myslím, že nejlepší bude, když vysvětlím, jak jsem zjistil vrahovu totožnost – mimochodem, je zde jedna zajímavá okolnost: ačkoliv jsem se v tomto ohledu už přiblížil jistotě, konečného potvrzení se mi dostalo teprve před dvěma hodinami, když mi pan Goodwin oznámil, že na sponzorské místo, uvolněné Príma douškem, se přihlásilo šestnáct dychtivých uchazečů. To mě zbavilo posledních pochybností.“

„Proboha živého!“ vyhrkl Nat Traub. „Vykašlete se na zajímavé okolnosti! Povězte nám to!“

„Musíte být trpělivý, pane,“ usměrnil ho Wolfe. „Nejen že podávám hlášení, ale dělám také svou práci. Jen na tom, jak se mi to podaří, závisí, zda vrah bude zatčen, souzen a odsouzen. Důkazy neexistují, a jestliže je dnes v noci nevymáčknu z vás všech, možná již nikdy žádné existovat nebudou. Hlavní problém pro mě i pro policii po celou dobu představovala skutečnost, že žádné vodítko nebylo jednoznačné. Při pátrání po tak dobře maskovaném vrahovi, jako je tento, potřebujeme vždycky nejdříve ušlapat porost nepravděpodobných možností a vytvořit si tak jakousi stezku, ale bylo by bláhově riskantní se do toho pouštět, dokud neznáme celkový směr. Tentokrát se nám žádný očividný kurs nenabízel a upřímně řečeno, už jsem pochyboval, zda vůbec nějaká směrovka existuje – až do včerejšího rána, kdy sem do kanceláře přišli pánové Anderson a Owen. Oni mně ji poskytli.“

„To lžete!“ prohlásil Anderson.

„Vidíte?“ Wolfe pozvedl ruku dlaní vzhůru. „Pane, vy jednoho dne nastoupíte do nesprávného vlaku, až se budete snažit nastoupit do toho správného dřív, než vůbec přijede. Jak víte, že jsem lhář, když nevíte, o čem mluvím? Přišel jste sem. Předal jste mi šek na plnou výši mého honoráře, sdělil jste mi, že už pro vás nepracuji a že jste upustil od sponzorování programu slečny Fraserové. Jako důvod jste uvedl, že je do případu zapleteno vydírání a vy si nepřejete, aby byl váš výrobek v mysli veřejnosti spojován s vydíráním, protože je to špinavost, z níž je lidem na zvracení. Je to tak?“

„Ano, ale…“

„Teď mluvím já. Po vašem odchodu jsem seděl v tomto křesle celých dvanáct hodin, jen s přestávkami na jídlo, a přemýšlel jsem o vás. Kdybych už tehdy věděl, že se ještě před západem slunce na místo Príma doušku bude drát šestnáct jiných výrobků, dospěl bych ke svému závěru mnohem dříve než za dvanáct hodin, ale já to nevěděl. Hledal jsem odpověď na otázku, co se vám vlastně přihodilo? Tak hrozně jste stál o publicitu, že jste dokonce vážil cestu až sem, abyste se se mnou nechal vyfotografovat. A teď najednou prcháte jako krásná panna před epidemií neštovic. Proč?“

„Řekl jsem vám…“

„Já vím. Jenže mně to nestačilo. Při důkladném zkoumání to vysvětlení bylo vyloženě chatrné. Nehodlám zde popisovat všechny úvahy a hypotézy, jimž jsem se věnoval během oněch dvanácti hodin, ale hned zpočátku jsem zamítl vysvětlení, které jste mi poskytl. Tak proč? Uvážil jsem všechny možné okolnosti a všechny myslitelné kombinace: Že vy sám jste vrahem a máte strach, že vás vyslídím; že nejste vrah, ale vyděrač; že vy osobně jste nevinný, ale znáte totožnost jednoho či obou provinilců a nepřejete si mít nic společného s jejich odhalením, a tisíce dalších eventualit. Každou z těchto teorií jsem porovnával s tím, co o vás vím – o vašem postavení, o vaší minulosti, temperamentu a charakteru. A nakonec mě uspokojila jen jediná z uvažovaných možností. Podle mých závěrů jste nějak dospěl k přesvědčení, že ty vraždy spáchal někdo úzce spojený s programem, který jste sponzoroval, a že by tuto skutečnost mohl někdo odhalit. A dále: Došel jsem k názoru, že se nejedná o slečnu Koppelovou či slečnu Vanceovou, pana Stronga nebo pana Meadowse a určitě ne o pana Savareseho. Vám se jedná o to, co si myslí veřejnost, a pro veřejnost jsou tyto osoby zcela bezvýznamné. Symbolem toho programuje slečna Fraserová. Mohlo tedy jít jedině o ni. Věděl jste nebo jste se domníval, že víte, že slečna Fraserová zabila pana Orcharda a snad i slečnu Poolovou, a rozhodl jste se utéct od ní co nejrychleji a co nejdál. Z výrazu vaší tváře soudím, že se vám to nelíbí.“

„To ne,“ odtušil Anderson chladně „a vám se to přestane líbit dřív, než o tom uslyšíte mé poslední slovo. Skončil jste?“

„Proboha, ne. Sotva jsem začal. Jak říkám, k takovému závěru jsem dospěl. To ovšem nebylo nic, čím bych se mohl chlubit. Co jsem s tím mohl podniknout? Měl jsem jistý nástroj, kterým jsem vás mohl skřípnout, ale nezdálo se, že by bylo moudré to uspěchat, a tak jsem začal zvažovat, co jiného bych mohl zkusit. Přiznám se, že postup, který jsem nakonec zvolil, byl dosti chabý, přímo laciný, ale bylo to v době snídaně, ještě než jsem dopil kávu a oblékl se. Pan Goodwin byl neposedný a já mu potřeboval dát nějaký úkol. Předtím jsem již také učinil jistý návrh inspektoru Cramerovi, jehož účelem bylo vyvolat dojem, že se slečna Vanceová stala obětí vydírání, že na ní ulpělo konkrétní podezření a že každou chvíli může být obviněna z vraždy. Zdálo se mi, že existuje jistá možnost, že přímá hrozba slečně Vanceové, což je pohledná mladá dáma, by snad mohla někoho přinutit, aby promluvil.“

„Tak to vy jste s tím začal,“ pronesla Elinor Vanceová nechápavě.

Wolfe přikývl. „Nechlubím se tím. Přiznal jsem, že to byl nekvalitní postup, ale myslel jsem, že by to inspektor Cramer mohl alespoň zkusit, a dnes ráno, než jsem se oblékl, mě nenapadlo nic lepšího, než nařídit panu Goodwinovi, aby napsal na stroji anonymní dopis o vás a vzal ho s sebou. V tom dopise se naznačovalo, že jste se dopustila přinejmenším dvou vražd.“

„To se vám povedlo,“ ozval se Bill Meadows.

„On vás ale neposlechl,“ namítla Elinor.

„Ale ano, poslechl,“ zbavil ji Wolfe iluzí. „Měl ten dopis s sebou, ale nedostal se k tomu, aby jej použil. Důvodem byla smrt slečny Koppelové, která vyvolala i jiné věci – například toto shromáždění. Kdybych na základě závěrů, ke kterým jsem dospěl před čtyřiadvaceti hodinami, začal rychle a energicky jednat, mohla být slečna Koppelová ještě naživu. Dlužím jí omluvu, ta k ní už však nedolehne. Mohu udělat jen to, co právě dělám.“

Wolfův pohled přelétl k Andersenovi a upjal se na něj. „Nyní hodlám použít onen nástroj, pane. Nebudu plýtvat časem na výzvy, abyste mi v zájmu spravedlnosti či čehokoliv jiného pověděl, proč jste tak najednou obrátil a klidil se ze scény. To by bylo zbytečné. Namísto toho vám prozradím malé domácí tajemství: Slečna Fraserová pila Príma doušek jen v několika prvních vysílání svého pořadu a potom s tím musela přestat a pít místo něj kávu. Musela s tím přestat proto, že jí váš výrobek působí žaludeční nevolnost. Má po něm silné zažívací potíže.“

„To je lež,“ řekl Anderson. „Další lež.“

„Je-li to lež, pak dlouho nevydrží. Slečno Vanceová, některé věci dnes již nejsou tak důležité jako kdysi. Slyšela jste, co jsem řekl. Je to pravda?“

„Ano.“

„Pane Strongu?“

„Nemyslím, že tohle…“

„Zpropadeně, sedíte v téže místnosti a v tomtéž křesle! Je to pravda, nebo ne?“

„Ano.“

„Pane Meadowsi?“

„Ano.“

„To by mělo stačit. Takže, pane Andersene…“

„Je to domluvené,“ odsekl pohrdavě prezident. „Odešel jsem z jejich zatraceného programu.“

Wolfe potřásl hlavou. „Nijak jim nechybíte. Mohli si vybrat ze šestnácti nabídek. Ne, pane Andersene, teď jste v rejži. Vydírání vás odpuzuje a nyní jste vydírán. Je sice pravda, že noviny jen nerady popouzejí zadavatele reklam, ale barvité historce o tom, že výrobek, který slečna Fraserová tak účinně vnucuje miliónům lidí, jí působí takovou nevolnost, že se ho neodváží pozřít ani lžičku, nejspíš některé z nich neodolají. Opravdu, noviny to otisknou a dostanou to dokonce ještě včas pro pondělní vydání.“

„Vy zkurvenej hajzle,“ vyjel Anderson. „Ani se toho nedotknou. Že ne, Frede?“

Ale šéf propagačního oddělení docela ztuhl a oněměl hrůzou.

„Myslím, že dotknou,“ trval na svém Wolfe. „O jedněch to vím určitě. A otevřené zveřejnění může být pořad ještě lepší než všelijaké řeči, které se vynoří, jakmile to začne. Víte jak se klepy překrucují. Nějaký hlupák může dokonce tvrdit, že jestli někdo chtěl otrávit pana Orcharda, nemusel do Príma doušku žádný jed přidávat. Vyděračský potenciál této informace je skutečně velmi silný. A co je třeba učinit, abyste to zastavil? Snad něco ohavného a nesnesitelného? Vůbec ne. Prostě mi povězte, proč jste se tak náhle rozhodl se zdekovat.“

Anderson pohlédl na Owena, ale ten upřeně zíral na Wolfa jako na ztělesněné zlo.

„Bylo by zbytečné,“ upozorňoval Wolfe, „zkoušet nějaké kličky. Připravil jsem se na vás. Strávil jsem tím celý včerejšek a velice pochybuji, že bych akceptoval jakékoli jiné vysvětlení než to, které jsem zde specifikoval: že vás někdo či něco přesvědčilo o tom, že samé slečně Fraserové hrozí nebezpečí odhalení, jakožto vražedkyně a vyděračky. Ale můžete to zkusit.“

„Nemusím nic zkoušet.“ Byl neústupný jako čert. „Vysvětlil jsem vám to už včera. Takový byl můj důvod tehdy a takový je i dnes.“

„Prokristapána!“ zavyl Fred Owen. „Panebože!“

„Táhni k čertu!“ okřikl ho Anderson. „Dal jsem slovo! Musím mlčet! Slíbil jsem to!“

„Komu?“ vyštěkl Wolfe.

„No dobrá,“ hořekoval Owen. „Drž si svoje slovo a přijdeš o poslední košili. Tohle nás zruinuje. To je hotový dynamit!“

„Tak komu?“ naléhal Wolfe.

„Nemohu vám to říci a také neřeknu. I to je součást mého slibu.“

„Vskutku. Tím je to jednodušší.“ Wolfe přelétl pohledem nalevo. „Pane Meadowsi, mám hypotetickou otázku. Kdybyste to byl vy, komu pan Anderson dal onen slib, jenž mu brání promluvit, propouštíte ho z něj?“

„Já to nebyl,“ odvětil Bill.

„Na to jsem se vás neptal. Víte, co je to hypotetická otázka. Prosím, odpovězte na ono ‚kdyby‘. Kdybyste to byl vy, zprošťujete ho jeho slibu?“

„Ano.“

„Pane Traube, tatáž otázka.“

„Ano.“

„Slečno Vanceová? A vy?“

„Ano.“

„Pane Strongu. Co vy?“

Samozřejmě, že Tully Strong měl celou minutu času, aby si rozmyslel, co řekne. A také to řekl:

„Ne!“

25. KAPITOLA

Na Tullyho Stronga se upřelo jedenáct párů očí.

„Aha,“ zamumlal Wolfe. Zaklonil se, zhluboka si povzdechl a zatvářil se spokojeně.

„Pozoruhodné!“ zahřměl jakýsi hlas. To profesor Savarese. „Tak jednoduché!“

Jestli čekal, že upoutá nějakou pozornost, musel být zklamán. Všichni civěli na Stronga.

„To bylo štěstí,“ řekl Wolfe, „a jsem za ně vděčný. Kdybych začal s vámi, pane Strongu, a vy byste odpověděl ne, s ostatními by to pak nemuselo být tak jednoduché.“

„Odpověděl jsem na hypotetickou otázku,“ tvrdil Tully důrazně. „To je všechno. Nic to neznamená.“

„Správně,“ přisvědčil Wolfe. „Logicky to nic neznamená. Ale pozoroval jsem vaši tvář ve chvíli, kdy jste si uvědomil, jakému dilematu budete v několika vteřinách muset čelit, a to mi stačilo. Doufáte snad, že se teď můžete utéci k logice?“

Na Tullyho bylo tohle prostě moc. Nejen že postačilo pohlédnout mu do tváře ve chvíli, kdy si uvědomil, co přijde. Stačilo to i teď. Svaly kolem rtů se mu chvěly, když ústa dostala příkaz promluvit.

„Odpověděl jsem jen na hypotetickou otázku.“ Na nic lepšího se nezmohl. Bylo to dojemné.

Wolfe si znovu povzdechl. „Nuže. Předpokládám, že vám to budu muset vysvětlit. Nevyčítám vám, pane, vaši neústupnost, protože by mohlo vyjít najevo, že jste se zachoval nečestně. Nemám na mysli to, že jste před policií zatajoval informace; to dělá většina lidí a často z mnohem lacinějších důvodů, než byly ty vaše. Mám na mysli vaše chování vůči zaměstnavatelům. Vzhledem k tomu, že vás platí společně osm sponzorů, jste jim všem povinován loajalitou, jenže vy jste je nevaroval, že slečně Fraserové hrozí nebo by mohlo hrozit zneuctění a katastrofa, a že by se tedy raději měli od ní držet stranou. Očividně jste se svěřil pouze panu Andersonovi. Za protihodnotu, již jste obdržel nebo jste teprve měl obdržet – předpokládám, že se jednalo o příslib dobrého místa.“

Wolfe pokrčil rameny. „Jenže teď je se vším konec.“ Pohlédl stranou. „Mimochodem, Archie, protože nám pan Strong za chvíli začne povídat, jak se dozvěděl, že jde o slečnu Fraserovou, raději byste se měl podívat. Je schopná všeho a nadmíru zručná. Prohledejte jí kabelku.“

Cramer už byl na nohou. „Já nehodlám…“

„Na nic jsem se vás neptal,“ štěkl Wolfe. „Zatraceně, nevidíte, jak je to choulostivé? Jsem si naprosto vědom toho, že zatím nemám žádný důkaz, ale nemám v úmyslu dovolit té ženské předvádět svou šikovnost v mé kanceláři. Archie?“

Vstal jsem ze židle a pokročil k opačnému konci Wolfova stolu, ovšem nacházel jsem se v dosti trapném postavení. Ne že bych nedokázal použít násilí vůči ženě, protože, koneckonců, muži stejně nevymysleli lepší způsob, jak vůči nim postupovat, když už dojde na lámání chleba, ale Wolfe se zatím nedostal tak daleko, abych měl obecenstvo na své straně. A když jsem natáhl ruku po nádherné kožené kabelce, kterou slečna Fraserová držela na klíně, upřela na mě plnou silou své šedozelené oči a důrazně mě varovala:

„Nesahejte na mě.“

Ruku jsem zase stáhl. Ona pohlédla na Wolfa.

„Nemyslíte, že je na čase, abych k tomu také něco řekla? Nevypadalo by to lépe?“

„Ne.“ Wolfe se střetl s jejím upřeným pohledem. „Radil bych vám, abyste ještě počkala, madam. V tuto chvíli můžete říci jen jedno: všechno popřít a k tomu se samozřejmě ještě dostaneme. Co jiného mi můžete povědět?“

„Ani se nebudu obtěžovat s popíráním,“ odsekla pohrdavě. „Ale připadám si jako hlupák, když tu tak sedím a poslouchám, jak se to nekonečně vleče.“

„Ale to vůbec ne.“ Wolfe se naklonil blíže k ní. „Dovolte mi, abych vás ujistil o jedné věci, slečno Fraserová, a to s největším důrazem: je nanejvýš nepravděpodobné, bez ohledu na to, co od této chvíle řeknete či uděláte, že bych vás považoval za hlupáka. Ani tehdy, kdyby snad pan Goodwin otevřel vaši kabelku a našel v ní zbraň, kterou byla zastřelena slečna Poolová.“

„Neotevře ji.“

Zdálo se, že ví, o čem mluví. Mrknul jsem po inspektoru Cramerovi, jenže ten trouba zatím nebyl ochoten hnout ani prstem. Zvedl jsem stoleček, který vždycky stává na dosah ruky od červeného křesla, postavil jsem ho ke stěně, donesl jsem si jedno menší žluté křeslo a usedl jsem tak blízko Madeline Fraserové, že stačilo pohnout loktem a dotkli bychom se jeden druhého. To znamenalo, že je konec se zapisováním poznámek, ale Wolfe nemohl mít všechno. Když jsem se k ní posadil a rozvířil tak dosud nehybný vzduch, zachytil jsem závan ostré vůně a moje představivost musela jet na plné obrátky, protože mi to připomnělo pach, který ke mně zavanul v jejím bytě z dechu Debory Koppelové, když jsem se ji snažil položit na divan, ještě předtím, než se zhroutila. Ale vůbec to nebyla táž vůně, leda v mé fantazii. Zeptal jsem se Wolfa:

„Bude to takhle stačit?“

Přikývl a vrátil se k Tullymu Strongovi. „Vaše zdráhání nemá tedy jen jednu příčinu, ale hned několik. Ale ani tak s tím zřejmě nemůžete vydržet. Pan Cramer jasně pochopil, že zatajujete důležitou informaci, mající přímý vztah ke zločinu, který on vyšetřuje, a vy i ostatní jste již příliš dlouho pokoušeli jeho trpělivost. Zakousne se do vás a nepovolí. Potom je tady pan Anderson. Slib, který vám dal, je už napolo porušen, když víme, že jej dal vám, a vzhledem k tomu, čím mu hrozím, by nebylo rozumné předpokládat, že dodrží tu druhou polovinu.“

Wolfe pohnul rukou. „A já při tom opravdu potřebuji jen docela malou drobnost. Jsem si jist, že přesně vím, co jste pověděl panu Andersenovi. Co se to stalo včera, že se tak poplašil a vyrazil do akce? Ranní noviny přinesly příběh o anonymních dopisech, o vyděračském nástroji, jímž byli lidé nuceni platit panu Orchardovi a slečně Poolové. Tento příběh někomu doplnil dosud chybějící článek řetězu. Komu a jak? Řekněme, že to byl pan Anderson. Předpokládejme, že před několika týdny obdržel anonymní dopis či dopisy, očerňující slečnu Fraserovou. Ukázal jí je. Další dopisy už nedostal. To bylo vše, co o tom věděl. Krátce nato byl do pořadu slečny Fraserové pozván pan Orchard a byl otráven, ale pan Anderson neměl důvod spojovat tuto událost s anonymními dopisy, které dostal. To učinily až články ve včerejších novinách – dodaly ono spojení. Všechno bylo dokonale jasné: anonymní dopisy o slečně Fraserové, to, že si slečna Fraserová předplatila Dostihový almanach, způsob, jakým byli získáváni předplatitelé, a smrt pana Orcharda po požití otrávené kávy, údajně určené slečně Fraserové. Neusvědčovalo to slečnu Fraserovou z vraždy, ale přinejmenším to znamenalo, že je víc než neradno být i nadále jejím sponzorem. A tak pan Anderson práskl do bot.“

„Žádné anonymní dopisy jsem nedostal,“ prohlásil Anderson.

„Věřím vám.“ Wolfe nespouštěl oči z Tullyho Stronga. „Možnost, že ty dopisy dostával sám pan Anderson, jsem zamítl z různých důvodů, ale především proto, že by neodpovídalo jeho povaze, aby je ukázal osobě, o níž se v nich hovořilo. Mnohem pravděpodobněji by si nechal obvinění v nich obsažená prošetřit a mám dobrý důvod k domněnce, že to dosud nikdo neučinil. A tak jsem usoudil, že to nebyl pan Anderson, ale nějaká jiná osoba, která v minulosti dostala dopis či dopisy o slečně Fraserové a které se včera ozřejmil onen chybějící článek. Existovala pravděpodobná domněnka, že tou osobou je někdo z přítomných, a tak jsem se pokusil o experiment. Na můj popud policie vyvolala dojem, že slečně Vanceové hrozí bezprostřední nebezpečí. Doufal jsem, že to někomu třeba rozváže jazyk. Byl jsem však až příliš opatrný, můj pokus skončil politováníhodným neúspěchem a slečna Koppelová zemřela.“

Wolfe stále promlouval jen ke Strongovi. „Samozřejmě, bez důkazů jsem neměl žádnou jistotu, že ona informace, kterou jste panu Andersenovi poskytl, se týkala anonymních dopisů. Je možné, že vaše přesvědčení či podezření týkající se slečny Fraserové vycházelo z něčeho jiného. Ale mně se můj předpoklad zamlouvá, protože je naprosto jasný a pokrývá všechny známé skutečnosti; vzdal bych se ho jedině pod tlakem okolností. Vysvětluje totiž vše a nic mu neprotiřečí. Dokonce jsem přesvědčen o tom, že se mi s jeho pomocí podaří vysvětlit i to, proč byli zabiti pan Orchard a slečna Poolová. Na jejich činnosti mě zaujaly tyto dva jemné aspekty: vyžadovali od svých obětí jen nepatrný zlomek jejich příjmů po dobu jednoho roku a jejich dopisy neodhalovaly ani nehrozily odhalením nějakého skutečného tajemství z minulosti oběti. Dokonce i kdyby o něčem takovém věděli, nepoužili by to. Ale dříve nebo později – o této věci by nám mohl něco povědět pan Savarese jako odborník, ale ne teď, někdy jindy – dříve nebo později podle zákonů pravděpodobnosti muselo dojít k tomu, že právě takové tajemství použili nevědomky. Dříve či později se muselo stát, že strašák, kterého si vymysleli, nebyl pro jejich oběť jen zlomyslnou pomluvou, ale skutečnou, strašlivou hrozbou.“

Wolfe pokývl hlavou. „Ano, tak se to stalo. Ten dopis či dopisy ukázal oběti někdo z jejích přátel, vy, pane Strongu, a ona se náhle ocitla tváří v tvář nejen nutnosti zaplatit bezvýznamnou částku, ale děsivému nebezpečí odhalení, k němuž podle jejích plánů nemělo vůbec nikdy dojít. Samozřejmě netušila, že obsah dopisu byl prostě vymyšlen a že odpovídá skutečnosti jen pouhou náhodou. Tak se rozhodla jednat. A ona uměla jednat! Zabila pana Orcharda. Potom jí ovšem cizí ženský hlas v telefonu oznámil, že pan Orchard nebyl jediným, kdo znal to, čeho se obávala, a tak opět přistoupila k činu. Zabila slečnu Poolovou.“

„Pane bože,“ přerušil ho Anderson, „vy se tedy do toho hrnete. A při tom nemáte nic v ruce.“

„Máte pravdu, pane,“ přisvědčil Wolfe. „Je čas, abych si něco opatřil, nemyslíte? Určitě nejméně jednu kartu už jsem získal – buď mi ji dáte vy, anebo pan Strong. Nebesa! Co byste ještě chtěl? Mám začít tahat králíky z klobouku?“

Anderson vstal, dal se do pohybu a zůstal stát před tajemníkem sponzorské rady. „Nebuď blázen, Tully,“ přikázal drsně. „Ví všechno, slyšel jsi ho. Vybal to, ať to máme s krku!“

„To je teda senzační,“ postěžoval si Tully hořce.

„Bývalo by bylo senzační pro slečnu Koppelovou,“ namítl Wolfe úsečně, „kdybyste promluvil před čtyřiadvaceti hodinami. Kolik dopisů jste dostal?“

„Dva.“

„Kdy?“

„V únoru. Někdy v polovině února.“

„Ukázal jste je ještě někomu, kromě slečny Fraserové?“

„Ne, jenom jí, ale byla u toho slečna Koppelová a ta je taky viděla.“

„Kde jsou teď?“

„Nevím. Dal jsem je slečně Fraserové.“

„Co v nich stálo?“

Tully rozevřel rty, chvíli tak zůstal a opět je sevřel.

„Nebuďte osel,“ vybafl Wolfe. „Je tady pan Anderson. Co se v nich psalo?“

„Psali tam, že měla slečna Fraserová štěstí, že po smrti jejího manžela nebyl nikdo natolik podezíravý, aby dal přezkoumat grafologovi jeho dopisy na rozloučenou.“

„Co dál?“

„To bylo všechno. V tom druhém stálo v podstatě to samé, jen jinými slovy.“

Wolfe střelil očima po Andersenovi. „Je to totéž, co pověděl vám, pane?“

Prezident, který se zatím vrátil na gauč, přikývl.

„Jo, to je ono. Copak toho není dost?“

„Víc než dost, v daných souvislostech.“ Wolfe rychle otočil hlavou a pohlédl na dámu sedící po mém boku. „Slečno Fraserová. Já vím jen o jednom dopise na rozloučenou, který váš manžel napsal svému příteli, místnímu právníkovi. Napsal ještě nějaký jiný? Snad vám?“

„Nemyslím si,“ odpověděla, „že by ode mě bylo rozumné, kdybych vám pomáhala.“ V jejím hlase jsem nezaznamenal vůbec nic neobvyklého. Wolfe ji zřejmě podcenil, když o ní prohlásil, že je jen nanejvýš nebezpečná. „Zejména,“ pokračovala, „když vidím, že hodláte těm lžím věřit. Jestliže pan Strong někdy dostal nějaké anonymní dopisy, nikdy mi je neukázal – ani slečně Koppelové, tím jsem si jista.“

„Ať se propadnu!“ vykřikl Tully Strong a jak tak na ni civěl, spadly mu brýle.

Bylo to skvělé a dokazovalo to, co Madeline Fraserová dokáže s člověkem udělat. Tully si celkem uměl představit, že zamordovala pár lidí, ale když ji uslyšel tvrdit něco, o čem věděl, že je to drzá lež, byl z toho úplně v koncích.

Wolfe pokývl hlavou. „Jak se domnívám,“ konstatoval, „bylo by beznadějné doufat, že se budete chovat jinak než rozumně. Je vám jasné, že žádné důkazy neexistují; je zde jen slovo pana Stronga proti vašemu slovu. Nejlepší šanci nám skýtá dopis, který váš manžel napsal svému příteli, protože hrozba, která vyvolala vaše běsnění, se týkala právě jej.“ Pohlédl napravo od nás. „Nevíte náhodou, pane Cramere, jestli ten dopis ještě existuje?“

Cramer reagoval okamžitě. Přešel k telefonu na mém stole a vytočil číslo. Po chvíli promluvil:

„Je tam Dixon? Dej mi ho. Dixon? Jsem u Wolfa v kanceláři. Jo, má to, ale drží to jen tak tak. Potřebuju rychle dvě věci. Sežeň Darsta, ať zavolá do Fleetsvillu ve státě Michigan. Už tam byl a zná tamní lidi. Lawrence Koppel před smrtí napsal dopis příteli. Potřebujeme vědět, jestli ten dopis ještě existuje a kde je. Musí ho dostat a zajistit. A prokristapána, ať toho přítele nevyděsí, jinak ho spálí nebo spolkne. Vyřiď Darstovi, že je to hrozně důležité, visí na tom celý případ. A potom si sežeňte povolení a připravte se na důkladnou celodenní prohlídku bytu té Fraserové. Hledáme kyanid a může být úplně kdekoliv – například v podpatku boty. Wolfe zas uspořádal žonglérskou estrádu, chytil jednou rukou za ocas tygra a my mu ho máme podržet. Co? Jo, zatraceně, jasně že je to ona! A hejbněte sebou!“

Zavěsil, přešel ke mně, ukázal mi palcem, abych vypadnul, odstrčil moje křeslo, zůstal stát u křesla slečny Fraserové a upřeně se na ni zadíval. Pořád ještě se na ni díval, když zabručel:

„Mluvte ještě chvíli, Wolfe.“

„Mohl bych mluvit celou noc,“ opáčil Wolfe. „Slečna Fraserová za to stojí. Měla štěstí, ale smůlu většinou mívají packalové a k těm ona nepatří. Smrt jejího manžela byla jistě připravena velmi schopně, nejen proto, že se jí podařilo oklamat úřady, ale protože oklamala i svoji švagrovou, slečnu Koppelovou. Celá akce s panem Orchardem byla velmi dobře promyšlena a provedena i v detailech – například to, že předplatné objednala na jméno slečny Koppelové. Potom stačilo jednoduše zavolat panu Orchardovi, že ty peníze ve skutečnosti pocházejí od ní, od slečny Fraserové. Ale nejlepší ze všeho bylo vyvrcholení akce – to, jak zařídila, aby oběť dostala otrávenou kávu. V tom okamžiku jí přálo štěstí, protože pan Traub, který očividně nevěděl nic o láhvi označené páskou, ji nevinně postavil před pana Orcharda. Ale i bez toho by to dokázala. U úzkého stolu, kde pan Orchard seděl přímo naproti ní, mohla s láhví bez obtíží manipulovat, pravděpodobně aniž by si to kdokoliv uvědomil. Rozhodně by nevzbudila podezření – předtím ani potom, že snad něco udělala úmyslně.“

„Oukej,“ připustil Cramer. „To mi nedělá starosti. Ani ta záležitost s Poolovou, protože tam není žádný rozpor. Ale jak to bylo s Koppelovou?“

Wolfe přikývl. „To byl mistrovský kousek. Slečna Fraserová měla zajisté výhodu v tom, že si během dlouhých let blízkého soužití získala naprostou loajalitu, lásku a důvěru slečny Koppelové. To vše zůstalo neotřeseno ani poté, co slečna Koppelová uviděla dopisy, které obdržel pan Strong. Dost možná, že takové dopisy dostala sama. Nevíme, a domnívám se, že se nikdy nedozvíme, co nakonec vzbudilo podezření slečny Koppelové. Nebyly to články v novinách o anonymních dopisech a vydírání, protože ty vyšly až včera, v pátek, a již ve středu se slečna Koppelová pokusila nastoupit do letadla, letícího do Michiganu. Protože víme, že viděla ty anonymní dopisy, lze se domnívat, že v ní cosi vyvolalo podezření v dostatečné míře, aby se rozhodla prozkoumat dopis na rozloučenou, který její bratr napsal svému příteli. A s určitostí můžeme předpokládat, že když se slečna Fraserová dozvěděla, o co se její nejdražší a nejbližší přítelkyně pokusila, věděla přesně proč.“

„To je celkem jasné,“ namítl Cramer netrpělivě. „Já jsem myslel…“

„Já vím. Chcete vědět, co jsem měl na mysli, když jsem hovořil o mistrovském kousku. Bylo třeba vynalézavosti, prvotřídní schopnosti improvizace a důvtipu, aby člověk dokázal využít oné příležitosti, jež se nabídla, když pan Traub přinesl krabičku Tajících pochoutek a jen naprosto bezohledný maniak mohl nechat to vražedné cukroví jen tak povalovat na klavíru, kde ho kdokoliv mohl náhodou ochutnat. Vyšetřování však pravděpodobně ukáže, že riziko nebylo tak velké, jak se zdá. Bylo všeobecně známo, že se jedná o vzorek pro slečnu Fraserovou, a tedy by si nikdo nedovolil krabičku vyplenit. Ale vlastní provedení, tak jak mi jej pan Goodwin popsal, bylo bezchybné. Neexistovalo vůbec žádné nebezpečí pro nějakou náhodnou oběť, protože kdyby snad chtěl ochutnat kdokoliv jiný než slečna Koppelová, mohla tomu slečna Fraserová snadno zabránit. Kdyby někdo krabičku podal přímo slečně Fraserové, buď mohla ochutnávku odložit, anebo by si vzala jeden kousek až z druhé vrstvy a ne svrchu. Jaká byla pravděpodobnost, že slečna Koppelová pochoutku vůbec ochutná? Jedna ku pěti či jedna ku tisíci? Ať je to jakkoliv, rozhodla se to zkusit a opět měla štěstí. Ale nebylo to jenom štěstí, byl to i její skvělý výkon.“

„To je neuvěřitelné,“ ozvala se Madeline Fraserová. „Věděla jsem, že jsem silná, ale netušila jsem, že bych dokázala něco takového. Má přítelkyně Debbie před několika hodinami skonala v mém náručí. Měla bych být u ní. Bdít u ní celou noc a místo toho tu sedím a poslouchám tuhle… noční můru.“

„Zkrať to,“ ozval se drsně Bill Meadows. „Noc a noční můra. Jedno musíš vynechat.“

Střelila po něm šedozelenýma očima. „Tak ty jsi se rozhodl mě v tom nechat, Bille?“

„Jo, viděl jsem Debbie umírat. A myslím si, že to schytala. Zabila jsi ji ty.“

„Bille!“ Elinor Vanceová se sesypala. „Bille, já to už nevydržím!“ Stála na nohou a celá se třásla. „Nevydržím!“

Bill ji pevně objal jednou paží. „Všechno je v pořádku, holčičko, doufám, že dostane, co jí patří. Ty jsi tam byla taky, co kdybys taky ochutnala?“

Zazvonil telefon a já zvedl sluchátko. Sháněli Cramera. Purley ho šel vystřídat vedle slečny Fraserové a on přistoupil k telefonu. Když zavěsil, řekl Wolfovi.

„Koppelův přítel ten dopis měl a už ho zajistili.“

„Dobře,“ pochválil ho Wolfe. „Mohl byste ji laskavě odvést? Už hodinu mám chuť na pivo, ale nejsem blázen, abych cokoliv jedl nebo pil, dokud ji mám v domě.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Vás ostatní zvu, abyste zůstali, jestli chcete. Musíte mít žízeň.“

Ale nelíbilo se jim u nás. Všichni odešli.

26. KAPITOLA

Dopis, který Lawrence Koppel údajně napsal svému příteli, experty nadchl. Označili ho za nejkvalitnější padělek, s jakým se kdy setkali. Ale Wolfa nejvíce potěšil nález kyanidu. Našli ho v dutém podpatku domácího střevíce a očividně se jednalo o zbytek zásoby, kterou paní Koppelová před lety šlohla ze skříně svého manžela.

Osmnáctého května ji odsoudili pro vraždu Debory Koppelové. Rozhodli se, že tohle obvinění bude nejlepší. Příštího dne, ve středu krátce před polednem jsme s Wolfem v kanceláři probírali katalogy, když zazvonil telefon. Šel jsem to zvednout ke svému stolu.

„Kancelář Nera Wolfa, u aparátu Archie Goodwin.“

„Mohl bych, prosím, hovořit s panem Wolfem?“

„Kdo jste?“

„Povězte mu, že se jedná o soukromou záležitost.“

Zakryl jsem sluchátko. „Soukromá záležitost,“ sdělil jsem Wolfovi. „Volá vás jeden pán, co jsem zapomněl jeho jméno.“

„Co to k čertu znamená! Tak se ho zeptejte.“

„Pán,“ opakoval jsem zřetelně, „jehož jméno jsem zapomněl.“

„Aha.“ Zamračil se. Dokončil rozdělanou položku a zvedl sluchátko na svém stole, zatímco já zůstal na lince. „Tady je Nero Wolfe.“

„Poznal jsem váš hlas. Jak se máte?“

„Děkuji, dobře. Znám vás?“

„Ano. Teď, když je případ Fraserová u konce, vám chci vyslovit uznání za váš postup. Potěšil jste mě a myslel jsem si, že byste to měl vědět. Trochu mě to popudilo a ještě stále jsem mírně rozmrzelý, ale dostalo se mi uspokojivých důkazů, že za to nenesete odpovědnost. Mám dobré zdroje informací. Blahopřeji vám k tomu, že jste své vyšetřování omezil podle mých instrukcí. O to více se vám obdivuji.“

„Mám rád, když mě lidé obdivují,“ odvětil Wolfe úsečně. „Ale když vyšetřuji, jediná omezení, jež uznávám, vyplývají z charakteru prováděné práce. Kdyby mě moje práce donutila vstoupit vám do cesty, potkali bychom se.“

„Takže jsem měl štěstí. Anebo vy…“

Spojení se přerušilo.

Zašklebil jsem se na Wolfa. „Je to pruďas.“

Wolfe něco zabručel. Vrátil jsem se na své místo na konci jeho stolu a uchopil tužku.

„Mám nápad. Co kdybychom zatelefonovali doktoru Michaelsovi a zeptali se ho, jestli mu někdo dal vědět, kam má posílat další splátky? Vlastně ne, to by nešlo. On už zaplatil. Tedy Marii Leconneové?“

„Ne. Přidělávám si potíže, jen když jsem za to placen. A kdybych se s ním měl pustit do křížku, to bych musel dostat dobře zaplaceno.“

„Oukej. Kdyby vás zahnal do díry, byly by s vámi jenom potíže. Ale jednou to může přijít.“

„Může. Doufám, že nepřijde. Je na té stránce nějaké Zygopetalum crinitum?“

„Proboha ne, to přece začíná na Z!“

V nejlepších rodinách

1. KAPITOLA

Na tom, že si paní Rackhamová držela prst na ústech, když žádala o rozmluvu, nebylo nic mimořádného. U lidí, kteří se ocitli v situaci, kdy za jediné možné řešení považují návštěvu u Nera Wolfa, není takové gesto nijak neobvyklé.

Samozřejmě, že ten prst na ústech paní Rackhamové byl jen pomyslný, protože schůzku se mnou domlouvala telefonicky. Bylo to znát na jejím hlase, který zněl tiše a nervózně, a také na tom, jak mi neustále opakovala, že se jedná o důvěrnou záležitost, a to i po mém slavnostním ujištění, že jen málokdy informujeme tisk, když nás někdo požádá o pracovní schůzku. Nakonec mi sdělila, že by si přece jenom raději pohovořila přímo s panem Wolfem, a já zavěsil a usnesl jsem se, že je na místě provést u pana Mitchella v bance a u Lona Cohena z Gazetty malou, diskrétní prověrku budoucí klientky. Na hlavní a nejdůležitější otázku, tedy, je-li schopna a mívá-li ve zvyku platit své účty, jsem obdržel příznivou odpověď: Má asi čtyři milióny, možná pět. Pro jistotu jsem počítal jen se čtyřmi a odhadl jsem, že pokud jí Wolfe za poskytnuté služby naúčtuje jen polovinu této částky, postačí to na pokrytí mého platu – pobírám jej jakožto Wolfův tajemník, důvěrný asistent a jeho oficiální muška pro všechno – na celých sto sedmašedesát let a navíc, vzhledem k tomu, že bydlím ve Wolfově domě, se mi dostane i potravy a střechy nad hlavou. Čili, ukáže-li se, že potřebuje za dva milióny babek detektivní práce, mám vystaráno do konce života. Skoro se zdálo, že tomu tak je, soudě dle toho, jak vypadala a jak se chovala, když na druhý den, v pátek v 11.05 dopoledne, zazněl zvonek a já jí šel otevřít. Na schodech přede dveřmi s ní stál nějaký muž a ona, poté, co se rychle rozhlédla východním i západním směrem, kolem něho proklouzla dovnitř, popadla mě za rukáv a hlasitě zašeptala: „Vy nejste Nero Wolfe!“

Okamžitě mě zase pustila, chytla toho chlapa za rameno, postrčila ho přes práh a hromově zašeptala: „Pojď dovnitř a zavři za sebou!“ Chovala se jako vévodkyně vcházející do frcu.

Ne snad, že by její vzhled ladil s mojí představou o fyzické podobě vévodkyň. Zatímco jsem se postaral o dveře a odložil na věšák klobouk a kabát onoho muže, prohlédl jsem si ji. Její vzhled byl rozporuplný. Od krku nahoru samá kost a od krku dolů štědré tvary. Na bradě, na čelistech a lícních kostech měla kůži pevně napjatou, jen kolem úst a nosu se prostíraly vějíře vrásek.

Zatímco jsem jí pomáhal z kožichu, oslovil jsem ji: „Podívejte se, paní Rackhamová, přišla jste na konzultaci s Nerem Wolfem, že?“

„Ano,“ zašeptala. Přikývla a nahlas dodala: „Samozřejmě.“

„Tak byste se měla přestat třást, jestli to dokážete. Pan Wolfe se při pohledu na třesoucí se ženu necítí dobře; bojí se, že dostane hysterický záchvat. Mohlo by se stát, že vás odmítne vyslechnout. Zhluboka se nadechněte a pokuste se to zastavit.“

„Třásla ses v autě celou cestu sem,“ podotkl její průvodce mírným barytonem.

„To není pravda!“ vyštěkla. Když ho vyřídila, otočila se ke mně: „Tohle je můj bratránek, Calvin Leeds. Nechtěl, abych sem chodila, ale já ho přivedla s sebou. Kde je pan Wolfe?“

Ukázal jsem na dveře do kanceláře, přikročil jsem k nim, otevřel je a uvedl jsem je dovnitř.

Nikdy jsem nepochopil, na základě čeho se Wolfe rozhoduje, zda vstane či nevstane, když do kanceláře vstoupí nějaká ženská. Má-li k tomu objektivní důvody, pak jsou pro mě příliš složité, a jde-li o důvody subjektivní, nevěděl bych vůbec kde začít s úvahami. Tentokrát své místo za stolem v rohu u okna neopustil, a když jsem je představil, jen pokývl a něco zabručel. Na okamžik jsem měl dojem, že to, jak na něj paní Rackhamová vstoje zůstala zírat, je němou výčitkou za jeho neslušné způsoby. Pak jsem pochopil, že ji prostě ohromilo, jak je obrovský a tlustý. Sám jsem už jeho rozměrům natolik přivykl, že občas zapomínám, jakým dojmem působí na lidi, kteří ho vidí poprvé.

Ukázal palcem na červené křeslo u konce jeho stolu a zamručel: „Posaďte se, madam.“

Posadila se. Já učinil totéž u svého stolu, který stojí blízko Wolfova, kolmo k němu. Bratránek Calvin Leeds se posadil nadvakrát. Nejprve dozadu na pohovku a pak si přesedl do křesla, které jsem mu přisunul. Zdálo se mi, že on i paní Rackhamová poprvé spatřili světlo světa zhruba ve stejnou dobu, tedy někdy na počátku dvacátého století, avšak on byl možná o něco starší. Tvář měl opálenou, ošlehanou, s hrubou pletí, vlasy kdysi hnědé nyní začínaly šedivět a vypadal i pohyboval se tak, jako by všechny pružiny uvnitř jeho středně vysoké a středně těžké postavy byly funkční a stále v pohotovosti. Prohlédl si Wolfa a všechno kolem sebe a potom spočinul očima na své sestřenici.

Paní Rackhamová Wolfa oslovila: „Vy se asi nemůžete při pátrání moc pohybovat, že?“

„Nevím,“ odvětil zdvořile. „Už léta jsem se o to nepokusil a ani to nemám v úmyslu. Za mě se pohybují jiní. Potřebujete, aby pro vás někdo něco vypátral?“

„Ano.“ Odmlčela se. Pohybovala ústy. „Myslím, že ano. Za předpokladu, že to lze udělat bezpečně – myslím tak, aby se o tom nikdo nedozvěděl.“ Opět pohnula ústy. „Hrozně se stydím, že se v mém věku, poprvé v životě, musím svěřovat se svými privátními záležitostmi soukromému detektivovi.“

„Tak jsi sem neměla chodit,“ řekl Leeds mírně.

„Znamená to, že jste přišla příliš brzy,“ prohlásil Wolfe.

„Příliš brzy? Jak to?“

„Měla jste vyčkat, dokud to nebude natolik naléhavé nebo nesnesitelné, že se přestanete stydět požádat o pomoc, zvláště jedná-li se o tak nákladné služby, jaké poskytuji já.“ Potřásl hlavou. „Příliš brzy. Vraťte se, pokud a až budete muset.“

„Slyšíš, Sáro?“ otázal se Leeds, ale nepříliš naléhavě.

Nevšímala si ho, nahnula se dopředu a vyhrkla na Wolfa: „Ne, jsem tu teď. Musím se to dozvědět. Musím se dozvědět, jak je to s mým manželem!“

Wolfe prudce otočil hlavu směrem ke mně a pokusil se mě sežehnout pohledem. Díval jsem se mu však do očí a s důrazem jsem ho odpálil: „Nikoli, pane. Jestli to tak je, potom lhala. Vysvětlil jsem jí, že se ani nedotkneme rozvodu nebo shledávání důkazů pro rozluku manželství, a ona mě ujistila, že o to nejde.“

Nechal mě být a zeptal se: „Přejete si nechat sledovat vašeho muže?“

„Já… já nevím. Nemyslím, že…“

„Podezíráte ho z nevěry?“

„Ne! Nepodezírám.“

Wolfe něco zavrčel, zaklonil se v křesle, zavrtěl se, aby se mu sedělo pohodlněji, a broukl: „Povězte mi o tom.“

Paní Rackhamové se roztřásla brada. Vzhlédla k Leedsovi. Pozvedl obočí a zavrtěl hlavou, očividně ne na znamení nesouhlasu, ale aby jí dal najevo, že to nechá na ní. Wolfe opět zavrčel. Pohlédla na něj a postěžovala si: „Jsem neurotická.“

„A já,“ vyštěkl Wolfe, „nejsem psychiatr. Pochybuji, že…“

Přerušila ho. „Mám odjakživa špatné nervy. Nemám žádné sourozence, moje matka zemřela, když mi byly tři roky, a můj otec nerad pobýval v mé přítomnosti, protože jsem ošklivá. Když zemřel, tehdy mi bylo dvacet, proplakala jsem celý pohřeb, protože jsem věděla, že by si nepřál, abych mu celou dobu byla tak nablízku – v kostele, cestou na hřbitov i u hrobu.“

Opět se jí začala chvět čelist, ale zaťala ji a ovládla se. „Povídám vám to, protože to stejně není žádné tajemství a protože chci, abyste pochopil, proč potřebuji vaši pomoc. Nikdy jsem přesně nevěděla, proč si mě vzal můj první manžel, protože měl své vlastní peníze a ty moje opravdu nepotřeboval. Ale netrvalo dlouho a nesnášel mě stejně jako kdysi můj otec. Tak jsem…“

„To není pravda, Sáro,“ namítl Leeds. „Namlouvala sis…“

„Hlouposti!“ odpálila ho. „Tak neurotická zase nejsem! Tak jsem dosáhla rozvodu, s jeho souhlasem a vděčností – aspoň myslím, i když on byl příliš zdvořilý, než aby řekl něco podobného – a spěchala jsem s tím, protože jsem nechtěla, aby zjistil, že jsem těhotná. Brzy po rozvodu se narodil můj syn. Vznikly tím jisté komplikace, ale ponechala jsem si ho. Ponechala jsem si ho a byl jenom můj, dokud neodešel do války. Nikdy ani v nejmenším nedal najevo podobné pocity jako můj otec nebo můj manžel. Nikdy ho můj vzhled neuváděl do rozpaků. Býval se mnou rád. Že ano, Calvine?“

„Samozřejmé,“ ujistil ji Leeds a očividně to myslel doopravdy.

Přikývla a zatvářila se zamyšleně; zírala do prázdna, jako by viděla někoho, kdo tu vůbec nebyl. Trhla sebou a netrpělivě se opět obrátila na Wolfa. „Musím připustit, že než odešel, oženil se a vzal si velmi krásnou dívku. Není pravda, že jsem si přála, aby si vzal někoho, kdo by vypadal aspoň trochu jako já, ale přirozeně jsem si nemohla nepovšimnout, že zašel do opačného extrému. Annabel je velice krásná. Jsem pyšná, že si ji můj syn vzal – připadalo mi, jako bych se tím pomstila všem krásným ženám, které jsem kdy viděla a poznala. Ona si myslí, že ji nenávidím, ale není to pravda. U neurotiků, jako jsem já, by neměla platit běžná měřítka. Nechci dávat vinu Annabel, protože moc dobře vím, že když přišla ta zpráva, že byl v Německu zabit, ona utrpěla větší ztrátu než já. Tehdy už mi nepatřil, byl její.“

„Promiňte.“ Wolfe ji přerušil zdvořile, ale pevně. „Přišla jste za mnou kvůli konzultaci o svém manželovi. Říkáte, že jste rozvedená?“

„Ovšemže ne! Já…“ zarazila se. „Ach, jde o mého druhého manžela. Chtěla jsem jen, abyste mě pochopil.“

„Budu se snažit. Věnujme se tedy nyní jemu.“

„Jmenuje se Barry Rackham.“ Vyslovila to jméno, jako by na něj měla copyright nebo aspoň podílnické právo. „Hrál fotbal za Yale a potom, až do vypuknutí války, pracoval na Wall Street. Na konci války dosáhl hodnosti majora, což nebyl příliš velký úspěch po téměř čtyřech letech. Vzali jsme se v roce 1946, před třemi lety a sedmi měsíci. Je o deset let mladší než já.“

Paní Rackhamová se odmlčela s očima upřenýma na Wolfův obličej, jako by ho vyzývala k nějakému komentáři, ale výzva byla odmítnuta. Wolfe ji jen pobídl k řeči zamručením: „A dál?“

„Mám za to,“ připustila, „že v celém New Yorku neexistuje člověk, který by nepovažoval za hotovou věc, že se se mnou oženil výlučně pro peníze. Ti všichni o tom ale vědí víc než já, protože já se ho na to nikdy nezeptala a on je jediný, kdo ví s jistotou, jak to doopravdy je. Jen jedno vím určitě: při pohledu na mě se necítí nesvůj. Vím to, protože na to bývám velice citlivá. Jsem kvůli tomu neurotická a poznala bych během vteřiny, kdyby se cítil nějak nepříjemně. Samozřejmě že ví, jak vypadám, ví, jak jsem ošklivá, nemůže s tím nic dělat, ale ani trochu mu to nevadí, dokonce…“

Zarazila se a zrudla. Calvin Leeds zakašlal a zavrtěl se v křesle. Wolfe zavřel oči a po chvíli je opět otevřel. Nepodíval jsem se stranou, protože když se začervenala, začal jsem se sám cítit tak trochu nesvůj a chtěl jsem zjistit, jestli se mi to před ní podaří utajit.

Ale ona se nezajímala o mě. „Nicméně,“ pokračovala, když jí červeň začala ustupovat z tváří, „držela jsem všechno pevně ve svých rukou. Bydlíme v mém domě, samozřejmě, ve městě i na venkově. Za všechno platím já a máme nějaká auta a tak, ale nepodepsala jsem žádnou smlouvu a neustanovila jsem pro něj žádné kapesné. Nezdálo se mi, že by to byl správný postup. Když na něco potřeboval peníze, řekl si o ně a já mu je ochotně dala a nekladla jsem žádné otázky.“ Udělala drobné gesto, jen tak třepla rukou. „Ne vždycky, ale skoro vždycky. Druhý rok to dělalo víc než ten první a ve třetím roce ještě víc a já nabyla dojmu, že začíná být nerozumný. Třikrát jsem mu dala méně, než o kolik žádal – o dost méně – a jednou jsem ho úplně odmítla. Stále ještě jsem se ho na nic nevyptávala, ale on mi pověděl, na co to potřebuje, a pokoušel se mě přesvědčit; byl opravdu moc milý, ale já odmítla. Měla jsem pocit že někde musím stanovit hranici. Přejete si znát konkrétní částky?“

„To není nijak naléhavé,“ zamručel Wolfe.

„Naposledy, tehdy, když jsem ho odmítla, žádal o patnáct tisíc dolarů.“ Nahnula se dopředu. „A to bylo opravdu naposledy. Před sedmi měsíci, druhého října; a od té doby mě nepožádal o peníze ani jednou! A přitom velmi utrácí, víc než předtím. Za všechno možné – zrovna minulý týden pořádal v Univerzitním klubu večeři, dosti nákladnou, pro osmatřicet lidí. Musím vědět, kde na to bere. Před časem – před dvěma měsíci – jsem se rozhodla, že to zjistím, a nevěděla jsem, jak na to jít. Nechtělo se mi o takové věci mluvit s mým právníkem ani s bankéřem, vlastně s nikým, a já sama jsem to nemohla dokázat, a tak jsem požádala svého bratrance, Calvina Leedse.“ Věnovala mu kratičký pohled. „Slíbil mi, že se pokusí něco zjistit, ale nezjistil nic.“

Pohlédli jsme na Leedse. Zvedl ruku dlaní vzhůru.

„Nu,“ promluvil napůl omluvně a napůl protestoval. „Nejsem školený detektiv. Prostě jsem se ho rovnou zeptal a on se mi vysmál. Nechtěla jsi, aby se kdokoliv jiný dozvěděl, že jsi zvědavá na peníze, které nedostává od tebe, a tak jsem měl moc málo prostoru pro vyptávání. Udělal jsem, co jsem mohl, Sáro, a ty to víš.“

„Tak se mi zdá,“ oslovil ji Wolfe, „že pan Leeds přišel na dobrou myšlenku – zeptat se ho. Zkusila jste to i vy?“

„Jistěže, už dávno. Odpověděl, že mu vyšla jedna investice.“

„Třeba je to pravda. Proč ne?“

„Ne, pokud jde o mého manžela.“ Prohlásila to s naprostou jistotou. „Vím, jak zachází s penězi. Investice, to není jeho styl. A další věc: bývá teď často mimo dům. Nevím již tak často jako dřív, kam chodí. Nemyslím tím, že by byl pryč celé dny nebo týdny, jen odpoledne nebo večer – a několikrát měl schůzku, kterou nemohl odvolat, přestože jsem ho o to požádala…“

Wolfe zavrčel a ona se do něho pustila: „Já vím! Myslíte si, že mám pocit, že jsem si ho koupila a že mi patří! Ale tak to vůbec není! Ve skutečnosti chci jen jediné: být manželkou, stejnou, jako je každá obyčejná manželka – ani krásná, ani ošklivá, bohatá ani chudá – prostě manželkou! A což nemá manželka právo znát zdroj manželových příjmů – což není její povinností to vědět? Kdybyste byl ženatý, nepřál byste si, aby to vaše žena věděla?“

Wolfe udělal obličej. „Mohu vám říci, madam, co si nepřeji: nepřeji si pracovat na této věci. Myslím, že se mě snažíte doběhnout. Podezíráte svého manžela, že vás podvádí, ať už se jedná o peníze nebo o city, a chcete, abych jej při tom přistihl.“ Otočil se ke mně. „Archie, budete muset změnit formulaci. Ode dneška, bude-li někdo žádat o schůzku, mu nesdělíte jen to, že se nebudeme zabývat žádným rozvodem či shledáváním důkazů pro rozluku manželství. Vysvětlíte mu jasně, že nehodláme odhalovat manžela před manželkou či manželku před manželem a to pod žádnou zástěrkou. Smím se zeptat, co to děláte, paní Rackhamová?“

Otevřela hnědou koženou kabelku a vytáhla z ní šekovou knížku a malé, zlaté plnicí pero. Položila si šekovou knížku na kabelku a perem do ní něco psala. Na Wolfovu otázku neodpověděla, dokud nebyla hotova se psaním, potom vytrhla šek, vrátila knížku a pero do kabelky a s klapnutím ji zavřela. Pohlédla na něj.

„Nechci od vás, abyste odhalil mého manžela, pane Wolfe.“ Držela šek mezi špičkami palce a ukazováku. „Bůh ví, že to nechci! Chci jen znát pravdu. Vy nejste ošklivý, bojácný, neurotický jako já, jste velký, pěkný muž, máte úspěch a nikoho se nebojíte. Když jsem pochopila, že potřebuji pomoc a můj bratranec mi ji neuměl poskytnout a já nechtěla jít za nikým, koho znám, velmi důkladně jsem vše uvážila. Zjistila jsem si o vás všechno a nikdo o tom neví, alespoň ne, proč jsem to udělala. Jestliže můj muž dělá něco, co mě raní, bude mezi námi konec, ale nepřeji si, abyste ho veřejně odhalil, chci jen znát pravdu. Jste největší detektiv na světě a jste čestný člověk. Chci vám zaplatit za to, že zjistíte, odkud a jak můj manžel získává peníze. To je všechno. Nemůžete říct, že to neuděláte. To není možné!“

Vstala z křesla a šla položit šek před něho na stůl. „Tady je deset tisíc dolarů, ale to neznamená, že bych si myslela, že to stačí. Zaplatím, cokoliv si řeknete. Jen se neodvažujte tvrdit, že si přeju, abyste ho odhalil! Můj bože – odhalit?“

Do jisté míry měla mé sympatie, ale vadil mi její základní předpoklad, totiž že bohatí lidé vždycky dostanou to, co chtějí, jen když vytáhnou dostatečné množství prachů. To samo o sobě stačí, aby počestného pracujícího člověka, například soukromého detektiva, začalo bolet aspoň na třech místech těla. Ten předpoklad je samozřejmě v některých případech v pořádku, ale bohatí lidé mívají sklon zapomínat, že existují i důležité výjimky.

Toto však nebyla jedna z nich a já doufal, že to Wolfe pochopí. Pochopil. Nechtělo se mu, ale bankovní účet se ještě ani trochu nevzpamatoval z tvrdé rány, kterou mu teprve před třemi týdny zasadil patnáctý březen (splatnost daní – pozn. překl.), a on si toho byl vědom. Předklonil se v křesle, aby si prohlédl šek, zachytil můj pohled a ujistil se, jak o tom smýšlím, zhluboka si povzdechl a promluvil.

„Váš zápisník, Archie. Zatracená věc.“

2. KAPITOLA

Příštího rána, v sobotu, jsem v kanceláři klepal na stroji závěrečnou zprávu o případu, který zde nehodlám identifikovat pod žádným jménem, protože se k němu nikdy ani na míli nesměly přiblížit noviny či mikrofon. Práci pro paní Rackhamovou jsme museli vykonat, protože jsem v pátek odpoledne deponoval v bance její šek, ale zatím jsme v tom nijak nepokročili, ani jsme nezatelefonovali nikomu z lidí, jejichž jména nám sdělila, protože Wolfe měl pocit, že si nejprve musíme Rackhama prohlédnout. Vzhledem k Wolfově ustálené politice, jež spočívá v tom, že nikdy nevychází z domu v pracovních záležitostech, a protože jsme neměli žádnou vhodnou záminku, pod níž bychom Barryho Rackhama vylákali k nám do kanceláře, musel jsem si ho prohlédnout já sám a to už bylo zařízeno.

Paní Rackhamová trvala na tom, že její manžel nesmí vědět, dokonce ani nabýt podezření, že je předmětem vyšetřování, a že se o tom nesmí dozvědět ani nikdo jiný, takže zajistit, abych si ho mohl prohlédnout, bylo trochu složité. Zamítla můj návrh, že by mě mohla pozvat na malou víkendovou sešlost do svého venkovského sídla ve Westchesteru, protože prý by někdo pravděpodobně poznal Archieho Goodwina, který pracuje pro Nera Wolfa. Návrh, který byl nakonec přijat, přednesl Calvin Leeds. Měl na okraji jejích pozemků malou usedlost, kde pěstoval psy. Jmenovalo se to Hillside Kennels. Před měsícem mu někdo otrávil jednoho z jeho cenných psů, a tak jsem se tam měl v sobotu odpoledne vypravit pod vlastním jménem, jako detektiv Archie Goodwin, a vyšetřovat tu otravu. Jeho sestřenice ho pozve na večeři do svého sídla, Birchvalu, a já půjdu s ním.

V kanceláři nastalo klidné sobotní dopoledne, Wolfe se jako obvykle od devíti do jedenácti zdržoval nahoře ve sklenících a já dokončil zprávu o případu bez vyrušování, až na několik telefonátů, které jsem vyřídil sám a kvůli jednomu jsem musel Wolfovi zavolat. Telefonoval někdo z Mummianiho obchodu na Fulton Street, že právě obdrželi osm liber čerstvých klobás od Billa Darsta z Hackettstownu a polovinu mohou Wolfovi přenechat. Jelikož Wolfe považuje Darsta za nejlepšího výrobce klobás západně od Cherbourgu, požádal, ať s nimi okamžitě vypraví poslíčka a ať je proboha nebalí do suchého ledu.

Když se v 11.01 ozval zvuk Wolfova výtahu, měl jsem na stole před sebou veliký slovník, rozevřený u písmene P, a právě jsem se nad ním skláněl, když vešel do kanceláře, přešel k obrovskému, na míru zhotovenému křeslu, a usedl. Nechytil se hned, protože myslel na jiné věci. Ještě než si zazvonil o pivo, otázal se: „Doručili už ty klobásy?“

Aniž bych vzhlédl, odvětil jsem, že ne.

Stiskl dvakrát tlačítko – to je pivní signál – zaklonil se a zamračil se na mě. Neviděl jsem, jak se mračí, protože jsem byl zahloubán do slovníku, ale poznal jsem to z tónu, jímž promluvil.

„Co hledáte?“ zeptal se.

„Á, jen jedno slůvko,“ odvětil jsem nedbale. „Kontroluji naši klientku. Myslel jsem, že je to od ní nevzdělanost, když o vás řekla, že jste pěkný, vzpomínáte si? Ale, ať se propadnu, použila ještě slabé slovo. Tady to stojí, naprosto košer: ‚Pěkný: poměrně velký, rozměrný.‘ Jako příklad je zde uvedeno: ‚pěkná suma peněz‘. Takže měla do puntíku pravdu. Jste pěkný, tedy poměrně rozměrný detektiv.“ Zavřel jsem slovník, vrátil ho na místo a podotkl jsem bujaře: „Člověk se pořád učí.“

Vyšel jsem naprázdno. Normálně by začal ze sebe sypat věty a přídavná jména, ale tentokrát měl moc na pilno. Možná mě vůbec neslyšel. Když přišel z kuchyně Fritz s pivem, Wolfe vyňal ze zásuvky zlatý otvírák, kterým ho obdaroval jeden spokojený klient, a prohlásil:

„Dobrá zpráva, Fritzi. Dostaneme klobásy od pana Darsta. Čtyři libry.“

Fritzovi zaplály oči. „Ha! Dnes?“

„Každou chvíli.“ Wolfe si nalil pivo. „Opět se naskýtá otázka cibulek. Co myslíte?“

„Jsem proti tomu,“ prohlásil Fritz pevně.

Wolfe přikývl. „Myslím, že s vámi souhlasím. Myslím, že ano. Možná si vzpomenete, že Marko Vukčič loni řekl – mimochodem, musíme ho pozvat a dát mu ochutnat. Co třeba v pondělí na oběd?“

„To by snad bylo možné,“ připustil Fritz, „ale dohodli jsme se na placčích jikrách…“

„Samozřejmě.“ Wolfe pozvedl sklenici a napil se, odložil ji prázdnou a otřel si ústa kapesníkem. Podle jeho mínění je to jediný způsob hodný muže, jak zašpinit kapesník. „Pozveme Marka na klobásy v pondělí na večeři, následovat bude kachna Mondor.“ Předklonil se a zašermoval prstem. „A teď co se týče šalotky a čerstvého tymiánu: nemá smysl spoléhat se na pana Colsona. Zase by nás vzal na hůl. Archie bude muset zajít…“

V tu chvíli musel Archie zajít ke dveřím, odkud zazněl zvonek, a rád jsem to udělal. Prakticky vždycky si velice cením výsledků Wolfových diskusí s Fritzem ohledně stravy, jakmile se ocitne na stole, ale ty tlachy mi občas připadají přehnané. Takže mi nevadilo, že musím vyjít do haly k venkovním dveřím. Našel jsem tam tuponosého mladíka s balíčkem a s čepicí, na níž stálo „Fleetova doručovací služba“. Podepsal jsem lístek, zavřel dveře a vykročil zpátky napříč halou, kam mi vyšel vstříc nejenom Fritz, ale i Wolfe, který se umí pohybovat docela dobře, když si myslí, že ví o něčem, kvůli čemu stojí za to se dát do pohybu. Převzal ode mě balíček a zamířil do kuchyně. Já s Fritzem jsme ho následovali.

Malý karton byl uzavřen lepicí páskou. Wolfe ho v kuchyni položil na dlouhý stůl, sáhl na polici pro nůž, přeřízl pásku a odkryl chlopně. Mám rychlé reflexy a v okamžiku, kdy se ozval syčivý zvuk, jsem popadl Wolfa za paži, odtáhl ho stranou a zařval jsem na Fritze: „Pozor! K zemi!“

Wolfe nemá s pohybem žádné problémy, vezmeme-li v úvahu, jak velkým objemem musí pohybovat. On i já jsme proběhli otevřenými dveřmi do haly dřív, než došlo k výbuchu, a Fritz přidusal za námi a zavřel za sebou dveře. Všichni jsme pokračovali přes krátký úsek haly ke dveřím do kanceláře a vběhli jsme dovnitř. Tam jsme zůstali nehybně stát. Pořád ještě nic nevybuchlo.

„Vraťte se tam!“ nařídil Wolfe.

„Zůstaňte v klidu,“ opáčil jsem, sklesl jsem na kolena a po čtyřech jsem se vydal do haly. Tam jsem se zastavil a začichal, doplížil jsem se až necelý metr před škvíru pod kuchyňskými dveřmi a opět jsem začichal.

Vstal jsem, normální chůzí jsem se vrátil do kanceláře a oznámil jsem jim: „Plyn. Myslím, že je to slzný plyn. To syčení už přestalo.“

Wolfe zavrčel.

„Žádné klobásy,“ podotkl Fritz chmurně.

„Kdyby se v té krabici odjistil granát, bylo by tu klobás až až,“ ujistil jsem ho. „Ne pro nás, ale z nás. Takhle jde jen o otravnou nepříjemnost. Radši tu zůstaňte sedět a chvíli si povídejte.“

Vypochodoval jsem do haly a zavřel za sebou, šel jsem otevřít dokořán venkovní dveře, vrátil jsem se, zastavil jsem se před kuchyňskými dveřmi, zhluboka jsem se nadechl, otevřel je, proběhl jimi a otevřel zadní dveře na dvorek a utíkal jsem zpátky k přednímu vchodu. I tam byl vzduch příliš nasycený plynem pro pohodlné dýchání, a tak jsem vyšel na zápraží. Stál jsem tam jen chviličku, když jsem zaslechl své jméno.

„Archie!“

Otočil jsem se. Wolfova hlava s jeho obdélníkovým obličejem trčela z okna předního pokoje.

„Ano, pane,“ odvětil jsem svěže.

„Kdo ten balíček přinesl?“

Odvětil jsem, že Fleetova doručovací služba.

Když průvan v hale vyčistil vzduch, vrátil jsem se do kuchyně a Fritz se přidal ke mně. Prohlédli jsme si obsah balíčku a zjistili, že je docela jednoduchý: kovový válec s ventilem a s mosazným táhlem, které způsobilo, že když někdo otevřel krabici, současně otevřel i ventil. Zblízka to bylo ještě silně cítit a Fritz to odnesl do sklepa. Vrátil jsem se do kanceláře a uviděl jsem Wolfa, jak se u svého stolu věnuje telefonu.

Sklesl jsem na židli a kapesníkem jsem si otíral uslzené oči. Když zavěsil, otázal jsem se: „Nějaký úspěch?“

„Žádný jsem neočekával,“ zavrčel.

„Správně. Mám zavolat policajtům?“

„Ne.“

Přikývl jsem. „Byla to jen řečnická otázka.“ Ještě trochu jsem si otřel oči a vysmrkal jsem se. „Nero Wolfe nevolá policajty. Nero Wolfe si sám otevírá své balíčky s klobásami a sám zajišťuje svým nepřátelům parcely na hřbitově.“ Vysmrkal jsem se ještě jednou. „Nero Wolfe to dotáhne daleko, až jednou otevře o jeden balíček víc, než by měl. Nero Wolfe nikdy…“

„Nebyla to řečnická otázka,“ přerušil mě Wolfe hrubě. „Pro tento případ se toto označení nehodí.“

„Ne? Já ji přece položil. A myslel jsem ji jako řečnickou otázku. Můžete dokázat, že nevím, co znamená výraz řečnická otázka?“ Vysmrkal jsem se. „Když se mě vy na něco ptáte, což, pámbu ví, bývá často, mívám snad…“

Zazvonil telefon. Jedna z milionů věcí, jimiž si vydělávám na živobytí, je zvedání telefonů, a tak jsem ho zvedl. A pak se stala zvláštní věc. Je mimo jakoukoli pochybnost, že když jsem uslyšel ten hlas, byl to pro mě šok. Vím to, protože jsem to ucítil až v žaludku. Ale to, co částečně činí šok šokem, je skutečnost, že k němu dojde nečekaně, a já se nedomnívám, že bych ten hlas, který mě oslovil, neočekával. Myslím, že jsme s Wolfem seděli a mluvili jen proto, abychom se mohli poslouchat, jelikož jsme oba čekali, po tom, co se přihodilo, že ten hlas dřív nebo později – pravděpodobně dřív – opět uslyšíme.

Řekl jen: „Mohu prosím hovořit s panem Wolfem?“

Ucítil jsem to v žaludku, ostře a silně, ale ať se propadnu, jestli jsem mu to hodlal dát najevo. Odpověděl jsem, nijak srdečně: „Ale, nazdárek. Tedy jestli jste to vy. Jmenoval jste se kdysi Duncan?“

„Ano. Pana Wolfa, prosím.“

„Zůstaňte u aparátu.“ Zakryl jsem sluchátko a oznámil Wolfovi: „Pan Jaksehonemjmenuje.“

„Kdo?“ otázal se.

„Poznáte to podle toho, jak se tvářím. Pan X. Pan Z. On.“

Wolfe s pevně sevřenými rty sáhl po telefonu.

„Tady je Nero Wolfe.“

„Jak se máte, pane Wolfe?“ Poslouchal jsem na své lince a ten tvrdý, studený, precizní hlas zněl přesně stejně, jako když jsem ho slyšel předtím, za poslední tři roky celkem čtyřikrát. Všechny slabiky vyslovoval hladce a přesně. „Víte, kdo jsem?“

„Ano,“ odsekl Wolfe stroze. „Co chcete?“

„Chci vám jen připomenout, jak jsem shovívavý. V tom malém balíčku mohlo být něco doopravdy zničujícího, ale já jsem dal přednost tomu vás jen upozornit. Jak jsem vám pověděl již asi před rokem, s vámi je svět zajímavější.“

„Já si to taky myslím,“ podotkl Wolfe suše.

„Bezpochyby. Mimochodem, nezapomněl jsem, jak skvěle jste odhalil vraha Louise Ronyho. Tehdy se stalo, že váš zájem byl totožný s mým. Ale tentokrát tomu tak není. S paní Rackhamovou budete muset skončit. Protože si vás vážím, nepřál bych si, abyste přišel o honorář. Vraťte jí peníze a přestaňte pro ni pracovat a já vám do dvou měsíců pošlu deset tisíc dolarů v hotovosti. Již dvakrát jste v minulosti podobné rady z mojí strany odmítl a okolnosti vás zachránily. Naléhavě vám radím, abyste to neopakoval. Musíte pochopit…“

Wolfe odtáhl sluchátko od ucha a uložil ho do vidlice. Protože by efekt takového skutku vyzněl na prázdno, kdyby moje linka zůstala otevřená, učinil jsem totéž, prakticky současně s ním.

„Páni, a už v tom zase lítáme,“ začal jsem. „Zatracená…“

„Sklapněte,“ zavrčel Wolfe.

Poslechl jsem. Položil si lokty na opěrky křesla, vpředu, v místě, kde byl nejzaoblenější, si propletl prsty a zahleděl se na roh podložky na psacím stole. Vlastně jsem ani neměl co říci, leda že to je všivá smůla, a to jsem ani říkat nemusel. Wolfe mi kdysi nařídil zapomenout, že jsem kdy slyšel jméno Arnold Zeck, ale ať už jsem mu říkal Zeck nebo Jaksehonemjmenuje nebo X, stále to byl týž muž, jenž asi před deseti měsíci sehnal dva chlápky s kulometem, kteří ze střechy na protější straně ulice rozstříleli Wolfovy skleníky, zničili při tom za deset tisíc dolarů skla a zařízení a z osmi tisíc cenných orchidejí se stal dobrý základ pro kompost. To prý mělo být jenom varování.

A teď po nás chtěl, abychom dali ruce pryč od Barryho Rackhama. Pravděpodobně to znamenalo, že jsme, aniž bychom hnuli prstem, získali odpověď na otázku paní Rackhamové – odkud dostává její manžel kapesné. Dostal se do okruhu operací Arnolda Zecka, o nichž jednou Wolfe prohlásil, že jsou všechny v rozporu se zákonem a některé morálně odpudivé. A Zeck si nepřál, aby někdo čenichal kolem jeho lidí. To byl zcela jistě alespoň hrubý náčrt situace, ale ať už to bylo tak nebo tak, zůstávalo skutečností, že jsme opět narazili na Zecka, což bylo úplně stejně zlé, jako když se vám z balíku klobás vyklube bomba se slzným plynem.

„Potrpí si na přesné načasování, aby ho čert vzal,“ postěžoval jsem si. „Má rád dramatické situace. Postavil někoho na dohled od našeho domu, kdo sledoval, jak ten balíček doručili, a to, jak jsem nechal otevřené přední dveře a potom jsem vyšel ven a zůstal stát na zápraží, jim dalo vědět, že už jsme balíček otevřeli, a jakmile mu to oznámili, zatelefonoval nám. K čertu, kdyby aspoň…“

Umlkl jsem, protože jsem zjistil, že hovořím sám k sobě. Wolfe mě neslyšel. Pořád civěl na růžek psací podložky. Sklapnul jsem, seděl jsem a zíral na něj. Trvalo dobrých pět minut, než opět promluvil.

„Archie,“ začal a pohlédl na mě.

„Ano, pane.“

„Na kolika případech jsme pracovali od loňského července?“

„Myslíte všechny druhy případů? Úplně všechno? Tak na čtyřiceti.“

„Myslel bych, že jich bylo víc. Výborně, řekněme, že na čtyřiceti. Nevědomky jsme tomu člověku zkřížili cestu před dvěma lety a loni opět. On i já se zabýváme zločinem a jeho síť je napjatá zeširoka, takže je zde do budoucna tento rozumný předpoklad: jednou ročně, tedy v jednom z každých čtyřiceti případů, které se nám naskytnou, narazíme na něj. Tato epizoda se bude opakovat.“ Pohybem palce ukázal na telefon. „Tohle začne zvonit a ten zpropadený hlas se nám bude pokoušet něco diktovat. Uposlechneme-li jeho diktátu, zachováme si tuto kancelář a prostředky k obživě jen proto, že nás bude ochoten trpět. Postavíme-li se na odpor, budeme se nacházet v trvalém stavu rozechvělé bdělosti a pravděpodobně bude zabit jeden z nás nebo oba dva. Nuže?“

Potřásl jsem hlavou. „Nemohl jste to vyjádřit přesněji. Nelíbí se mi ani jedna z těch možností.“

„Ani mně ne.“

„Když vás zabijí, budu bez zaměstnání. Když zabijou mě, můžete klidně odejít do penze.“ Pohlédl jsem na hodinky. „Nejhorší na tom je, že na rozhodování nemáme celý týden. Je dvacet minut po dvanácté, já jsem ve tři odpoledne očekáván v Hillside Kennels a musím se ještě naobědvat, oholit a převléknout. Tedy, pokud tam pojedu. Pojedu tam?“

„O to právě jde,“ povzdechl si Wolfe. „To je druhý bod. Před dvěma lety, při Orchardově případu, jsem na sebe vzal odpovědnost a ignoroval jsem hrozby toho člověka. Loni, při Kaneově případu, jsem učinil totéž. Tentokrát takto postupovat nechci a nebudu. Základní strategická rozhodnutí jsou mojí věcí, já vím, ale nemám v úmyslu vám nařídit, že chcete-li si zasloužit svůj plat, musíte si jít prohlédnout pana Rackhama. Chcete-li, můžete tam zatelefonovat a odložit to a uvážíme celou tu věc důkladněji.“

Pozvedl jsem obočí. „Ať se propadnu. Hodil jste to na mě, jo?“

„Ano. Mám nervy nadranc. Jestliže od toho muže přijímají příkazy státní zaměstnanci i jiní vážení občané, proč bych je neměl přijímat i já?“

„Vy zpropadený podvodníku,“ pronesl jsem shovívavě. „Víte úplně přesně, že bych se raději živil mýdlem, než bych vám zavdal příčinu k domněnce, že se mi před tím zkurvysynem klepou kolena, a já zas vím, že byste si radši sypal ústřice křenem, než abych si o vás myslel, že máte strach. Já bych se mohl rozklepat, kdybyste o tom nevěděl, a vy byste mohl, kdybych o tom nevěděl já, ale tak jak věci stojí, je to neprůchodné.“

Wolfe si opět povzdechl, ještě hlouběji. „Pochopil jsem správně, že tam chcete jet?“

„Ano. Pod jednou podmínkou, že ta rozechvělá bdělost začne fungovat s okamžitou platností. Že sem zavoláte Fritze i Theodora ze skleníků a vysvětlíte jim, do čeho jsme se pustili, že na obou dveřích musí být neustále řetězy, že se nebudete ukazovat u oken a že nikdo a nic nebude vpuštěno do dveří, když tady nebudu.“

„Dobré nebe,“ posteskl si zakysle, „to není k žití.“

„To nemůžete tvrdit, dokud jste to nezkusil. Po deseti letech se vám to třeba zalíbí.“ Zavolal jsem do skleníků Theodorovi.

Wolfe seděl a škaredil se na mě.

3. KAPITOLA

Když jsem s autem sjel ze státní silnice do Tatonic na okresku číslo 100, hodiny na přístrojové desce ukazovaly teprve 14.40, a tak jsem se rozhodl pro malou zajížďku. Bude to jen pár mil stranou od mojí trasy. A tak jsem v Pines Bridge zabočil doprava namísto doleva přes most. Nebylo by mi k ničemu zamířit ke vjezdu na pozemek, kde stál velký kamenný sloup s vytesaným nápisem EASTCREST, protože tam bych uviděl jenom příjezdovou cestu vinoucí se lesem, a tak jsem se míli předtím vydal vzhůru do kopce po hrbolaté cestě. V nejvyšším bodě cesta běžela kousek rovně mezi pastvinami, a tak jsem zajel s autem na trávu, zastavil, vyňal jsem dalekohled a zamířil jej na vrcholek sousedního kopce, o něco vyššího, než byl ten, na němž jsem stál, kde mezi stromy bylo vidět střechu a horní část stěn kamenného sídla. Nyní, začátkem dubna, kdy ještě na stromech nebylo listí, a také díky dalekohledu, jsem viděl většinu domu a dokonce i část okolí a skupinu mužů, kteří se tam pohybovali.

Toto byl Eastcrest, zákonná rezidence zákonů nedbalého Arnolda Zecka – ovšem, člověk, samozřejmě, může porušovat zákony mnoha způsoby. Například projet křižovatku na červenou. Jiný způsob je porušovat zákony jen prostřednictvím jiných lidí, jedině pro peníze, vybírat si svůj podíl tak, že ho nelze vysledovat a nikdy se nepokoušet někoho si koupit příliš lacino. To všechno Zeck prováděl už víc než dvacet let a tady stál Eastcrest.

Nezamýšlel jsem nic jiného, než se jenom podívat, jen tak se kouknout z vršku kopce. Nikdy jsem Zecka neviděl a pokud mi bylo známo, Wolfe také ne. Když jsme se s ním teď chystali srazit už potřetí, s tím, že by to mohlo být naposled, měl jsem pocit, že bych si mohl alespoň prohlédnout střechu jeho domu a spočítat komíny. To bylo všechno. Až dosud byl pro nás zatraceně vzdálený a tajemný. Nyní jsem věděl, že má čtyři komíny a na jednom z nich, na jižním křídle, jsou dvě uvolněné cihly.

Otočil jsem vůz a zamířil dolů z kopce a věřte mi nebo ne, ustavičně jsem se díval do zrcátka, jestli se za mnou něco neobjeví. Tak hluboko jsem klesl, pokud šlo o Zecka. Působilo to nezdravě na moji sebeúctu, škodilo to mým nervům a docela mě to unavovalo.

Dům paní Rackhamové, Birchvale, stál jenom pět mil odtud, na opačné straně hory Mount Kisco, ale nesprávně jsem odbočil a dorazil jsem tam až ve čtvrt na čtyři. Vjezd na pozemek odpovídal jejímu postavení, ale nebylo to nic násilného. Projel jsem dovnitř, a než jsem se rozkoukal, objevila se po levé straně úhledná malá tabulka s nápisem:

HILLSIDE KENNELS Chov dobrmanů

Brána byla úzká, stejně jako příjezdová cesta, a tak jsem projel kolem domu až dozadu, na prázdný, nepříliš dobře štěrkovaný obdélníkový prostor a zacouval jsem do rohu těsně k dřevěné budově. Když jsem vystoupil, odkudsi zazněl nějaký hlas a pak se zpoza křoví vyřítila zuřivá, zdivočelá bestie a hnala se po mně jako blesk. Celý jsem ztuhl, až na pravou paži, která automaticky přenesla moji ruku k podpažnímu pouzdru.

Ženský hlas ostře zavelel: „Zpátky!“

Zvíře se asi deset kroků ode mne otočilo na pětníku a svižně se rozeběhlo směrem k ženě, která se zjevila na okraji obdélníku, znovu se prudce obrátilo tváří ke mně a ze všech sil se snažilo vypadat nádherně a nebezpečně. S radostí bych ho provrtal olovem. Nemám rád psy, kteří každého považují za viníka, dokud neprokáže, že je nevinen. Mám rád psy demokraty.

Vedle ženy se objevil nějaký muž. Vykročili směrem ke mně.

Promluvila ona. „Pan Goodwin? Pan Leeds musel jít něco zařídit, ale brzy se vrátí. Já jsem Annabel Freyová.“ Přistoupila ke mně, podala mi ruku a já ji stiskl.

Poprvé jsem měl možnost ověřit si některou z informací, které nám dodala paní Rackhamová, a udělil jsem jí jedničku s hvězdičkou za přesnost. Pověděla nám, že její snacha je velmi krásná. Asi by se našli tací, kteří by s tím nesouhlasili, například ti, kdo nemají rádi oči posazené tak daleko od sebe nebo dávají přednost růžové před tmavou pletí, ale já nejsem tak háklivý na detaily. Pak ke mně přistoupil muž, sdělil mi, že se jmenuje Hammond, a potřásli jsme si rukama. Byl to podsaditý jedinec středního věku v jasně modré košili, hnědém saku a šedých kalhotách – šílená kombinace. Já měl na sobě tvídový oblek od Fradicka s bělavou košilí a kaštanově hnědou vázankou.

„Zůstanu sedět v autě,“ sdělil jsem jim, „a počkám na pana Leedse. Když tu takhle volně pobíhá domácí zvířectvo.“

Zasmála se. „Duke nepobíhá volně, je se mnou. Nedotkl by se vás. Zastavil by se tři kroky od vás, na doskok, a čekal by na mě. Vy nemáte rád psy?“

„Jak kterého. Právě tak byste se mě mohla zeptat, zda mám rád citrónový koláč. Vůči psovi, který o vzdálenosti mezi mnou a jím uvažuje v termínech, jako je ‚na doskok‘, zachovávám výhradně rozechvělou bdělost.“

„Pane bože.“ Mávla dlouhými řasami přes tmavě modré oči. „To vždycky mluvíte takhle?“ Pohnula očima směrem k Hammondovi. „Rozuměls mu, Dano?“

„Docela s ním souhlasím, jak víš,“ prohlásil Hammond. „A nebojím se to přiznat, protože to je důkaz, jak daleko jsem ochoten zajít, jen abych mohl být s tebou. Když jsi otevřela kotec a on vyskočil, cítil jsem, jak mi vstávají všechny vlasy.“

„Já vím,“ řekla Annabel Freyová pohrdavě. „A Duke to ví taky. Myslím, že ho radši vrátím dovnitř.“ Odcházela od nás mluvíce na psa, který uvolnil svůj postoj, rozběhl se za ní a zmizeli nám za rohem budovy. U obou byla zřejmá jistá podobnost pohybů – živých, sebejistých a rychlých, ale také jaksi nervních a elegantních.

„Teď si můžeme vydechnout,“ poznamenal jsem k Hammondovi.

„Já si prostě nemůžu pomoct,“ vyhrkl naštvaně. „Já vůbec nejsem moc dělaný na psy a ještě k tomu tihle…“ Pokrčil rameny. „To bych si rovnou mohl vyrazit na procházku s tygrem.“

Annabel se k nám brzy vrátila a začala vtipkovat o Hammondových vlasech. Navrhl jsem, že pokud mají něco na práci, dokážu na Leedse počkat i bez cizí pomoci, ale ona to zamítla.

„Přišli jsme se podívat právě na vás,“ pronesla neosobně. „Tedy alespoň já ano a pan Hammond se obětoval a doprovodil mě. Kdyby šlo jen o to vás vidět, třebaže jste Archie Goodwin, kvůli tomu bych ani nepřešla přes ulici, ale já vás chci pozorovat při práci. U tolika věcí pokulhává skutečná kvalita za dojmem z vnějšího vzhledu, že si přeji zjistit, zda to platí i o slavném detektivovi. Jsem již předem skeptická. Vypadáte mladší než ve skutečnosti jste, příliš dobře se oblékáte, a pokud jste si opravdu myslel, že po vás ten pes skočí, tak jste měl něco udělat… Hej! Kde se to tu vzalo?“

Někdy se mi pistole při tasení z podpaží zadrhne, ale tentokrát vyklouzla hladce a čistě. Držel jsem ji hlavní obrácenou vzhůru. Hammond vydal nějaký zvuk a mimovolně uskočil.

Zazubil jsem se na ni. „Předvádím se. Oukej? Chcete to zkusit? Přiveďte ho a pošlete ho zpoza téhož keře a rozkažte mu, aby mě popadl. Vsázím jakoukoliv sumu do výše dvaceti centů, že se ke mne nedostane.“ Vrátil jsem zbraň do pouzdra. „Připravena?“

Zamrkala. „Chcete říct, že byste to udělal?“

Hammond se zahihňal. Byl to muž ve středních letech, normálního vzrůstu, a vypadal jako bankéř, a já se k němu chci zachovat zcela fér, ale zahihňal se. „Opatrně, Annabel,“ varoval ji. „Mohl by to udělat.“

„Samozřejmě,“ vysvětlil jsem jí, „byste byla v linii výstřelu a já ještě nikdy nestřílel na psa v rychlém pohybu, takže bychom riskovali oba. Jenže mně se nelíbí, že jste předem skeptická. Zůstaňte tu a uvidíte.“

To byla chyba, kterou způsobil můj temperament. U muže v mých letech je přirozené a zdraví prospěšné, přijímá-li s potěšením přítomnost ženy jejího věku, ať už svobodné, vdané či vdovy, ale měl jsem mít aspoň tolik rozumu, abych si uvědomil, do čeho se hrnu. Přišla s tím, že mě chce pozorovat při práci, a já si o to ještě řekl. V důsledku toho jsem byl nucen dobrou hodinu předstírat, že se usilovně snažím vypátrat, kdo otrávil Leedsovi psa, i když mi na tom ani za mák nezáleželo. Ne že bych měl rád traviče psů, ale na to jsem v tu chvíli nemyslel.

Když se zanedlouho objevil Calvin Leeds ve starém stejšnu, jehož zadní část zabírala velká drátěná klec, obešli jsme všichni čtyři společně kotce a výběhy, Leeds mi všechno vysvětloval a já jsem si dělal poznámky. Potom jsme zašli do domu a pátrání se rozšířilo na takové aspekty, jako byl druh jedu, použitá metoda, podezřelí a tak dále. Byla to zabíračka. Musel jsem odvést dobrý výkon, protože to byl údajný důvod mé přítomnosti zde, a také proto, že Annabel vypadala příliš pěkně na to, aby o mně smýšlela skepticky. Přitom ten pes ani nepošel! Byl naživu a v pohodě. Přesto jsem se do toho pustil, jako by se jednalo o největší Wolfův a můj případ a Leeds obdržel zdarma detektivní práci v hodnotě dobrých padesáti babek. Samozřejmě, nikoho jsem neodhalil, ale kladl jsem zatraceně dobré otázky.

Když se Annabel s Hammondem odebrali zpět do sousedního Birchvalu, zeptal jsem se Leedse na Hammonda. Ovšemže to byl bankéř. Byl viceprezidentem společnosti Metropolitan Trust, která opatrovala finanční záležitosti paní Rackhamové již od smrti jejího prvního manžela. Když jsem poznamenal, že má Hammond zřejmě za lubem začít pečovat také o snachu paní Rackhamové, Leeds tvrdil, že si ničeho nevšiml. Otázal jsem se, kdo všechno bude na té večeři.

„Vy a já,“ odvětil Leeds. Usrkával koktejl z vysoké sklenice a dával si s tím načas. Seděli jsme v malém obýváku jeho domku, na němž nebylo nic pozoruhodného až na tucty obrazů psů rozvěšených po stěnách. Když se pohyboval venku, vypadal pružněji než spousta chlapíků o polovinu mladších než on. Teď se rozvalil na gauči a celý se uvolnil. Připomínal mi jednoho z psů, kterého jsme při prohlídce našli ležet na sluníčku ve vchodu do kotce.

„Vy a já,“ opakoval, „a moje sestřenka s manželem a paní Freyová, s níž jste se už seznámil, a Hammond a ten politik, to je sedm…“

„Jaký politik?“

„Oliver A. Pierce.“

„Znám se dobře se spoustou politiků, ale o tomhle jsem v životě neslyšel.“

„Neříkejte mu to,“ uchechtl se Leeds. „Je pravda, že to ve čtyřiatřiceti dotáhl jenom na člena státní sněmovny, ale válka pro něj znamenala stejnou přestávku jako pro všechny mladíky. Dejte mu šanci. Jedna mu postačí.“

„Co tu dělá? Rodinného přítele?“

„Ne a to je jeden bod v jeho prospěch.“ Znovu se uchechtl. „Když se tu ukázal poprvé, loni v létě, přišel jako host paní Freyové – ona ho pozvala – ale zanedlouho už ho měla dost nebo snad on měl dost jí. Nicméně, mezitím se setkal s Linou Darrowovou, a tak se stejně chytil.“

„Kdo je Lina Darrowová?“

„Sekretářka mé sestřenice – mimochodem, ona také přijde na večeři, to už je osm. Nevím, kdo pozval jeho, snad sestřenka, ale přilákala ho sem slečna Darrowová, přestože je tak zaneprázdněn politikou.“ Leeds odfrkl. „V jeho věku už by mohl mít rozum.“

„Vy nemáte o ženách moc dobré mínění, co?“

„Vůbec na ně nemyslím. Ani moc, ani málo.“ Leeds dopil svůj drink. „Podívejte, s kým byste raději žil? S těmito nádhernými zvířaty, anebo se ženskou?“

„Se ženou,“ prohlásil jsem pevně. „Ještě jsem ji nepotkal, je jich přece tolik, ale i kdyby se ukázalo, že je to pes, nebyl by to jeden z těch vašich. Já bych si přál takový druh, který člověk může nechat volně běhat.“ Mávl jsem rukou. „Zapomeňte na to. Vám se líbí, tak si je nechte. Paní Freyová patří k domácnosti, že ano?“

„Ano,“ odvětil úsečně.

„Paní Rackhamová si ji drží nablízku jako upomínku na svého syna? Protože je neurotická?“

„To já nevím. Zeptejte se jí.“ Leeds se napřímil a povstal. „Samozřejmě víte, že jsem neschvaloval, aby šla za Nerem Wolfem. Šel jsem s ní jen proto, že na tom trvala. Nevím, co dobrého by z toho mohlo vzejít, ale myslím, že by jí to mohlo uškodit. Mám za to, že byste tu neměl být, ale jste tady, a tak tam tedy můžeme zajít a pít jejich kořalku místo mojí. Půjdu se umýt.“

Nechal mě o samotě.

4. KAPITOLA

Leeds mi dal na vybranou mezi tříminutovou jízdou autem a chůzí po pěšince přes les. Vybral jsem si procházku. Okraj lesa byl vzdálen od kotců pouhých sto yardů. Na začátek dubna bylo ve dne docela teplo, ale teď, když slunce zašlo za kopec, mě ostrý vzduch vybízel k rychlejší chůzi, což bylo tak jako tak nutné, abych udržel s Leedsem krok. Mašíroval jako člověk, který někam opravdu chce dojít. Na moji poznámku, že jsme nikde nenarazili na žádný plot, ani v lese, ani ve volné krajině, odpověděl, že tohle místo představuje jen malou část pozemku paní Rackhamové, na které mu před několika lety dovolila stavět.

Poslední úsek cesty vedl po štěrkované cestě, vinoucí se v zákrutech přes louky, mezi křovím a stromy a různě tvarovanými plochami holé půdy. Život na venkově by byl mnohem příjemnější, kdyby zrušili zákon, zakazující, aby cesta vedla přímo z jednoho místa na druhé. Čím větší a krásnější pozemek, tím víc se cestičky na něm kroutí a hlavním důvodem, proč je všude tolik křoví a podobných věcí, je snaha donutit je, aby tím nepořádkem musely kličkovat. Nicméně, dorazili jsme s Leedsem do domu a vstoupili dovnitř bez zvonění či klepání, takže i on byl zřejmě členem domácnosti.

Všech šest lidí se nacházelo pohromadě v místnosti, jež byla delší a širší než celý Leedsův domek, s dvaceti koberci, na nichž se dalo uklouznout, a nejméně čtyřiceti předměty určenými k sezení, ale nezdálo se, že by se příliš veselili, bez ohledu na plně zásobený přenosný bar, protože Leedsovi a mně uchystali přivítání, jako by se jim už léta nedostalo takového potěšení. Leeds mě představil, protože jsem se s paní Rackhamovou jakoby neznal, a když jsem byl zásoben tekutinou, držela Annabel Freyová přednášku o mé práci. Potom si Oliver A. Pierce, ten politik, přál, abych je na ukázku všechny vyslechl jako podezřelé traviče psů. Když jsem se snažil vyvléknout, všichni začali naléhat, a tak jsem jim posloužil. Nepředvedl jsem nic moc.

Pierce byl kluzký exemplář. Jeho způsoby samozřejmě ovládal přírodní zákon, určující postoje volené osoby vůči každému, kdo je dost starý, aby směl volit, ale přestože mu bylo asi tolik jako mně, byl tak dobrý v předvádění různých variací, že se to dalo jen těžko poznat. Měl i stejnou postavu jako já, široká ramena a domácký, poctivý obličej a úsměv, kterým, dokázal blýskat jako majáčkem. Vštípil jsem si do paměti, že se musím podívat, jestli nespadám do jeho poslaneckého obvodu. Pokud dostane šanci, půjde jen o to, jak rychle a jak daleko to dotáhne.

Kdyby se mu nádavkem k jeho vlastnímu vybavení a nadání podařilo získat Linu Darrowovou jako partnerku, pravděpodobně by to dotáhl brzy hodně daleko. Hádal jsem jí o něco méně let než Annabel Freyové – snad šestadvacet – a nikdy předtím jsem neviděl krásnější oči. Bylo zřejmé, že jich, nebo spíše toho, co se skrývalo za nimi, užívá méně, než by mohla. Když jsem ji vyslýchal, předstírala, že jsem ji zahnal do úzkých, zatímco její oči prozrazovaly, že kdyby chtěla, mohla by klidně tančit kolem mě. Nevěděl jsem, zda si myslí, že tím někoho oblafne, nebo se prostě jenom cvičí, či zda má nějaký vážný důvod dělat ze sebe nešiku. Barry Rackham mě překvapil a otrávil. Buď jsem byl hloupější, než si myslí Nero Wolfe, nebo dvakrát hloupější, než si myslím já sám, anebo on byl dvakrát chytřejší, než vypadal. Mužů jako on je v New Yorku všude plno a on byl plný New Yorku. Zajděte si mezi pátou a půl šestou do baru na Madison Avenue a najdete tam šest až osm takových, jako byl on: ne docela mladých, ale ještě ani zdaleka ne starých; mužných v každém směru, s výjimkou nehtů na rukou. Někteří jsou unavení, jiní čerství, to záleží na jejich současném postavení, a všichni jsou maličko opuchlí pod očima. Přečetl jsem ho od A až do Z, alespoň jsem si to myslel, ale nedokázal jsem s jistotou rozpoznat, zda ví, proč tu jsem, a to byl jediný konkrétní výsledek, jehož jsem zde hodlal dosáhnout. Pokud to věděl, měli jsme odpověď na otázku, zda je na Zeckově výplatní listině. Pokud ne, otázka zůstávala nadále otevřená.

Ještě stále jsem to nerozhodl, když jsme u jídelního stolu končili s desertem, zvedli jsme se a vydali se jinam vypít si kávu. Zpočátku jsem měl za to, že nemůže být žádný mudrc, protože jsem ho odhadl jako panáka, kterému se někde poštěstilo upoutat pozornost paní Rackhamové a potom náhodou nasadil jediný trik, který na ni platil, ale další pozorování mě donutilo tento názor přehodnotit. V tom, jak se ke své ženě choval, bylo vidět charakter. Nebylo to nijak jednoduché. A u stolu při večeři se pustil s Piercem do debaty o kontrole nájmů, a aniž by vyvolal dojem, že se o to snaží, dokázal politika zahnat do kouta, odkud se nebyl schopen vymanit. Potom se pěkně zasmál, začal argumentovat za druhou stranu a z Dany Hammonda udělal osla.

Rozhodl jsem se začít raději úplně znovu.

Cestou do obývacího pokoje na kávu se ke mně připojila Lina Darrowová. „Proč jste se na mě naštval?“ chtěla vědět.

Odvětil jsem, že si ničeho podobného nejsem vědom.

„Samozřejmě, že ano. Snažil jste se mě usvědčit, že jsem otrávila toho psa. Šel jste po mně mnohem ostřeji než po ostatních.“ Prsty se lehce dotýkala vnitřní strany mé paže.

„Zajisté,“ připustil jsem. „To pro vás přece nebylo nic nového, nebo ano? To, že vás nějaký muž pronásleduje usilovněji než ostatní?“

„Děkuji. Ale myslím to vážně. Samozřejmě víte, že jsem jenom pracující děvče.“

„Jistě. Proto jsem na vás byl tvrdší. A taky proto, že jsem nevěděl, proč ze sebe děláte hlupačku.“

Ve chvíli, kdy jsme vcházeli do obývacího pokoje, nás vyrušil politik Pierce a já o ni nebojoval.

Chodili jsme si ke krbu pro kávu, dlouho se mluvilo o ničem, potom někdo navrhl televizi a Barry Rackham ji šel zapnout. S Annabel pozhasínali světla. Zatímco my ostatní jsme si posedali na místa, odkud bylo dobře vidět, paní Rackhamová nás opustila. O něco později, jak jsem tak seděl ve tmě a mračil se na reklamu na nějakou kosmetiku, jakýsi tajemný smysl mi napověděl, že se blíží nebezpečí, a já prudce otočil hlavou. Nebezpečí se nacházelo těsně u mého lokte v podobě dobrmaního psiska, které v tom osvětlení vypadalo ještě větší než obyčejně a upřeně zíralo přese mne na obrazovku.

Paní Rackhamová, sedící hned za ním, si očividně nesprávně vyložila můj rychlý pohyb, promluvila rychle a hlasitěji než televize: „Nepokoušejte se ho pohladit!“

„To rozhodně neudělám,“ odvětil jsem důrazně.

„Bude se chovat slušně,“ ujistila mě. „Miluje televizi.“ Popošla s ním o kousek dopředu. Když procházeli kolem Calvina Leedse, domácí mazlíček se zastavil, krátce přičichl a v odpověď si vysloužil pohlazení po hlavě. Nikomu jinému se takové pocty nedostalo.

O devadesát minut později jsme se konečně dočkali půl jedenácté a nic jiného nám ten čas nepřinesl, zvláště mně ne. Pokud šlo o Barryho Rackhama, byl jsem ještě pořád na vážkách. Televize je prokletím detektivní práce. Dříve býval takový společenský večer v něčím domě nebo bytě dobrou příležitostí pro hledání stop a různých aspektů; člověk se mohl pohybovat, pozorovat, mluvit i naslouchat. Ale když všichni sedí u televize, můžete být právě tak dobře doma v posteli. Nevidíte nikomu do tváře, a pokud někdo něco řekne, neslyšíte to, leda by zaječel, a nemůžete dokonce zahájit ani malé soukromé vyšetřování, jak je na tom mladá vdova se svou skepsí. V kině se aspoň můžete držet za ruce.

Nicméně, nakonec jsem získal cosi, co jsem mohl považovat za drobeček informace. Televize byla vypnuta a všichni jsme se zvedli, abychom se protáhli. Annabel se nabídla, že mě a Leedse odveze domů, a Leeds jí odpověděl, že by se raději prošel, když tu se ke mně přišoural Barry Rackham a řekl, že doufá, že jsem se u televize moc nenudil. Odvětil jsem že ne, že toho bylo tak akorát.

„Myslíte, že v té vaší práci pro Leedse nějak pokročíte?“ otázal se a potřásal vysokou sklenicí, aby o sebe kostky ledu zachřestily.

Pozvedl jsem ramena a zase je nechal sklesnout. „Nevím. Uplynul již celý měsíc.“

Přikývl. „Proto tomu jen stěží mohu uvěřit.“

„Ano? A čemu?“

„Že by čekal celý měsíc a teprve potom se rozhodl vypláznout honorář pro Nera Wolfa. Každý ví, že Wolfe přijde draho. Nikdy jsem si nemyslel, že by si ho Leeds mohl dovolit.“ Rackham se na mě usmál. „Odjíždíte ještě dnes večer?“

„Ne, zůstávám tu.“

„To je rozumné. Řekl bych, že jezdit autem v noci je nebezpečné. Nedělní provoz v tomto ročním období nebývá moc hustý, pokud vyrazíte brzy.“ Píchl mě ukazováčkem do hrudi. „To je ono, odjeďte brzy.“ A odešel ode mě.

Annabel zívla a Dana Hammond ji pozoroval, jako by do Birchvalu přijel jen proto, aby ji viděl zívat. Lina Darrowová se podívala z Barryho Rackhama na mě a zase zpátky a předstírala, že se těma svýma očima vůbec na nic nedívá. Dobrmaní psisko napjatě stálo a Pierce ho z bezpečné vzdálenosti deseti stop – o stopu víc, než je vzdálenost na doskok – pozoroval s výrazem, který ve mně vůči němu vzbudil mnohem více sympatií, než bych u politika očekával.

Calvin Leeds s paní Rackhamovou také pozorovali psa, každý se zcela jiným výrazem.

„Má nejmíň kilo přes váhu,“ tvrdil Leeds. „Překrmuješ ho.“

Paní Rackhamová protestovala, že to není pravda.

„Tak s ním málo cvičíš.“

„Já vím,“ připustila. „Ale teď s tím začnu. Budu tu trávit víc času. Dnes jsem měla moc práce. Teď ho vezmu ven. Je báječná noc na pěknou procházku – Barry, nemáš chuť se projít?“

Neměl. Byl moc milý, ale odmítl. Rozšířila pozvání na celou skupinu, ale nikdo se nepřidal. Navrhla, že mě s Leedsem doprovodí domů, ale Leeds řekl, že chodí moc pomalu a on už měl být dávno v posteli, protože musí v šest hodin vstávat. Vykročil a pobídl mě, abych šel také, pokud tedy chci jít s ním.

Popřáli jsme všem dobré noci a odešli jsme.

Vzduch venku byl nyní ještě ostřejší. Na obloze svítilo několik hvězd, ale měsíc ne, a sám, bez baterky, bych tu lesní stezku nikdy nedokázal sledovat a dorazil bych na mýtinu u Hillside Kennels možná až za úsvitu. Leedse by baterka jen obtěžovala. Rázoval stejným tempem jako za světla a já mu klopýtal v patách, škobrtal jsem o kdeco, zvrtával se na kořenech a oblázcích a jednou jsem doopravdy upadl. Nejsem žádný lovec jelenů a ani jím nechci být. Když jsme se přiblížili ke kotcům, Leeds zavolal a ozval se zvuk mnoha pohybujících se těl, ale žádné štěkání. Kdopak by chtěl mít psa, natožpak třicet či čtyřicet psů, kteří nemají ani tolik lidskosti v těle, aby zaštěkali, když se člověk vrací domů?

Leeds řekl, že od té záležitosti s otravou se vždycky před spaním porozhlédne kolem, a já vstoupil do domu a vyšel nahoru do pokoje, kde jsem si odložil tašku. Seděl jsem v pyžamu na posteli, škrábal se ze strany na krku a uvažoval o závěrečné poznámce Barryho Rackhama, když se Leeds vrátil do domu a zašel se mě zeptat, jestli mi nic nechybí. Odvětil jsem, že za chvíli mi už nic scházet nebude, a on řekl dobrou noc a odešel krátkou chodbou do svého pokoje.

Otevřel jsem okno, zhasnul světlo a zalezl do postele, ale po třech minutách jsem si uvědomil, že to tak nepůjde. Mívám ve zvyku automaticky vyprázdnit hlavu ve chvíli, kdy se jí dotknu polštáře. Pokud se tam něco drží a odmítá vyprchat, poskytnu tomu nanejvýš tři minuty, ale ne víc. Potom jednám. Tentokrát mi samozřejmě v mysli uvízl Barry Rackham. Buď jsem se potřeboval rozhodnout, že ví, proč tu jsem, nebo že to neví, anebo, jako alternativu, rozhodnout s konečnou platností, že se to až do zítřka nebudu pokoušet rozhodnout. Vstal jsem z postele a posadil se do křesla.

Snad to trvalo pět minut nebo možná patnáct; nevím. Nicméně, nedosáhl jsem ničeho, až na to, že jsem si dokázal vyhnat Rackhama z hlavy, alespoň na tuto noc. Nejlepší variantou, na níž jsem přišel, bylo celé rozhodování odložit. Byl-li ve střehu, pak se mi ho zatím nepodařilo překvapit. Když jsem tohle vyřídil, vrátil jsem se pod pokrývku, deset vteřin mi zabralo, než jsem na neznámém slamníku zvolil správnou polohu, a tentokrát jsem usnul…

Téměř. Ale ne úplně. Začala vrzat okenice nebo něco takového. Pomyšlení na okenici mě částečně vyburcovalo, protože na oknech žádné nebyly, takže to nemohlo být ono. To už jsem byl natolik vzhůru, abych dokázal uvažovat. Ten zvuk pokračoval v krátkých přestávkách. Nejenom že to nebyla okenice, ale nebylo to ani vrzání. Mohl to být dětský pláč, ale nebyl, protože to přicházelo otevřeným oknem a tam venku žádné děti nebyly. K čertu s tím. Otočil jsem se na bok zády k oknu, ale zvuk zněl dál a já se zmýlil. Nebyl to pláč, ale kňučení. Zatraceně.

Vykulil jsem se z postele, rozsvítil, přešel halou k Leedsovým dveřím, zaklepal a otevřel.

„Co je?“ otázal se normálním, bdělým hlasem.

„Máte psa, který v noci kňučí?“

„Kňučí? Ne.“

„Mám se tedy jít po dívat, co to je? Slyším to skrz okno.“

„Nejspíš to bude… můžete rozsvítit?“

Našel jsem na stěně vypínač a otočil jím. Měl na sobě zeleně pruhované pyžamo. Pohled, který po mně vrhl, naznačoval, že má další důvod nesouhlasit s mou přítomností. Odloudal se kolem mě do haly a pokračoval do mého pokoje; šel jsem za ním. Chvíli stál a naslouchal, přešel místností a vystrčil hlavu z okna, zase ji zatáhl a tentokrát kolem mě prošel rychle, aniž by na mě pohlédl. Následoval jsem ho dolů k postranním dveřím, kde jednou rukou otočil vypínačem, zatímco druhou otevíral dveře a vyšel na zápraží.

„Proboha,“ vydechl. „No dobře, Nobby, no dobře.“

Spustil se do dřepu.

Nehodlám odvolávat nic, co jsem až dosud prohlásil o dobrmanech, ale přiznávám, že tohle nebyla vhodná chvíle trousit podobné poznámky, a ani jsem k tomu neměl chuť. Pes ležel na boku na kamenné desce, škubal nohama a snažil se zvednout hlavu, aby viděl na Leedse. A z boku, jímž byl otočen vzhůru, blíže k břichu, uprostřed mezi předníma a zadníma nohama, mu trčela střenka nože z tepaného stříbra. Srst kolem byla slepená krví.

Pes přestal kňučet. Najednou vycenil zuby a zavrčel, ale jen slabě.

„No dobře, Nobby,“ opakoval Leeds. Přiložil mu dlaň na bok, vpředu, na srdce.

„Už je skoro po něm,“ řekl.

Uvědomil jsem si, že se celý třesu, rozhodl jsem se s tím přestat a podařilo se mi to.

„Vytáhněte z něj ten nůž,“ navrhl jsem. „Možná…“

„Ne. Tím bych ho dorazil. Myslím, že už je s ním stejně konec.“

A byl. Pes pošel, zatímco Leeds dřepěl vedle něj, a já tam stál a snažil jsem se netřást v chladném nočním větru. Viděl jsem, jak se štíhlé, svalnaté nohy napjaly a zase uvolnily, a po další minutě Leeds stáhl ruku a vstal.

„Můžete mi, prosím, podržet otevřené dveře?“ požádal. „Jsou pobité olovem a zavírají se samy.“

Poslechl jsem, podržel je dokořán a ustoupil jsem stranou, aby mohl projít. S mrtvým psem v náručí přešel k dřevěné lavici, stojící po jedné straně malé čtvercové haly, a svůj náklad tam složil. Potom se otočil ke mně. „Hodím si něco na sebe a půjdu se ven porozhlédnout. Pojďte se mnou, nebo tu zůstaňte, jak chcete.“

„Půjdu. Je to jeden z vašich psů? Nebo…“

Mířil už ke schodům, ale zastavil se. „Ne, patří Sáře… mé sestřenici. Dnes večer tam byl, viděl jste ho.“ V obličeji mu zaškubalo. „Proboha, koukněte se na něj! Dostal se až sem s tím nožem v sobě! Dal jsem jí ho už před dvěma lety; už dva roky to byl její pes, ale když se stalo tohle, přišel za mnou. Pane bože!“

Došel ke schodům, vyběhl nahoru a já za ním. Během let se naskytlo několik příležitostí, kdy jsem se potřeboval co nejrychleji do něčeho obléci, a myslel jsem si, že jsem rychlý, ale když se v hale opět ozvaly Leedsovy kroky a zavolal na mě „počkejte dole, za minutu jsem zpátky“, seděl jsem ještě v pokoji s jednou botou nezašněrovanou.

Zavolal jsem, že už jdu, ale on se ani nezastavil. Než jsem seběhl do malé, čtvercové haly, byl pryč a venkovní dveře byly zavřené. Otevřel jsem je, vyšel ven a zahalekal: „Hej, Leedsi!“

Odkudsi z temnoty se ozval jeho hlas: „Řekl jsem, abyste počkal.“

Pokud se rozhodl se se mnou nezdržovat, nemělo smysl vrhnout se do tmy za ním, protože jsem byl v nevýhodě, a tak jsem se rozhodl zajít kolem domu za roh a přes štěrkovaný obdélník k místu, kde jsem zaparkoval vůz. Odemkl jsem, vlezl dovnitř a z přihrádky pod palubní deskou jsem vyňal baterku. I když jsem se tím nedostal na docela stejnou úroveň s Leedsem, pokud šlo o pohyb venku ve tmě, hodně jsem se mu přiblížil. Zamkl jsem dveře auta, přejel paprskem světla z baterky kolem sebe, pak jsem ji zhasnul a vrátil se k postranním dveřím.

Uslyšel jsem kroky, tlumené, potom hlasitější a brzy se ve světle proudícím oknem haly objevil Leeds. Nebyl sám. Měl s sebou psa; běžel před ním na vodítku. Když se přiblížili, zdvořile jsem ustoupil stranou, ale pes mě totálně ignoroval. Leeds otevřel dveře, vstoupili do haly a já se k nim připojil.

„Postavte se před ni,“ přikázal Leeds, „jeden yard před ni a zůstaňte klidně stát.“

Uposlechl jsem a obešel je.

„Podívej se, Hébé.“

Teprve teď fena připustila, že jsem přítomen. Zvedla ke mně hlavu, potom postoupila blíž a beze spěchu očichala moje nohavice. Když skončila, Leeds došel k lavici, na níž ležel mrtvý pes, dal znamení a Hébé přešla k němu.

Leeds přejel špičkami prstů po břiše mrtvého psa, lehce se dotýkaje jemné, krátké srsti. „Prohlídni si ho, Hébé.“

Natáhla šlachovitý krk, očichala dráhu, již opsaly jeho prsty, ustoupila o krok a vzhlédla k němu.

„Nebuď tak zatraceně sebejistá,“ napomenul ji Leeds. Ukázal prstem: „Vezmi to ještě jednou.“

Uposlechla, tentokrát tomu věnovala více času a opět na něj pohlédla.

„Nevěděl jsem, že to jsou stopaři,“ podotkl jsem.

„Jsou vším, čím mají být.“ Mám za to, že Leeds vydal nějaký signál, ačkoliv jsem nic neviděl, a pes zamířil ke dveřím se svým pánem na druhém konci vodítka. „Mají vynikající čich a tahle je úplně výjimečná. Je to Nobbyho matka.“

Venku, na kamenné desce, kde jsme našli Nobbyho, Leeds přikázal: „Dej se do toho, Hébé.“ A když povolil vodítko a jí v hrdle zazněl hluboký zvuk, dodal: „Teď ticho, mluvit budu jenom já.“

Vedla ho a mě za ním, za roh domu, na štěrkované prostranství, přes něj, podél zdi největší hospodářské budovy k rohu uzavřeného výběhu. Tam zůstala stát a zvedla hlavu.

Leeds půl minuty počkal a pak promluvil: „Ale, nepoznáš snad jednoho psa od druhýho? Tak do toho!“

Rozsvítil jsem baterku, byl jsem okřiknut a zhasl jsem ji. Hébé opět vydala onen hrdelní zvuk, sklonila čenich a vykročila. Sledovali jsme stopu přes louku na kraj lesa a pořád dál. Tempo bylo stejnoměrné, ale nijak rychlé, pro mě to byla pohodlná procházka, žádné závody, jaké mi Leeds předvedl předtím. Přestože stromy byly bez listí, byla zde mnohem větší tma, ale pokud mě úplně neopustil smysl pro orientaci, drželi jsme se blízko pěšiny, po níž jsem už dvakrát šel.

„Míříme přímo k domu, že?“ otázal jsem se.

Odpovědělo mi jen zabručení.

Když jsme vešli do lesa, prvních dvě stě yardů nebo tak nějak jsme stoupali do svahu, nepříliš příkrého, potom následovalo několik set yardů roviny, za níž začínalo mírné klesání k upraveným pozemkům kolem Birchvalu. Asi uprostřed té rovinky Hébé najednou začala šílet. Prudce vyrazila stranou ze stezky, škubla Leedsem tak, že jen horko těžko udržel rovnováhu, potom se zvrtla zpátky a vrátila se k němu s vysokým, chvějivým kňučením, naprosto odlišným od zvuků, které vydávala předtím.

Leeds ji ostře napomenul, ale nevím, co říkal. Tou dobou už se mé oči dosti dobře přizpůsobily okolnostem. Netvrdím ovšem, že jsem v tu chvíli, ve tmě mezi stromy a na vzdálenost dvaceti stop rozeznal, co znamená ten hrbolek na zemi. Stiskl jsem vypínač baterky, a ještě než se rozsvítila, věděl jsem, že je to mrtvola paní Rackhamové.

Tentokrát se mi nedostalo napomenutí. Leeds se připojil ke mně, když jsem sešel ze stezky, a popošel o oněch dvacet stop. Ležela na boku, stejně jako předtím Nobby, ale krk měla tak zkroucený, že byla tváří obrácená téměř kolmo k obloze, a na okamžik mě napadlo, že má zlomený vaz, než jsem uviděl vpředu na bílém svetru krev. Sklonil jsem se a přiložil jí konečky prstů na zápěstí. Leeds sebral uschlý list a položil jí ho přes ústa a nos a požádal mě, abych si klekl a pomohl mu udělat zástěnu před větrem.

Poté, co jsme na nehybný list zírali dvacet vteřin, prohlásil: „Je mrtvá.“

„Jo.“ Vstal jsem. „A i kdyby nebyla, zemřela by dřív, než bychom ji dostali do domu. Půjdu…“

„Je mrtvá, že ano?“

„Jistěže. Já…“

„Proboha.“ Vztyčil se, dokázal to jediným pohybem. „Nobby a teď i ona. Zůstaňte tu…“ Rychle vykročil, ale chytil jsem ho za paži. Zuřivě se mi vytrhl.

Řekl jsem rychle: „Uklidněte se.“ Opět jsem ho uchopil za paži. Třásl se. „Vřítíte se tam a nedá se říct, co byste mohl udělat. Zůstaňte tu a já půjdu…“

Vytrhl se mi a zamířil pryč.

„Počkejte!“ zavelel jsem a on se zastavil. „Nejdřív sežeňte doktora a zavolejte policii. To udělejte nejdřív. Já půjdu k vám domů. Nechali jsme nůž v těle toho psa a někdo ho asi bude chtít vidět. Nemůžete tu nechat hlídat Hébé?“

Promluvil, ne ke mně, ale k Hébé. Přiskočila jako bleskurychlý stín těsně k němu. Naklonil se, dotkl se těla paní Rackhamové a přikázal: „Hlídej, Hébé.“ Pes popošel k mrtvole a Leeds, aniž by na mě promluvil, odešel. Nijak zvlášť neutíkal, ale byl pryč. Zavolal jsem za ním: „Dřív, než někoho zabijete, zavolejte policii!“ Došel jsem na pěšinu a zamířil do Hillside Kennels.

S baterkou jsem našel cestu bez potíží. Když jsem se tentokrát přiblížil, domácí zvířectvo štěkalo jen což, a tak, doufaje, že jsou všechny dveře do kotců pevně uzavřené, jsem kolem výběhu a budov přecházel z pistolí v ruce. Neútočilo na mě nic než hluk a i ten ustal, když jsem vešel do domu a zavřel dveře. Bylo zřejmé, že jakmile nepřítel pronikl až do domu, bylo na pánovi, aby se s ním vypořádal.

Nobby stále ležel na lavici a nůž ještě pořád trčel z jeho těla. Cestou jsem na něj jenom mrknul, zamířil jsem do obývacího pokoje, kde jsem předtím na stole zahlédl telefon, rozsvítil jsem, došel k telefonu, zavolal operátorku a nadiktoval jí číslo. Zatímco jsem čekal, pohlédl jsem na hodinky, které ukazovaly pět minut po půlnoci. Doufal jsem, že Wolfe nezapomněl přepojit linku do svého pokoje, když šel spát. Nezapomněl. Asi po pěti zazvoněních se ozval jeho hlas.

„Nero Wolfe.“

„Archie. Promiňte, že vás budím, ale potřebuji instrukce. Ztratili jsme klientku. Paní Rackhamovou. Jen tak narychlo odhaduji, že ji někdo probodl nožem a potom ten nůž vrazil do psa. V každém případě je mrtvá. Právě jsem…“

„Co to má být?“ Skoro řval. „Nějaký blábol?“

„Ne, pane. Právě jsem se vrátil z místa v lese, kde leží. Našli jsme ji s Leedsem. Ten pes je také mrtvý, leží tady na lavici. Já ne…“

„Archie!“

„Ano, pane.“

„To je nesnesitelné, za daných okolností.“

„Ano, pane, přesně tak.“

„Je pan Rackham mimo podezření?“

„Pokud vím tak ne. Říkám vám, že jsme ji právě objevili.“

„Kde jste?“

„V Leedsově domě. Jsem sám. Hlídám tady ten nůž, zapíchnutý do psa. Leeds šel do Birchvalu sehnat doktora a policajty a možná taky někoho zabít. Nemohl jsem s ním nic dělat. Mám spoustu času. Co všechno potřebujete?“

„Všechno, co nám může pomoci.“

„Oukej, ale pro případ, že by nás přerušili, mám nejdřív otázku. Ze dvou důvodů – jednak proto, že pracuju pro vás, a pak proto, že jsem našel mrtvolu – budou zatraceně zvědaví. Kolik jim toho můžu vyklopit? Na téhle lince nikdo jiný není, leda by poslouchala operátorka.“

Zavrčení a potom odmlka. „Podle toho, co už vím, můžete říci všechno o rozhovoru paní Rackhamové se mnou a o účelu vaší cesty. O paní Rackhamové a panu Leedsovi a o tom, co jste tam viděl a slyšel, taky všechno. Ale samozřejmě se striktně omezíte jen na to.“

„O klobásách nic?“

„Naprosto nic. To byla idiotská otázka.“

„Jo. Jen jsem se zeptal. Oukej. Nuže, přijel jsem sem a potkal pár psů a pár lidí. Leedsův dům stojí na okraji pozemků paní Rackhamové a na večeři do Birchvalu jsme šli lesem. U večeře nás bylo osm…“

Umím dost dobře zacházet s kulečníkovým tágem a ve sledování jakéhokoli muže či ženy v New Yorku mě předčí jenom Saul Panzer, ale nejlíp ze všeho umím referovat Nero Wolfovi o nějaké spletité záležitosti. Odhadl jsem, že jsem na to měl nejvýš deset minut, z toho během osmi jsem pokryl nejdůležitější body a ponechal mu dvě minuty na otázky. Samozřejmě, že mi nějaké položil. Ale mám za to, že toho měl docela dost, aby si před spaním udělal obrázek, když jsem oknem zahlédl světla blížícího se auta, popřál mu dobrou noc a zavěsil. Vyšel jsem z obýváku do malé haly, otevřel venkovní dveře a ve chvíli, kdy vůz s nápisem Státní policie projel po příjezdové cestě a zastavil, stál jsem už na kamenném zápraží. Vyskočili dva uniformovaní státní zaměstnanci a zamířili ke mně. Doufal jsem, že mezi nimi není můj oblíbený westchesterský nepřítel poručík Con Noonan a moje naděje se naplnila. Byli to dva řadoví policisté.

Jeden z nich mě oslovil: „Jmenujete se Goodwin?“

Připustil jsem, že ano. Psi se rozštěkali.

„Když jste objevil mrtvolu, tak jste si zašel sem pohovět nohám?“

„Nenašel jsem mrtvolu. Našel ji pes. Pokud jde o moje nohy, nevadilo by vám zajít dovnitř?“

Podržel jsem jim otevřené dveře a oni překročili práh. Palcem jsem ukázal na Nobbyho, ležícího na lavici.

„Tady je další pes. Doplazil se sem a umřel tady u dveří. Napadlo mě, že paní Rackhamovou mohl někdo zabít tím nožem předtím, než jej použil proti psovi, a že vy, chlapci, budete mít zájem si ten nůž prohlédnout tak, jak je, dřív, než si s ním někdo například začne krájet chleba. A tak když Leeds vyrazil k domu telefonovat, já jsem šel sem. Nemám kuří oka.“

Jeden z nich přistoupil k lavici a prohlížel si Nobbyho. Zeptal se mě: „Dotkl jste se toho nože?“

„Ne.“

„Leeds byl s vámi?“

„Ano.“

„Dotkl se toho nože?“

„Nemyslím. Jestli ano, neviděl jsem to.“

Polda se otočil ke kolegovi. „Nebudeme s ním hýbat, zatím ne. Radši bys tu měl zůstat. V pořádku?“

„V pořádku.“

„Dám ti vědět. Pojďte, Goodwine.“

Odkráčel ke dveřím, otevřel je a nechal mě projít jako prvního. Venku přešel ke svému autu, usadil se za volantem a nařídil mi: „Naskočte si.“

Zůstal jsem stát. „Kampak pojedeme?“

„Tam, kam jedu.“

„Promiňte,“ prohlásil jsem s politováním, „ale rád bych věděl, kam to bude. Pokud jedete do White Plains nebo do kasáren, potřeboval bych trochu jiný druh pozvání. Buď to, anebo fyzické přispění.“

„Á, pán je advokát.“

„To ne, ale znám jednoho advokáta.“

„Gratuluju.“ Naklonil se a oslovil mě nosovým hlasem. „Pane Goodwine, jedu do domu paní Rackhamové, do Birchvalu. Byl byste tak laskav a doprovodil mě?“

„S radostí, děkuji mnohokrát,“ odvětil jsem vřele a nastoupil do vozu.

5. KAPITOLA

Zbývající část noci, víc než šest hodin od půl jedné do východu slunce, bych býval mohl klidně strávit v posteli, pokud jde o to, co jsem během té doby získal. Dozvěděl jsem se jen jediné: že devátého dubna slunce vychází v 5.39 a ani na to nebylo spolehnutí, protože jsem nevěděl, je-li tohle skutečný horizont. V Birchvalu byl kromě jiných i poručík Con Noonan, ale jeho styl byl křečovitý.

Dokonce ani po příjezdu samotného okresního prokurátora Clevelanda Archera nezavládla atmosféra oddané služby spravedlnosti. Ne, že by všichni z nich nebyli pro spravedlnost, ale museli si uchovávat jistou perspektivu, což není jednoduché za okolností, kdy byla zavražděna tak prominentní a bohatá daňová poplatnice, jakou byla paní Rackhamová, a na krátkém seznamu podezřelých byli:

a) její manžel, nyní vdovec a možná již také prominentní a bohatý daňový poplatník,

b) schopný mladý politik, jenž byl zvolen do státní sněmovny,

c) snacha zavražděné, jež možná byla ještě prominentnější a bohatší poplatnicí než vdovec,

d) viceprezident miliardářské newyorské banky.

Ti všichni byli součástí perspektivy, ačkoliv by si člověk přál, aby tomu tak, proboha, nebylo a on se mohl soustředit na další tři podezřelé, tedy:

e) bratrance zavražděné, pěstitele psů, kteří se s nikým nekamarádí,

f) její sekretářku, obyčejnou zaměstnankyni,

g) soukromé očko z New Yorku, jemuž by bylo třeba na nějaký čas zastřihnout jazyk.

Když narazíte na takovouhle sestavu, pak prostě nejde odvézt je všechny do White Plains a nakázat mládencům, ať se do nich pustí a potom sesbírají střepy. Až na patnáct minut, které jsem strávil o samotě s Conem Noonanem, jsem se po celé první dvě hodiny zdržoval v obývacím pokoji, kde jsme se předtím dívali na televizi. Společnost mi dělali členové rodiny, hosté, pět domácích zaměstnanců a dva představitelé zákona.

Vůbec tam nebylo veselo. Dvě služky vytrvale vzlykaly. Barry Rackham přecházel sem a tam, občas se posadil a potom zase vyrazil a s nikým nemluvil. Oliver Pierce s Linou Darrowovou seděli na pohovce a polohlasně, křečovitě rozmlouvali. Většinou mluvil on. Bankéř Dana Hammond byl nervózní. Většinou ochable seděl se spuštěnou bradou a zavřenýma očima, ale čas od času se pomalu zvedl, jako by ho něco bolelo, a šel něco povědět ostatním, obvykle Annabel nebo Leedsovi. Když mě tam přivedli, Leeds zrovna začal zatápět v krbu a tím se zabýval i celou dobu potom. Podařilo se mu rozdělat takový oheň, že si Annabel přesedla na druhou stranu místnosti. Ona z nich byla nejklidnější, ale z toho, jak měla zaťatou čelist, jsem uhodl, že tomu tak není proto, že by necítila pohnutí.

Jednoho po druhém je vodili ven z místnosti k soukromému rozhovoru a zase je přiváděli zpátky. Teprve když přišla řada na mě, krátce po mém příchodu, jsem zjistil, že je přítomen poručík Noonan. Seděl za stolem v menší místnosti naproti přes halu a vypadal ublíženě. Nepochybně měl těžký život – narodil se totiž s instinkty vlastními Hitlerům či Stalinům v zemi, v níž lidé trvají na tom, že si budou o věcech rozhodovat sami. Polda, který mě přivedl, mě postrčil směrem k židli na opačné straně stolu.

„Už zase vy,“ pronesl Noonan.

Přikývl jsem. „Přesně tohle mě napadlo. Neviděl jsem vás od doby, kdy jsem nepřejel autem Louise Ronyho.“

Nečekal jsem, že to s ním škubne, a také neškublo. „Vyšetřujete tady otravu psa, k níž došlo v Hillside Kennels.“

Nijak jsem to nekomentoval.

„Je to tak?“ vyštěkl. „Tedy, jestli hodláte odpovídat na otázky.“

„Ach, odpusťte, nevěděl jsem, že to je otázka, znělo to spíš jako prohlášení.“

„Vyšetřujete otravu psa?“

„Začal jsem s tím. Hodinu jsem na tom s Leedsem dělal, než jsme se vydali sem na večeři.“

„To nám řekl i on. Pokročil jste s tím nějak?“

„Nijak zvlášť. Byli u toho kibicové, což mi moc nepomohlo. Paní Freyová a pan Hammond.“

„Přišli jste sem všichni společně?“

„Ne. Leeds a já jsme sem dorazili asi hodinu poté, co od nás paní Freyová s panem Hammondem odešli.“

„Jeli jste autem?“

„Šli jsme pěšky. On šel a já běžel.“

„Běžel? Proč?“

„Abych mu stačil.“

Noonan se usmál. Měl nejhnusnější úsměv ze všech lidí, co znám, snad s výjimkou Borise Karloffa. „Ty vaše vtipy máte vyčtený z komiksů, co Goodwine?“

„Ano, pane.“

„Povězte mi o té večeři tady a co se stalo potom. Můžete vtipkovat, co hrdlo ráčí.“

Trvalo mi to deset minut, stejně, jako když jsem referoval Wolfovi, ale přerušoval mě otázkami. Držel jsem se faktů a vyklopil jsem mu všechno na rovinu. Když jsme se dostali na konec, vrátil se zpátky a soustředil se na to, zda všichni slyšeli paní Rackhamovou říci, že jde na procházku se psem, což samozřejmě slyšeli, protože se jich všech najednou ptala, jestli se k ní nepřidají. Potom mě poslali zpátky do obývacího pokoje a byla řada na Lině Darrowové, aby absolvovala předběžný výslech. Přemýšlel jsem, jestli na něj bude taky zkoušet hrát prosťáčka, jako to udělala mně.

Byly to ty nejprázdnější hodiny, které jsem kdy prožil.

Jako bych byl cizí pes, který vnikl do domu. Nikomu na mně očividně nezáleželo a nebyl jsem ve vhodném postavení, abych jim vysvětloval, že je to omyl. V jednom okamžiku jsem se vážně pokusil zapojit do hovoru, obcházel jsem je a trousil různé poznámky, ale nikam jsem se nedostal. Dana Hammond se na mě jenom podíval, aniž by otevřel klapačku. Oliver Pierce na mě ani nepohlédl. Lina Darrowová něco zamumlala a odvrátila se. Calvin Leeds se mě zeptal, co udělali s Nobbyho pozůstatky, na moji odpověď přikývl a zamračil se a šel přiložit na oheň další poleno. Annabel Freyová se mě otázala, zda chci ještě trochu kávy, a když jsem odvětil, že ano, nejspíš mě neslyšela. Barry Rackham, kterého jsem chytil na vzdálenějším konci místnosti, byl nejhovornější. Chtěl vědět, jestli už přišel někdo z úřadu státního zástupce. Řekl jsem, že nevím. Chtěl vědět, jak se jmenuje ten policajt ve vedlejší místnosti, co klade otázky, a já mu sdělil, že je to Con Noonan. To byl můj nejdelší rozhovor. Celé dvě otázky a dvě odpovědi.

O něco později, když se konečně objevil okresní prokurátor Archer Cleveland, jsem také dospěl k jednomu odhalení. Když vešel do pokoje a představil se a všichni mu vyšli vstříc, podíval jsem se mu na boty a zjistil jsem, že si byl nepochybně prohlédnout místo v lese, kde jsme našli tělo paní Rackhamové. Totéž platilo i o Benu Dykesovi, doyenovi westchesterského policejního sboru, který přišel s ním. Trochu mi to vylepšilo náladu. Byla by hrozná ostuda, kdybych tu trčel celou noc a docela vůbec nic neodhalil.

Po několika úvodních slovech, jež prohodil k jednotlivcům, je Archer oslovil kolektivně. „Je to hrozná, strašná věc. Bylo prokázáno, že paní Rackhamovou tam v lese někdo probodl a že ten pes byl s ní. Jak víte, máme nůž, který k tomu použil – ukázali jsme vám ho, je to jeden z nožů na krájení steaků ze zásuvky v této jídelně. Všichni jste takový používali při včerejší večeři. Máme výpovědi od vás všech, ale, samozřejmě, budeme s vámi muset ještě mluvit. Nebudu se o to pokoušet nyní. Jsou už tři hodiny pryč, a tak se vrátím až ráno. Chci se zeptat, nemá-li mi kdokoliv z vás co říct teď hned; cokoliv, co by nemohlo do té doby počkat.“ Přejel po nich pohledem. „Má někdo něco?“

Odnikud se neozval ani hlásek a nikdo se ani nepohnul. To tedy byla upovídaná parta. Jen tam všichni stáli a zírali na něj, včetně mě. Byl bych rád nějakou poznámkou či otázkou uvolnil to napětí, ale nechtěl jsem mu připomínat, že tu jsem.

On ovšem nic připomínat nepotřeboval. Poté, co všichni, včetně služebnictva, odešli, vykročili jsme s Leedsem ke dveřím, když tu zazněl hlas Bena Dykese:

„Goodwine!“

Leeds šel dál. Já jsem se otočil.

Dykes přistoupil ke mně. „Chceme se vás na něco zeptat.“

„Ptejte se.“

Okresní prokurátor se k nám připojil se slovy: „Půjdeme támhle, k Noonanovi, Bene.“

„Mezi ním a Noonanem vždycky lítají jiskry,“ namítal Dykes. „Pamatujete se, jak to bylo loni u Sperlingů?“

„Mluvit budu já,“ prohlásil Archer a vedl nás přes halu do menšího pokoje, kde Noonan ještě pořád seděl za stolem a radil se s kolegou – s tím, co mě přivezl z Hillside Kennels. Kolega se odsunul ke stěně. Noonan vstal, ale zase si sedl, když jsme si já, Archer a Dykes přisunuli židle.

Archer, který byl o něco tělnatější než před rokem, s kulatým, zarudlým obličejem ztrhaným a unaveným po velmi vyčerpávající noci, se opřel rukama o stůl a naklonil se ke mně.

„Goodwine,“ oslovil mě důrazně, ale ne urážlivě, „chci vám něco navrhnout.“

„To budu rád, pane Archere,“ ujistil jsem ho. „Ještě nikdy jsem nebyl ignorován tak jako dnes.“

„Měli jsme napilno. Poručík Noonan samozřejmě hlásil, co jste vypověděl. Upřímně řečeno, nechce se mi tomu věřit. Je téměř nemožné tomu uvěřit. Všichni vědí, že Nero Wolfe odmítne měsíčně na tucty zakázek a věnuje se pouze případům, které ho zajímají, a že nejsnazším a nejrychlejším způsobem, jak ho zaujmout, je nabídnout mu vysoký honorář. A já teď…“

„To ale není jediný způsob,“ namítl jsem.

„Neříkám, že je. Vím, že zachovává určitý standard – dokonce má i jisté skrupule. A já teď nemohu uvěřit tomu, že by ho nějak zaujal otrávený pes – určitě ne natolik, aby vás sem vyslal na celý víkend. A velice pochybuji, že by Calvin Leeds, vzhledem k tomu, co o něm vím, byl schopen nabídnout Wolfovi dostatečně přitažlivý honorář. To by mohla udělat jeho sestřenice, paní Rackhamová, ale o ní není známo, že by lehkomyslně vyhazovala peníze – spíš naopak. Přirozeně se na to chceme zeptat Wolfa, ale říkal jsem si, že bych si mohl ušetřit čas, když s tím zajdu za vámi. Žádám vás, abyste s námi spolupracoval při vyšetřování téhle podlé, zbabělé vraždy. Jak víte, máme právo to na vás vymáhat. Protože vás a Wolfa znám, dávám přednost tomu požádat vás o to, jako zodpovědného občana a držitele oprávnění vykonávat v tomto státě povolání soukromého vyšetřovatele. Já prostě nevěřím, že jste sem byl vyslán jen proto, abyste vypátral, kdo otrávil nějakého psa.“

Všichni se na mě škaredili.

„Taky že ne,“ odvětil jsem mírně.

„Ha! Tak tedy ne!“

„K čertu, ovšem že ne. Jak jste sám řekl, pana Wolfa by to nezaujalo.“

„Takže jste mi lhal, vy šašku,“ vypěnil Noonan.

„Jako obvykle se mýlíte,“ zazubil jsem se na něj. „Nezeptal jste se mě, proč jsem přijel, ani jste nenaznačil, že by vás to zajímalo. Ptal jste se, jestli jsem vyšetřoval, kdo otrávil toho psa, a já vám odpověděl, že jsem na tom hodinu dělal, což je pravda. Ptal jste se, jestli jsem v tom nějak pokročil, a já odpověděl, že nijak zvlášť. Pak jste chtěl vědět, co jsem tu viděl a slyšel, a já vám to podrobně vylíčil. Byl to jeden z nejpitomějších a nejneschopněji vedených výslechů, jaké jsem kdy zažil, ale třeba se to časem naučíte. První…“

Noonan vyhrkl: „Vy zatracenej…“

„Já to zvládnu,“ okřikl ho Archer. Obrátil se ke mně: „Mohl jste mu to povědět sám od sebe, Goodwine.“

„Jemu ne,“ prohlásil jsem pevně. „Už jednou jsem se mu snažil sám od sebe něco vysvětlit a nelíbilo se mu to. Kromě toho pochybuju, že by tomu rozuměl.“

„Zkuste, jestli tomu porozumím já.“

„Ano, pane. Paní Rackhamová nám ve čtvrtek odpoledne zatelefonovala a sjednala si schůzku s panem Wolfem. Přišla včera ráno – v pátek – v jedenáct dopoledne a přivedla s sebou Leedse. Sdělila nám, že od té doby, co se před třemi lety a sedmi měsíci provdala za Rackhama, dávala mu obvykle peníze pro jeho osobní potřebu, kdykoliv o ně požádal, ale že si říkal pořád o větší částky, a tak mu začala dávat méně než chtěl a loni, druhého října, na ní chtěl patnáct tisíc dolarů a ona ho odmítla. Nedala mu nic. Od té doby, po celých sedm měsíců, ji o nic nepožádal a ona mu nic nedala, ale on přesto velmi utrácel a to jí dělalo starosti. Najala pana Wolfa, aby zjistil, odkud a jak dostává peníze, a já jsem byl vyslán, abych si ho prohlédl a případně přišel na nějaký nápad. Musel jsem přijet pod nějakou záminkou a ta záležitost s otráveným psem byla lepší než nic.“ Třepl jsem rukou. „To je všechno.“

„Říkáte, že Leeds byl s ní?“ otázal se Noonan.

„Částečně i tohle jsem měl na mysli,“ poznamenal jsem k Benu Dykesovi, „když jsem mluvil o tom, jak si Noonan představuje výslech. Musel přece slyšet, když jsem říkal, že přivedla Leedse s sebou.“

„To jo,“ souhlasil Dykes suše. „Ale nebuďte tak zatraceně roztomilej. Tohle není žádnej piknik.“ Noonanovi řekl: „Leeds se o tom nezmínil?“

„Ne. Samozřejmě jsem se ho neptal.“

Dykes vstal a otázal se Archera. „Neměl bych pro něho radši poslat? Odešel už domů.“

Archer přikývl a Dykes odešel. „Dobrý bože,“ pronesl Archer s důrazem. Nemluvil ke mně, ani k Noonanovi, takže pravděpodobně hovořil k lidu státu New York. Chvíli seděl a kousal se do rtů a pak se mě zeptal: „To bylo vše, co paní Rackhamová chtěla?“

„To bylo vše, oč nás požádala.“

„Nepohádala se s manželem? Nevyhrožoval jí?“

„To neřekla.“

„A co přesně řekla?“

Zabralo nám to půl hodiny. Pro mě to bylo jednoduché, protože vzhledem k Wolfovým instrukcím, povědět jim o všem, kromě klobás, mi stačilo prostě používat paměť. Archer nevěděl, co všechno má paměť dokáže, a tak jsem mu výroky paní Rackhamové neopakoval doslovně, ačkoliv bych to uměl, protože by si mohl myslet, že se snažím svou výpověď vyšperkovat. Ale když jsem skončil, věděl úplně všechno.

Poté mi dovolili přihlížet jejich posezení s Leedsem, který dorazil chvíli poté, co jsem začal své vyprávění, ale drželi ho mimo místnost, dokud jsem neskončil. Konečně jsem se stal účastníkem dění, ale příliš pozdě, protože jsem neuslyšel nic, co už bych nevěděl dřív. S Leedsem, který prakticky patřil do rodiny, museli probrat nejenom jeho návštěvu se sestřenkou u Wolfa, ale i to, co jí předcházelo, což zabralo půlhodinu navíc. Pověděl jim, že on sám neměl ani tušení, odkud bral Rackham peníze. Vlastním pátráním, jež podnikl na žádost své sestřenice, nezjistil nic. Nikdy nebyl svědkem žádného vážného sporu mezi sestřenkou a jejím manželem a nikdy ani o takovém sporu neslyšel. A tak dál. To, že Noonanovi nepověděl o návštěvě ve Wolfově kanceláři a o pravém důvodu mé návštěvy v Birchvalu, vysvětlil prostě a klidně tak, že se na to Noonan nezeptal a on raději počkal, až bude tázán.

Okresní prokurátor Archer se konečně rozhodl skončit, vstal, promnul si oči konečky prstů, položil Dykesovi a Noonanovi pár otázek, vydal několik pokynů a zeptal se mě: „Bydlíte v Leedsově domě?“

Odvětil jsem, že jsem tam zatím moc nepobyl, ale že tam mám zavazadlo.

„V pořádku. Zítra s vámi budu chtít mluvit – vlastně – ještě dnes.“

Řekl jsem beze všeho a odešel jsem s Leedsem. Ben Dykes nám nabídl odvoz, ale odmítli jsme.

Společně jsme s Leedsem mlčky zamířili k ústí pěšiny na okraji lesa a kroutící se cestu jsme nechali stranou. Začalo svítat a blížil se východ slunce. Vítr se ztišil a ptáci už byli vzhůru a dávali to najevo. Tempo, jež Leeds nasadil v mírném stoupání a na rovném úseku cesty, nedosahovalo jeho předešlých výkonů, což mi naprosto vyhovovalo. Neměl jsem chuť závodit, i kdyby to mělo být cestou do postele.

Náhle se Leeds zastavil, takže jsem ho dohnal. Na stezce, asi třicet kroků před námi, se zvedl nějaký muž z pozice na všech čtyřech a postavil se proti nám. „Stát!“ zavolal. „Kdo jste?“

Odpověděli jsme mu.

„Nu,“ řekl, „budete se muset vyhnout této části stezky. Obejděte to. Právě tu začínáme. Jsme ranní ptáčata.“

Zeptali jsme se, kam až to máme obejít, a on odpověděl, že asi tři sta metrů, až do místa, kde někdo jiný začal postupovat z druhého konce. Sešli jsme ze stezky napravo do podrostu, což nás zpomalilo, přestože les byl dosti čistý. Po několika minutách jsem se Leedse zeptal, jestli to místo pozná, a on řekl, že ano.

Brzy se zastavil a já popošel k němu. I já bych to byl poznal, díky provazu, který tam napjali od stromu ke stromu v širokém půlkruhu. Došli jsme k provazu a dívali jsme se.

„Kde je Hébé?“ otázal jsem se.

„Museli přijít za mnou, abych ji odvedl. Je v Nobbyho kotci. On už ho nebude potřebovat. Odvezli si ho.“

Dospěli jsme k nevyslovené dohodě, že tady už nic nechceme, a pokračovali jsme v chůzi lesem, stále mimo stezku, až jsme došli k vědátorovi na druhém konci zakázaného úseku, který nás nejen zastavil, ale museli jsme ho i přesvědčit, že nejsme párek krvežíznivých lhářů. Nakonec nás velkomyslně nechal projít.

Byl jsem rád, že si Nobbyho odvezli, nestál jsem příliš o další pohled do haly s psí mrtvolou na lavici. Jinak byl dům stejný jako předtím. Leeds se zastavil u kotců. Já jsem se vydal nahoru do svého pokoje a právě jsem si stahoval kalhoty, které jsem si předtím navlékl přes pyžamo, když mě překvapila náhlá oslňující záře za oknem. Došel jsem k němu a vystrčil hlavu ven: slunce se předvádělo a snažilo se mě vyděsit. Mrknul jsem na hodinky a zjistil, že je 5.39, ale jak už jsem řekl, možná to nebyl skutečný horizont. Nechal jsem vytaženou roletu, šel jsem se natáhnout na postel a zívl, co to šlo.

Dole se otevřely a zavřely dveře a na schodech se ozvaly kroky. U mých otevřených dveří se zjevil Leeds, vstoupil a oznámil mi: „Musím za hodinu vstávat, a budu tady chodit, tak vám jdu zavřít dveře.“

Poděkoval jsem mu. Zůstal stát.

„Moje sestřenice zaplatila Wolfovi deset tisíc dolarů. Co on teď udělá?“

„Nevím. Neptal jsem se ho. Proč?“

„Napadlo mě, že by to mohl chtít utratit, alespoň zčásti, v jejím zájmu. Pro případ, že policie nic nezjistí.“

„To by mohl,“ souhlasil jsem. „Navrhnu mu to.“

Pořád tam stál, jako by měl ještě něco na srdci. Měl a vyklopil to.

„To se může stát i v nejlepších rodinách,“ prohlásil důrazně, vycouval a zavřel za sebou dveře.

Zavřel jsem oči, ale nijak jsem se nesnažil vyprázdnit mozek. Kdybych usnul, vůbec se nedalo odhadnout, kdy bych se zase vzbudil, a já měl v úmyslu zavolat Wolfovi v osm hodin – patnáct minut předtím, než mu podle časového rozvrhu Fritz přinese do pokoje podnos se snídaní. Mezitím budu přemýšlet, co bystrého bych mu pověděl či navrhl. Jak jsem po chvíli rozjímání zjistil, byla zde potíž, že jsem neměl žádný zdroj informací. Nikdo se mnou nechtěl mluvit, až na Leedse a ten rozhodně nebyl hovorný.

Stává se mi, asi jako mnoha jiným lidem, že si občas najednou uvědomím, že jsem dospěl k nějakému rozhodnutí, aniž bych si toho byl ihned vědom. Toho rána se mi to přihodilo v 6.25. Když jsem se podíval na hodinky a zjistil, že je právě tolik, najednou jsem si uvědomil, že nezůstávám vzhůru proto, abych mohl v osm zavolat Wolfovi, ale abych odtud mohl vypadnout co nejdřív, dokud budu s jistotou vědět, že Leeds ještě spí, a jistější než teď jsem si už být nemohl.

Vstal jsem, shodil pyžamo a oblékl se. Nesnažil jsem se o časový rekord, ale nijak jsem se neloudal a s taškou v jedné ruce a s botami v druhé jsem vyšel po špičkách na chodbu, sešel ze schodů a ven na kamenné zápraží. Ačkoliv to nebyl Calvin Leeds, před kým jsem utíkal, považoval jsem za žádoucí opustit westchesterský okres dřív, než někdo zjistí, že už nespím ve svém pokoji v patře. Neměl jsem šanci. Seděl jsem na kamenné desce a zavazoval tkaničku druhé boty, když tu zaštěkal pes, což byl signál i pro ostatní. Vyhrabal jsem se na nohy, popadl tašku, doběhl k autu, odemkl ho a nastoupil, nastartoval jsem, projel jsem obloukem přes štěrkovanou plochu a zrovna jsem projížděl kolem domu, když se v postranních dveřích zjevil Leeds. Šlápl jsem na brzdu, vystrčil hlavu z okénka a zahulákal na něj: „Musím někam zajet, uvidíme se později!“ A pokračoval jsem dál, k vjezdu a na dálnici.

V tuto hodinu v neděli ráno jsem byl pánem silnic, po mé levici vycházelo jasné sluníčko a byla by to bývala příjemná jízda, kdybych měl příjemnou náladu. Což jsem neměl. Toto byla naprosto odlišná situace od předchozích dvou případů, kdy jsme Zeckovi zkřížili cestu a někdo byl při tom zabit. Tehdy ti zavraždění byli Zeckovi lidé a Zeck, Wolfe i veřejný zájem stáli společně na jedné straně. Tentokrát se Zeckův člověk, Barry Rackham, stal podezřelým z vraždy číslo jedna a Wolfe mohl deset táců od své mrtvé klientky buď vrátit, nebo si je ponechat, aniž by učinil cokoliv pro to, aby si je zasloužil, anebo se střetnout se Zeckem tváří v tvář. Protože jsem Wolfa znal, uháněl jsem v to ráno k jihu po dálnici od Sawmill River pětaosmdesátkou.

Když jsem sjel z Westsideské dálnice na 46. ulici, ukazovaly hodiny na palubní desce 7.18. Musel jsem dojet až na Devátou avenue a tam odbočit na jih. Byla stejně pustá jako venkovské silnice. Odbočil jsem vpravo do 35. ulice, přejel přes Desátou avenue, dojel skoro až na Jedenáctou a zastavil jsem u chodníku před Wolfovým starým domem z hnědého pískovce.

Ještě než jsem vypnul motor, uviděl jsem cosi, na co jsem zůstal zírat s vytřeštěnýma očima – byl to pohled, jaký mě tu ještě nikdy v minulosti, kdy jsem tu tisíckrát zastavil s autem, nečekal.

Venkovní dveře byly otevřené dokořán.

6. KAPITOLA

Srdce mi vylétlo do krku, spolkl jsem je, vyskočil z auta, přeběhl přes chodník, vylétl po sedmi schodech ke dveřím a vběhl dovnitř. V hale mi kráčeli vstříc Theodore s Fritzem. Při pohledu na jejich obličeje by člověku srdce snad vyskočilo ústy ven.

„Větráte?“ otázal jsem se.

„Je pryč,“ řekl Fritz.

„Kde, pryč?“

„Nevím. Odešel v noci. Když jsem uviděl ty otevřené dveře…“

„Co to máte v ruce?“

„Nechal je na stole ve svém pokoji – pro Theodora, pro mě a jeden pro vás.“

Vytrhl jsem mu papíry z třesoucí se ruky a pohlédl na první z nich. Písmo bylo Wolfovo.

Milý Fritzi,

Marko Vukčič bude potřebovat vaše služby. Měl by vám platit nejméně $ 2000 měsíčně.

S vřelým pozdravem

Nero Wolfe

Podíval jsem se na další.

Milý Theodore,

pan Hewitt převezme květiny a bude potřebovat, abyste mu s nimi pomohl. Měl by vám platit asi $ 200 týdně.

S pozdravem

Nero Wolfe

Podíval jsem se na třetí vzkaz.

AG:

Nehledejte mne.

S nejvřelejším pozdravem a přáním hodně štěstí…

NW

Pročetl jsem je ještě jednou, dávaje pozor na každé slovo, řekl jsem Fritzovi a Theodorovi „pojďte si sednout,“ zašel jsem do kanceláře a posadil se ke svému stolu. Přesunuli si křesla, aby seděli tváří ke mně.

„Je pryč,“ řekl Fritz, ve snaze přesvědčit o tom sám sebe.

„Zdá se,“ odsekl jsem útočně.

„Vy víte, kde je,“ obvinil mě Theodore. „Bude obtížné přestěhovat některé rostliny bez poškození. Nelíbí se mi pracovat na Long Islandu, alespoň ne za dvě stě dolarů týdně. Kdy se vrátí?“

„Poslyšte, Theodore,“ prohlásil jsem, „starýho čerta mi sejde na tom, co se vám líbí nebo nelíbí. Pan Wolfe vás vždycky rozmazloval, protože jste nejlepší žijící chůva pro orchideje. Tahle chvíle je právě tak dobrá jako kterákoliv jiná, abych vám pověděl, že mi připomínáte zkyslý mlíko. Nevím, kde pan Wolfe je, ani kdy, jestli vůbec, se vrátí. Vám posílá pozdrav. Mně poslal nejvřelejší pozdrav a popřál hodně štěstí. A teď držte klapačku.“

Přesunul jsem pozornost na Fritze. „Podle něj by vám Marko Vukčič měl platit dvakrát víc než on. To je mu podobné, co? Vidíte, že mě to, co udělal, pořádně naštvalo, ale nepřekvapilo mě to. Abych vám předvedl, jak dobře ho znám, povím vám, že se stalo toto: chvíli poté, co jsem mu včera večer telefonoval, nám jednoduše napsal ty tři vzkazy a odkráčel z domu. Dveře nechal otevřené – řekl jste, že jste je našel otevřené – aby každému, kdo by na to snad byl zvědavý, ukázal, že uvnitř nezůstalo nic důležitého. Vy jste vstal v obvyklou hodinu, o půl sedmé, uviděl jste otevřené dveře, zašel jste nahoru do jeho pokoje, našel prázdnou postel a na stole vzkazy. Potom jste zaskočil nahoru do skleníků pro Theodora, vrátil jste se do této místnosti, rozhlédl se a zjistil, že si s sebou nic nevzal. A potom jste tu s Theodorem civěli jeden na druhého, dokud jsem se nevrátil. Máte k tomu co dodat?“

„Já nechci pracovat na Long Islandu,“ prohlásil Theodore.

Fritz řekl pouze: „Najděte ho, Archie.“

„Nařídil mi, abych to nedělal.“

„Ano – ale najděte ho! Kde bude spát? Co bude jíst?“

Vstal jsem, přešel jsem k trezoru, otevřel ho a nahlédl do přihrádky na hotové peníze, kde vždycky míváme zásobu pro nepředvídané případy. Mělo tam být něco přes čtyři tisíce babek a bylo tam něco přes tisíc. Zavřel jsem dveře trezoru, otočil klikou a uklidnil jsem Fritze: „Bude spát i jíst. Zrekapituloval jsem to přesně?“

„Ne docela. Jeden jeho vak je pryč. A pyžamo, kartáček na zuby, břitva, tři košile a deset párů ponožek.“

„Vzal si vycházkovou hůl?“

„Ne. Jen starý šedý svrchník a starý šedivý klobouk.“

„Byly tu nějaké návštěvy?“

„Ne.“

„Nějaké telefonáty, kromě toho mého?“

„O vašem telefonátu nic nevím. Jeho i moje linka byly zapojené, ale víte, že když jste pryč, telefony nezvedám, pokud mě o to sám nepožádá. Zazvonil jen jednou, osm minut po dvanácté.“

„Jdou vám špatně hodinky. To jsem byl já. Bylo dvanáct pět.“

Šel jsem ho poplácat po rameni. „Tak fajn. Doufám, že se vám bude líbit v novém zaměstnání. Jakou mám šanci, že dostanu snídani?“

„Ale Archie! Jeho snídaně…“

„Mohu ji sníst i já. Ujel jsem na lačný žaludek čtyřicet mil.“ Poplácal jsem ho ještě jednou. „Podívejte, Fritzi. V tuto chvíli jsem na něj naštvaný. Zpropadeně naštvaný. Po několika plackách s dušenou šunkou, s osmi či deseti vejci na másle a konvicí kávy, uvidíme. Myslím, že budu ještě naštvanější než teď, ale uvidíme. Je tam ještě ten jeho oblíbený med, co jste mi poslední dobou dával? Tymiánový med?“

„Nějaký ano. Čtyři sklenice.“

„Dobrá. Dám si ho na závěr, s pár horkými plackami. Potom uvidíme, jakou budu mít náladu.“

„Nikdy bych si nepomyslel…“ Fritzovi se zatřásl hlas, odmlčel se a začal znova. „Nikdy bych si nepomyslel, že se něco takového může stát. Co se to děje, Archie?“ Prakticky skučel. „Co se děje? Měl tak dobrou chuť k jídlu.“

„Měli jsme dnes přesazovat nějaké Miltonie,“ podotkl Theodore bezútěšně.

Odfrkl jsem. „Tak do toho, přesaďte je. Stejně by vám nijak nepomohl. Vypadněte a nechte mě o samotě. Musím přemýšlet. A taky mám hlad. Vypadněte!“

Theodore se s mumláním odšoural. Fritz, jenž ho následoval, se ve dveřích otočil. „Tak je to, Archie. Přemýšlejte. Zatímco vám připravím snídani, přemýšlejte, kde je.“

Opustil mě a já usedl ke stolu, abych se pustil do přemýšlení, ale moje závity se nedokázaly rozeběhnout. Na přemýšlení jsem byl moc rozzuřený. „Nehledejte mě.“ To byl přesně celý on. Zatraceně dobře věděl, že kdybych někdy přišel domů a zjistil, že zmizel, jediné, co by mělo smysl, by bylo začít po něm pátrat a on mě takhle zmrazí hned na startu. Ne, že bych něco podobného netušil. Proto jsem bez předchozího upozornění odjel od Leedse a pádil zpátky pětaosmdesátkou: tušil jsem to. Uplynuly již dva roky od chvíle, kdy mi Wolfe pověděl: „Archie, musíte zapomenout, že znáte jméno toho člověka. Jestliže někdy při své práci zjistím, že stojím proti němu a musím ho zničit, opustím tento dům, najdu si místo, kde budu moci pracovat – a také jíst a spát, bude-li na to čas – a zůstanu tam, dokud to nedokončím.“

Tohle bylo tedy v pořádku. Ale co já? Při jiné příležitosti, o rok později, sdělil v mé přítomnosti pěti členům rodiny Sperlingových: „V takovém případě si bude vědom toho, že jde o zápas na život a na smrt, a já to budu vědět také a přesunu se na jinou operační základnu, o níž bude vědět jen pan Goodwin a možná ještě dva další lidé.“ Oukej. O tom, že nastal zápas na život a na smrt nebylo pochyb, a taky ten přesun byl v pořádku. Ale pan Goodwin, o němž se tehdy zmínil, to jsem byl já, a teď jsem tu zíral na vzkaz: „Nehledejte mě.“ Co to pro mě znamenalo? Těmi dalšími dvěma osobami, o nichž hovořil, byli nepochybně Saul Panzer a Marko Vukčič a já se neodvažoval ani Saulovi zavolat a položit mu pár diskrétních otázek. Kromě toho, jestli Saula informoval a mě ne, ať jde k čertu. A co jsem měl asi povídat lidem – například státnímu zástupci z westchesterského okresu?

Na tuto konkrétní otázku přišla odpověď, alespoň částečná, z naprosto neočekávaného směru. Když jsem skončil s plackami, šunkou, vejci, tymiánovým medem a kávou, vrátil jsem se do kanceláře, abych zjistil, jsem-li schopen zanechat emocí a věnovat se úvahám, a začal jsem na tom pracovat, když tu jsem si uvědomil, že sedím ve Wolfově křesle za jeho stolem. Trhlo to se mnou. Kromě něho nikdo jiný, včetně mě, v tom křesle nikdy neseděl, a teď tohle. Ale neschválil jsem si to. Zdálo se, jako bych tím naznačoval, že Wolfe už s tímhle křeslem nadobro skončil, což by byl úplně nesmyslný přístup, ať už jsem byl naštvaný sebevíc. Otevřel jsem zásuvku jeho stolu a zkontroloval obsah, předstíraje, že právě proto jsem si sem sedl, a zrovna jsem zahájil pečlivou prohlídku, když se ozval domovní zvonek.

Cestou ke dveřím jsem si dal načas, protože jsem se ještě nedostal k přemýšlení, a tedy jsem nevěděl, jak hodlám postupovat. Skrze polopropustné sklo ve dveřích jsem uviděl neznámého muže v civilním obleku a můj první popud byl nechat ho zvonit, dokud se neunaví, ale zvědavost ten popud přemohla a já otevřel dveře. Bylo to jakýsi občan s velkýma ušima, oblečený ve starém svrchníku, a přál si hovořit s Nerem Wolfem. Odvětil jsem, že pan Wolfe nebývá v neděli k dispozici, že jsem jeho důvěrný asistent, a otázal jsem se, zda mu mohu pomoci. On na to, že bych snad mohl, vytáhl z kapsy nějakou obálku, vyňal z ní list papíru a rozložil ho.

„Jsem z Gazetty,“ prohlásil. „Tohle zadání na inzerát jsme dnes dostali v ranní poště – chceme si ověřit, zda je autentické.“

Vzal jsem ten list a podíval se na něj. Byl to jeden z našich velkých hlavičkových papírů a písmo bylo Wolfovo. Nahoře stálo:

Inzerát pro pondělní vydání, ‚Gazetty‘. Otisknout v prvním oddílu, šířka dva sloupce, délka podle potřeby. Normální, ne tučné písmo. Účet pošlete na shora uvedenou adresu.

Následoval text psaný rukou velkými písmeny:

PAN NERO WOLFE OZNAMUJE, ŽE DNEŠNÍM DNEM, 10. DUBNA 1950, KONČÍ S DETEKTIVNÍ PRAXÍ A ODCHÁZÍ NA ODPOČINEK.

Pan Wolfe nebude nadále k dispozici. S dotazy ohledně nedokončených případů se klienti mohou obracet na pana Archieho Goodwina. Na dotazy od kohokoli, kromě klientů, nebude brán zřetel.

Pod tím byl Wolfův podpis. Bezpečně autentický.

Naučil jsem se to zpaměti a vrátil mu to. „Jo, to je v pořádku. Určitě. Vyberte pro to nějaké dobré místo.“

„Je to autentické?“

„Naprosto.“

„Poslyšte, chci ho vidět. Dejte mi šanci! K čertu s dobrým místem. Jestli k tomu seženu nějaký příběh, dostane se to na první stránku.“

„Copak nevěříte ani své vlastní inzerci? Píše se tam, že pan Wolfe nadále nebude k dispozici.“ Přivřel jsem dveře, takže zbývala jen úzká škvíra. „Nikdy jsem vás neviděl, ale Lon Cohen je můj starý přítel. Přichází do práce v poledne, že ano?“

„Ano, ale…“

„Povězte mu, aby se kvůli té věci neobtěžoval sem telefonovat. Pan Wolfe není k dispozici a já se musím věnovat pouze klientům, jak se uvádí v tom inzerátu. Pozor na nohy, zavírám dveře.“

Zavřel jsem je a zajistil řetězem. Když jsem se vracel přes halu, vynořil se z kuchyně Fritz a vyptával se: „Kdo to byl?“

Změřil jsem si ho. „Víte setsakra dobře,“ prohlásil jsem, „že kdyby tu byl pan Wolfe, ani ve snu by vás nenapadlo se ptát jeho či mě, kdo to byl. Zapomeňte na to. Alespoň dokud jsem v takové náladě, v jaké jsem.“

„Chtěl jsem jenom…“

„Nechte toho. Radím vám, držte se ode mě stranou, dokud nebudu mít čas si všechno rozmyslet.“

Odešel jsem do kanceláře a tentokrát jsem usedl na vlastní židli. Aspoň jsem tedy měl od Wolfa nějaké instrukce, i když mi je poslal přinejmenším oklikou. Ten inzerát samozřejmě znamenal, že se nemám snažit skrývat jeho nepřítomnost; právě naopak. Důležitější byl pokyn, abych se držel stranou od té záležitosti s Rackhamem. Měl jsem se věnovat dotazům klientů ohledně nedořešených případů, ovšem muselo jít výhradně o dotazy klientů. A protože paní Rackhamová byla mrtvá, nemohla se vyptávat, takže to bylo jasné. A další věc. Zřejmě jsem ještě pořád měl své místo – na rozdíl od Fritze a Theodora. Ale nemohl jsem podepisovat šeky, nemohl jsem – náhle jsem si na něco vzpomněl. Skutečnost, že mě to nenapadlo už dávno předtím, jen svědčí o tom, v jakém rozpoložení jsem se nacházel. Ve vyprávění o jiném Wolfově případu jsem popsal, jak, předvídaje, že by ho případné střetnutí s Arnoldem Zeckem mohlo donutit stáhnout se do nějakého doupěte, mi vydal pokyn uložit padesát tisíc dolarů v hotovosti do bezpečnostní schránky v jedné bance v Jersey a já jeho pokynu uposlechl. Šlo o to, aby v tom doupěti měl nějaký zdroj financí. V každém případě tedy padesát táců leželo v bezpečnostní schránce, najaté na jméno, které jsem si pro ten účel zvolil. Seděl jsem a uvažoval o tom, jak moc jsem musel být rozrušený, že mě to nenapadlo dřív, když tu zazvonil telefon a já se po něm natáhl.

„Kancelář Nera Wolfa, u aparátu Archie Goodwin.“

Považoval jsem za vhodné ohlásit se obvyklým způsobem, protože Wolfe, podle svého inzerátu, odchází na odpočinek až od zítřka.

„Archie?“ Hlas, který jsem poznal, zněl překvapeně. „Jste to vy, Archie?“

„Jasně, nazdar, Marko. Co se děje, v neděli, tak po ránu?“

„Ale já myslel, že jste pryč! Měl jsem Fritzovi vyřídit vzkaz pro vás. Od Nera.“

Marko Vukčič, majitel a provozovatel Rustermannova restaurantu, jediného místa, s výjimkou domova, kde Wolfe opravdu rád jedl, byl jediným člověkem v New Yorku, který Wolfa oslovoval křestním jménem. Řekl jsem mu, že si ten vzkaz s radostí poslechnu sám.

„Není to zpráva přímo od Nera,“ vysvětloval, „ale ode mne. Potřebuji se s vámi co nejdřív setkat. Mohl byste sem přijít?“

Odvětil jsem, že ano. Bylo zbytečné ptát se kam, protože jediným místem, kde ho bylo lze kdykoliv najít, byla budova restaurace – buď byl v jednom ze dvou pater určených pro veřejnost, nebo v kuchyni anebo ve svých soukromých místnostech.

Informoval jsem Fritze, že odcházím a až se vrátím, tak tu budu.

Cestou přes město do Čtyřiapadesáté ulice jsem si byl tak na osmdesát procent jist, že za pár minut budu mluvit s Wolfem. Sotva by dokázal najít lepší doupě než tohle místo, kde vařili a podávali nejlepší pokrmy v Americe a kde žil jeho vůbec nejlepší přítel. Dokonce i poté, co jsem vstoupil postranním vchodem, jak jsme se domluvili, vyběhl do druhého patra, uviděl, jak se Marko tváří, když mě vítal, ucítil, jak mi prsty stiskl ruku a uslyšel jeho mumlání, „příteli, můj nebohý, mladý příteli,“ – tedy i potom jsem se domníval, že se jen dramaticky připravuje na to, až mě zavede dovnitř za Wolfem.

Ale nestalo se tak. Zavedl mě jen ke křeslu u okna. On usedl do druhého křesla, čelem ke mně, dlaněmi se opíral o kolena, hlavu trochu nakloněnou na stranu, jako obvykle.

„Příteli, Archie,“ pronesl s účastí. „Je mou povinností vysvětlit vám přesně některé věci. Ale než s tím začnu, přeji si vám povědět něco sám za sebe. Chci vám připomenout, že znám Nera mnohem déle než vy. Znali jsme se jako chlapci, v jiné zemi – byli jsme mnohem mladší než vy, tehdy před lety, kdy jste se s ním poprvé setkal a začal pro něj pracovat. Je mým starým, drahým přítelem a tímtéž jsem i já pro něho. Bylo tedy přirozené, že se včera v noci obrátil na mě.“

„Jistěže,“ souhlasil jsem. „Proč ne?“

„Nesmíte cítit žádný osten, žádný courroux.“

„Oukej, budu se to snažit potlačit. V kolik hodin přišel?“

„Ve dvě v noci. Byl tu jen hodinu a potom odešel. To vám mám vyřídit. A ještě toto – chcete si to zapsat?“

„Když si to pamatujete vy, tak já taky. Začněte.“

Marko přikývl. „Vím, že máte báječnou paměť. Nero o tom často mluvil.“ Zavřel oči a po chvíli je opět otevřel. „Je zde pět věcí. Zaprvé, květiny. Včera v noci telefonoval panu Hewittovi a pan Hewitt zítra zařídí převoz všech rostlin do svého domu a také Theodore tam půjde pracovat. Za druhé…“

„Mám pořídit seznam rostlin? Záznamy se odstěhují taky?“

„To nevím. Mohu vám povědět jen to, co mi řekl, abych vyřídil. O květinách je to vše. Snad vám to vysvětlí pan Hewitt. Za druhé je tu Fritz. Bude pracovat zde a já mu dobře zaplatím. Sejdu se s ním zítra a dohodneme podrobnosti. Ovšemže je nešťastný?“

„Bojí se, že pan Wolfe umře hlady.“

„Přirozeně, že ano. A když ne to, postihne ho něco jiného. Vždycky jsem považoval za bláznovství, že je detektivem. Za třetí – třetí bod se týká mě. Mám plnou moc jednat jeho jménem. Chcete ji vidět?“

„Ne, děkuju, věřím vašemu slovu.“

„Je tadyhle pod zámkem. Nero řekl, že je to přesně podle zákona, a on to musí vědět. Mám právo vám podepisovat šeky. Mohu podepsat cokoliv. Mohu udělat cokoliv, co by mohl udělat on.“

„Skoro všechno. Nemůžete…“ Mávl jsem rukou. „Zapomeňte na to. Za čtvrté?“

„Za čtvrté, dům. Dům i vše, co je v něm, mám nabídnout k prodeji. V tomto ohledu jsem dostal důvěrné pokyny.“

Vyvalil jsem na něj oči. „Prodat dům i všechno v něm?“

„Ano. Mám soukromé instrukce ohledně požadované ceny a podmínek prodeje.“

„Tomu nevěřím.“

Pozvedl a zase spustil ramena. „Řekl jsem Nerovi, že mě budete podezírat ze lži.“

„Já si nemyslím, že lžete. Prostě tomu nevěřím. Kromě toho, postel a další věci v mém pokoji patří mně. Mám se vystěhovat hned, anebo to počká do zítřka?“

Marko vydal zvuk, kterým mi zřejmě chtěl vyjádřit účast.

„Drahý, mladý příteli,“ prohlásil omluvně. „Není vůbec žádný spěch. Prodat dům, to není jako prodávat jehněčí kotlety. Předpokládám, že tam zatím budete i nadále bydlet.“

„Řekl vám, že tam mohu bydlet?“

„Ne. Ale proč byste nemohl? To je můj nápad a to nás přivádí k pátému a poslednímu bodu: Nero mi dal pokyny pro vás.“

„Ach, opravdu? To bylo od něho moudré. Jaké pokyny?“

„Máte konat na základě zkušeností a řídit se rozumem.“

Odmlčel se.

Přikývl jsem. „To je hotovka, vždycky to tak dělám. A nějaké upřesnění?“

„To je vše. Takové jsou instrukce.“ Marko otočil ruce dlaněmi vzhůru. „To je všechno o všech bodech.“

„Tomu říkáte instrukce?“

„Já ne. On.“ Naklonil se ke mně. „Archie, řekl jsem mu, že jeho chování považuji za neomluvitelné. Stál tady, připravený k odchodu, potom, co mně vysvětlil těch pět věcí a nic víc. Neměl, co by mi odpověděl, a tak se otočil a šel. Kromě toho nevím nic, vůbec nic.“

„Kam šel? Kde je? To mi vůbec nic nevzkázal?“

„Nic. Jen to, co jsem vám pověděl.“

„Zatraceně. Takže se zcvoknul, jako spousta jiných géniů,“ prohlásil jsem a zvedl jsem se k odchodu.

7. KAPITOLA

Projížděl jsem se v autě dobré dvě hodiny, většinou po parku. Občas, abych změnil scenérii, jsem vyjel z parku a hlídkoval v ulicích.

V domě se mi nedařilo přemýšlet a myslel jsem, že to možná bude při jízdě lepší. Navíc jsem prozatím neměl náladu na Fritze ani na Theodora, vlastně na nikoho, kromě sebe sama. A tak, veden zkušeností a rozumem, jsem jezdil po městě. Někde cestou jsem jasně pochopil, v čem je můj problém: Poprvé za celá léta jsem neměl vůbec nic na práci. Jak jsem se měl rozhodnout, co mám dělat, když nebylo co dělat? Mám za to, že jsem během oněch dvou hodin nezajel severněji než ke 110. ulici a jižněji než na 14. ulici, protože jsem měl pocit, že se Wolfe nachází pravděpodobně někde uvnitř těchto hranic, a nechtěl jsem je překročit.

Když jsem je přejel, stalo se tak proti mé vůli. Projížděl jsem po Druhé avenue kolem sedmdesátých ulic a zastavil jsem na červenou vedle policejního auta, stojícího vlevo ode mě. Ve chvíli, kdy se měnila světla, policajt vedle mě vystrčil hlavu z okénka a zavolal: „Zajeďte k chodníku.“

Taková pozornost mě potěšila, stejně jako každého motoristu, a uposlechl jsem. Policejní auto mě dojelo, ten polda vystoupil a přišel s další neotřelou frází: „Ukažte mi řidičský průkaz.“

Sáhl jsem pro něj, podal mu ho a on si ho prohlédl.

„No jo, říkal jsem si, že jste to vy.“ Vrátil mi řidičák, přešel kolem mého auta na druhou stranu, nastoupil, posadil se vedle mě a navrhl: „Pojedeme na 19. okrsek. Východní Sedmašedesátá, blízko Lexington Avenue.“

„To je dobrý nápad,“ připustil jsem. „Ale nelíbilo by se vám třeba v Brooklynské botanické zahradě, zvlášť když máme Velikonoce? Hodíme si o to mincí.“

Nehnulo to s ním. „Ale no tak, Goodwine, jedem. Vím, že jste pěkný číslo. Slyšel jsem o vás všechno. Jedem.“

„Dejte mi aspoň jeden důvod, dobrý nebo špatný. Tedy, pokud vám to nevadí.“

„O žádném důvodu nevím. Vím jen, že před hodinou přišla hláška, že vás máme sebrat, a tak vás seberu. Asi jste neměl to děcko položit na schody od kostela zrovna o Velikonocích.“

„Ovšemže ne,“ souhlasil jsem. „Zajedeme pro něj.“

Odrazil jsem od chodníku a zapojil se do provozu, s policejním vozem v závěsu. Náš cíl, Devatenáctý okrsek, mi nebyl nijak neznámý. Právě tam jsem jednou strávil celou noc diskusí s poručíkem Rowcliffem, což je newyorský Con Noonan.

Poté, co mě můj únosce přivedl ke stolu dozorčího a oznámil to seržantovi, měl na srdci ještě něco jiného. Prý se jmenuje John R. O’Brien a ne John F. O’Brien. Vyložil seržantovi, že na tom musí trvat, protože loni přičetli jeden z jeho hrdinských skutků Johnovi F., což pro jednou úplně stačí a on si zatraceně přeje, aby se mu dostalo uznání za to, že na ulici zpozoroval hledanou osobu. Když to vyřídil, mile se se mnou rozloučil a odešel. Seržant mezitím někam telefonoval. Když zavěsil, pohlédl na mě se zvýšeným zájmem.

„Žádá o vás Westchester,“ oznámil mi. „Prý jste opustil místo trestného činu a jurisdikci. Chcete to zbytečně protahovat?“

„Mohla by to být legrace, ale pochybuju. Co se stane, když se přiznám?“

„Dole je nějaký chlápek z Westchesteru. Chce vás odvézt s sebou.“

Potřásl jsem hlavou. „Budu bojovat jako krysa zahnaná do kouta. Znám celkem čtrnáct advokátů. Vsadím se deset ku jedné, že nemá žádné papíry. Toto je přesně ten typ kamarádského jednání, které nesnáším. Máte smůlu, seržante.“

„Abyste mě nevyděsil k smrti. Jestli nemá papíry, pošlu vás do města, ať to tam zařídí.“

„To jo,“ připustil jsem. „Tak byste se z toho vyvlékl. Ale jestli chcete, můžeme si to oba zjednodušit. Sežeňte po telefonu westchesterského prokurátora a dovolte mi s ním promluvit. Zaplatím ten hovor.“

Zpočátku se mu to vůbec nelíbilo, ale potom ano. Myslím, že změnil názor v naději, že se dozví nějaké horké novinky o nejdůležitější vraždě měsíce. Musel jsem ho přemlouvat, ale když jsem mu pověděl, že prokurátor bude u Rackhamů a dal mu číslo, bylo rozhodnuto. Ovšemže se kryl. Když se mu ozvali, vysvětlil jim, že jenom chtěl poskytnout panu prokurátorovi možnost pohovořit si s Archie Goodwinem, kdyby měl zájem. Měl zájem. Obešel jsem zábradlí, došel ke stolu a uchopil sluchátko.

„Pan Archer?“

„Ano! Tohle je…“

„Okamžik, prosím!“ zarazil jsem ho důrazně. „Ať už jste měl v úmyslu říci cokoliv, já to přebiju. Tohle je urážka. To…“

„Řekli jsme vám, abyste tu zůstal, a vy jste se vypařil! Odjel jste…“

„Nikdo mi neřekl, abych zůstal. Ptal jste se mě, jestli bydlím u Leedse, a já odpověděl, že tam mám tašku, a vy jste tvrdil, že se mnou chcete dneska mluvit, a já řekl samozřejmě. Kdybych zůstal v Leedsově domě, byl bych mohl asi tak sedm hodin spát. Rozhodl jsem se těch sedm hodin využít jinak a zatím ještě neuplynuly. Ovšem vy jste po mně musel vyhlásit pátrání. Udělám jednu ze dvou možných věcí: Půjdu si něco zakousnout k obědu a potom pojedu k vám, bez doprovodu, anebo tomu muži, kterého jste poslal, aby mě odvezl z města, budu klást všechny možné překážky – jak je vám libo. Právě sem přichází.“

„Kdo přichází?“

„Váš člověk. Vchází do dveří. Jestli se rozhodnete, že se mnou chcete ještě dnes mluvit, nařiďte mu, aby mě nesledoval. Takové věci mi příliš zvyšují sebevědomí.“

Bylo ticho. A potom: „Dostal jste pokyn, abyste neodjížděl z okresu.“

„Nedostal. Od nikoho.“

„A taky jste vy ani Wolfe nebyli v jedenáct hodin doma – nebo byli, ale nechtěli jste mluvit s mým člověkem.“

„Byl jsem na velikonočním průvodu.“

Následovalo další, delší mlčení. „V kolik hodin sem přijedete? Do Birchvalu.“

„Mohu to stihnout do dvou.“

„Můj člověk je tam?“

„Ano.“

„Dejte mi ho.“

To bylo uspokojivé. Opravdu se mi to líbilo, až na jednu věc. Když polda z Westchesteru dotelefonoval a bylo rozhodnuto, že pojedu po vlastní ose, a seržant velkomyslně prohlásil, že policie ten telefonát zaplatí, otázal jsem se toho policajta, zda pochopil, že si nepřeji být sledován, a on odvětil, abych si nedělal starosti, protože se vrací do 35. ulice za Nerem Wolfem. Moc mě to nenadchlo, ale nic jsem na to neřekl, protože jsem si ještě nerozmyslel, co bych vlastně měl říkat. A tak když jsem na Lexington Avenue našel bistro, kde měli sendviče a ovomaltinu, zašel jsem nejdřív do telefonní budky, nařídil Fritzovi, aby dal na dveře řetěz, všem návštěvníkům vyřídil, že je Wolfe mimo město, a nikoho nevpouštěl dovnitř.

Trocha pohybu mi prospěla. Protože jsem během toho kroužení parkem a ulicemi pochopil, v čem je můj hlavní problém, nyní, cestou do Birchvalu, jsem se už na celou věc dokázal soustředit. Jak jsem tak probíral situaci, včetně podrobností, jako byla ta, že se má dům nabídnout k prodeji a že mně se nedostalo sebemenšího náznaku, natož abych obdržel konkrétní plán, vůbec jsem neměl chuť se vsázet, že se Wolfe jenom uklidil někam do doupěte. Už jenom to, jak mi Marko pořád říkal nebohý mladý příteli. Vůbec nebylo nemyslitelné, že se Wolfe prostě rozhodl nadobro se zdekovat. Stokrát a snad i vícekrát, vždycky, když mu něco nevyhovovalo – věci, lidé – často jsem to byl já, – mi vyprávěl o domě, který má v Egyptě, a jak by bylo příjemné tam žít. Vždycky jsem nad tím mával rukou. Teď jsem si uvědomil, že je-li někdo natolik výstřední, že mluví o stěhování do Egypta, je dost výstřední i na to, aby to uskutečnil, zvlášť když se mu stane, že otevře balík s klobásami a musí utíkat, aby si zachránil život.

Tím pádem bych byl trouba, kdybych se domníval, že šlo jen o přechodnou záležitost, na čas, potřebný pro získání munice a přípravu plánů. Nehodlal jsem předpokládat ani to, že tomu tak není. Nemohl jsem předpokládat vůbec nic. Odešel nadobro, anebo připravuje nějakou šarádu, proti níž budou všechny jeho předchozí výkony vypadat jako srabařina? Na tuto i na jiné otázky jsem nejspíš měl nalézt odpověď na základě zkušeností a s použitím rozumu, ale mně se ten kompliment nelíbil. Byl-li jsem s konečnou platností a navždy odkázán jenom sám na sebe, tedy dobře. Dokážu se o sebe postarat. Jenže jsem očividně měl i nadále pobírat plat, takže o co šlo? Výsledkem mého soustředění se na celou situaci bylo, že když jsem projel vjezdem na pozemek u Birchvalu, byl jsem ještě naštvanější než předtím.

U vjezdu mě zastavil jeden z Noonanových kolegů, který tam stál na stráži, a dovolil mi pokračovat po zatáčející se cestě až poté, co jsem mu ukázal dokumenty. Zastavil jsem na parkovišti u domu, lemovaném jehličnatými stromy, zamířil jsem k hlavnímu vchodu a otevřela mi služebná s pobledlou, opuchlou tváří. Nic neřekla, jen otevřela dveře, ale byl tam i nějaký muž, jeden z mládenců z okresu, kterého jsem znal jen od vidění, ale ne jménem. „Tudy,“ pokynul mi a vedl mě doprava, do téhož malého pokoje, kde už jsem byl minule.

Za stolem s kupou papírů seděl Ben Dykes a zavrčel na mě: „Konečně jste tady.“

„Říkal jsem Archerovi, že přijedu ve dvě, a je třináct padesát osm.“

„Mhm. Sedněte si.“

Usedl jsem. Dveře byly otevřené, ale k mým uším nedoléhal žádný zvuk, kromě šustění papírů, jimiž se Dykes probíral.

„Vyřešili jste ten případ?“ otázal jsem se zdvořile. „Tady je tak hrozné ticho, to v New Yorku dělají mnohem větší rámus. Jestli…“

Odmlčel jsem se, protože jsem obdržel odpověď. Někde začal klepat psací stroj. Bylo to slyšet jen slabě, z dálky, ale nepochybně to byl psací stroj a psal na něm profík.

„Doufám, že Archer ví, že tu jsem,“ prohlásil jsem.

„Nedělejte vlny,“ usadil mě Dykes, aniž by zvedl hlavu.

Pokrčil jsem rameny, natáhl si nohy, zkřížil je kotníky přes sebe a pokoušel jsem se zahlédnout, co je to za papíry. Byl jsem příliš daleko, abych rozeznal jednotlivá slova, ale podle různých aspektů jsem nakonec dospěl k závěru, že jsou to strojopisy výpovědí členů rodiny, hostů a služebnictva. Protože jsem právě nebyl jinak zaměstnán, byl bych s nimi Dykesovi s radostí pomohl, ale pochyboval jsem, že by stálo za to plýtvat dechem, abych se mu nabídl. Po úsilí, jež jsem vyvinul ve snaze rozeznat, co je to za listiny, se mi zavřely oči a poprvé jsem si uvědomil, jak jsem ospalý. Pomyslel jsem si, že bych měl oči raději otevřít, a nakonec jsem se rozhodl, že silnou vůli lépe prokážu tím, že zůstanu vzhůru, i když je ponechám zavřené…

Někdo použil mé hlavy jako shakeru na koktejly. Bylo mi to proti mysli, a tak jsem ucukl a na protest jsem zamával sevřenou pěstí, načež jsem otevřel oči a vyskočil na nohy. Ustupoval přede mnou nějaký vychrtlý chlápek s dlouhým krkem. Vypadal vyděšeně i rozzlobeně zároveň.

„Promiňte,“ omluvil jsem se mu. „Asi jsem si na vteřinku zdříml.“

„Zdříml jste si na čtyřicet minut,“ konstatoval Dykes. Stále ještě seděl u stolu s papíry a vedle něho stál prokurátor Archer.

„To znamená,“ upřesnil jsem, „že jsem ještě stále o víc než sedm hodin pozadu.“

„Potřebujeme vaši výpověď,“ prohlásil Archer netrpělivě.

„Čím dřív, tím líp,“ souhlasil jsem a přitáhl jsem si židli. Archer se usadil na konci stolu po mé levici, Dykes naproti mě a ten hubeňour s notesem a perem na druhém konci.

„Zaprvé,“ začal Archer, „zopakujte, co jste nám pověděl včera v noci o tom, jak paní Rackhamová s Leedsem navštívili Wolfa v jeho kanceláři.“

„Jenže,“ namítl jsem, „to zabere půl hodiny a vy máte spoustu práce. Je to jen rutina. Ujišťuji vás, že se to nebude nijak lišit.“

„Pusťte se do toho. Chci si to poslechnout a mám pár otázek.“

Důkladně jsem zívl, protřel jsem si oči sevřenými dlaněmi a začal jsem. Zprvu to bylo zmatené, ale po minutě či dvou už jsem hovořil plynně a byl bych je s radostí nechal porovnat to se záznamem své předchozí výpovědi, kdyby nějaký existoval.

Archer měl nějaké otázky a Dykes asi jednu nebo dvě. Nakonec se mě Archer otázal: „Můžete to odpřísáhnout, Goodwine?“

„Jistěže, rád. Když zaplatíte poplatek za notáře.“

„Jděte to přepsat na stroji, Cheney.“

Hubeňour vstal a odešel se svým notesem. Když zavřel dveře, Archer promluvil.

„Můžu vám to klidně povědět, Goodwine. Proti vašemu tvrzení stojí jiné. Pan Rackham tvrdí, že o rozhovoru jeho paní s Wolfem lžete.“

„Jo? A jak to ví? On tam nebyl.“

„Prý vám nemohla říci to, co jste vypověděl, protože to nebyla pravda. Tvrdí, že mezi nimi k žádným problémům či nedorozuměním kvůli penězům nedošlo. Také říká, že prý mu pověděla, že pan Hammond ze společnosti Metropolitan Trust špatně pečuje o její finanční záležitosti a že se o tom jde poradit s Nerem Wolfem.“

„No jo.“ zívl jsem. „To je zajímavé. Na mojí straně stojí Leeds. Kdo je na jeho straně?“

„Zatím nikdo.“

„Zkusili jste to povědět Leedsovi?“

„Ano. Jak jste řekl, je na vaší straně. Podepsal prohlášení. To udělal Rackham taky.“

„A co říká Hammond?“

„Neměl jsem…“ Archer se zarazil a zahleděl se na mě. „Asi jsem vám o tom neměl říkat. Nechte si to pro sebe. To je choulostivá záležitost, jít s takovou věcí za odpovědným představitelem významné banky.“

„To je pravda,“ přisvědčil jsem. „A choulostivá záležitost je i to, když milionářovi oznámíte, že je zatracený lhář. Předpokládám, že v tuto chvíli už je opravdu milionář?“

Archer s Dykesem se na sebe podívali.

„Nechte si to pro sebe, jestli chcete,“ řekl jsem chápavě. „Leeds mi to poví. Pokud to ví. Ví to?“

„Ano. Rodinu dnes seznámili se závětí. Byl jsem u toho. Obsahuje několik odkazů pro služebnictvo a vzdálené příbuzné. Paní Freyová dostane toto sídlo a milión dolarů. Leeds obdrží půl miliónu. Lina Darrowová dostane dvě stě tisíc. Zbytek připadne panu Rackhamovi.“

„Chápu. Takže je milionář, a proto je to choulostivé. Ale přesto je zatracený lhář a jsme dva proti jednomu. Podepíšu to prohlášení třeba třikrát, když budete chtít. Co vám mohu povědět kromě toho?“

„Chci, abyste byli tři proti jednomu.“ Archer se ke mně naklonil.

„Poslyšte, Goodwine, já velmi respektuji schopnosti Nera Wolfa. Jak víte, mám k tomu důvod. Ale nehodlám připustit, aby jeho rozmary bránily mému úřadu v práci. Potřebuju jeho prohlášení, které podpoří vaši a Leedsovu výpověď, a mám v úmyslu si ji opatřit neprodleně. Poslal jsem pro ni svého člověka. Dnes, v jedenáct dopoledne, mu bylo řečeno, že Wolfe není k dispozici a že vy jste nepřítomen a nikdo neví, kde se zdržujete. Tak jsem kvůli vám vyhlásil poplach. Před hodinou mi můj člověk telefonoval. Vrátil se do Wolfova domu, dozvěděl se, že je Wolfe mimo město, a to bylo všechno, co zjistil.“

Archer sevřel ruku v pěst a položil ji na stůl.

„Nehodlám to trpět, Goodwine. Tohle je nejsložitější případ v mém okrese od doby, kdy jsem převzal funkci, a já to nehodlám trpět. Ať je jaký chce, je to tlustý, namyšlený náfuka a je na čase, aby se mu někdo postavil. Můžete použít tenhle telefon. Jestli se během dvou hodin nedostaví, abych s ním mohl promluvit, vydám příkaz k jeho zadržení, jako důležitého svědka. Tady je telefon.“

„Pochybuju, že z něj můžete udělat důležitého svědka. Nebyl nikde tady v okolí.“

„Houby,“ zavrčel Dykes. „Nebuďte trouba. V pátek za ním přišla se svými problémy a v sobotu ji zavraždili.“

Rozhodl jsem se do toho skočit po hlavě. Při tom, jakou jsem měl náladu, by pro mě bylo bývalo potěšením nechat je vystavit zatykač, ale když je budu zdržovat, budu zítra potřebovat opravdu zvláštní výmluvu, až si přečtou ten inzerát v Gazettě. A tak jsem si řekl, no co, hrome, tahle chvíle je stejně dobrá jako každá jiná, a pověděl jsem jim to.

„Nemohu mu zatelefonovat, protože nevím, kde je.“

„Ha ha,“ udělal Dykes. „Ha ha ha.“

„Ano,“ připustil jsem, „mohl by to být vtip. Ale není. Nevím, jestli je ve městě, nebo někde jinde. Vím jen to, že včera v noci, zatímco já byl tady, odešel z domu a už se nevrátil – ne, to není pravda. Vím ještě to, že navštívil svého přítele jménem Vukčič, zařídil přestěhování svých květin mimo dům a svému kuchaři sehnal jiné zaměstnání. A Vukčičovi dal plnou moc. A do Gazetty poslal oznámení, že končí s detektivní činností.“

Dykes už se nesmál. Jen seděl a mračil se na mě. Archer s vyšpulenými rty na mě upíral oči, avšak ne jako kdyby se díval na mě, ale skrze mě. Trvalo to pár vteřin a začal jsem se cítit nepohodlně. Dokážu vydržet upřený pohled, ale ne dva – jeden zpředu a jeden z levé strany.

Nakonec se Dykes otočil k Archerovi. „To je teda pěkný.“

Archer přikývl, ale nespustil ze mě oči. „Tomu se dá sotva věřit, Goodwine.“

„To bych řekl. Že by se on…“

„Ne, ne. Sotva mohu uvěřit tomu, že byste s Wolfem zkoušeli tak fantastický trik. Zřejmě k tomu byl prostě donucen. Včera večer jste mu od Leedse zavolal, jakmile jste se po vraždě paní Rackhamové dostal k telefonu. To bylo…“

„Promiňte,“ zarazil jsem ho tvrdě. „Ne jakmile jsem se dostal k telefonu po vraždě paní Rackhamové. Jakmile jsem se dostal k telefonu poté, co jsem zjistil, že byla zavražděna.“

„No dobře. Nejsme u soudu.“ Naklonil se ke mně. „To bylo chvíli po půlnoci. Co jste mu řekl?“

„Vyložil jsem mu, co se stalo. Referoval jsem mu co možná nejpodrobněji, vzhledem k času který jsem na to měl. Všechno, od mého příjezdu až do chvíle, kdy jsem telefonoval. Jestli operátorka poslouchala na lince, můžete si to u ní ověřit. Ptal jsem se, jestli svou výpověď pro policii mám omezit jen na to, co se stalo tady s tím, že zbytek jim poví sám, a on že ne, že si nemám nechat nic pro sebe, včetně všech podrobností o jeho rozhovoru s paní Rackhamovou. To bylo všechno. Jak víte, vždycky se řídím podle instrukcí.“

„Pane jo,“ pronesl Dykes. „Synu, zdá se, že vám nastanou těžké časy.“

Archer ho ignoroval. „A poté, co vám přikázal, abyste před policií nic nezatajoval, se Wolfe najednou uprostřed noci rozhodl, že už má detektývování dost, poslal do novin oznámení o svém odchodu na odpočinek, zavolal kamarádovi, aby se postaral o orchideje – a cože to udělal pak? Tak mě to vyprávění strhlo, že mi možná něco uniklo.“

„Nevím, co udělal. Odkráčel. Zmizel.“

Samozřejmě jsem si uvědomoval, jak to zní. Jako hotová pakárna. Bylo to děravé jako řešeto s metrovými otvory. Jen tak tak, že jsem to ještě nezhoršil vyprávěním o klobásách a slzném plynu, samozřejmě bych jim nepověděl, že víme, kdo ho poslal. Ale uvědomil jsem si, jak by to za daných okolností vypadalo. To by teda byl hit. Jenže něco jsem říci musel. Rozhodl jsem se předložit důkaz a sáhl jsem pro něj do kapsy.

„Na stole ve své ložnici nechal vzkazy,“ vysvětlil jsem. „Pro Fritze, Theodora a pro mě. Tenhle je pro mě.“

Podal jsem ho Archerovi. Přečetl si ho a podal Dykesovi. Dykes si ho přečetl dvakrát a vrátil Archerovi, který ho zastrčil do kapsy.

„Pane jo,“ opakoval Dykes a nelíbilo se mi, jak se na mě podíval. „To je teda něco. Vždycky jsem si myslel, že Nero Wolfe je vážně hlava, a o vás jsem měl podobný dojem, ale tohle je prakticky nejhorší představení, jaké jsem kdy zažil. Vážně.“ Otočil se k Archerovi.

„Je úplně jasné, co se tady stalo.“

„To jistě ano.“ Archie sevřel ruku v pěst. „Goodwine, nepotřebuju se vás na nic ptát. Já vám to povím. Když jste našli paní Rackhamovou, dohodli jste se s Leedsem na té povídačce o návštěvě u Nera Wolfa. Leeds přišel sem a pověděl, co se přihodilo. Vy jste šel do jeho domu zavolat Wolfovi a podat hlášení o vraždě i o povídce, kterou jste s Leedsem vymysleli – nebo možná o ní Wolfe už věděl, protože jste tady jakoby vyšetřoval psí otravu. V každém případě Wolfe věděl něco, co se neodvážil krýt, ale rovněž neměl odvahu to prozradit. Situace se stala nesnesitelnou, protože došlo k vraždě. A tak zaranžoval zmizení, nedostali jsme ho a možná nám potrvá celý den nebo týden, než ho dostaneme. Ale dostali jsme vás.“

Udeřil pěstí do stolu, ale ne moc tvrdě. „Vy víte, kde Wolfe je. Víte, co ví on a proč musel utéct. Je to životně důležitá informace, kterou potřebuju k vyšetřování vraždy. Samozřejmě chápete, že jste v neudržitelném postavení, tohle vám prostě nemůže projít. Ani dvacet Neru Wolfů by vás z toho nevytáhlo se zdravou kůží. I kdyby zase upekl jedno ze svých bleskových překvapení, i kdyby zítra vkráčel do mé kanceláře s vrahem a s důkazy pro jeho odsouzení, nehodlám to trpět. O vaší včerejší výpovědi nemáme psaný záznam. Zavolám zpátky stenografa, roztrháme jeho zápisník i to, co už přepsal na stroji, a můžete začít od začátku.“

„Radši to berte, synu,“ poradil mi Dykes naprosto přátelsky. „Loajalita k zaměstnavateli je hezká věc, ovšem ne tehdy, když má o kolečko víc.“

Zívl jsem. „Pane bože, to se mi chce spát. Nevadilo by mi to tak moc, kdybych vám mohl, tak či onak, s něčím vypomoci, ale je to hrozné, když člověk pořád jenom mluví pravdu. Zeptejte se mě zítra, ptejte se mě celé léto, odmítám vám lhát. Nevím, kde je pan Wolfe.“

Archer vstal. „Sežeňte příkaz k zadržení důležitého svědka a dejte ho pod zámek.“ Skoro to zapištěl a pak vymašíroval ven.

8. KAPITOLA

Ve věznici ve White Plains používají celé galony dezinfekčních prostředků, které samozřejmě rozprašují denně, včetně neděle. Toto tvrzení mohu doložit dvěma důkazy: Prvním je slovo bachaře z druhého patra bloku, který se jmenuje Wilkes a osobně mi to potvrdil, a druhým je můj čich, převyšující běžný průměr.

Během dvaceti hodin, které jsem tam strávil, – o velikonoční neděli a následující den – jsem neměl možnost provést inspekční prohlídku, ale kromě toho smradu jsem nepřišel na nic, o čem by stálo za to napsat do novin, pokud člověk chápe, že se společnost musí chránit proti individuím mého ražení. Moje cela – vlastně naše, protože jsem měl spolubydlícího – byla čistá jaksepatří. Na pokrývkách bylo cosi, co člověka nutilo držet si je dále od brady, ale třeba za to mohly jen mé předsudky. Osvětlení nebylo nijak skvělé, ale stačilo na to, aby si při něm člověk mohl třicet dnů číst.

Se svým okolím a se svým spolubydlícím jsem se doopravdy seznámil až v pondělí. Byl jsem strašlivě ospalý, když se mnou dole skončili a uvedli mě do mé komnaty. Naléhali na mě, ale nijak zuřivě. Dovolili mi zatelefonovat Fritzovi, že se nevrátím domů, což bylo dobře, protože jsem si vůbec nedovedl představit, co by vyváděl, kdyby po Wolfově zmizení ještě ztratil kontakt se mnou. Také jsem směl zavolat Nathanielu Parkerovi, jedinému právníkovi, kterého je Wolfe ochoten pozvat na večeři. Ale s ním jsem neuspěl, protože někam odjel na víkend. Když jsem se konečně natáhl na palandu, deset vteřin poté, co jsem se hlavou dotkl polštáře, sestávajícího z mých kalhot, zabalených do košile, jsem pro tento svět zemřel.

Právě ty kalhoty, či spíše kabát a sako, které k nim patřily, učinily můj pobyt ve vězení hned od počátku příjemnějším, než by jinak mohl být. Měl jsem za sebou asi polovinu času, jenž jsem potřeboval k spánku, když tu se ozval příšerný rámus a já zvedl hlavu a otevřel oči. Na protější straně cely na druhé palandě, tak daleko, že bych musel natáhnout celou paži, abych se ho dotkl, seděl můj spolubydlící – ramenatý chlápek asi v mých letech, možná o něco starší, s chumáčem rozcuchaných černých vlasů. Seděl a zíval.

„Co je to za randál?“ otázal jsem se. „Někdo utekl z vězení?“

„Za deset minut je snídaně a kontrola,“ odpověděl a jen tak v ponožkách si stoupl na podlahu. „Pitomej zvyk.“

„Jsou to blbouni,“ souhlasil jsem a usedl jsem na okraj palandy.

Cestou k židli, jíž používal místo skříně na šaty, pohlédl na moji židli a přistoupil blíž, aby si prohlédl kabát a sako. Promnul v prstech klopu, podíval se na podšívku a prozkoumal knoflíkové dírky. Potom se beze slova vrátil na svoji stranu, udělal celé dva kroky a začal se oblékat. Následoval jsem ho.

„Kde se můžeme umýt?“ zajímal jsem se.

„Až po snídani,“ odvětil, „když na tom budeš trvat.“

Na opačné straně mříží se objevil muž v uniformě, zapracoval rukama a dveře cely se rozlétly.

„Okamžik, Wilkesi,“ oslovil ho můj spolubydlící a zeptal se mě: „Vzali ti věci?“

„Přirozeně. Tohle je moderní věznice.“

„Dal by sis šunku s vejci?“

„To by bylo přesně ono.“

„Bílý, nebo žitný chleba?“

„Bílý.“

„Máme podobný vkus. Takže dvakrát, Wilkesi. Všechno dvakrát.“

„Jak si přejete,“ pronesl bachař zřetelně a odešel. Můj parťák, který si právě zastrkoval kravatu pod límeček košile, mi vysvětlil: „Pokud jde o nástup a kontrolu, nepřipouštějí tu žádné výjimky, ale člověk si může vylepšit dlabanec. Najíme se tady, v soukromí.“

„Tohle,“ prohlásil jsem důrazně, „je opravdové lidské bratrství. Byl bych rád, aby ta snídaně byla na mě, hned jak se dostanu ke své náprsní tašce.“

Mávl rukou. „Zapomeň na to.“

Jak jsem zjistil, nástup a kontrola nesloužily jako příležitost pro konverzaci. Bylo nás tam asi čtyřicet, všech možných tvarů a velikostí, a upřímně řečeno, vcelku jsme nebyli žádná nóbl parta. Ve tvářích přítomných se odrážela směs pachů snídaně a dezinfekce, nemluvě o důvodech, ať už byly jakékoliv, které tam každého z nich dostaly. Byla to pro mě úleva, vrátit se s mým kámošem zpátky do útulné cely.

Umyli jsme si ruce a obličeje a on si vyčistil i zuby. Potom přinesli na velkém, hliníkovém podnose snídani. Jídlo bylo sotva poživatelné, pokud člověk vycházel ze standardů Fritzovy produkce, ale ve srovnání s obecní snídaní, kterou jsem viděl i cítil, se nám dostalo skvělé hostiny. Jelikož můj spolubydlící objednal všechno dvakrát, dostali jsme i dvě ranní vydání Gazetty a on, dokonce ještě dřív než po pomerančovém džusu, sáhl po novinách a bez jediného pohledu na první stránku se začetl do sportu. Když si prohlédl denní zprávy, napil se pomerančového džusu a zeptal se mě: „Zajímají tě rychlé koně?“

„Tak trochu.“ Důrazně jsem dodal: „Líbí se mi tvůj způsob řeči. Potrpím si na společnost kultivovaných lidí.“

Hodil po mně podezíravým pohledem, uviděl můj počestný obličej a uklidnil se. „To je pochopitelné. Stačí se podívat na tvůj oblek.“

Seděli jsme na židlích a mezi sebou jsme měli malý dřevěný stůl. Bylo to docela pohodlné, jen jsme neměli kam si rozložit ranní noviny. On si je rozložil sportovní stránkou navrch na jeden konec palandy, otočil se k nim a současně se věnoval jídlu. Já jsem si rozprostřel titulní stránku na kolena. Chudák paní Rackhamová vypadala na fotografii domáčtěji než ve skutečnosti, což byla lumpárna, přestože už nebyla na živu a nemohla se sama podívat. Wolfovo i moje jméno se objevilo v podtitulcích pod třísloupcovým článkem o vraždě. Mrknul jsem na konec, uposlechl doporučení, abych obrátil na stranu čtyři, a tam jsem našel další fotografie. Wolfova byla celkem dobrá, vypadal na ní skoro jako by ho nafoukli, ale můj obrázek byl vynikající. Taky tam měli fotku dobrmana stojícího v pozoru. Stálo tam, že je to Hébé, o čemž jsem pochyboval. V článku o mně a o Wolfovi se hovořilo o jeho náhlém odchodu na odpočinek, o tom, že odcestoval z města, o mé přítomnosti na místě činu, a že jsem byl zadržen jako důležitý svědek. Také tam psali o rozhovoru, který Gazettě exkluzivně poskytl Marko Vukčič. Poznámku k tomu napsal Lon Cohen. Byl bych vsadil deset ku jedné, že se Lon dostal k Markovi s pomocí mého jména.

Dojedli jsme snídani a dopili velmi dobrou kávu a já se natolik zabral do čtení, že jsem si nepovšiml, jak můj společník dočetl sport a postoupil k dalším událostem. Najednou jsem měl pocit, že si mě někdo prohlíží, a také tomu tak bylo. Podíval se na mě, potom na stránku číslo čtyři a zase na mě.

Zazubil jsem se. „Báječná podoba, že? Ale myslím, že tam nemají toho pravého psa. Nejsem odborník, ale Hébé není tak štíhlá.“

Hleděl na mě s novým, nepříliš kamarádským výrazem. „Tak ty jsi malej Archie od Nera Wolfa.“

„Býval jsem.“ Udělal jsem pohyb rukou. „Teď jsem už zřejmě zase jen můj vlastní Archie.“

„Takže jsem koupil jídlo špiclovi.“

„Ale vůbec ne. Neříkal jsem, že to platím, jen co se dostanu k peněžence?“

Potřásl hlavou. „Nikdy bych tomu nevěřil. V takových hadrech? Myslel jsem, že tě sbalili při šťáře v Covered Porch. Ty fízlové jsou čím dál horší. No koukejte na to, dokonce i tady, v díře, potkám chlápka v takovýmhle kvádru a je to fízl!“

„Předně řečeno, nejsem fízl.“ Urazilo mě to. „Jsem soukromé očko. Říkal jsem, že se mi líbí, jak mluvíš, ale začínáš být nedbalý. Také jsem si všiml, že jsi kultivovaný, a měl jsem se tedy mít na pozoru. V base člověk moc kultivovaných lidí nepotká. Zato fízlové jsou dneska samá kultura. Hodili mě sem, protože se jim zdá, že jim tajím něco ohledně té vraždy, což není pravda, a skutečnost, že to na mě zkoušeli v minulosti, neznamená, že to nebudou zkoušet znovu. Nasadit tě ke mně nebyl tak hloupý nápad, ale tys to přehnal, když jsi mi hned napoprvé koupil jídlo. To mi začalo vrtat hlavou.“

Stál na nohou a škaredil se na mě. „Dávej bacha, kecálku. Jednu ti střihnu.“

„A pročpak?“

„Potřebuješ lekci. Tak já jsem podstrčenej polda, jo?“

„Ale houby. Kdo se to teď urazil?“ Udělal jsem gesto. „Ty mně nadáváš, já ti nadávám. Já to snesu, ty to sneseš. Začněme znovu.“

Ale na to, aby se tak rychle usmířil, byl příliš citlivý. Rozevřel pěst, ještě chvíli se na mě mračil, protáhl se bokem mezi židlí a palandou a uvelebil se na palandě s Gazettou. Ležel tváří k chodbě, kde bylo nejlepší světlo, a tak jsem následoval jeho příkladu, složil jsem si jednu pokrývku místo polštáře a rozprostřel na ni kapesník. Uplynuly dvě hodiny a deset minut, aniž by z jedné či druhé palandy zaznělo jediné slovo. Vím to proto, že když jsem se natáhl, mrknul na hodinky a říkal si, kdy asi tak můžu rozumně očekávat, že se objeví Parker s krumpáčem a vykope mě odtud, bylo dvacet minut po deváté, a když jsem odložil Gazettu, kterou jsem probral tak důkladně, jak jen to bylo možné, podíval jsem se podvacáté na hodinky, které ukazovaly půl dvanácté. V tom promluvil.

„Poslyš, Goodwine, co teď budeš dělat?“

Upustil jsem noviny na podlahu. „Nevím, řekl bych, že si zdřímnu.“

„Nemyslím teď, v tuhle chvíli. Stará se o tebe někdo?“

„Jestli nestará, tak by radši měl. Jistý draze zaplacený advokát jménem Parker.“

„A co bude pak?“

„Půjdu se domů vykoupat.“

„A potom?“

„Vyčistím si zuby a oholím se.“

„A co dál?“

Náhle jsem se otočil a podíval se na něj. „Jsi zatraceně neodbytný. K čemu se chceš vlastně dobrat?“

„K ničemu konkrétnímu.“ Ležel na zádech, s obličejem obráceným vzhůru, a povšiml jsem si, že z profilu trochu připomíná Johna J. Lewise, až na to, že byl mnohem mladší. Pokračoval: „Jen jsem si myslel, že když je Nero Wolfe pryč, předpokládám, že je pryč i tvůj džob. Můžu přece přemýšlet, ne?“

„Samozřejmě. Pokud to nebolí.“

Na chvíli se odmlčel. A zase se ozval. „Něco málo jsem o tobě slyšel. Co jsi vlastně za chlapa?“

„Ach… jsem taky přemýšlivý a kultivovaný typ. Míval jsem dobré známky z algebry. Dobře spím. Jsem čestný a ctižádostivý a mám osobnost.“

„Vyznáš se.“

„V jistých kruzích ano. Těžko by se mohlo stát, že bych zabloudil kdekoliv v okruhu deseti mil od Times Square, leda bych měl zavázané oči. Co vyžaduje to zaměstnání, které se mi chystáš nabídnout?“

Ignoroval mě a začal z jiné strany. „Jmenuju se Christy – Max Christy. Slyšels někdy o mně?“

Pokud jsem o něm slyšel, tedy jen nanejvýš mlhavé zvěsti, ale neviděl jsem důvod, proč zraňovat jeho city. „Max Christy!“ Odfrkl jsem: „Děláš si srandu?“

„Říkal jsem si, žes o mně možná zaslechl. Ve velkoměstě jsem teprve pár let a moc toho o sobě nevytrubuju, ale o jistým typu lidí se prostě mluví vždycky. Kolik ti Wolfe platil?“

„To je mi otázka,“ zaprotestoval jsem mírně. „Nerad bych, aby se to dostalo do novin. Cokoliv nad…“

Kroky v chodbě se zastavily u našich dveří a ozval se bachařův hlas. „Pane Christy! Chtějí s vámi mluvit dole v kanceláři.“

Můj parťák se ani nepohnul. „Vraťte se za deset minut, Wilkesi,“ zavolal. „Mám práci.“

Potvrdil jsem to. „Máme poradu, Wilkesi,“ vyštěkl jsem.

„Ale mám dojem, že se jedná o vaše propuštění.“

„Taky myslím. Vraťte se za deset minut.“

Wilkes se s bručením vzdálil. Christy řekl:

„Cos to povídal?“

„A jo. Že jakákoliv částka nad padesát táců ročně by mě učinila ochotným naslouchat nabídkám.“

„Mluvím vážně, Goodwine.“

„Já taky.“

„To teda ne. Nikdy ses nedostal ani na dohled k padesáti tácům ročně.“ Otočil hlavu a díval se na mě. „A vůbec, nejde o tolik a tolik táců ročně – v téhle branži ne.“

„V jaké branži?“

„V mojí branži. Jak jsem říkal, že se jmenuju?“

„Max Christy.“

„Tak na co se chceš ještě ptát? Vezmi si například to, že jsem tady. Sbalili mě omylem včera v Covered Porch, ale byl bych se dostal ven během hodiny, nebýt toho, že byla neděle a k tomu Velikonoce. A je to tady,“ – pohlédl na hodinky – „ještě není poledne, a jsem volný. Ještě nikdy neexistovala lepší organizace, než je tahle. Pro člověka, jako jsi ty, se tam najde speciální práce a speciální příležitosti, když budeš přijat. Při tvé minulosti, která, pokud vím, je dost zlá, to potrvá nějakou chvíli. Budeš se muset předvést, a dobře předvést. Ty tvoje představy, že dostaneš nevím kolik táců ročně, nejsou reálné, určitě ne během zkušební doby, ale potom bude všechno záležet na tobě. Jestli to v sobě máš, žádný limit prakticky neexistuje. A další věc je daň z příjmu.“

„Jo? Copak je s daní z příjmu?“

„Prostě užíváš vlastní úsudek. Řekněme, že ti Wolfe platil třicet táců ročně, což ti neplatil, ani náhodou ne. Co jsi mohl dělat s daní z příjmu? Vůbec nic. Strhli ti ji dřív, než jsi dostal výplatu. Nikdy jsi ji neviděl. V naší branži o ní rozhoduješ sám. Chceš být v pohodě a poctivě platit, ale nechceš se nechat brát na hůl, takže z toho vycházíš a používáš vlastní úsudek.“

Christy se zvedl a posadil se na okraj palandy. „Víš, Goodwine, navrhuju ti to, protože mě to zrovna teď napadlo. Ležel jsem tu a četl si o tobě a řekl jsem si: tady je chlap ve správným věku a se správnými zkušenostmi, neženatý, člověk, který má osobnost, zná lidi, zná spoustu poldů, léta dělal soukromý očko, takže bude přístupný všem zajímavým návrhům. Právě přišel o práci, zamíchal se do nepříjemný vraždy tady ve Westchesteru a možná právě teď potřebuje pomoc. Tohle jsem si pomyslel a napadlo mě, proč se ho nezeptat? Nemůžu ti nic zaručit, zvlášť jestli se ti chystají přišít vraždu, ale jestli teď potřebuješ píchnout a později bys třeba chtěl občas dostat šanci, já jsem Max Christy a můžu o tobě ztratit slovo. Jestli…“

Odmlčel se, když se ozvaly kroky. Zpoza dveří se ozval Wilkesův hlas. „Chtějí, abyste přišel dolů, pane Christy. Říkal jsem jim, že jste zaneprázdněn, ale poslali mě pro vás.“

„V pořádku, Wilkesi, už jdu.“ Můj parťák povstal. „Tak co ty na to, Goodwine?“

„Cením si toho,“ ujistil jsem ho vřele. Wilkes odemkl dveře a stál vedle nás, a tak jsem použil vlastní úsudek a hovořil jsem diskrétně. „Až se dostanu ven a trochu se porozhlédnu, dozvím se víc o tom, jak se věci mají.“ Zvedl jsem se na nohy. „Jak se s tebou nejlíp můžu spojit?“

„Nejlepší je zatelefonovat. Churchill, pět, tři, dva, tři, dva. Moc často tam nebývám, ale vzkaz mně vyřídí rychle. Radši by sis to měl napsat.“

„Budu si to pamatovat.“

Stiskl jsem ruku, kterou mi nabídl.

„Bylo mi potěšením. Kam můžu poslat šek za tu snídani?“

„Zapomeň na to. Bylo mi ctí. Doufám, že se uvidíme.“ Odkráčel, jako ředitel firmy, který jde pozdravit vítaného hosta. Wilkes mu podržel dveře.

Sedl jsem si na palandu a říkal jsem si, že to je setsakra pozoruhodné, když se takový Max Christy dostane z basy dřív než Archie Goodwin. Kde se ten Parker zdržel? Ve vězení bývá člověk netrpělivý.

9. KAPITOLA

Bylo sedm hodin večer, právě se začalo stmívat, když jsem vystoupil z auta na chodník v Pětatřicáté ulici před Wolfovým domem a vystoupal po sedmi schodech ke dveřím, Parker, vyzbrojený dokumenty, v nichž se mimo jiné uvádělo, že si lid státu New York cení moji trvalou dosažitelnost na deset tisíc dolarů, dorazil do věznice chvíli po druhé hodině a zanedlouho poté jsem byl opět vypuštěn mezi lidi, ale státní zástupce Archer si vyžádal ještě jedno sezení se mnou a Parker a já jsme mu vyhověli. Táhlo se to hrozně dlouho a vážně to byla nuda, protože se mi při tom nenaskýtala žádná příležitost použít mozek. Na rozdíl od předchozích příležitostí, kdy jsem měl co do činění s představiteli zákona, zde pro mě nebyl žádný stimul, protože jsem musel jenom mluvit pravdu, celou pravdu – s výjimkou té záležitosti s klobásami a s telefonátem od Arnolda Zecka.

Když se konečně rozhodli to ukončit a já s Parkerem jsme stáli na chodníku před soudní budovou, otázal se mě: „Dozvím se, kde je Wolfe?“

„Pochybuju. Mně nařídil, abych ho nehledal.“

„Chápu.“

Tón, jakým to řekl, mě popudil. „Každé slovo, které jste dnes ode mě vyslechl, je pravda. Nemám sebemenší potuchy o tom, kde je nebo co dělá.“

Pokrčil rameny. „Nestěžuju si. Jen doufám, že tentokrát nešlápl někam, kde je pro něj příliš hluboko – a totéž platí pro vás.“

„Jděte k čertu,“ poradil jsem mu a odkráčel jsem. Té partě z Westchesteru jsem sotva mohl něco vyčítat, ale Parker by mě měl znát natolik dobře, aby poznal, kdy mluvím na rovinu a kdy ne. Člověku to bere kuráž, když mluví pravdu a nikdo mu nevěří.

Podobně na mě zapůsobilo i uvítání, jehož se mi dostalo, když jsem toho večera vstoupil do Wolfova domu. Mělo podobu vzkazu, napsaného na nepřeloženém listu papíru, zastrčeném pod rohem psací podložky na mém stole.

Milý Archie,

je mi líto, že jste ve vězení, a doufám, že tam nebudete dlouho. Přišel za mnou pan Vukčič a já teď u něj budu pracovat za $ 1500. Od pana Wolfa nemám žádné zprávy. Dej Bůh, aby byl v bezpečí a zdráv, a myslím, že byste ho měl najít, bez ohledu na to, co vám napsal. Vyhodil jsem konzervu se sardinkami a odřekl dodávku mléka. S nejvřelejším pozdravem a přáním všeho nejlepšího

Fritz 13.35

Potěšilo mě, že až do konce zachoval rutinu a zapsal přesný čas. Také bylo hezké, že svůj vzkaz zakončil stejnými slovy, jakých Wolfe použil ve své zprávě. Nicméně, nebylo to povzbudivé uvítání doma po návratu z lapáku. A navíc zde byla víc než pětihodinová mezera, kdy nikdo nezvedal telefony, což se nestalo nikdy, za celá ta léta, co jsem tu žil a pracoval. Ledaže by Theodore…

Vyrazil jsem ke schodům, vyběhl do třetího patra a vešel do skleníků. Udělal jsem jen jeden krok do prvního, teplého skleníku, zastavil jsem se a rozhlédl. Byl to svým způsobem ještě horší šok, než tehdy před rokem, když se skleníky staly terčem kulometů umístěných na střeše domu na protější straně ulice. Tehdy tu zůstal alespoň nepořádek. Teď tu nebylo nic, jen lavice a stojany. Na chvíli mě to opravdu vzalo. Prošel jsem dovnitř, středně teplý skleník, chladná místnost, přesazovací místnost, postřiková komora, Theodorův pokoj, všechno prázdné. Cestou zpátky ke schodům jsem si pomyslel, že sem Hewitt musel vyslat celou armádu, když to stihli vyklidit za jediný den.

V kuchyni jsem našel ještě jeden, delší vzkaz od Fritze. Obsahoval hlášení o telefonátech, jež zaznamenával až do svého odchodu, a několik dalších drobností. Otevřel jsem lednici, prohrábl ji a rozhodl jsem se pro sklenici domácí paštiky, kus italského chleba, vermontský sýr a mléko.

Seděl jsem, věnoval se jídlu, před sebou rozevřený večerník a snažil se zaslechnout nějaký zvuk – nic konkrétního, prostě nějaký zvuk. Náš dům nebyl nikdy příliš hlučný, ale nikdy jsem tam nezažil takové ticho. Venku nejezdila skoro žádná auta a těch pár, která projela kolem, muselo jet na neutrál.

Dojedl jsem a uklidil po sobě, prošel jsem jídelnu, kancelář, přední pokoj, zaskočil jsem do suterénu do Fritzova pokoje a nahoru k Wolfovi a ještě výš, do mého pokoje. Když jsem se svlékl, abych se po návratu z vězení vykoupal, uvědomil jsem si, že nejhorší není to, jak se cítím, ale to, že nevím, jak bych se měl cítit. Jestliže jsem opravdu viděl Wolfa naposled v životě, byl to pro mne zatraceně smutný den, o tom nebylo pochyb. Měl jsem svíravý pocit v hrdle a nedokázal jsem odhadnout, zda bych to dal najevo, nebo ne, kdyby někdo přišel. Ale co kdyby přišel sám Wolfe? To by byl problém. Zpropadená věc, když si tady pěstuju knedlík v krku a najednou by vstoupil Wolfe a začal něco remcat.

Vykoupal jsem se, oholil, převlékl se do čistého pyžama, vyřídil pár telefonátů od novinářů, pak jsem se odšoural do kanceláře a šaškoval tak různé kolem, když někdo vešel do domu. Jakmile jsem zaslechl, že se otevírají venkovní dveře, vyrazil jsem do haly, jako bych očekával další balíček s klobásami, a byl to Fritz. Když za sebou zavřel, otočil se, uviděl mě a zazářil.

„Ale! Archie, utekl jste?“

„Pustili mě na kauci.“ Zdálo se, že má chuť mi potřást rukou, a já mu ochotně vyhověl. „Díky za ten vzkaz. Jak se vám líbí v práci?“

„Je to hrozné. Jsem k smrti utahaný. Co pan Wolfe?“

„O panu Wolfovi nic nevím. Snědl jsem půl sklenice paštiky.“

Přestal zářit. „Pan Vukčič chce prodat tenhle dům.“

„Chce ho nabídnout k prodeji, což není totéž.“

„Možná že ne.“ Povzdechl si. „Jsem unavený. Pan Vukčič řekl, že není důvod, proč bych zde neměl spát, ale mám se prý zeptat vás. Hodilo by se mi to – jsem na ten pokoj tak zvyklý…“

„Jistěže. Já na svůj také. Hodlám tady spát, dokud to půjde.“

„Dobrá.“ Zamířil do kuchyně, zastavil se, a otočil se. „Budete ho hledat?“

„Ne!“ Když jsem se slyšel, jak křičím, byla to úleva a zopakoval jsem to. „Nebudu!“ Došel jsem ke schodům a vydal se po nich nahoru. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Archie.“

Došel jsem do prvního mezipatra, když se opět ozval: „Udělám vám snídani! Odcházím až v deset hodin!“

„To je bezva!“ křikl jsem v odpověď. „Vůbec ho nebudeme postrádat.“

Příští den, v úterý, jsem vůbec neměl čas pěstovat si nějaký knedlík v hrdle. Vyřizoval jsem tucty telefonátů. Volali novináři, bývalí klienti, přátelé a různí jiní. Také volal Calvin Leeds a chtěl, abych za ním přijel, a já odvětil, že prozatím mám Westchesteru víc než dost. Naléhal a já se uvolil ho přijmout v kanceláři ve dvě hodiny odpoledne. Když se ozval Lon Cohen z Gazetty, využil jsem příležitosti a zeptal jsem se ho na svého nedávného spoluvězně Maxe Christyho. Lona zajímalo, proč to chci vědět. Lon je dobrý chlap, ale žádný novinář na světě nedokáže zodpovědět ani nejjednodušší otázku, aniž by nejprve nějakou, či raději nějaké, sám nepoložil.

„Jsem jen zvědavý,“ odpověděl jsem. „Potkali jsme se ve vězení a zdá se, že je to milý člověk. Nepotřebuju celý životopis, stačí jeden, dva řádky.“

„Budeš mě někde citovat?“

„Ne.“

„Dobrá. Je v téhle oblasti dosti nový, ale rychle roste. Zatím nic doopravdy velikého. Pokud vím, jediné, s čím má přímo tady ve městě co společného, jsou pronájmy na jednu noc. Zdá se, že se specializuje na malé, víkendové sešlosti na předměstích.“

„Hazard nebo ženské nebo co?“

„Cokoliv, kvůli čemu jsou lidé ochotni riskovat prachy. Nebo za co jsou ochotní zaplatit. Slyšel jsem, že občas bývá k vidění ve společnosti Brownieho Costigana. Jak moc jsi zvědavý? Stálo by ti to za steak? Nebo za telefonní číslo a adresu, kde bych sehnal Nera Wolfa?“

Tou dobou už jsem zanechal naděje, že bych kohokoliv, včetně Lona Cohena dokázal přesvědčit o tom, že mluvím pravdu, a tak jsem mu poděkoval a zavěsil jsem.

Několik šeků v ranní poště, z toho jeden od člověka, který splácel honorář za to, že jsme ho zbavili vyděrače, nepředstavovalo žádný problém, protože jsem je namísto podpisu mohl indosovat razítkem. S třemi splatnými účty, jež jsme obdrželi, jsem však musel zajít do Čtyřiapadesáté ulice, abych si ověřil, zda jsou vyřízeny všechny formality ohledně Markovy plné moci. Bylo tomu tak, Parker se o to postaral a mě potěšilo, že Marko šeky podepsal jen na moje slovo, aniž by si prohlížel účty. Přísahám bohu, že kdyby mě začal kontrolovat, vystěhoval bych se do hotelu.

Musel jsem vyřídit i jiné věci, například jsem zatelefonoval Hewittovi na Long Island a zeptal jsem se ho, zda se květiny i Theodore dostali bezpečně na místo, zařídil jsem službu na vyřizování telefonátů, postaral se o hlášení Freda Durkina o jednom otráveném dopisu, což byla nejdůležitější položka z rozpracovaných případů, a tak dále, ale podařilo se mi to všechno zvládnout dřív, než udeřila druhá hodina a přišel Calvin Leeds.

Když jsem mu otevřel a uvedl ho do kanceláře, nastala potíž. Mám si sednout ke svému stolu, nebo k Wolfovu? Z jedné strany vzato, já nebyl Wolfe a nehodlal jsem se pokoušet se jím stát. Na druhou stranu, když člověk nastoupí jako náhradník, musí se postavit na svoje místo a ne někam stranou. Také by bylo zajímavé zjistit, jak se z Wolfova místa jeví světlo dopadající na tvář člověka, sedícího v červeném křesle. A tak jsem se opět, tentokrát úmyslně, posadil za Wolfův stůl.

„Přišel jsem si k vám pro vysvětlení,“ prohlásil Leeds, „a hodlám ho od vás dostat.“

Zdálo se, že by něco potřeboval – když ne vysvětlení, tedy alespoň panáka oleje Castor. Pokožka v jeho tváři vypadala pořád drsně a ošlehaně, nebo spíš jako by ji někdo do něčeho namočil, po čem se napjala a potom zas ochabla. V očích měl odhodlaný výraz, ale nebyly už tak jasné a pozorné jako dřív. Člověka by vůbec nenapadlo, že právě zdědil půl miliónu dolarů, a už vůbec ne to, že je nezdědil po milované manželce či sestře, ale jenom po sestřenici.

Snad miliónkrát jsem sledoval Wolfa, jak se po útočné poznámce některého návštěvníka zaklonil v křesle a zavřel oči. Řekl jsem si, že bych to mohl zkusit, a učinil jsem tak. Ale pružiny, na nichž spočívalo zadní opěradlo, byly pečlivě nastavené na Wolfovu a ne na mou váhu, takže jsem musel zatlačit, aby se to zatracené opěradlo vůbec sklopilo.

„Když někdo váží čtyřicetimílovou cestu kvůli vysvětlení,“ pronesl jsem se zavřenýma očima, „měl by je dostat. Co je třeba vysvětlit?“

„Chování Nera Wolfa.“

„Na tom není nic nového.“ Držet opěradlo v poloze pro záklon vyžadovalo příliš velké úsilí, a tak jsem se posadil zpříma. „Jeho chování často potřebuje vysvětlení. Ale to není můj obor.“

„Chci s ním mluvit.“

„To já bych chtěl taky.“

„Jste lhář, Goodwine.“

Zavrtěl jsem hlavou a pevně jsem sevřel rty. „Víte,“ opáčil jsem, „pronesl jsem v životě asi stejné množství lží jako každý jiný člověk mého věku, s výjimkou psychopatů. Ale ještě nikdy jsem nebyl obviňován ze lži tak často jako v posledních čtyřiadvaceti hodinách, a přitom nikdy jsem se tak důsledně nedržel pravdy. Do háje s tím. Pan Wolfe odjel na jih, trénovat s mužstvem Dodgers. Bude hrát krajního polaře.“

„Takovéhle řeči vám nepomohou,“ prohlásil Leeds trpělivě, ale odhodlaně. „Vám se nelíbí, když vám někdo říká, že jste lhář, a mně se to taky nelíbí a rozdíl spočívá v tom, že já lhář nejsem. Prokurátor tvrdí, že lžu, protože Nero Wolfe tak najednou zmizel, a zmizel prý proto, že si netroufá odpovídat na otázky o návštěvě sestřenky Sáry tady u něj, což prý dokazuje, že vaše výpověď o té návštěvě je nepravdivá, a jelikož moje výpověď se s vaší shoduje, je tedy také nepravdivá. Zní to docela logicky, ale je v tom jeden zádrhel. Ten zádrhel spočívá v tom, že oni si jeho zmizení spojují s návštěvou mojí sestřenice. Vím, že to nemůže souviset, protože na tom, o čem jsme tu tehdy mluvili, nebylo nic, co by mohlo vést k takovým důsledkům. Vysvětlil jsem jim to a oni si myslí, že lžu. Dokud si budou myslet, že lžu, a vy taky, soustředí se jen na to a nezjistí, kdo a proč zabil moji sestřenici. A vůbec, nemám chuť být podezírán ze lži, když nelžu, zvlášť ne v souvislosti s vraždou mé sestřenice.“

Leeds se nadechl a pokračoval: „Vidím jediné východisko, a sice to, že jim povíte, proč Wolfe zmizel – nebo ještě líp, že jim to vysvětlí on sám. Chci, abyste mu to navrhl. I kdyby se jednalo o jeho bezpečí, měl by to umět nějak zařídit. A jestli se jedná o nějakého klienta, tedy jestli zmizel v zájmu nějakého klienta, můžete mu ode mě vyřídit, že jsem ho viděl převzít od mojí sestřenice šek na deset tisíc dolarů, a mám dojem, že má vůči ní právě takové povinnosti jako vůči jiným klientům a měl by chránit její zájmy. A v jejím zájmu určitě není, aby podezření ohledně toho, kdo ji zabil – a zabil i jejího psa – ulpělo na nesprávné osobě.“ Trochu se mu zachvěla čelist a on ji pevně zaťal.

„Chcete tím říct,“ otázal jsem se, „že se podezření soustřeďuje na vás? Jak je to možné?“

„Nejsem podezřelý z vraždy, alespoň si to nemyslím, ale jsem podezřelý ze lži, stejně jako vy a Wolfe. Přestože mi odkázala takové peníze, nemyslím, že by mě zatkli pro vraždu.“

„A koho by podle vás měli zatknout?“

„To nevím.“ Učinil pohyb rukou. „Snažíte se změnit téma. Nejde o to, co si já myslím, jde o vás a o to, co hodláte dělat. Podle toho, co jsem o Wolfovi slyšel, pochybuju, že by nějak pomohlo, kdybyste mu vyřídil, co jsem vám řekl. Musím ho vidět a povědět mu to osobně. Moje sestřenka by si to přála a on si od ní vzal peníze.“

Na okamžik jsem byl skoro rád, že nevím, kde Wolfe je. Nijak jsem neobdivoval Leedsův vkus, co se týče volby životního partnera, protože já bych vždycky dal přednost ženě před dobrmanem, a také v jiných ohledech by podle mě snesl jistá vylepšení, ale musel jsem uznat, že na tom, co říká, něco je a že nemluví úplně nerozumně. A tak kdybych býval věděl, kde Wolfa najít, musel bych zatvrdit své srdce, zatímco takhle mi stačilo přitvrdit hlas. V tu chvíli mě poprvé napadlo, že bych vlastně možná neměl být na Wolfa tak namíchnutý.

Leeds vytrval ještě asi čtvrt hodiny a já to ještě trochu prodloužil, ve snaze vytáhnout z něj něco o tom, jak policajti pokročili s vyšetřováním, ale neuspěl jsem. Odcházel celý rozzuřený a pořád opakoval, že jsem lhář, v čemž se tedy shodovali úplně všichni. Nedozvěděl se ode mě vůbec nic. Já se od něho dozvěděl, že paní Rackhamová bude mít zítra ráno, ve středu, pohřeb. Ani jeden z nás na té společně strávené hodině nijak nevydělal.

Zbytek odpoledne jsem věnoval zkoumání té záležitosti s klobásami. Během deseti minut poté, co jsme ten balíček otevřeli, telefonoval Wolfe k Mummianimu i do Fleetovy doručovací služby a jak se dalo očekávat, nic se nedozvěděl. Ale protože existovala alespoň minimální šance, že bych mohl své zvědavosti obstarat nějakou potravu, vykonal jsem cestu do Fulton Street a další na okraj města. U Mummianiho nikdo nic nevěděl. Vzhledem k tomu, že od nich Wolfe dostává Darstovy klobásy už celá léta, a během té doby se u nich neustále střídal personál, mohla o tom vědět hromada cizích lidí. Ve Fleetově doručovací službě byli ochotní mi pomoci, ale nebylo jak. Pamatovali se na ten balíček, protože kvůli němu Wolfe telefonoval, ale dozvěděl jsem se jen, že ho přinesl nějaký výrostek, asi tak z osmé třídy, který zřejmě byl za školou, a já se ani nenamáhal poslouchat jeho popis, vzhledem k jeho kvalitě.

Prázdný dům a vytrvale drnčící telefony mě omrzely, a tak jsem si také zatelefonoval, z budky v dragstoru, a smluvil jsem si společnou večeři a návštěvu divadla.

V pondělí ráno přišel návštěvník, kterému jsem otevřel. Od návratu z vězení jsem si vypěstoval zvyk, že když se ozval domovní zvonek, zašel jsem do haly, podíval se skrze polopropustné zrcadlo ve dveřích, kdo stojí na zápraží, udělal jsem obličej a vrátil se do kanceláře. Když zvonek zvonil tak dlouho, až mě to otrávilo, stiskl jsem knoflík, kterým se zvonění vypínalo. Tentokrát, ve středu kolem jedenácté dopoledne, jsem neudělal obličej, ale otevřel dveře a řekl: „Dobrýtro! Půjdete dál?“

Podsaditý exemplář asi stejného vzrůstu jako já, s vrásčitou, zarůžovělou pletí, šedivými vlasy a bystrýma šedomodrýma očima zabručel něco na pozdrav a překročil práh. Sdělil jsem mu, že máme letos studený duben, a on souhlasil. Když jsem mu odkládal kabát na věšák, řekl jsem si, že se musím uvolnit. Skutečnost, že jsem byl v domě sám, nebyla důvodem k tomu, abych v inspektoru Cramerovi z oddělení vražd Manhattanské policie vyvolal dojem, že ho rád vidím. Wolfe – Newolfe, musel jsem zachovat patřičné zdání.

Uvedl jsem ho do kanceláře. Tentokrát jsem se posadil ke svému stolu. Byl jsem v pokušení usednout opět do Wolfova křesla, abych viděl, jak bude reagovat, ale dostal bych se tím do nevýhodné pozice. Byl jsem příliš zvyklý jednat s ním, sedícím v červeném křesle, z mého obvyklého úhlu.

Podíval se na mě. „Takže držíte pevnost,“ zabručel.

„Ne tak docela,“ opáčil jsem. „Jsem tu jen jako pečovatel. Nebo se možná potápím i s lodí. Ne že by ti, kdo odešli, byli krysy.“

„Kde je Wolfe?“

„Nevím. Teď mi řeknete, že jsem lhář. A já odpovím, že to bejvávalo, ale teď už nelžu. A vy…“

„Houbeles. Kde je, Archie?“

Tohle projasnilo atmosféru. Oslovení Archie vůči mě během let používal tak v jednom z jedenapadesáti případů – v ostatních padesáti mi říkal Goodwine. Oslovoval mě Archie jen tehdy, když chtěl něco moc ošklivého anebo když mu Wolfe předložil už hotový a zabalený případ a v něm zvítězily lidské city. Takže toto měl být pohovor vedený v mírném duchu.

„Poslyšte,“ prohlásil jsem přátelským, ale pevným tónem. „Tenhle rutinní přístup se hodí pro prokurátory, státní policajty nebo pro zástupce tisku, ale vy máte na víc. Buď nevím, kde je, nebo to vím a nepovím. Jaký je v tom rozdíl? Další otázka?“

Vytáhl z kapsy doutník, prohlédl si jej, poválel mezi dlaněmi a ještě jednou si jej prohlédl. „To teda musí být něco extra,“ poznamenal, ale už bez bručení. „Ten inzerát v novinách. Všechny kytky jsou pryč. Fritz s Theodorem jsou taky pryč. Vukčič nabídl dům k prodeji. Bude se mi stýskat, jestli už sem nikdy nezaskočím, abych se na něj podíval, jak tu sedí a myslí si, že je chytřejší než pámbu se všema andělíčkama. To tedy musí být věc. Co to je?“

Pomalu a unaveně jsem pronesl: „Buď nevím, co to je, anebo vím, ale…“

„Co třeba ty klobásy, které se najednou změnily v slzný plyn? Není v tom nějaká spojitost?“

Díky svým zkušenostem a rozumu bývám na inspektora Cramera vždy připraven, takže jsem ani okem nemrkl. Jen jsem trochu naklonil hlavu na stranu, střetl se s jeho pohledem a chvíli jsem uvažoval, až jsem dosáhl uspokojivého výsledku. „Pochybuju, že by to byl Fritz,“ prohlásil jsem. „Pan Wolfe ho moc dobře vycvičil. Ale při tom rozruchu tehdy v neděli ráno, když pan Wolfe odešel, to Fritz mohl povědět Theodorovi a vy jste to dostali z Theodora.“ Pokývl jsem hlavou. „Tak to muselo být.“

„To ho ten slzný plyn vyděsil tolik, že vylítl z kůže? Nebo aspoň z baráku, což je u něho totéž? Bylo to ono?“

„Možná ano, možná ne. Co chcete, od takového zbabělce?“

„Ne.“ Cramer si vložil doutník mezi zuby tak, že mířil přímo vzhůru. „Ne. Wolfe má spoustu vlastností, proti kterým mohu leccos namítat a taky namítám, ale není zbabělec. Na tom slzném plynu třeba bylo něco, co by vyděsilo každého. Bylo to tak?“

„Pokud vím, jednalo se o docela obyčejný slzný plyn, nic speciálního.“ Rozhodl jsem se trochu zatlačit. „Víte, je to fajn, že tu jste, přijďte kdykoliv, aspoň budu mít společnost, ale nepřeháníte to trochu? Vy přece děláte na vraždách a po tom slzáku nám nebylo ani špatně, natož aby nás zabil. Kromě toho pracujete v New Yorku a paní Rackhamovou zabili ve Westchesteru. Rád si s vámi popovídám, ale máte nějaké pověření?“

Vydal jakýsi zvuk, který bylo možno považovat za zasmání. „To už je lepší,“ prohlásil, ale ne sarkasticky. „Začínáte mluvit jako obvykle. Vysvětlím vám to. Jsem tady na žádost Bena Dykese, který by obětoval všechny zuby a jedno ucho za to, aby dokázal vyřešit případ Rackhamová dřív, než se to podaří mládencům od státní policie. Má dojem, že se státní zástupce Archer až příliš úzkostlivě drží té domněnky, že vy a Leeds lžete, a tak přišel za mnou, jakožto za odborníkem na Nera Wolfa; pámbu ví, že jím opravdu jsem. Všechno mi vysvětlil a chtěl znát můj názor.“

Pohnul doutníkem, takže mu trčel z úst pod jiným úhlem. „Podle mého pohledu existují tři možnosti. Zaprvé ta, o níž Archer přesvědčil sám sebe, že vy i Leeds lžete a že to, co paní Rackhamová při své návštěvě opravdu pověděla Wolfovi, ve spojení se skutečností, že byla následujícího dne zavražděna, dostalo Wolfa do situace natolik ožehavé, že se zdejchnul. Předtím se s vámi dohodl, že ho budete krýt, jak nejlíp budete umět. Pověděl jsem Dykesovi, že tuhle možnost z různých důvodů vylučuji – hlavně proto, že vy ani Wolfe byste neriskovali komplot, v němž by všechno záviselo na tom, jestli se úplně cizí chlápek, jako je Leeds, bude či nebude držet své lži. Mám to dál rozvádět?“

„Ne, děkuju, to stačí.“

„Myslel jsem si to. Další možnost spočívá v tom, že když jste ihned po objevení mrtvoly telefonoval Wolfovi, řekl jste mu něco, co mu napovědělo, kdo by mohl být vrahem, ale je to choulostivá záležitost a on musel vypadnout z domu, aby si opatřil důkazy a připravil se na velkolepý závěr se zprávami na titulní stránce. Řekl jsem Dykesovi, že i toto vylučuji. Wolfe by určitě byl schopen něčeho takového, o tom není pochyb, ale jestli šlo jen o to, proč bylo nutné stěhovat orchideje, poslat Fritze pracovat do restaurace a nabídnout dům k prodeji? Vždycky si potrpěl na barvité scény, ale natolik barvité zase ne. Paní Rackhamová mu zaplatila jen deset tisíc dolarů, asi tolik, kolik já vydělám za rok. Proč by to utrácel za stěhování orchidejí?“

Cramer potřásl hlavou. „Na to bych si já nevsadil. Zbývá tedy třetí možnost: že ho něco doopravdy vyděsilo. Že vražda paní Rackhamové, nebo něco, co s ní souvisí, obsahuje jakýsi aspekt, s nímž se nemohl vypořádat jen tak ze svého křesla a přitom se s ním z nějakého důvodu vypořádat musel. A tak se zdejchnul. Jak jste sám řekl, buď nevíte, kde je, anebo víte a nepovíte – tak ani tak nám to není moc platné. K této možnosti ovšem mám mnoho co dodat. Máte čas si to poslechnout?“

„Třeba celý den, ale není tu Fritz, aby nám udělal oběd.“

„Obejdeme se bez něj.“ Založil si ruce za hlavu a přesunul své těžiště. „Víte, Archie, někdy nejsem natolik pozadu, jak si o mně myslíte.“

„A já si zase někdy nemyslím, že jste natolik pozadu, jak si podle vás myslím.“

„To je možné. Nicméně, umím počítat. Domnívám se, že se mu dostalo přímého varování od Arnolda Zecka. Je to tak?“

„He? Kdo je Arnold Zeck? To jste si vymyslel?“

Hned jak jsem to vypustil z úst, jsem věděl, že jsem se dopustil chyby. Snažil jsem se nedat najevo, že mi došlo, jak jsem to zvrtal, ale ať už se mi to podařilo nebo ne – nemohl jsem se dost dobře jít podívat do zrcadla – stejně bylo pozdě.

Cramer se zatvářil potěšeně. „Tak vy se celá ta léta potloukáte tady kolem, pracujete jako detektiv, stýkáte se s různými lidmi, a nikdy jste neslyšel o Arnoldu Zeckovi. Buď si myslíte, že tomu budu věřit, anebo jsem se dotkl citlivého místa.“

„Jistěže jsem o něm slyšel. Jen mi to nezapálilo hned v první vteřině.“

„Prokristapána. Je vidět, že Wolfova nepřítomnost na vás začíná mít nepříznivý vliv. Nestřílel jsem jen tak naslepo. Jednou, před dvěma lety, jsem seděl tady v křesle. Wolfe seděl támhle.“ Kývl hlavou směrem k Wolfovu křeslu. „Vy jste byl tam, kde jste teď. Byl zavražděn muž jménem Orchard a žena jménem Poolová. Během dlouhé diskuse mi Wolfe podrobně popsal, jak by mohl vynalézavý a bezohledný člověk provádět vydírání ve velkém, nejmíň za milión dolarů ročně, aniž by sám nastavoval krk. Nejen že by mohl, skutečně to bylo provedeno. Wolfe mi odmítl prozradit jeho jméno, a protože ten dotyčný neměl s vraždami nic společného, nacházel se mimo oblast mého zájmu, ale jedna či dvě věci, které jsem zaslechl, a pár různých událostí mi umožnilo vytvořit si poměrně jasný obrázek. A nejen mně – šušká se to všude kolem: Arnold Zeck. Možná si na to vzpomínáte.“

„Vzpomínám si na Orchardův případ, to jistě,“ připustil jsem. „Žádnou šuškandu jsem neslyšel.“

„Já ano. Taky si možná vzpomenete, že o rok později někdo ze střechy na protější straně ulice rozstřílel Wolfovy skleníky.“

„Ano. Seděl jsem zrovna tady a slyšel jsem to.“

„To jsem pochopil. Vzhledem k tomu, že nikdo nebyl zabit, nijak se mě to oficiálně netýkalo, ale přirozeně jsem ledacos zaslechl. Wolfe začal vyšetřovat muže jménem Rony a ten se zabýval činností takového druhu, který by prvotřídního vyšetřovatele, jako je Wolfe, mohl navést směrem k Arnoldu Zeckovi. Možná dost blízko k Zeckovi, snad dokonce přímo k němu. Tehdy jsem si pomyslel, že se Wolfovi dostalo varování od Zecka či od někoho z jeho blízkého okolí, že ho nedbal a jako druhé varování mu zničili orchideje. Ronyho pak zabili, což bylo pro Wolfa štěstí, protože se tak dostal se Zeckem na stejnou stranu barikády.“

„Páni,“ poznamenal jsem, „připadá mi to strašně komplikované.“

„To určitě.“ Cramer opět pohnul doutníkem – který teď vypadal kratší, ačkoliv si nikdy žádný nezapálil – z jedné strany úst na druhou. „Jediné, o co se snažím, je, ukázat vám, že od vás nečekám žádnou lahůdku a nemám v úmyslu to protahovat. Měl jsem dobré důvody se domnívat, že v Orchardově i v Ronyho případě Wolfe narazil na Arnolda Zecka, a co se přihodilo teď? Krátce poté, co ho navštívila paní Rackhamová a najala si ho, aby prověřil zdroje příjmů jejího manžela, mu někdo poslal bombu se slzným plynem – ne opravdovou bombu, která by mu roztrhala střeva, což se klidně mohlo stát, jenom slzný plyn. Takže, samozřejmě, šlo opět o varování. A téže noci byla paní Rackhamová zavražděna. Vy jste mu to oznámil po telefonu, a když jste se vrátil domů, byl pryč.“

Cramer vyňal doutník z ústa a namířil jím na mne. „Řeknu vám, co si myslím, Archie. Myslím si, že kdyby Wolfe zůstal tady a pomohl nám, měli bychom už vraha paní Rackhamové pod zámkem. Jsem přesvědčen, že měl důvod se domnívat, že kdyby to učinil, kdyby pomohl chytit vraha paní Rackhamové, musel by se po celý zbytek života bránit Zeckovi, který by se ho snažil dostat. Co vy na to?“

„Bez komentáře,“ prohlásil jsem zdvořile. „Jestli máte pravdu, tedy ji máte, a pokud ne, nerad bych zraňoval vaše city.“

„Děkuju mockrát. Ale dostal od Zecka varování – ten slzný plyn.“

„Bez komentáře.“

„Nic jiného jsem nečekal. A teď, proč jsem přišel. Chci, abyste Wolfovi ode mě vyřídil osobní vzkaz, ne od policisty, ale od přítele. Bude to jen mezi námi dvěma – a jím. Zeck je mimo jeho dosah. Nikdo na něj nedosáhne. Od představitele zákona je to prakticky zločin, říkat něco podobného, i kdyby jen soukromě, ale je to pravda. Je tu případ vraždy a díky bohu, není můj. Nepoukazuju na Bena Dykese nebo na toho jejich prokurátora, vůbec na nikoho nepoukazuju, ale je-li to tak, že Barry Rackham má něco společného s jednou či několika Zeckovými operacemi, a jestliže Rackham zavraždil svou ženu, tvrdím, že se za to nikdy nebude smažit. Nechci spekulovat o tom, v kterém bodě se do toho Zeck vloží a koho nebo čeho k tomu využije, ale Rackham se smažit nebude.“

Cramer mrštil doutníkem do mého koše na papíry a o stopu minul. Protože doutník nebyl zapálený, ignoroval jsem to. „Sláva spravedlnosti,“ zvolal jsem nadšeně.

Zavrčel, ale očividně to neplatilo mně. „Chci, abyste tohle Wolfovi vyřídil. Zeck je pro něho nedosažitelný. Nepodaří se mu ho dostat.“

„Jenže,“ namítl jsem, „i kdybych připustil, že to je tak, jak jste řekl, což jsem nepřipustil, stejně je to dost zapeklitý vzkaz. Podívejte se na to z druhé strany. On sám, kdyby se vrátil domů, by nebyl mimo Zeckův dosah, to rozhodně ne. Vím, že moc často z domu nevychází, ale i kdyby úplně přestal chodit ven, přicházejí sem různí lidé – a věci, například balíčky s klobásami. Nemluvě o tom, že ta škoda, kterou loni způsobili na rostlinách a zařízení, činila osmatřicet tisíc babek. Pochopil jsem, že by se měl držet od Zecka stranou, ale tím mu jen radíte, co by neměl dělat. A co by tedy měl dělat?“

Cramer přikývl. „Já vím. V tom je ta potíž. Je zatraceně paličatý. Chci, abyste pochopil, Archie, proč jsem za vámi přišel. Wolfe je nafoukanější, než si může dovolit. S jeho drzostí a panovačností stačí i na tisíc policejních seržantů. Samozřejmě že ho znám, měl bych ho znát. S chutí bych mu dal jednu do nosu. Často jsem se o to snažil a jednou se mi to podaří a já si to vychutnám. Ale nechtěl bych, aby si zlámal vaz na něčem takovém, kde nemá vůbec šanci. Dá se celkem s jistotou odhadnout, že v posledních deseti letech bylo v tomto městě spácháno víc než sto vražd, které tak či onak souvisely s akcemi, na nichž se Arnold Zeck podílel. Ale ani jedinkrát se nenaskytla sebemenší naděje, že by se do toho podařilo Zecka namočit. Vůbec jsme se ho nedokázali dotknout.“

„Už jste zase tam, kde jste začal,“ postěžoval jsem si. „Je nedosažitelný. Takže co?“

„Takže se Wolfe může vrátit tam, kam patří, vrátit peníze, které mu paní Rackhamová vyplatila, vykonavatelům její poslední vůle, nechat lidi z Westchesteru, ať se postarají o vraždu, stejně je to jejich práce, a pokračovat jako doposud. Můžete mu povědět, že mu to vzkazuju, ale jinak mě prokristapána nikde nejmenujte. Já nejsem odpovědný za to, že se takový chlap jako Zeck stal nedotknutelným.“

„Ale nikdy jste se ani nepokusil po něm sáhnout.“

„Blbost. Fakta jsou fakta.“

„Jo, asi jako klobásy jsou slzný plyn.“ Vstal jsem, abych se na něho mohl podívat svrchu. „Váš vzkaz pan Wolfe nedostane ze dvou důvodů. Zaprvé, on je pro mě tím, čím je Zeck pro něho – nedosažitelným. Nevím, kde je.“

„No jo, jen se toho držte.“

„To taky budu. Za druhé se mi ten vzkaz nelíbí. Připouštím, že jsem pana Wolfa slyšel mluvit o Arnoldu Zeckovi. Jednou jsem slyšel, jak o něm vyprávěl celé jedné rodině, jenomže ho nazval X. Popisoval, do jakých obtíží by se dostal, kdyby se někdy musel s X pustit do zápasu, a vysvětlil jim, že zná, více či méně, asi tři tisíce lidí, kteří žijí nebo pracují v New Yorku a okolí, a že jen o pěti z nich by byl ochoten s jistotou předpokládat, že se nikterak nepodílejí na činnosti pana X. Říkal, že to nemusí být nikdo, ale může to být kdokoliv. Při jiné příležitosti jsem se na Zecka vyptával jednoho novináře, který měl až přehnané představy o seznamu osob na Zeckově výplatní listině. Zmiňoval – nikoli jménem – politiky, slečny z baru, policajty, pokojské, advokáty, soukromé detektivy, lumpy všeho druhu, včetně pistolníků – možná i ženské v domácnosti, už jsem zapomněl. Nehovořil nijak výslovně o inspektorech.“

„Možná na ně zapomněl.“

„Myslím, že jo. A ještě něco. Pokud jde o těch pět výjimek, jež pan Wolfe našel mezi třemi tisíci známými lidmi, neřekl, kdo to je, ale já jsem skoro určitě věděl, že bych mohl jmenovat tři z nich. Myslel jsem si, že jeden z oněch zbývajících dvou jste pravděpodobně vy, ale taky jsem se mohl mýlit. Vy jste tak důrazně vykládal, jak nerad byste ho nechal si zlámat vaz, když nemá žádnou šanci. Obtěžoval jste se sem s osobním vzkazem, ale nepřejete si být jmenován, což znamená, že když o tom povím komukoliv jinému než panu Wolfovi, řeknete, že lžu. A cože je to za vzkaz? V podstatě jde o to, aby nechal Zecka na pokoji. Jestliže k tomu, aby si vydělal peníze, které dostal od paní Rackhamové, by musel ublížit někomu, u koho si pan Zeck nepřeje, aby mu bylo ublíženo, pak by měl ty peníze vrátit. Z mého pohledu se zdá, že vzkázat něco podobného nejlepšímu a nejtvrdšímu detektivovi na světě je přesně ten druh služby, za jakou by Zeck byl ochoten slušně zaplatit. Neřekl bych…“

K tomu, co bych neřekl, jsem se už nedostal. Cramer vstal ze židle, mířil ke mně a ve tváři měl výraz, jaký jsem u něho nikdy dřív neviděl. Čas od času jsem býval svědkem toho, jak se na Wolfa nebo i na mě rozzuřil, ale nikdy ne do té míry, že by mu z tváří zmizela růžová barva a že by měl tak hrozně zlé oči.

Máchl pravičkou. Uhnul jsem. Zkusil to levou rukou, ale zarazil jsem ho předloktím. Znovu se pokusil mě praštit pravičkou a já ucukl dozadu, udělal jsem krok stranou a uskočil za roh Wolfova stolu.

Oslovil jsem ho. „Ani za rok byste se do mě nestrefil a já vás praštit nechci. Jsem o dvacet let mladší a vy jste inspektor. Pokud se mýlím, jednoho dne se vám omluvím. Jestli se mýlím.“

Otočil se a vypochodoval ven. Ani jsem nezašel do haly mu pomoci do kabátu a otevřít mu dveře.

10. KAPITOLA

Uplynuly tři týdny.

Zpočátku, první noc, jsem se domníval, že nějaký vzkaz od Wolfa musí přijít každou chvíli. Potom jsem si říkal, že třeba až zítra. A jak se tak dny pomalu vlekly, měnil jsem stanovisko a před koncem dubna už jsem dospěl k názoru, že by to mohlo být třeba příští týden. Když uplynul květen a větší část června a podle tepla i podle kalendáře se dalo poznat, že začíná léto, začal jsem si myslet, že už se to nestane nikdy.

Ale nejprve dokončeme duben. Případ Rackhamová se vyvíjel stejným způsobem jako všechny senzační vraždy, jež nikdy nedospěly do stadia obvinění konkrétní osoby. Celý týden ji všechny deníky jednomyslně kladly na titulní stranu. Potom, po týdnu či deseti dnech, se už na první stránky dostaly jen informace o nových aspektech a nakonec byl případ odsunut mezi běžné zprávy. Žádný list nepocítil potřebu jej využít pro křižácké tažení ve jménu spravedlnosti, takže vše proběhlo jako obvykle. Ne že by zájem o případ dočista zmrtvěl, už proto, jak významné figury v něm hrály úlohu, včetně Nobbyho a Hébé. Dokonce i později, kdyby došlo k nějakému významnému vývoji, by to určitě stálo za třísloupcovou zprávu, jenže k žádnému vývoji nedošlo.

Na úřední pozvání jsem ještě třikrát navštívil White Plains, z čehož ovšem nikomu, včetně mně, nevzešel žádný prospěch. Nemohl jsem dělat nic jiného, než zopakovat svoji výpověď, a oni mohli jen vymýšlet nový způsob kladení týchž otázek. Čistě proto, abych se udržel ve cviku, jsem se pokusil odhadnout, jestli se Cramer podělil s Archerem a Dykesem o svoje úvahy o Arnoldu Zeckovi, ale bylo-li tomu tak, nedali to na sobě znát.

Věděl jsem jen to, co jsem si přečetl v novinách, až jsem jednoho večera v restauraci Jake’s narazil na seržanta Purleyho Stebbinse a pozval ho na humra. Dozvěděl jsem se od něj dva detaily, které se nedostaly na veřejnost: dva odborníci od FBI byli požádáni, aby rozhodli spor ohledně čitelnosti otisků prstů na cizelované stříbrné rukojeti nože, a oni odpověděli, že je nelze přesně určit, a Barry Rackham byl jednou na čtyřiadvacet hodin zadržen ve White Plains, zatímco zuřila bitva o to, zda proti němu mají dost důkazů, aby ho mohli obvinit. I v tomto případě převládlo zamítavé stanovisko.

Sám jsem nijak zvlášť nepřispěl k tomu, aby dny plynuly rychleji. Rozhodl jsem se, že nepodniknu nic zásadního, dokud od Wolfova odchodu neuplyne celý měsíc, tedy do devátého května. Stihl jsem v té době spoustu pochůzek osobního charakteru, včetně návštěv baseballových zápasů, o nichž není třeba se zde podrobně rozepisovat. S Fredem Durkinem jsme dokončili případ s otráveným perem a několik dalších, ovšem nijak zásadně důležitých nedodělků, které Wolfe nechal viset v luftě, také jsem zajel na Long Island, přesvědčit se, zda se Theodor a květiny dobře cítí v novém domově, a jeden z našich vozů, velký sedan, jsem nechal zakonzervovat.

Když jsem jednou přišel do Rustermannova restaurantu za Markem Vukčičem, podepsal mi všechny šeky, které jsem přinesl – na úhradu účtů za telefon, elektřinu a na moji týdenní mzdu, a potom se mě zeptal, jaký je stav bankovního účtu. Odvětil jsem, že je tam něco přes devětadvacet tisíc dolarů, ale protože těch deset táců od paní Rackhamové považuji za cosi jako podmínečný vklad, raději bych hovořil o devatenácti tisících.

„Můžete mi zítra přinést šek na pět tisíc? K vyzvednutí v hotovosti.“

„S radostí. Ale jakožto účetní se musím zeptat, jaký k tomu mám uvést účel?“

„Nu, přece náklady.“

„Ptám se jako člověk, který možná jednoho dne bude muset odpovídat na otázky nějakého slídila z daňového úřadu: jaké náklady, na co?“

„Řekněme, že to jsou cestovní výlohy.“

„Kdo bude cestovat a kam?“

Marko vydal jakýsi francouzsky – nebo přinejmenším cizokrajně – znějící zvuk; myslím, že jím chtěl dát najevo netrpělivost. „Poslyšte, Archie, mám neomezenou plnou moc. Přineste mi šek na pět tisíc dolarů, vyplněný tak, jak vám to bude vyhovovat. Hodlám ukrást peníze svému příteli Neru Wolfovi a rozfofrovat je za krásné ženské a olivový olej.“

Takže to nebyla tak docela pravda, když jsem tvrdil, že jsem během všech těch týdnů a měsíců nedostal o Wolfovi vůbec žádné zprávy, ale musíte uznat, že tahle informace byla víc než mlhavá. To, jak daleko se člověk dostane za pět táců a kam vlastně zamíří, záleží na mnoha různých faktorech.

Ve středu třetího května jsem se vrátil z ranní procházky a jako obvykle jsem zatelefonoval službě pro nepřítomné. Dozvěděl jsem se, že telefonovaly tři osoby, ale jen jedna z nich zanechala vzkaz – mám prý zavolat na jisté číslo do Mount Kisco a chtít paní Freyovou. Zvážil jsem situaci, řekl jsem si, že bych to měl nechat plavat, a rozhodl jsem se, že budu předstírat, že jsem špatně slyšel, jenže v tom jsem si uvědomil, že už volám operátorku a žádám ji o zmíněné číslo. Když jsem jí pak nahláskoval svoje jméno a ještě minutku počkal, ozval se mi hlas Annabel Freyové. Alespoň ten hlas tvrdil, že patří jí, ale jinak bych ho nepoznal. Zněl jaksi unaveně a zoufale.

„Mluvíte, jako byste to ani nebyla vy,“ podivil jsem se.

„Asi ano,“ připustila. „Připadá mi, jako by už uplynul milión let ode dne, kdy jste sem přijel a my se dívali, jak děláte detektiva. Stejně jste nezjistil, kdo otrávil toho psa. Nebo ano?“

„Ne, ale nemějte mi to za zlé. Ani se to ode mě nečekalo. Asi jste už slyšela, že to byla jen zástěrka.“

„Samozřejmě, že ano. Předpokládám, že Nero Wolfe se ještě nevrátil?“

„Ne.“

„A vy vedete jeho kancelář?“

„Nu, neříkal bych, že ji vedu. Jsem tady.“

„Chtěla bych vás vidět.“

„Odpusťte, že dělám drahoty, ale jedná se vám o pracovní schůzku?“

„Ano.“ Odmlčela se a potom její hlas zazněl o něco energičtěji. „Chci, abyste sem přijel a promluvil s námi. Nechci a nebudu už žít dál tak jako dosud. Vždycky, když se na mě někdo podívá, vidím mu to na očích: zabila jsem svoji tchýni? Alespoň u některých lidí to tak je a to ve mně vyvolává představu, že si to myslí všichni. Už je to skoro měsíc a policie jenom… ale to všechno víte z novin. Odkázala mi tenhle dům a spoustu peněz, a já bych si chtěla najmout Nera Wolfa. Vy přece musíte vědět, kde je.“

„Lituji, ale nevím.“

„Tak si chci najmout vás. Jste přece dobrý detektiv, či ne?“

„V tomto ohledu se názory různí. Já sám se považuji téměř za špičku, na to ale nesmíte brát zřetel, vzhledem k mojí zaujatosti.“

„Mohl byste sem přijet dnes? Dnes večer?“

„Dnes to nestihnu.“ Můj mozek se poprvé po několika týdnech dal do pohybu. „Podívejte se, paní Freyová, nespěchal bych s tím. Je…“

„Nespěchal?“ opakovala rozhořčeně. „Už je to skoro měsíc!“

„Já vím, a proto na několika dalších dnech nezáleží. Není tu nic natolik čerstvého, aby se to mohlo časem zkazit. Co to udělat takhle: dovolte mi, abych se trochu porozhlédl, jen tak sám za sebe, a potom se vám ozvu. Pak se můžete rozhodnout, jestli si mě najmete nebo ne.“

„Já už jsem se rozhodla.“

„Ale já ne. Nestojím o vaše prachy, pokud nebudu mít možnost si je zasloužit.“

Protože se rozhodla už dřív, než mě zavolala, nelíbilo se jí to, ale nakonec souhlasila, že budeme postupovat podle mého návrhu.

Když jsem zavěsil, zjistil jsem, že jsem již sám dospěl k určitému rozhodnutí. Stalo se to mezitím, co jsem s ní mluvil. Nemohl jsem přece takhle pokračovat donekonečna – dělat jen zpropadeného opatrovatele, aniž bych ze dne na den tušil, jak dlouho to potrvá. Stejně, jako jsem nemohl, dokud mě Wolfe platil, odjet lodí do Evropy nebo kandidovat na newyorského starostu či si koupit ostrov nebo snad založit harém nebo vůbec udělat cokoliv z věcí, které jsem až dosud odkládal. A zcela jistě jsem se nemohl navážet do případu, od kterého utekl, pokud jsem současně od něj pobíral mzdu.

Ovšem nic mi nebránilo využít pocitu vděčnosti některých bývalých klientů, přetrvávajícího dokonce i po zaplacení honoráře, a tak jsem opět zvedl sluchátko a sehnal jsem prezidenta jedné z velkých realitních kanceláří a zjistil jsem, že jsem nijak nepřecenil jeho vděčnost. Když jsem mu předložil svůj problém, prohlásil, že učiní vše, co bude v jeho silách, a že s tím začne okamžitě.

A tak jsem strávil odpoledne prohlížením kanceláří ve středu města. Potřeboval jsem jen jednu malou místnost s fungujícím osvětlením, ale ten dotyčný, jehož se mnou pan prezident poslal na zvědy, byl mnohem vybíravější a nad dvěma či třemi nabídkami, s nimiž bych se spokojil, ohrnul noc. Nakonec jsme přišli do jedné kanceláře na Madison Avenue, bylo to v desátém patře, v místě, kde čísla ulic začínají čtyřkou, o níž jsem usoudil, že by mi vyhovovala. Měla být volná až od příštího dne, ale na tom nezáleželo, protože jsem musel ještě nakoupit nábytek. Bylo mi umožněno podepsat smlouvu o měsíčním nájemném.

V příštích několika dnech jsem se musel neustále hlídat. Nikdy jsem netušil, že bych snad toužil po založení vlastní detektivní agentury, ale ve čtvrtek ráno jsem musel vzdorovat nutkání zaskočit k Macgrudersovům a vyhodit pár tisíc z vlastního váčku za vybavení kanceláře. Namísto toho jsem zašel na Druhou avenue a nakoupil zboží z druhé ruky. Rozhodl jsem se, že si z Pětatřicáté ulice nevezmu vůbec nic. Udělal jsem si seznam asi čtyřiceti položek, od popelníků po Morseyho slovník, a rozjel jsem to.

V sobotu pozdě odpoledne jsem se s balíčkem v podpaží vynořil z výtahu, přešel přes chodbu ke dveřím číslo 1019 a poodstoupil jsem, abych se pokochal.

ARCHIE GOODWIN Soukromý detektiv

Vůbec to nevypadá zle, pomyslel jsem si, když jsem odemkl a vešel dovnitř. Uvažoval jsem, zda si mám zjednat písmomalíře a nechat pod to připsat „Schůzky jen po předchozí dohodě“, abych trochu omezil nával zákazníků, ale rozhodl jsem se, že raději ušetřím tři dolary. Položil jsem balíček na stůl, rozbalil jej a prohlédl si své nové hlavičkové papíry a obálky. Mé jméno na nich bylo vytištěno možná trochu moc tučně, ale jinak byly v pořádku. Sňal jsem kryt z psacího stroje, upravené underwoodky, která mě přišla na $ 62.75, vložil jsem do válce jeden z hlavičkových papírů a napsal:

Milá paní Freyová,

máte-li ještě stále týž názor jako ve středu, kdy jste mi telefonovala, bude mi potěšením vás navštívit a pohovořit si o situaci; chápejte ovšem, že zastupuji jenom sám sebe.

Moje nová firemní adresa a telefonní číslo jsou uvedeny v záhlaví. Dejte mi, prosím, vědět telefonicky nebo písemně, zda si přejete, abych vás navštívil.

Se srdečným pozdravem

AG v.r.

Ještě jednou jsem si to přečetl a podepsal jsem se. Zdálo se mi, že to vypadá profesionálně, ty iniciály místo podpisu a v.r., aby bylo jasné, že jí píšu sám za sebe. Když jsem odešel, poté, co jsem uložil dopisní papíry do zásuvky a připravil si všechno na pondělní ranní pracovní špičku, vhodil jsem obálku do poštovní schránky. Udělal jsem to raději takto, než abych jí telefonoval, a to ze tří důvodů: Pokud změnila názor, mohla to prostě ignorovat, za druhé jsem měl o víkendu smluvenou schůzku zcela osobního rázu, a taky jsem si ještě na tento týden vybral šek, již poslední, se svým platem. Cestou domů jsem zašel do Čtyřiapadesáté ulice, abych Marka Vukčiče seznámil s tím, co jsem udělal, protože jsem se domníval, že právě on by se to měl dozvědět jako první.

Nejen že zjevně nesouhlasil, ale dal to i velmi důrazně najevo.

Odpověděl jsem: „Zkušenost mi říká, že při sezení na zadku se rychleji opotřebovávají kalhoty než za pohybu. A rozum mi radí, že by člověk měl počkat, až umře, než začne zahnívat. Uvítal bych, kdybyste mu to dal vědět, až mu příště budete psát či telefonovat.“

„Správně víte, Archie, že…“

„Neříká se ‚správně víte‘, ale dobře víte.“

„Víte, že jsem vám neřekl nic, vůbec nic, z čeho byste mohl soudit, že mu mohu psát nebo telefonovat.“

„To ani nebylo nutné. Vím, že to není vaše chyba, ale co mám dělat já? Dejte mi vědět, až seženete kupce na dům, a já se vystěhuju.“

Odešel jsem od něj, i když on se chtěl ještě přít.

Nijak jsem si nenalhával, že už se mi doopravdy podařilo se odtrhnout, protože jsem si ještě stále neodstěhoval svoji postel, ale dospěl jsem k názoru, že pečovatel, nepobírající žádný plat, má nárok alespoň na jeden pokoj; a kromě toho, Fritz tam ještě také chodil spát, dělili jsme se spolu o výdaje na snídaně a já ho nechtěl urazit, stejně, jako jsem nechtěl urazit svůj žaludek tím, že bych tento postup přerušil.

Měl bych nyní upřesnit, že když budu hovořit o kanceláři, pak tímto slovem míním Wolfovu kancelář, a když budu mít na mysli svoji firmu na Madison Avenue, bude řeč o čísle 1019. V pondělí ráno jsem do čísla 1019 dorazil chvíli po desáté hodině, zavolal jsem na službu pro nepřítomné, kde mi sdělili, že mi nikdo netelefonoval, a potom jsem se ponořil do ranní pošty, jež sestávala z reklamního letáku firmy na čištění oken. Když jsem ji podrobně prostudoval, naklepal jsem na stroji na hlavičkové papíry vzkazy pro několik osobních přátel a jeden úřední dopis, jímž jsem městu New York oznámil změnu adresy, na níž hodlám nadále působit jako detektiv s licencí. Seděl jsem a snažil se vymyslet, komu bych ještě mohl napsat, když zazvonil telefon – bylo to poprvé, co mi sem někdo telefonoval.

Zvedl jsem sluchátko a ohlásil se jednoduše: „Kancelář Archieho Goodwina.“

„Mohla bych prosím hovořit s panem Goodwinem?“

„Podívám se, je-li přítomen. Kdo volá, prosím?“

„Paní Freyová.“

„Ano, je přítomen. To jsem já. Dostala jste můj dopis?“

„Přišel dnes ráno. Nevím, co myslíte tím, že zastupujete jen sám sebe.“

„Asi jsem to nenapsal dost jasně. Myslím tím jen tolik, že již nevystupuji v úloze asistenta Nera Wolfa. Jsem to prostě už jenom já.“

„Ach, nu, přirozeně, když ani nevíte, kde je. Můžete přijet dnes večer?“

„Do Birchvalu?“

„Ano.“

„V kolik hodin?“

„Řekněme o půl deváté?“

„Budu tam.“

Není nic lepšího, pomyslel jsem si, když jsem ukončil svůj první hovor zvenčí, než udělat kšeft s klientkou, která právě zdědila venkovské sídlo a milión kusů měnových jednotek. Potom jsem dostal strach, že kdybych pokračoval tímto tempem, mohla by mě práce úplně zavalit, a tak jsem zavřel kancelář a vydal jsem se do obchodu, koupit si kravatu.

11. KAPITOLA

Již při své předchozí návštěvě Birchvalu jsem nabyl dojmu, že Annabel Freyová má hlavu na správném místě, a její chování tehdy v pondělí večer můj dojem jen zesílilo. Už proto, že měla dost rozumu a neshromáždila celou tu partu kolem stolu u večeře, ale pozvala je až na půl devátou. Vzhledem k propletenci vzájemných vztahů a emocí mezi těmito šesti lidmi by každý pokus nakrmit je u jednoho žlabu nutně skončil epidemií acidózy.

Již při svém prvním telefonátu ve středu mi naznačila, že nemá v úmyslu se se mnou sejít o samotě, takže jsem čekal nějakou společnost, nejspíš vdovce a bratrance zavražděné, ale k mému překvapení se dostavila úplná sestava. Když jsem byl uveden do obývacího pokoje, všichni už byli na místě. Annabel Freyová, tentokrát v úloze hostitelky, mi vyšla vstříc a podala mi ruku. Ostatní pro mne měli jen nepřátelské pohledy. Bylo mi okamžitě jasné, že ukazatel mé popularity zde silně poklesl, a tak jsem prostě zůstal stát, chladně jsem je pozdravil všechny vespolek a se zdviženým obočím jsem pohlédl na hostitelku.

„To není kvůli vám, Goodwine,“ ujistil mě politik Pierce chraplavým hlasem. „Působí na nás celá ta nesnesitelně vypjatá situace. Od té hrozné noci jsme se v tomhle složení nesešli.“ Zamračil se na Annabel. „To byla chyba, že jste nás sem pozvala.“

„Tak proč jste přijel?“ otázal se Barry Rackham, opravdu ošklivým tónem. „Protože jste se neodvážil nepřijet, stejně jako my ostatní. Nikomu z nás se sem nechtělo, ale měli jsme strach zůstat stranou. Pěkná parta srabů – tedy až na jednoho, samozřejmě. A jemu nemůžete dost dobře vyčítat, že přišel.“

„Nesmysl,“ prohlásil bankéř Dana Hammond. Pohled, jímž střelil po Rackhamovi, byl přesným opakem pohledu, jakým by bankéř měl častovat milionářského klienta. „Se zbabělostí to nemá nic společného. V mém případě ne. Okolnosti mě prostě učinily příslušníkem seskupení, které je mi navýsost nepříjemné.“

„Dokončili už ten audit ve vašem oddělení?“ otázala se sladce Lina Darrowová.

„Nikdo nic nedokončil,“ zavrčel Calvin Leeds. Vůbec jsem nepochopil, že mluví s ní, dokud nedodal: „Ještě jsme se ani nepřestali divit, co tak najednou vidíte na Barrym Rackhamovi – tedy, jestli je to najednou.“

Rackham vylítl ze židle, zamířil k Leedsovi a vrčel: „Tohle odvoláš, Cale, nebo…“

„Tak nechte toho!“ Annabel se postavila Rackhamovi do cesty. Prudce se otočila a všechny si je prohlédla. „Proboha, což to již samo o sobě není dost zlé?“ Omluvila se mi: „Netušila jsem, že by mohlo k něčemu takovému dojít!“ A Rackhamovi přikázala: „Posaď se, Barry!“

Rackham ustoupil a sedl si. Lina Darrowová, která dosud stála, se šla natáhnout na gauč a uvolnila se. Ostatní zůstali na místech, já a Annabel jsme stáli na nohou. Mnohokrát jsem se dostal do styku s nejrůznějšími skupinami lidí, mezi nimiž znenadání explodovala vražda, ale myslím, že žádnou z nich ten výbuch nevyhodil tak vysoko do povětří jako tuhle partu.

Annabel jim oznámila: „Nechtěla jsem, aby sem pan Goodwin přijel a diskutoval o té věci jen se mnou. Nechtěla jsem, aby si kdokoli z vás myslel… chci říct, že jsem si přála, pro nás všechny, zjistit, jak to bylo. A napadlo mě, že bude nejlepší, když se tu sejdeme všichni.“

„Pro všechny?“ otázal se Pierce pichlavě. „Pro všechny, až na jednoho?“

„Byl to omyl, Annabel,“ naléhal Hammond. „Sama vidíš, že to tak je.“

„S jakým konkrétním záměrem,“ otázal se Rackham, „jsi sem Goodwina pozvala?“

„Chci, aby pro nás pracoval. Nemůžeme to tak nechat, všichni víte, že nemůžeme. Já mu zaplatím, ale bude pracovat pro nás všechny.“

„Pro všechny, až na jednoho,“ trval na svém Pierce.

„Třeba pro všechny, až na jednoho! Ale tak, jak věci stojí nyní, nebude pracovat pro všechny až na jednoho. Jsme v tom všichni společně!“

Lina Darrowová se ozvala z gauče: „Dá nám pan Goodwin nějakou záruku?“

Vzal jsem si židli. Annabel usedla do druhé, čelem ke mně, a postoupila mi tu otázku: „Tak co? Můžete něco udělat?“

„Nemohu vám dát žádnou záruku,“ řekl jsem.

„Samozřejmě, že ne. Můžete něco udělat?“

„Nevím. Nevím přesně, jaká je situace. Chcete, abych se ji pokusil popsat?“

„Ano.“

„Přerušte mě, kdybych se mýlil. Je pravda, že jsem byl přítomen, když se to stalo, ale to, až na věci, které jsem zde viděl a slyšel, mi není moc platné. Vědí všichni, proč jsem tu byl?“

„Ano.“

„Tedy chápou, proč jsem se moc nezajímal o nikoho jiného než o Rackhama. Také o vás a slečnu Darrowovou, samozřejmě, ale to nebyl profesionálně motivovaný zájem. Zdá se mi, že tento případ se nikdy nepodaří vyřešit prostým odhalováním skutečností a vyslýcháním svědků. Policie na to vrhla spoustu kvalitních lidí, a kdyby se jim podařilo zjistit něco použitelného – ohledně stop, otisků prstů, toho, kdo vzal z příborníku steakový nůž, či ohledně nějakých alibi, časových schémat nebo třeba o botách, v nichž někdo chodil po lese – pak už by dávno někoho zatkli. Pracují na tom celý měsíc, takže všechny rutinní postupy jsou už zbytečné – a detektivní práce sestává především z rutiny. Motiv nám moc nepomůže, když čtyři z vás zdědili balík od dvou set táců výše a zbývající dva pravděpodobně doufají, že se s jedním z těch balíků dokážou oženit, nebo se za něj provdat. Musím jen poznamenat, že vzhledem k atmosféře, která zde dnes panuje, zřejmě dvoření není na programu.“

„To tedy není,“ potvrdila Annabel.

Mrknul jsem na Hammonda a Pierce, ale žádný z nich zřejmě netoužil ujmout se slova.

„Takže,“ pokračoval jsem, „pokud policie nenastražila nějakou past, o níž nevíte, je to tak, jak jsem řekl. Stěží se na to dá přijít. Vyhazovali byste peníze, kdybych pro vás já – nebo jakýkoli jiný detektiv s výjimkou Nera Wolfa, ale ten tu není, – měl začít prozkoumávat oblast, kterou už pokryla policie. Můžete mě použít jen jediným způsobem – přinejmenším je to jediný možný způsob, jak začít – abyste měli aspoň šanci, že dostanete za svoje peníze rozumnou protihodnotu: každý z vás šesti mi věnuje poctivých osm hodin času. Každý zvlášť. Pozoroval jsem a poslouchal Nera Wolfa pěkných pár let a dokážu ho dost dobře napodobit. Třeba se nakonec ukáže, že to za ty peníze stálo – vám všem, až na jednoho, jak řekl pan Pierce.“

Třepl jsem rukou. „To je to nejlepší, co vám mohu navrhnout. O záruce nemůže být řeč.“

Annabel mě varovala: „Nikdo vám ale nepoví všechno, na co se budete ptát. Já jsem policii také neodpověděla na všechny otázky.“

„Jistě, to chápu. To patří k věci.“

„Budete pracovat pro mě – pro nás. Mělo by to být důvěrné.“

„To co nepoužiju, bude důvěrné. Žádnou věc, která souvisí s důkazem, nelze považovat za důvěrnou záležitost.“

Annabel seděla a dívala se na mne. Prsty měla pevně propletené, pak je uvolnila a opět si je propletla. „Chci se vás na něco zeptat, pane Goodwine. Myslíte si, že paní Rackhamovou zabil někdo z nás?“

„V tuto chvíli ano. Nevím, co si budu myslet, až na tom začnu pracovat.“

„Myslíte si, že víte, kdo to byl?“

„Ne. Jsem nestranný.“

„Tak dobře. Můžete začít se mnou.“ Ohlédla se. „Pokud snad někdo z vás nechce jít jako první.“

Nikdo se nepohnul ani nepromluvil. Potom se ozval Calvin Leeds: „Se mnou nepočítej, Annabel. Ne, když to bude dělat Goodwin. Ať nám nejdřív řekne, proč a kde je Nero Wolfe.“

„No tak Cale… opravdu ne?“

„S ním ne.“

„Dano?“

Hammond se tvářil nešťastně. Vstal a popošel k ní. „Annabel, byla to chyba. Celý ten nápad je k ničemu. Co vlastně může Goodwin dělat jiného, než co dělá policie? Pochybuji, že máš vůbec nějakou představu o práci soukromého detektiva.“

„Může to aspoň zkusit. Pomůžeš mi, Dano?“

„Ne. Nerad tě odmítám, ale musím.“

„Olivere, co vy?“

„Nu.“ Politik se zamračil – na mě, ne na ni. „Zdá se mi, že v tomto případě platí: buď všichni, anebo nikdo. Nechápu, jak by mohl něčeho dosáhnout…“

„Tedy i vy mě odmítnete?“

„Za daných okolností nemám jinou možnost.“

„Chápu. Nejste ani schopen říct na rovinu, že ne. Barry?“

„Jistěže ne. Goodwin lhal policii o návštěvě mé ženy u Wolfa. Nevěnoval bych mu ani osm sekund, natož osm hodin.“

Annabel se zvedla že židle a zamířila ke gauči. „Lino, zdá se, že to zůstane jen na ženských. Ty a já. Choval se k nám hrozně pěkně, Lino – k nám oběma. Co ty na to?“

„Drahoušku,“ Lina Darrowová se posadila. „Drahoušku, Annabel. Víš přece, že mě nemáš ráda.“

„To není pravda,“ protestovala Annabel. „Jen proto…“

„Ovšemže je to pravda. Bála ses, že se tě pokusím vytlačit. Myslela sis, že to na Barryho hraju jen proto, že jsem občas byla ochotná připustit, že je taky člověk, takže jen počkej a uvidíme. Taky ses bála, že se ti pokouším vyrvat Ollieho, když vlastně…“

„Proboha, Lino,“ přerušil ji Pierce.

Blýskla po něm nádhernýma očima. „Je to tak, Ollie! Přitom už jsi ji vlastně přestal zajímat a já jen byla náhodou po ruce.“ Přejela po všech přítomných očima zprava doleva.

„A podívejte se na sebe, vy všichni, a poslouchejte se! Všichni si myslíte, že ji zabil Barry – ty, Ollie, bys možná řekl, že všichni, až na jednoho. Ale nikdo z vás se to neodváží vyslovit. A pokud jde o tvého pana Goodwina, drahá Annabel, pověděla jsi mu, že ve skutečnosti od něho budeš chtít, aby našel nějaký důkaz o tom, že to udělal Barry? Ne, myslím, že to si necháváš až na později.“

Lina se beze spěchu zvedla a postavila se ‚na doskok‘ proti Annabel. „Napadlo mě, že to bude něco podobného,“ prohlásila a opustila nás. Cestou obešla Leedsovo křeslo a zamířila ke dveřím do vstupní haly. Sledovali ji očima, ale nikdo nic neřekl. Potom, když nám zmizela z očí, Barry Rackham vstal, a aniž by pohlédl na kohokoli, včetně hostitelky, vypochodoval z místnosti.

Zbývající tři hosté na sebe pohlédli. Leeds a Pierce vstali z křesel.

„Je mi líto, Annabel,“ omluvil se Leeds mrzutě. „Přece jsem s tebou o Goodwinovi mluvil.“

Neodpověděla. Jen stála a oddechovala. Leeds odešel méně pružným krokem, než na jaký jsem byl u něho zvyklý, a Pierce zabručel dobrou noc a následoval ho. Dana Hammond přistoupil k Annabel, dotkl se její paže a nechal ruku sklesnout.

„Má milá,“ naléhal na ni, „nebylo to k ničemu. Ani to nemohlo k ničemu být. Kdyby ses se mnou poradila…“

„Příště si na to vzpomenu, Dano. Dobrou noc.“

„Chci s tebou mluvit, Annabel. Chci…“

„Prokristapána, dej mi pokoj! Jdi pryč!“

Ustoupil o krok a zamračil se na mě, jako by to všechno byla moje vina. Zvedl jsem pravé obočí. To je jedna z mnoha mých vynikajících schopností, kterou si schovávám jen na chvíle, kdy nic jiného danému účelu lépe neposlouží.

Bez dalšího slova vyšel z pokoje.

Annabel sklesla do nejbližšího křesla, opřela se lokty o kolena a ukryla tvář do dlaní.

Stál jsem a shlížel na ni. „Nedá se říct,“ poznamenal jsem s účastí, „že bychom měli úspěch, ale aspoň jste to zkusila. Nechci vás utěšovat a jen jako radu pro budoucnost bych podotkl, že namísto takového shromáždění jste si je měla pozvat jednoho po druhém. Také bylo zlé, že jste si jako prvního vybrala Leedse, protože je na mě naštvaný. Ale ve skutečnosti jste prohrála ještě dřív, než jste začala. Vzhledem k jejich nervovému stavu by jim přivodilo šok i polechtání pírkem. Nicméně, děkuji vám za pozvání.“

Odešel jsem. Když jsem vyšel na parkoviště, auta ostatních návštěvníků již byla pryč. Cestou po zatáčející se příjezdové cestě jsem si říkal, že ten můj první obchodní telefonát přece jen neznamenal takové terno.

12. KAPITOLA

Asi dva z mých přátel se mě snažili přesvědčit, že bych měl napsat pár slov o některých svých zážitcích onoho léta, ale i kdybych jim dal za pravdu, nehodlám se o tom tady rozepisovat. Je ovšem pravda, že když jsem si dal do Gazetty inzerát a lidé se o mně dozvěděli, brzy jsem přestal počítat telefonáty potenciálních klientů. Provedu zde stručný výčet po měsících:

~

Květen

Žena, které ukradli kočku. Dostal jsem ji pro ni zpátky. Padesát dolarů, plus výdaje. Chlápek, kterého okradla prostitutka v baru na Osmé avenue a nechtěl volat poldy. Našel jsem ji a vyděsil ji tak, že většinu kořisti vrátila. Dostal jsem dvě stovky. Jeden muž, který si přál, abych jeho syna vymanil ze spárů jisté blonďaté harpyje. Neměl jsem se do toho vůbec pouštět, padl jsem na kokos, ale stejně jsem si naúčtoval stovku kromě výdajů. Restaurace, kde měli přihlouplou pokladní s dlouhými prsty. Dostal jsem ji za jediné odpoledne, klient se sice vztekal, když jsem ho požádal o pětašedesát dolarů, ale zaplatil je.

~

Červen

Celé dva týdny jsem pracoval pro Dela Bascoma na velkém případu jedné pojišťovny a jen o vlásek mi při tom nerozbili lebku. Vyřídil jsem to. Del měl tu drzost mi nabídnout jen tři stovky. Požadoval jsem tisíc a dostal jsem ho. Snažil jsem se vydělat týdně víc, než kolik jsem dostával u Wolfa, ne že by mi záleželo na penězích, ale šlo o princip. Pro jednoho člověka z Meadvillu v Pennsylvánii jsem vypátral podvodného bookmakera. Sto padesát dolarů. Nějaký chlápek chtěl, abych našel jeho zmizelou ženu, ale vypadalo to nějak divně a mohl si dovolit platit jen dvacet babek denně, takže jsem to nechal plavat. Dívka, kterou prý nespravedlivě obvinili, že předávala konkurenci tajné informace, a propustili ji, mě umluvila, abych ji pomohl. Dokázal jsem, že byla v právu, a zařídil jsem, že ji přijali na její staré místo. Odvedl jsem práci za dobrých pět set dolarů a dostal jsem jen mizerných sto dvacet, navíc ve splátkách. Neměla nijak výjimečnou tvář, ale měla příjemný hlas a pěkné nohy. Z FBI mi nabídli zaměstnání – byla to už devátá nabídka, jež jsem během šesti týdnů obdržel z různých stran. Odmítl jsem.

~

Červenec

Nakrátko jsem vzal práci jako šéf deseti mužů; pracovali jsme pro partu koncesionářů na Coney Islandu. Jednoho z podřízených jsem přistihl, že si ulívá do kapsy část poplatků za stánky; skočil po mně s nožem a já mu zlomil ruku. Pohled na ty tisíce hektarů odhalené, většinou loupající se a prakticky vůbec nepřitažlivé kůže mě unavil, a tak jsem toho nechal. Osm set padesát dolarů za sedmnáct dnů práce. Provedl jsem několik drobných úkonů v celkové hodnotě dvou tisíc dolarů. Jedné praštěné ženské na Long Islandu ukradli nepojištěné šperky a ona si myslela, že s tím policajti schválně nic nedělají. Staly se dvě věci: podařilo se mi odhalit pár skutečností a odvedl jsem zatraceně dobrý kus práce. Pracoval jsem na tom až do srpna. Všechny šperky jsem získal nazpět, usvědčil jsem z krádeže pomocníka dekoratéra interiérů, naúčtoval jsem jí tři a půl tácu a dostal jsem je.

~

Srpen

Od šestého května jsem si z Wolfovy šekové knížky nevystavil ani jeden výplatní šek, vůbec jsem se nedotkl peněz v mé osobní bankovní schránce a stav mého bankovního účtu nejenže nepoklesl, ale vzrostl. Rozhodl jsem se, že si udělám prázdniny. Z Wolfa jsem vždycky dokázal vyrazit nanejvýš dva týdny, a tak jsem si řekl, že bych to měl alespoň zdvojnásobit. Jednu přítelkyni, jejíž jméno se v minulosti objevilo v tisku v souvislosti s jedním z Wolfových případů, napadlo, že bychom mohli jet do Norska, a já měl dojem, že to je dobrý nápad.

~

Pomalu ale jistě jsem přivykal myšlence, že už navždy budu žít bez Nera Wolfa. Jediné, co ten proces zpomalovalo, byla skutečnost, že mě Marko Vukčič počátkem července požádal o další šek na pět táců splatných v hotovosti. Jelikož v jeho restauraci si musíte objednat stůl den předem a pak za jednu porci perličky vypláznete šest babek, věděl jsem, že ty peníze nejsou pro něj, takže pro koho asi mohly být? A další věc. Dům dosud nebyl prodán, a když jsem se trochu věnoval slídění na vlastní pěst, dozvěděl jsem se, že za něj majitel požaduje dvě stě dvacet tisíc dolarů, což bylo čiré šílenství. Na druhou stranu to, že Marko Wolfovi posílal peníze, nedokazovalo, že se s ním snad ještě někdy uvidím, a s prodejem domu nebylo třeba pospíchat, dokud se konto v bance nezačne hroutit. Navíc tu byla Wolfova bankovní schránka. Návštěva bankovní schránky patřila do zvláštního seznamu pochůzek, kvůli nimž byl i Wolfe ochoten vyjít z domu.

Ne že bych měl doopravdy chuť odjet z New Yorku, zvlášť ne tak daleko jako do Norska. Měl jsem pocit, že právě ve chvíli, kdy budeme míjet Sandy Hook, přijde nějaká zpráva – telegram, telefonát, či dopis nebo vzkaz po poslíčkovi – do Pětatřicáté ulice nebo do čísla 1019, zakódovaná tak, abych ji pochopil – musel bych tam ovšem být, abych ji přijal. A jestliže měla přijít, chtěl jsem být u toho, protože jinak bych mohl propásnout největší šarádu, jakou kdy Wolfe zinscenoval. Jenže neplynuly jen dny a týdny, uplynuly celé měsíce a moje přítelkyně je v mnoha ohledech velice dobrá, včetně schopnosti mě pravidelně sjet, když se domnívá, že se sebou pořád nechám orat, a tak jsme si rezervovali kajutu na lodi, jež vyplouvala šestadvacátého srpna.

Čtyři dny před tímto datem, dvaadvacátého, v úterý odpoledne, jsem seděl za svým stolem v čísle 1019 a čekal na muže, který si telefonicky domluvil schůzku. Upozornil jsem ho, že se chystám odjet na dovolenou, a on neměl chuť mi sdělit své jméno, ale zdálo se mi, že poznávám jeho hlas, a tak jsem se uvolil ho přijmout. Když přesně ve čtvrt na čtyři vkráčel do dveří, potěšilo mě zjištění, že moje paměť na hlasy nijak neochabuje. Byl to můj starý kámoš z cely, Max Christy. Vstal jsem a potřásli jsme si rukama. Odložil si na stůl svůj slamák a rozhlédl se. Černou kštici měl sestřiženou trochu víc nakrátko než tehdy v dubnu, ale džungle jeho obočí se nikdo ani nedotkl a jeho ramena se i v šedém tropickém obleku zdála pořád stejně široká. Nabídl jsem mu židli a on usedl.

„Musím se omluvit,“ prohlásil jsem, „že jsem se nevyrovnal za tu snídani. Zachránila mi život.“

Mávl rukou. „Potěšení bylo na mé straně. Jak se vám vede?“

„Ach, nestěžuji si. Co vy?“

„Mám spoustu práce.“ Vytáhl kapesník a osušil si pot z obličeje a z krku. „Hrozně se potím. Někdy si říkám, jestli to není pitomost, pořád se takhle štvát sem a tam.“

„Slyšel jsem o vás mluvit.“

„Ano, myslím, že se o mně mluví. Nezavolal jste mi. Nebo ano?“

„To číslo,“ odvětil jsem, „je Churchill, pět, tři, dva, tři, dva.“

„Ale nezavolal jste na něj.“

„To ne, pane,“ připustil jsem, „nezavolal. Vždycky mi do toho něco přišlo a kromě toho se mi nezamlouvalo, jak jste vykládal o tom, zda mě vůbec přijmete a že si mě musíte vyzkoušet. Nejsem začátečník a inkoust na mojí licenci už dávno zaschl. Koukněte se, že nejsem zelený za ušima.“

Zaklonil hlavu a zachechtal se, potom se ztišil a střízlivě mi řekl: „Špatně jste mě pochopil, Goodwine. Myslel jsem tím jen tolik, že s ohledem na vaši minulost budeme muset postupovat pěkně zvolna.“ Otřel si čelo kapesníkem. „Pořád se potím. Od té doby se o vašem jménu tak trochu diskutovalo a ujišťuji vás, že vás nikdo za zelenáče nepovažuje. Povšimli jsme si, že od té doby, co jste si otevřel vlastní kancelář, máte zřejmě hodně zakázek, ale pro vás to jsou až příliš triviální věci. Proč jste odmítl tu nabídku od federálu?“

„Á, mají hroznou pracovní dobu.“

Přikývl. „A vy nemáte rád otěže, je to tak?“

„Nikdy jsem to nezkusil a ani to nemám v úmyslu.“

„Na čem teď zrovna děláte? Máte něco důležitého?“

„Vůbec nic, důležitého ani nedůležitého. Už jsem vám to řekl po telefonu. Mám dovolenou. Odjíždím v sobotu.“

Nesouhlasně si mě změřil. „Žádnou dovolenou nepotřebujete. Jestli někdo potřebuje dovolenou, jsem to já, ale já ji nedostanu. Mám pro vás práci.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Teď ne. Možná, až se vrátím.“

„Do té doby to nepočká. Potřebujeme sledovat jednoho muže, máme málo lidí a je to tvrdý oříšek. Nasadili jsme na něj dva dobré chlapy a oba je prokoukl. Budete potřebovat nejmíň dva pomocníky, raději tři. Můžete vzít chlapy, které znáte, celé to budete řídit sám, a za čas a výdaje jim zaplatíte z pěti set dolarů denně, které budete dostávat.“

Hvízdl jsem. „Jaký je v tom háček?“

„Žádný háček.“

„Tak kdo je ten sledovaný? Sám starosta?“

„Nebudu ho jmenovat. Možná zatím ani nevím, jak se jmenuje. Je to jednoduchá sledovačka, ale musí se to udělat perfektně, nikde nesmí zbýt ani škvíra. Lehce si pomůžete k třem stovkám denně.“

„Nemůžu se do toho dát, aniž by mi někdo naznačil, kdo to je a jak vypadá.“ Mávl jsem rukou. „Zapomeňte na to. Rád bych posloužil kamarádovi z basy, ale v sobotu mi začínají prázdniny.“

„Prázdniny počkají. Tohle počkat nemůže. Dnes v deset hodin večer se budete procházet po Sedmašedesáté ulici na půl cesty mezi První a Druhou avenue. Přijede tam pro vás auto s jedním mužem, který vám chce položit pár otázek. Když se mu budou vaše odpovědi zamlouvat, poví vám víc o té práci – a je to vaše velká šance, Goodwine. Poprvé máte možnost omočit se v největší řece prachů, jaká kdy kde tekla.“

„K čertu,“ protestoval jsem, „vy mně vlastně nenabízíte práci, jen mi dáváte možnost se ucházet o práci, o kterou nemám zájem.“

V tu chvíli to byla čistá pravda a byla to pravda i o deset minut později, kdy Max Christy odešel a já o tu práci sice ještě pořád nestál, ale byl jsem ochoten se o ni ucházet. Ne snad, že bych měl konkrétní tušení, že by ten člověk v autě, co mi chtěl klást otázky, mohl být Arnold Zeck, ale způsob, jakým to vše bylo zrežírováno, naznačoval alespoň minimální šanci, že by to mohl být on, a takovou příležitost, přestože byla velmi nejistá, jsem si nemohl dovolit propásnout. Bylo by zajímavé pohovořit si se Zeckem. Navíc by mi třeba mohl poskytnout záminku, abych do něj šťouchnul a třeba mu i neúmyslně zlomil vaz. A tak jsem Christymu přislíbil, že jeho návrh přijímám a v deset večer se budu procházet po Sedmašedesáté ulici. Musel jsem kvůli tomu sice zrušit jednu schůzku, ale i kdyby ona zmiňovaná příležitost byla jen jedna k miliónu, nechtěl jsem o ni přijít.

Hodlám však v tomto bodě učinit jasno a víc už se jím nebudu zabývat: tím mužem, který mě chtěl vyzpovídat, nebyl Arnold Zeck. Dokonce ani nepřijel dlouhým, černým cadillakem, nýbrž pouhým dvoudveřovým chevroletem z roku 1948.

Byla horká srpnová noc, a procházeje se kolem bloku, i já jsem se trochu potil, zejména v podpaží, pod pouzdrem se zbraní. U chodníku stála nepřerušená řada vozů a když chevrolet zastavil, otevřely se dveře a někdo nepříliš hlasitě zavolal mé jméno, musel jsem se k němu protlačit mezi nárazníky aut. Nastoupil jsem, zavřel za sebou a muž, sedící vpředu u volantu, se ohlédl, podíval se na mě a pak, aniž by pozdravil, se vrátil ke své úloze šoféra a rozjeli jsme se.

Můj soused na zadním sedadle zamumlal. „Snad byste mi měl něco ukázat.“

Vytáhl jsem pouzdro s doklady a podal mu ho; navrchu nebyl řidičák, ale detektivní licence. Když jsme na Druhé avenue zastavili na semaforu, prohlédl si ji ve světle pouliční lampy a vrátil mi ji. V tu chvíli už jsem litoval promrhaného večera. Nejen že to nebyl Zeck, nebyl to ani nikdo jiný, o kom bych kdy slyšel, ačkoliv jsem se ve špičkách takových kruhů, v nichž se pohyboval Max Christy, vyznal velice dobře. Tenhle ptáček byl úplně cizí. Na obličeji měl mnohem víc kůže než potřeboval, byl samý fald a vráska, což mohl být důvod, proč si pěstoval špičatou hnědou bradku, protože muselo být dost obtížné holit se na těch záhybech.

Když jsme projeli napříč avenue a zamířili k západu, oslovil jsem ho: „Přišel jsem, jen abych udělal radost Maxi Christymu – pro případ, že bych vám mohl být nápomocen nějakou radou. Jsem k dispozici jen do soboty.“

„Jmenuji se Roeder,“ představil se a vyhláskoval to.

Poděkoval jsem za projev důvěry. Svěřil se mi ještě víc: „Pokud se mě snažíte zařadit, přijel jsem ze západního pobřeží. Měl jsem tu něco na práci a narazil jsem na spojitost s jistými operacemi. Raději bych to ponechal na starost místním talentům a vrátil se domů, ale zavázal jsem se, a tak musím zůstat.“ Buď mluvil nosem schválně, anebo to jinak neuměl. „Vysvětlil vám Christy, že potřebujeme někoho sledovat?“

„Ano a já vysvětlil jemu, že nejsem k mání.“

„Musíte se uvolnit. V sázce je příliš mnoho.“

Otočil se tváří ke mně. „Bude to teď o to horší, že se má na pozoru. Zpackali to. Říká se, že jestli to vůbec někdo dokáže, pak jste to vy, zvlášť když si vezmete na pomoc pár chlapů, které používal Nero Wolfe. Můžete je sehnat, že ano?“

„Jo, můžu, ale nesezenu sám sebe. Nebudu tady.“

„Teď tu jste. Začnete zítra. Jak vám řekl Christy, dostanete pět set denně. Jedná se čistě o sledování. Budete pracovat pro člověka jménem Roeder z Los Angeles. Policii by se možná nelíbilo, kdyby šlo o místní lidi, jako jsou Wilts nebo Brownie Costigan, ale co je špatného na mně? Nikdy dřív jste o mně neslyšel. Pracujete jako soukromý detektiv. Chci si vás najmout za dobrou cenu, abyste sledoval muže jménem Rackham a hlásil mi všechny jeho pohyby. To je všechno naprosto legitimní.“

Přejeli jsme přes Park Avenue. Osvětlení bylo dostatečně slabé, takže jsem si nemusel dělat starosti, zda na mé tváři někdo zaznamená reakci na vyslovení Rackhamova jména. To jak jsem reagoval uvnitř, byla moje soukromá věc.

„Jak dlouho to potrvá?“ otázal jsem se.

„Nevím. Snad den, týden, možná dva.“

„Co když nastane nějaká šlamastyka? Žádný detektiv nevezme sledování jen tak naslepo. Musel byste mi povědět, proč se o Rackhama zajímáte. Co byste mi pověděl?“

Roeder se usmál. Viděl jsem, jak se záhyby vyhlazují. „Že podezírám svého obchodního partnera, že se vydal na východ, aby s ním uzavřel dohodu, a mě z toho vyšachoval.“

„To by bylo fajn, kdybyste ovšem přidal pár detailů. Proč s tím vůbec děláte takové tajnosti? Proč jste jednoduše nezašel ke mně do kanceláře, místo abyste mě v noci vyzvedával na ulici?“

„Nechci se moc ukazovat za denního světla. Nechci, aby můj partner věděl, že tu jsem.“ Roeder se opět usmál. „Mimochodem, to je vážně pravda, že se nechci ukazovat ve dne – ne víc, než je nezbytně nutné.“

„Tomu věřím. Abychom skoncovali s tou komedií, na světě není moc Rackhamů. V manhattanském telefonním seznamu není ani jeden. Je to týž Barry Rackham, jehož ženu letos na jaře zabili?“

„Ano.“

„To je teda náhodička,“ zabručel jsem. „Když ji zabili, byl jsem u toho a teď mi nabízíte, abych ho pro vás sledoval. Kdyby ho taky někdo zabil, to by pak byla náhodička. Vůbec by se mi to nelíbilo. Měl jsem zatraceně co dělat, abych se vymotal z kauce, jako důležitý svědek, a tak teď potřebuju dovolenou. Kdyby byl zabit v době, kdy jsem ho sledoval…“

„Proč by měl být zabit?“

„Já nevím. Nevím ani, proč zabili ji. Ale tuhle schůzku sjednal Max Christy, a i když on sám, pokud vím, není žádný střelec, pohybuje se v kruzích, které si potrpí na přímou akci.“ Mávl jsem rukou. „Zapomeňte na to. Jestli máte o Rackhama zájem z takových důvodů, stejně byste mi to neřekl. Ale je tu jiná věc: Rackham mě zná. Sledovat chlápka, který vás zná, je dvakrát těžší. Proč si chcete najmout člověka, který má už na začátku takový handicap? Proč ne…“

Umlkl jsem, protože jsme na Páté avenue zastavili na červenou, měli jsme otevřená okna a na dosah ruky od nás se nacházelo otevřené okno vedle stojícího auta.

Světla se změnila, rozjeli jsme se a Roeder promluvil: „Něco vám řeknu, Goodwine. Jde o choulostivou záležitost. Motá se kolem toho pár lidí, kteří spolupracují na jistých věcech a do jisté míry si navzájem důvěřují. Ta důvěra může být celkem silná, dokud se jejich zájmy budou ubírat stejným směrem. Ale vyskytne-li se něco, co by jedněm pomohlo a druhé poškodilo, pak to začne být choulostivé. Buď se každý začne starat sám o sebe, anebo se musí rozhodnout, která strana je nejsilnější, a k té se přidá. A já právě stojím na silné straně. Ale nemám v úmyslu vás verbovat k nám; to bychom nechtěli, ani kdyby to bylo možné. Jak bychom vám mohli důvěřovat? Do téhle branže nepatříte. Potřebujeme od vás, jen abyste pro nás prováděl odborné sledování, a hlášení budete podávat mně a jenom mně. Kam to jedeme, Bille?“

Řidič pootočil hlavu a odpověděl: „Tadyhle na parkovišti snad bude trochu chladněji.“

„Nikde není chladněji. Mám rád rovné ulice. Vyjeďte odtud, ano?“

Řidič ublíženě souhlasil. Roeder se opět obrátil ke mně. „Pro Wolfa občas pracovali tři muži, Panzer, Cather a Durkin, je to tak?“

Přisvědčil jsem.

„Budou pracovat i pro vás?“

Usoudil jsem, že asi ano.

„Tedy na tu práci můžete nasadit je a sám se moc ukazovat nemusíte. Slyšel jsem, že jsou výjimečně dobří.“

„Saul Panzer je nejlepší ze všech. Cather a Durkin jsou vysoko nad průměrem.“

„Nic víc nepotřebujete. Teď se vás chci na něco zeptat, ale nejprve mám jistou poznámku. Zajisté si uvědomujete, že není správné klamat klienty, ale v tomto případě by to bylo mnohem horší než jen nesprávné. Nemusím zacházet do podrobností, že ne?“

„Ne, ale postupujete moc rychle. Zatím žádného klienta nemám.“

„Ale máte.“ Roeder se usmál. „Nač bych jinak plýtval časem? Byl jste u toho, když zabili paní Rackhamovou, zatelefonoval jste Neru Wolfovi, on o šest hodin později zmizel a vás zadrželi jako důležitého svědka. Já vás teď chci najmout ke sledování Rackhama a vy nevíte proč. Můžete to odmítnout? Vyloučeno.“

„Třeba je to tak,“ namítl jsem, „že mám všechno, co potřebuju.“

„Podle toho, co jsem slyšel, soudím, že nemáte. To je v pořádku. Neústupnost je dobrá vlastnost, což ovšem souvisí s tou otázkou, o níž jsem se zmínil. Zdá se, že jste se osamostatnil, ale dlouho jste pracoval pro Nera Wolfa. Stále ještě bydlíte v jeho domě. Samozřejmě, že jste s ním v kontaktu – zbytečně byste to zapíral – ale to je vaše věc, pokud se on do toho nebude míchat. U této zakázky však musí být víc než jasné, že pracujete jen pro toho, kdo vás platí. Kdybyste o Rackhamovi zjistil nějaké skutečnosti a zašmelil je někomu jinému, například Neru Wolfovi, dostal byste se do nesmírně nepříjemné situace. Snad chápete, jak moc nepříjemné?“

„Jistěže, to chápu. Kdybych teď stál, podklesla by pode mnou kolena. Čistě pro pořádek: já nevím, kde je pan Wolfe, nejsem s ním ve styku a nemám náladu s ním cokoliv šmelit. Jestli na to přistoupím a budu Rackhama sledovat, stane se tak hlavně proto, že jsem pořád ještě dost naštvaný. Pochybuju, že by pan Wolfe, ať už je kdekoliv, poznal jméno Rackham, kdyby ho někde uslyšel.“

Špičatá hnědá bradka se zatřásla, jak Roeder zavrtěl hlavou. „Nepřehánějte to, Goodwine.“

„Nepřeháním. Nemám důvod.“

„Pořád ještě jste vůči Wolfovi loajální.“

„Čerta starýho.“

„Asi bych vám nedokázal zaplatit tolik, abyste mi pověděl, kde je – za předpokladu, že to víte.“

„Asi ne,“ připustil jsem. „Ale jedna věc je to, že bych ho neprodal, a něco zcela jiného je skutečnost, že po kapsách nenosím jeho fotografii. Ochotně přiznávám, že má své dobré vlastnosti, často jsem o nich hovořil a vážil jsem si jich, ale jak plynou měsíce, jedno je mi stále jasnější: byl to zatracený otrava.“

Řidič škubl hlavou a hodil po mně pohledem. Vyjeli jsme z parku, vrátili se na Pátou avenue a mířili jsme ven z města, k osmdesátým ulicím. To, co jsem říkal o Wolfovi, byla jen obyčejná konverzace, protože jsem myslel na něco jiného: Kdo jde po Rackhamovi a proč? Byl-li to Zeck, nebo někdo z vedení Zeckovy organizace, potom se muselo stát něco drastického od onoho dubnového dne, kdy Zeck poslal Wolfovi klobásy a zatelefonoval mu, aby nechal Rackhama na pokoji. A jestli to nebyl Zeck, potom se Max Christy s tímhle Roederem proti Zeckovi spojili a dát se s nimi do spolku bylo asi stejně bezpečné, jako zahrávat si se silem atomových raket. Ale tak, či onak, jak jsem tomu mohl odolat? Navíc se mi zamlouvala logika věci. Před necelými pěti měsíci si nás paní Rackhamová najala, abychom proklepli jejího manžela, zaplatila předem a my to nechali plavat. A teď bych mohl znovu začít tam, kde jsme skončili. Jestliže mi Roeder a jeho kolegové, ať už to byl kdokoliv, chtěli za to zaplatit, nemělo smysl je urazit odmítnutím.

A tak, zatímco jsme ujížděli po avenue směrem k severu, dohodli jsme se s Roederem, že jsme se v zásadě dohodli, a začali jsme pracovat na detailech. Protože se Rackham měl na pozoru, nebylo možné provádět celodenní sledování s méně než tuctem mužů, a já měl nanejvýš tři. Opravdu jsem je měl? Saul, Fred a Orrie nemuseli být okamžitě k dispozici. Nemělo smysl o té operaci diskutovat, dokud jsem nezjistil, zda na ni mám potřebné lidi. Jejich čísla znám zpaměti, a tak jsem navrhl, abychom se zastavili v některém dragstoru, že jim zavolám z budky, ale Roederovi se to nezamlouvalo. Měl za to, že bude lepší zajít ke mně do kanceláře a zavolat odtud, a já proti tomu nic nenamítal, takže přikázal šoférovi, aby zajel na Madison Avenue a vrátil se do centra.

Tou dobou – táhlo už na jedenáctou – byla Madison Avenue úplně volná a také u chodníku před domem bylo místo. Roeder řekl šoférovi, že se vrátí asi za hodinu, nebo možná později, a nechali jsme ho tam stát. V jasnějším světle ve výtahu byly záhyby kůže na Roederově obličeji méně zřetelné a také nevypadal tak staře, jak jsem ho odhadoval v autě, ale všiml jsem si, že bradku má už mírně prošedivělou. Stál opřený v koutě, s pokleslými rameny a se zavřenýma očima, dokud se v desátém patře neotevřely dveře. Potom se probral a následoval mě přes halu k číslu 1019. Odemkl jsem a otevřel, rozsvítil jsem, nabídl mu židli, usedl jsem ke stolu, přitáhl jsem si telefon a začal vytáčet číslo.

„Počkejte chvíli,“ zarazil mě mrzutě.

Odložil jsem sluchátko zpět do vidlice, pohlédl jsem na něj, poprvé jsem se mu podíval přímo do očí a ucítil jsem mravenčení v konci páteře. Ale nevěděl jsem proč.

„Tohle nesmí nikdo slyšet,“ prohlásil. „Myslím to, o čem spolu budeme mluvit. Jak moc jste si jistý?“

„Myslíte, jestli tu není mikrofon?“

„Ano.“

„Ach, to vím skoro určitě.“

„Radši se podívejte.“

Vstal jsem ze židle a poslechl ho. Místnost byla malá, stěny téměř holé, a tak mi to nedalo moc práce. Udělal jsem to důkladně, dokonce jsem i odtáhl stůl a podíval se za něj. Vrátil jsem stůl na místo a ve chvíli, kdy jsem se narovnával poté, co jsem se shýbl pro tužku, která z něj při tom spadla, ozvalo se za mnou: „Vidím, že zde máte můj slovník.“

Tentokrát nemluvil nosem. Prudce jsem se otočil, ztuhl jsem a zíral na něho s otevřenými ústy. Opět mě upoutaly jeho oči a teď i další podrobnosti, zejména čelo a uši. Měl jsem plné právo nevěřícně zírat, ale současně jsem měl právo i na vlastní mínění ohledně toho, co je či není vhodné. A tak, zatímco jsem na něj valil oči, jsem opět získal sebekontrolu. Pak jsem obešel svůj stůl, sedl jsem si, opřel jsem se dozadu a řekl jsem: „Celou dobu jsem…“

„Nemluvte tak nahlas.“

„Výborně. Celou dobu jsem věděl, že jste to vy, ale byl tam ten zpropadený řidič, tak jsem musel…“

„Fuj. Neměl jste ani tušení.“

Pokrčil jsem rameny. „V tomhle se nikdy neshodneme. Co se týče slovníku, je z mého pokoje. Dostal jsem ho od vás k Vánocům v roce třicet devět. Kolik vážíte?“

„Shodil jsem sto sedmnáct liber.“

„Víte, jak vypadáte?“

Udělal obličej. S těmi vráskami a vousy to bylo docela zbytečné, ale, samozřejmě, byl to jeho starý zvyk, jehož se zřejmě musel na dlouhé měsíce vzdát.

„Ano,“ přisvědčil. „Vím. Vypadám jako savojský kníže ze šestnáctého století, jménem Philibert.“ Netrpělivě mávl rukou. „Tohle může určitě počkat, dokud se nevrátíme domů.“

„Taky si myslím,“ souhlasil jsem. „Co nám sejde na dalším roce nebo dvou? Jenže už to nebude taková legrace, protože teď už budu vědět, na co vlastně čekám. Právě ta nejistota se mi líbila ze všeho nejvíc. Když jsem nevěděl, jestli jste živý, mrtvý, nebo co vlastně s vámi je. Opravdu parádní zážitek.“

Zavrčel. „Tohle jsem samozřejmě čekal. Jste takový, jaký jste, a protože jsem se už dávno rozhodl vás snášet, dokonce to i vítám. Ale vy jste se také už dávno rozhodl, že budete snášet mě. Podáme si ruce, nebo ne?“

Vstal jsem a vyšel mu na půl cesty vstříc. Potřásli jsme si rukama a já se mu schválně díval přímo do očí, protože jinak bych podával ruku cizímu chlapovi, a k tomu ještě hodně zvláštnímu exempláři. Vrátili jsme se každý na svou židli.

Když jsem se posadil, zdvořile jsem ho upozornil: „Musíte mě omluvit, když občas zavřu oči nebo se budu dívat jinam. Chvíli mi potrvá, než si zvyknu.“

13. KAPITOLA

„Žádný jiný postup,“ prohlásil Wolfe, „nepřipadal v úvahu. Přijal jsem od paní Rackhamové peníze a ona byla zavražděna. Zavázal jsem se chránit její zájmy, tedy jsem se musel postavit proti zájmům Arnolda Zecka, jemuž jsem však nebyl rovnocenným soupeřem. Musel jsem ho překvapit ze zálohy. Uvažoval jsem: Když odejdu, jak budete jednat vy? Bylo třeba, abyste se choval, jako kdybych zmizel a vy jste nevěděl vůbec nic. Za jakých okolností byste to dokázal provést co nejpřesvědčivěji? Jste sice schopen přetvářky, ale proč bych vás měl vystavovat tak tvrdé zkoušce? Stačilo prostě…“

„To vynechte,“ přerušil jsem ho. „Schovejte si to na později. Jak si stojíme a jaké máme šance? Máme vůbec nějaké?“

„Myslím, že ano. Kdyby šlo jen o to, odhalit jednu či několik Zeckových operací, bylo by to snadné jako nic.“ Luskl prsty. „Ale protože je třeba jeho samého zlikvidovat – mohu vám říci jen tolik, že jsem dospěl do stádia, kdy mi už můžete pomoci. Už třikrát jsem s ním mluvil.“

„Kdo a čím přesně jste?“

„Přijel jsem z Los Angeles. Když jsem odtud devátého dubna odešel, jel jsem do jižního Texasu, na pobřeží Mexického zálivu, a prožil jsem tam nejbolestnější měsíc svého života – až na jedno období, ale to už je dávno. Po měsíci jsem nebyl k poznání.“ Otřásl se. „Potom jsem se vydal do Los Angeles, protože tam žije jeden důležitý člověk, který se mi cítí být zavázán, dokonce víc, než skutečně je. Je sice důležitý, ale ne počestný. Tyto dva výrazy nejsou vzájemně zaměnitelné.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsou.“

„Jeho prostřednictvím jsem se setkal s jistými lidmi a angažoval se na jistých aktivitách. Vypadal jsem příšerně, ale v kruzích, kde jsem se pohyboval, považovali moje rašící strniště za maskování, jímž také skutečně bylo. Na veřejnosti jsem se ukazoval co nejméně. S pomocí dvou nedocenitelných výhod – svého mozku a svého významného dlužníka – a s tím, že jsem dočasně odložil skrupule, jsem ve velmi krátkém čase vzbudil velice příznivý dojem, zejména díky mnou vytvořenému schématu, jež nám umožnilo získat podstatné finanční částky současně od deseti různých osob, s minimálním rizikem. Jistěže v tom hrálo svoji roli i štěstí, ale nikdo, kdo se chce dostat Arnoldu Zeckovi na kobylku, nezůstane naživu, nebude-li mu přát štěstí.“

„A tak vás v Los Angeles začala pálit půda pod nohama.“

„Nic takového. Ale byl jsem už fyzicky i psychicky připraven vrátit se na Východ, a protože jsem věděl, že na dotazy, směrované do Los Angeles, přijdou příznivé odpovědi, přicestoval jsem dvanáctého července. Vzpomínáte si, jak jsem kdysi o Arnoldu Zeckovi – tehdy jsem mu říkal X – vyprávěl Sperlingovům?“

„Vzpomínám.“

„Tehdy jsem v krátkosti popsal jednotlivé stupně zločinu. Zaprvé je zde sám zločinec. Nebo nějaký gang. Při problémech, jaké představuje zbavování se kořisti či potřeba ochrany proti odhalení a stíhání, se jen zřídkakdy může vyhnout spolupráci s jinými lidmi. Potřebuje krytí, právníka, svědky, kteří mu potvrdí alibi, nějakou páku na policii či komplice s politickým vlivem – tak či onak vždycky někoho nebo něco potřebuje. A tak jde za někým, koho zná nebo o kom slyšel – za mužem, jemuž budeme říkat A. Jestliže A narazí na nějaké potíže, poradí se s B. Ten by to již měl umět zařídit, a pokud ne, tedy s tím zajde k C. C obvykle dokáže zařídit všechno, ale když ne, spojí se s D. A to už jsme docela blízko. D má přístup k Arnoldu Zeckovi, a to nejen pro zde popsaný účel, ale i v souvislosti s jedním či více podniky, které Zeck řídí.“

Wolfe si poklepal ukazovákem na hruď; podobné gesto jsem u něj nikdy neviděl, nejspíš si ho osvojil společně s vráskami a vousy. „Já jsem D, Archie.“

„Blahopřeji.“

„Děkuji. Zasloužil jsem si vaše blahopřání, a tedy je přijímám. Jen se na mě podívejte.“

„Jo. Dívám se. Počkejte, až vás uvidí Fritz.“

„Jestli mě někdy uvidí,“ podotkl Wolfe chmurně. „Máme šanci, nic víc. Kdybychom potřebovali jen důkazy o Zeckově spoluúčasti na nezákonnostech, nebyl by to žádný problém; vím, kde takové důkazy jsou, a mohl bych si je opatřit. Jenže on má zbudované ochranné valy úplně všude a díky jim je téměř nezranitelný. Bylo by bláhové předpokládat, že by vůbec mohl být odsouzen, a i kdyby ano, pořád by byl naživu, takže bychom si nijak nepomohli. Teď, když jsem se proti němu musel postavit a on to ví, může to skončit jen dvěma způsoby…“

„Jak to ví?“

„Zná mě. A protože mě zná, ví, že mám v úmyslu dostat vraha paní Rackhamové. Hodlá mi v tom zabránit. Ani…“

„Počkejte okamžik. Připustíme-li, že ví co podniknete jako Nero Wolfe, co ví o vás jako o Roederovi? Řekl jste, že jste D, tedy musíte být na Zeckově výplatní listině.“

„Nejsem jeho zaměstnanec. Dostal jsem za úkol uvést zde do chodu totéž schéma, jež jsem vymyslel a použil v Los Angeles. To, jak jsem to provedl, na něj učinilo natolik dobrý dojem, že mi svěřil odpovědnost i za jiné aktivity.“

„A Max Christy a ten řidič dole – to jsou Zeckovi lidé?“

„Ano – vzdálení spolupracovníci.“

„Tak co znamená ten švindl s Barrym Rackhamem? Což Rackham nedostával prachy od Zecka?“

Wolfe si povzdechl. „Archie, kdybychom měli více času, nechal bych vás vymluvit, co hrdlo ráčí. Mohl bych zavřít oči a předstírat, že jsem doma.“ Důrazně zavrtěl hlavou. „Ale musíme se dát do práce. Říkal jsem, že ten řidič je Zeckův vzdálený spolupracovník, je to však jen moje domněnka. Jsem tu nový; rozhodně ještě nemám naprostou důvěru. Určitě mě pozorují a možná, že ten řidič podává hlášení přímo Zeckovi. Proto jsem tak protahoval náš rozhovor v autě, než jsem navrhl, že zajdeme sem. Nemělo by nám to trvat déle než hodinu, takže mě radši nechte…“

Odmlčel se, protože jsem popadl za kliku a otevřel dveře dokořán. Zatímco mluvil, došel jsem ke dveřím po špičkách. Ujistil jsem se, že je chodba v obou směrech prázdná, zavřel jsem dveře a vrátil se na svoji židli.

„Jen se ptám,“ namítl jsem, „co znamená ta hra s Rackhamem?“

„Jak dlouho,“ otázal se Wolfe, „nám kdysi v kanceláři trvala diskuse o nějaké jednoduché záležitosti, například o falšování šeků?“

„Různě, od čtyř minut do čtyř hodin.“

„A kolik času bychom asi potřebovali na tohle? Mimochodem, tento týden začnete opět dostávat své výplatní šeky. Kolik jste vybral z té schránky v New Jersey?“

„Nic. Ani cent.“

„To jste měl. Uložili jsme to tam za účelem financování v přesně takové situaci, jaká nyní nastala. Takže jste použil svých osobních úspor?“

„Jen k nákupu tady těch pár věcí.“ Máchl jsem rukou. „Už dávno jsem to dostal zpátky. Nijak zvlášť jsem se nehonil, takže můj příjem z detektivní činnosti činil jen něco přes dvojnásobek platu, který jsem dostával od vás.“

„Tomu nevěřím.“

„To jsem od vás ani nečekal. Budu si muset nechat udělat audit…“ Zarazil jsem se. „K čertu! Moje dovolená!“

Wolfe zavrčel. „Až dostaneme Zecka, můžete si vzít celý měsíc. Jestli on dostane mě…“ Znovu zavrčel. „A taky že mě dostane, zatraceně, jestli se hned nedáme do práce. Ptal jste se na Rackhama. Ano, tím zdrojem příjmů, o jehož odhalení nás požádala jeho žena, byl Zeck. Setkal se s ním prostřednictvím Calvina Leedse.“

Zvedl jsem obočí. „Leeds?“

„Nečiňte ukvapené závěry. Leeds Zeckovi prodal dva psy, aby mu hlídali dům, a dva týdny je u něj zacvičoval. Zeck si nikdy nenechá ujít vhodnou příležitost. Použil Rackhama v jednom ze svých mírnějších kšeftů, při zajišťování hazardních her pro lidi, co mají příliš mnoho peněz. Pak Rackham zdědil víc než polovinu bohatství své ženy a vznikla nová situace. Rozvíjela se už před šesti týdny, když jsem přijel. Podařilo se mi o tom získat informace. Samozřejmě, jako nováček jsem musel být velmi opatrný, ale na druhou stranu jsem měl výhodu právě proto, že jsem tu byl nový. Při přípravě seznamu vhodných cílů pro mnou vynalezené schéma byl muž v Rackhamově postavení nanejvýš vhodným kandidátem a přirozeně jsem se o něm potřeboval dozvědět úplně všechno. Tím jsem získal vhodnou pozici, abych se vší opatrností začal šířit jisté spekulace a podezření, až jsem dospěl k okamžiku, kdy se zdálo být potřebné dát ho pod dohled. Naštěstí jsem nemusel sám navrhnout vaše jméno. O vás začali uvažovat už dřív, na návrh Maxe Christyho. I bez toho jsem byl rozhodnut vás získat, – dospěl jsem již příliš daleko, než abych mohl pokračovat bez vás – ale takhle to bylo snazší. Nedovolil bych si vás navrhnout sám, a vypracoval jsem si proto příslušný plán, ale tohle je lepší.“

„Mám se do toho dát? Sehnat Saula, Orrieho a Freda? A sledovat Rackhama?“

Wolfe pohlédl na zápěstí. Při té své šarádě se rozhodně naučil řadu nových věcí. Za celá léta, co jsem s ním pracoval, nikdy nenosil na ruce hodinky a teď se na ně dívá, jako by se s nimi narodil. Za normálních okolností by si na svoje zápěstí musel nechat vyrobit řemínek na zakázku.

„Řekl jsem tomu člověku, že se vrátím za hodinu nebo o něco později,“ prohlásil. „Tak dlouho tu ale nesmíme zůstat. Stačí minimální podezření, a je se mnou konec. Pro ně není nic úplně nemožné, dokonce si i mohou zjistit, jestli jsme použili telefon. Zatraceně, potřebuju s vámi strávit několik hodin.“

„Tak ho setřeste a někde se sejdeme.“

„To je nemožné. Žádné místo není dost bezpečné – až na jedno. Jen za jediného druhu okolností má člověk zaručeně právo na delší dobu nerušeného soukromí, ať už k těm okolnostem dojde úmyslně, nebo z náhodného impulsu. Potřebujeme ženskou. Vy znáte ženy všeho druhu.“

„Ne všeho druhu,“ bránil jsem se. „Znám své meze. Jaký druh ženské potřebujeme?“

„Mladší, přitažlivou, trochu vyzývavého vzhledu. Musí vám být naprosto oddaná, naprosto spolehlivá a nesmí být hloupá.“

„Proboha, kdybych věděl, kde takovou najdu, už dávno bych se oženil. A ještě bych se chlubil…“

„Archie,“ vyštěkl. „Jestli po těch všech vašich promiskuitních eskapádách nedokážete dodat ženu odpovídající těmto požadavkům, pak jsem se ve vás zmýlil. Je sice riskantní důvěřovat komukoliv, ale jakýkoli jiný postup by představoval ještě větší riziko.“

Našpulil jsem rty. „Ruth Bradyová?“

„Ne. To je vyšetřovatelka a ví se to o ní. Nepřipadá v úvahu.“

„Potom je tu jedna, která by to mohla přijmout jako náhražku za výlet do Norska, který teď musím zrušit. Mohl bych se jí zeptat.“

„Jak se jmenuje?“

„Však víte. Lily Rowanová.“

Udělal obličej. „Je bohatá, neukázněná a všude ji znají.“

„Houbeles. Je zazobaná a hravá. Pamatujete si, jak nám tehdy pomohla s tou vraždou tam na venkově? Nikdo jiný mě nenapadá. Mám jí zatelefonovat?“

„Ano.“

„A co jí řeknu?“

Podrobně mi to vysvětlil. Když potom odpověděl na mé tři čtyři dotazy a moje námitky odrazil otázkou, zda mám nějaký lepší návrh, přitáhl jsem si telefon a vytočil číslo. Nikdo to nezvedl. Zkusil jsem sál Troubadour v hotelu Churchill – nebyla tam. Další na řadě byl klub Flamingo. A tam jsem ji našel. Ptali se mě, kdo volá, a já odpověděl, že Escamillo, ačkoliv mi tak už nějakou dobu neříkala.

Po chvíli čekání se ozval její hlas. „Archie? Jsi to opravdu ty?“

„Dávám přednost oslovení Escamillo,“ řekl jsem pevně. „Je to otázka bezpečnosti. Jak moc jsi opilá?“

„Přijď si to zjistit. Lidé, co tu s nimi jsem, mě už stejně unavují. Poslyš, vypadnu odtud, sejdeme se u vchodu a pojedeme…“

„Nepojedeme. Pracuju, mám potíže a potřebuju pomoc. Ty jsi pro to ten správný typ a budeš-li mi vyhovovat, zaplatím ti dolar na hodinu. Nabízím ti naprosto nový druh vzrušení. Nikdy v životě sis ještě nevydělala ani niklák, a teď máš konečně šanci. Jakou máš náladu?“

„Jsem otrávená jak šváb, ale postačí mi jen šest tanečků s tebou a…“

„Dnes večer ne, má irská krásko. Zatraceně, musím pracovat. Pomůžeš mi?“

„Kdy?“

„Teď.“

„Bude to zábavné?“

„Jakž takž. Nic zvláštního.“

„Přijedeš pro mě?“

„Ne. Já pojedu… tohle musíš přesně pochopit. Teď poslouchej.“

„Právě to mám v úmyslu. Zrovna jsem si říkala, Lily, poklade, až začne mluvit, musíš poslouchat, protože je strašně nesmělý a citlivý, takže – říkal jsi něco?“

„Říkal jsem, abys držela klapačku. Jsem v mojí kanceláři. Je tu se mnou jeden muž. Jakmile zavěsím, odejdeme odtud. Já pojedu sám k tobě domů a počkám na vás u dveří tvého bytu. Ten muž…“

„Nemusíš na mě čekat. Stihnu to…“

„Drž zobák, prosím. Tvá první pracovní hodina už začala, takže plýtváš mým časem. Ten muž, co je zde se mnou, má dole auto s řidičem. Nechá se odvézt ke klubu Flamingo, zastaví u chodníku, ty na něho budeš čekat před vchodem, a až otevře dveře, nasedneš, aniž bys čekala, až jako správný gentleman vystoupí, protože nevystoupí. Nebudeš mluvit na řidiče, který vás, až nastoupíš, odveze na tvoji adresu, kde mě ty a ten člověk najdete čekat u tvých dveří.“

„Pokud nenastoupím do nesprávného auta a…“

„Všechno ti řeknu. Je to tmavošedý chevrolet z osmačtyřicátého roku, dvoudveřový sedan s newyorskou značkou OA šest, sedm, jedna, jedna, tři. Máš to?“

„Ano.“

„Zvýším ti plat na dolar a deset centů za hodinu. Ten muž tě bude oslovovat Lily a ty jemu říkej Pete. Až si k němu přisedneš a pojedete k tobě, nemusíš to nijak přehánět, ale je důležité, aby řidič nabyl dojmu, že Peta hrozně ráda vidíš a že se moc těšíš na několik příštích hodin strávených v jeho společnosti. Ale…“

„Má to být setkání po dlouhém odloučení?“

„Dostaneš dolar dvacet na hodinu. Právě jsem chtěl říct, že bys neměla nijak konkrétně mluvit o tom, kdy jste se s Petem viděli naposled, jestli to bylo před týdnem nebo před měsícem. Prostě máš radost, že jsi s ním, protože ho máš tak ráda, ale nepředstavuj si, že jsi Paulette Goddardová, a nezvrtej to. Zahraj to jaksepatří. Předstírej, že jsem to já. Což mi připomíná, že v tom je háček. Bude to pro tebe utrpení. Počkej, až Peta uvidíš.“

„Co je s ním?“

„Všechno možné. Je dost starý, aby mohl být tvým otcem. Má prošedivělé vousy. Obličej samou vrásku. Budeš muset bojovat s pocitem, že prožíváš noční můru a…“

„Archie! To je Nero Wolfe!“

Zatracená ženská. Tohle nemělo vůbec nic společného s rozumem nebo s nějakými úvahami. V hlavě mi hučelo jako v úlu.

„Jistěže,“ pronesl jsem obdivně. „K čarování nejspíš používáš zrcadel. Kdyby to byl on, tak, vzhledem k tomu, jaké k němu chovám city, bych mu ze všeho nejdřív domluvil rande s tebou, co? Fajn, tak mu neříkej Pete, ale Nero.“

„Tak kdo to je?“

„Jmenuje se Pete Roeder, já si s ním potřebuju pořádně popovídat a nechci, aby se toho domákly noviny.“

„Mohli bychom ho s sebou vzít do Norska.“

„Možná. O Norsku si budeme muset promluvit. Zavolej mi později během týdne a pověz mi, jak se ti zamlouvá můj návrh.“

„Za deset minut – necelých – budu na chodníku čekat na svého Peta.“

„Nikde se o tom nešiř.“

„To jistě ne.“

„Zatím jsem s tvou prací velmi spokojen. Budeme ti muset opatřit číslo sociálního pojištění. Budu tě s netrpělivostí očekávat u tvých dveří.“

Zavěsil jsem a oznámil Wolfovi: „Hotovo.“

Vstal z křesla a zamručel: „Nepřehnal jste to trochu? Například s tou noční můrou?“

„Ano, pane,“ přisvědčil jsem. „Nechal jsem se unést.“

Zamračil se a já mu to oplatil.

14. KAPITOLA

Jelikož nehodlám plýtvat papírem na popis oněch pěti hodin, kdy jsme se s Wolfem radili v bytě Lily Rowanové, mohl bych klidně pokračovat až od středečního rána, nebýt jedné věci. Musím vám vylíčit, jak dorazili ke dveřím Lilyina podkrovního bytu na Třiašedesáté ulici. Wolfe nemluvil a ani se na mě nepodíval. Lily mi stiskla ruku – což byl pozdrav, jehož jsme mezi sebou nepoužívali už nevím odkdy, potom odemkla a vstoupili jsme. Když si odložila šálu a Wolfe klobouk a přešli jsme do obývacího pokoje, vyhodila svoji bombu.

„Archie,“ prohlásila, „naprosto jistě jsem věděla, že jednoho dne se stane něco, co mi vynahradí všechen ten čas, který jsem s tebou promarnila. Prostě jsem cítila, že to tak bude.“

Přikývl jsem. „Zajisté. Tato noc ti přinese zisk i za předpokladu, že nám nabídneš sendviče, zejména proto, že tady Pete je velmi střídmý jedlík. Drží dietu.“

„Ach, nemyslela jsem tím peníze,“ namítla, „a pokud jde o sendviče, můžete se rozšoupnout. Měla jsem na mysli vyznamenání, jehož se mi díky tobě dostalo. Jsem jediná ženská v Americe, která se muckala s Nerem Wolfem. Žádná noční můra. Náhodou má šarm.“

Wolfe, který se mezitím posadil, zaklonil hlavu a zamračil se na ni – odvedl prvotřídní výkon.

Usmál jsem se na ni. „Zmínil jsem se Petovi o tom, co jsi mi řekla do telefonu, a jemu to zalichotilo. Nu dobře, považuj se za vyznamenanou.“

Zavrtěla hlavou. „Nemá cenu se vzpírat, chlapče. Držím tě pevně.“ Přistoupila k Wolfovi a shlédla na něho. „Netrap se, Pete, normálně bych tě nerozeznala od Adama. Nikdo by tě nepoznal, v tom to není. To tady můj hrdina, Archie. Je strašně prudérní. Zažil už nějaký ten těžký případ. Byly jich spousty, a ani jednou mě nepožádal o pomoc. Ani jednou! Prudérní a hrdý. A najednou mě vyruší uprostřed radovánek – alespoň pokud on věděl, mohla jsem se nacházet uprostřed radovánek – a chce po mně, abych nastoupila do auta a chovala se důvěrně k cizímu muži. Na světě je jen jediný člověk, pro něhož by byl něčeho podobného schopen, a to jsi ty. Takže když jsem se v tom autě rozvášnila, věděla jsem, co dělám. A nedělej si se mnou starosti – ať už máte za lubem cokoliv, mám zapečetěná ústa. Pro mě budeš navždycky Pete. Jediná ženská, která se muchlala s Nerem Wolfem – můj bože, nadosmrti si toho budu považovat. A teď jdu připravit nějaké sendviče. Jakou držíš dietu?“

Wolfe procedil skrze zuby: „Nic nechci.“

„To nejde. Broskev? Hrozny? Trochu salátu?“

„Ne!“

„Sklenici vody?“

„Ano!“

Odešla z místnosti a cestou po mně hodila nevlídným pohledem. Po chvíli bylo tlumeně slyšet, jak se pohybuje v kuchyni.

Vyjel jsem na Wolfa: „To vy jste tvrdil, že potřebujeme ženskou.“

„Vy jste ji vybral.“

„A vy jste ji schválil.“

„Je hotovo,“ konstatoval hořce. „A my jsme taky hotoví. Samozřejmě, že to vyžvaní.“

„Je tady jistá možnost,“ navrhl jsem. „Ožeňte se s ní. Vlastního manžela by přece nezradila. A zdá se, že během té krátké cesty z města…“

Rychle jsem ztichl. Obličej, jako celek, nevypadal jako jeho tvář, ale stačilo podívat se mu do očí, abych poznal, že jsem zašel příliš daleko.

„Povím vám, co udělám,“ nadhodil jsem. „Znám ji dost dobře. Představme si, že by se mohly stát dvě věci: Zaprvé, vy zítra skočíte k Zeckovi a povíte mu, kdo jste. Za druhé, Lily to úmyslně či neúmyslně někomu vyslepičí. Vsadím se o deset babek, že první možnost je stejně pravděpodobná jako ta druhá.“

Zavrčel: „Je to ženská.“

„Dobrá, tak se vsaďte.“

Nevsadili jsme se. Ne že by Wolfe souhlasil s mým názorem na Lily Rowanovou, ale co mohl, chudák gangster, dělat? Nemohl se ani stáhnout zpátky do houštin a začít znovu. Od téhle chvíle až do konce však na něj doléhal desetkrát horší stres než na mě. Trochu mu to na celou noc pošramotilo styl, když Lily odešla spát a my v obýváku rozmlouvali ještě dlouho po rozbřesku. Odešel v šest hodin. Nejspíš bych v tutéž dobu mohl bezpečně odejít i já, protože i kdyby se o něho zajímali natolik, že před dům postavili hlídku, ta by určitě odešla s Roederem. Ale vzhledem k tomu, co mi Wolfe vylíčil, a při programu, který pro mě sestavil, jsem se nemohl spokojit s pouhou pravděpodobností, a tak jsem si na dvě hodinky zdřímnul a teprve pak jsem se odebral do Pětatřicáté ulice vykoupat se a nasnídat.

V deset hodin už jsem byl v čísle 1019 a začal telefonicky shánět Saula, Orrieho a Freda.

Vůbec se mi to nezamlouvalo. Z toho, jak Wolfe celou hru připravil, jsem měl dojem, že máme šanci jedna ku tisíci, což stačí, když potřebujete někomu přišít konkrétní obvinění, a pokud to zpackáte, přinejhorším musíte s jistým handicapem začít znova. Pokud však možnost, že to zpackáte, znamená definitivní konec, je to trochu něco jiného. Samozřejmě jsem Wolfovi vypověděl všechno, co jsem věděl, popsal jsem mu i návštěvu inspektora Cramera a vyřídil jeho vzkaz; tím neústupněji však trval na svém. Jestliže Zeck chtěl mým prostřednictvím sledovat Rackhama, zdálo se mi pravděpodobné, že by vrah paní Rackhamové mohl dostat svoji dávku elektřiny se Zeckovým požehnáním, a protože právě toto Wolfe považoval za závazek, který musí splnit, proč u toho nezůstat? Alespoň na čas a pořádně si vydechnout. Pokud jde o závazky, i já jsem jeden učinil: Než umřu, chci se podívat do Norska.

Jak říkám, nezamlouvalo se mi to, ale nezbývalo mi, než to buď spolknout, anebo se odporoučet. Hodil jsem si mincí: hlava – zůstanu, orel – vypadnu. Padl orel, ale musel jsem to vetovat, protože jsem už předtím mluvil s Orriem Catherem, který měl přijít v poledne, a Fredu Durkinovi a Saulu Panzerovi jsem nechal vzkazy. Hodil jsem ještě jednou. Zase orel. Ještě jednou a padla hlava a tím bylo rozhodnuto. Musel jsem zůstat.

Sledování Barryho Rackhama byla klasická rutina, zejména v prvním týdnu. Byla opravdu škoda plýtvat na takovou frašku talentem Saula Panzera, ale byl jsem rád, že ho mám po ruce. Vydal jsem jim všem pokyny ve středu večer v čísle 1019. Saul seděl na rohu stolu, protože jsem měl jenom tři židle. Saul byl podměrečný chlapík, vcelku nenápadný, až na jeho nos, a jinak ve všech směrech nejbáječnější chlap na světě. Fred Durkin, velký, neohrabaný, s velkým zarudlým obličejem, neměl v sobě nic z dobrmana, zato však v mnohém připomínal buldoka. Orrie Cather byl štíhlý, svalnatý a pohledný, přesně ten typ, který se dokáže vmísit mezi hosty na skvělém večírku, když to situace vyžaduje. Poté, co jsem jim vysvětlil, o jakou práci se jedná, i s potřebnými detaily, přidal jsem ještě pár doplňujících informací.

„Pokud jde o vás,“ vysvětlil jsem jim, „je tohle jenom cvičení. Jediný váš kontakt jsem já. Nemáme žádného klienta.“

„Páni,“ protáhl Fred. „Sto babek denně plus výdaje? Asi bys měl platit předem.“

„To si vyřiď s Národním odborovým sdružením,“ odvětil jsem upjatě. „Jakožto zaměstnavatel netrpím námezdným silám žádné důvěrnosti.“

„Samozřejmě,“ podotkl Orrie s chápavým úsměvem, „je to jenom shoda okolností, že tenhle Rackham s tebou pobýval na místě vraždy. Tenkrát, když tě zašili.“

„To není důležité. Držme se podstaty věci, pánové. Chci, aby bylo naprosto jasné, že mi ve skutečnosti ani za mák nezáleží na tom, kam Rackham chodí a co dělá nebo s kým se stýká. Budete se ho držet a podávat mi podrobná hlášení, protože jedině tak se dá provádět řádné cvičení, ale nestojím o to, aby někdo přišel k úrazu. Kdyby se otočil a začal po vás házet kamením, uhněte a utečte. Když ho ztratíte, jakože k tomu dojde, nesnažte se za ním cválat, abyste si nenarazili holeň.“

„Měl bys pro zaměstnance uzavřít pojistku,“ poradil mi Fred. „Pak bychom o tom mohli mluvit vážně.“

„Chceš tím říct,“ zeptal se Saul Panzer, „že jediným účelem je hrát mu na nervy?“

„Ne. Postupujte jako při každém sledování. Chtěl jsem jen zdůraznit, že to není otázka života a smrti – aspoň prozatím ne.“ Odsunul jsem židli a vstal jsem. „A teď bych vám rád ukázal, že jsem se nijak nezměnil, přestože jsem zaměstnavatel. Můžete mi i nadále říkat Archie. A můžete se mnou zajít do Pětatřicáté ulice, kde na nás čeká pokerový stůl, Fritz bude pátým hráčem, a až skončíme, nabídnu vám odvoz domů.“

Pro pořádek zde poznamenávám, že jsem prohrál dvanáct dolarů. Nejvíc vyhrál Saul Panzer. Jednou jsem měl na ruce tři devítky a… ale raději pokračujme.

Rackham bydlel v hotelu Churchill, v klimatizovaném apartmá v jednom z horních pater. Během prvního týdne jsme o něm shromáždili dostatek materiálu na pěkný životopis. Nikdy nevystrčil nos ven před jednou hodinou a jednou vyšel až ve čtyři odpoledne. K jeho pravidelným zastávkám patřily dvě banky, jedna advokátní kancelář, devět barů, dva kluby, jedno holičství, sedm dalších provozoven služeb a obchodů, tři restaurace, tři divadla, dva noční podniky a různá jiná místa. Obvykle obědval s nějakým mužem či s několika muži a večeřel se ženou. Nebyla to vždycky táž žena, během týdne vystřídal tři. Podle toho, jak je popsali mí podřízení, dělaly čest svému pohlaví, americkému stylu života a Odborovému svazu pracovníků ve výrobě dámských oděvů.

Něco málo práce jsem při tom sledování odvedl i já, ale většinou jsem spoléhal na najaté síly. Ne že bych se válel. Strávil jsem pěkných pár hodin s Lily Rowanovou, jednak jako náhražku za odložený výlet do Norska, a také abych prověřil, jak dalece pravdivý byl můj posudek, který jsem o ní vydal Wolfovi. Jednou při tanci vzdychala po Petovi a jindy zase, u ní doma, začala vykládat, jak ráda by mi pomáhala s mojí prací, ale když jsem jí dal taktně najevo, že o detektivní živnosti se bavit nebudeme, přijala to mile a dala pokoj.

Bylo třeba dělat i jiné věci, například sepisovat hlášení o Rackhamovi. Každý den pozdě odpoledne se u mě v kanceláři zastavil Max Christy pro hlášení z předchozího dne, posadil se, přečetl si ho a kladl mi otázky. Když měl nějaké výhrady, trpělivě jsem mu vysvětlil, že dost dobře nemohu postavit před dveře Rackhamova apartmá člověka, který by vyfotografoval každého, kdo přijde či odejde, a že se nám daří pokrýt přes osmdesát procent jeho času, což je při sledování v New Yorku výjimečně dobrý výsledek.

Měl jsem samozřejmě výhodu, protože mi jejich Pete Roeder vyložil, o co jde. Měli trochu strach z Westchesteru, ale ještě víc z toho, co by se mohlo dít ve městě. Krátce poté, co se stal milionářem díky steakovému noži, ať už ho použil kdokoliv, Rackham Zeckovi vzkázal, že s ním nadále přerušuje styky. Brownie Costigan za Rackhamem zašel v domnění, že ho trochu sjede, a on s ním vyrazil dveře. Ve Washingtonu se ozval povyk kvůli šířícímu se hazardu a vydírání, což vyvolalo nadšení na newyorském státním zastupitelství, takže všichni začali mít plné kalhoty a bylo docela dobře možné, že kdyby se v jednom z mých hlášení psalo o Rackhamově návštěvě v kanceláři státního zástupce, nebo o tom, že náměstek prokurátora navštívil Rackhama v jeho apartmá, asi by Rackhama postihla menší nehoda – buď by ho něco přejelo, anebo by spadl do řeky zatížen olovem. Proto mi Wolfe vydal pečlivé, podrobné instrukce o tom, co mám hlásit a co ne.

Wolfa jsem vůbec nepotkal ani o něm neslyšel. Měl mi dát vědět, pokud – nebo až – se začne něco dít, a věděl jsem, jak s ním v nutném případě navázat kontakt.

Já jsem měl svůj vlastní časový rozvrh a devátého dne, v pátek prvního září, jsem podle něj měl podniknout první krok. Všechno svědčilo o tom, že nastala ta pravá chvíle. Saul se podle mých instrukcí nechal zpozorovat jednou, Orrie dvakrát a Fred – i bez instrukcí – nejmíň třikrát. I já jsem spolupracoval a ukázal jsem se u vchodu do baru Crooked Circle, když odtud jednoho večera Rackham vycházel s nějakou společností. A tak v pátek, v pět hodin odpoledne, když mi Saul zavolal, že sledovaný vešel do baru Romance na Devětačtyřicáté ulici, jsem se vydal na procházku, našel Saula postávat u výkladní skříně, poradil mu, aby se vrátil domů k ženě a dětem, došoural jsem se ke vchodu baru Romance a vešel dovnitř.

Kšefty se hýbaly. U stolu velikosti dřezu na nádobí se tísnilo celých pět lidí. Bez velkého rozhlížení jsem si vybral místo u dlouhého baru, kde dva zákazníci lehkomyslně ponechali mezi sebou dostatek prostoru, kudy si člověk mohl lokty prorazit cestu na výsluní.

Barman po chvíli připustil, že existuju, a dovolil mi koupit si skleničku.

Nenápadně jsem se rozhlédl, zjistil jsem, že Rackham sedí u stolu se dvěma jedinci mužského pohlaví, obrátil jsem se k nim zády a našel jsem si ho v zrcadle před sebou.

Nečekal jsem, že zabere na první pokus. Říkal jsem si, že se mu budu muset ukázat tak dvakrát, třikrát. Ale byl očividně zralý. Propracoval jsem se asi do poloviny druhé sklenice, když jsem ve svém vyhlídkovém zrcadle uviděl, že se celé trio zvedlo a tlačí se skrze dav směrem k východu. Sklonil jsem hlavu a zahleděl se na svůj palec. Prošli kolem mě směrem ke dveřím a já se ohlédl za jejich mužnými pozadími. Jakmile vyšli ven, vydal jsem se za nimi a na chodníku jsem ihned zabočil doprava s představou, že provedu průzkum terénu ze dveří vedlejšího obchodu. Zbývaly mně však k němu ještě dva kroky, když se mi u ramene ozval hlas: „Tady jsem, Goodwine.“

Otočil jsem se k němu a zatvářil se trochu překvapeně. „Ale, nazdárek.“

„O co vám jde?“ otázal se.

„Co máte konkrétně na mysli?“ zeptal jsem se zdvořile. „Mám tolik různých zájmů.“

„To tedy máte. Vy i ti ostatní, o nichž už vím. Kdopak je na mě tak zvědavý?“

„Nemám ponětí.“ Účastně jsem se zeptal: „Někdo vás snad obtěžuje?“

Do tváří mu stoupla červeň a vystouply svaly na čelisti. Cukl pravým ramenem.

„Tady na ulici ne,“ varoval jsem ho. „Seběhli by se lidi, zvlášť, až se do toho dám i já. Vidíte, jak se támhleten chlap otočil? Máte postoj jako Jack Dempsey.“

Trochu se uvolnil. „Myslím, že vím, oč se jedná,“ prohlásil.

„To je dobře. Takže mě nepotřebujete.“

„Chci si s vámi promluvit.“

„Tak začněte.“

„Tady ne. U mě – v Churchillu.“

„Myslím, že bych měl mít tak hodinku volno příští úterý.“

„Teď. Půjdeme tam teď hned.“

Pokrčil jsem rameny. „Ale ne spolu. Vy v čele a já budu povlávat za vámi.“

Otočil se vykročil. Dal jsem mu dvacet kroků náskok a následoval ho. Když sledujete někoho, s kým jste si domluvili schůzku, je všechno napětí to tam a vzhledem k tomu, že jsme museli přejít jen o pár bloků dál, byla by to vážně příjemná procházka, kdyby ovšem neměl tak hrozně naspěch. Musel jsem nasadit svůj nejdelší krok, abych s ním udržel tempo. Když jsme přišli k Churchillu, trochu jsem se k němu přiblížil a ve chvíli, kdy nastupoval do výtahu, byl jsem už připraven nastoupit do příští kabiny.

Měl pronajaté rohové apartmá v místě, kde byla vnější zeď trochu posunutá směrem dovnitř, čímž vznikl prostor pro terasu a zároveň i ochrana před hlukem z ulice. Ve velkém obývacím pokoji byl chládek a ticho, světle žluté koberce, krásné obrazy a světle žluté potahy na nábytku. Rozhlížel jsem se kolem sebe, zatímco stahoval žaluzie, a když skončil, řekl jsem: „Moc pěkné. To je to pravé místo pro srdečný rozhovor.“

„Co si dáte k pití?“

„Nic, děkuji. Svoji dávku jsem vypil už v baru a kromě toho nepiji s lidmi, které sleduji.“

Seděl jsem v pohodlném křesle a on si přitáhl jedno menší křesílko a posadil se čelem ke mně. „Máte teď svoji kancelář,“ konstatoval.

Přikývl jsem. „Daří se mi docela dobře. Samozřejmě, v létě máme okurkovou sezónu. Po svátku práce se zákazníci vrátí a začnou zas za mnou přicházet se svými problémy.“ (V USA a v Kanadě připadá svátek práce na první pondělí v září; pozn. překl. )

„Tu práci pro paní Freyovou jste odmítl.“

„Jak bych ji mohl přijmout?“ Otočil jsem ruku dlaní vzhůru. „Nikdo se mnou nechtěl mluvit.“

„To jim nemůžete mít za zlé.“ Vzal si cigaretu a zapálil si. Ruce měl skoro pevné, ale ne docela. „Koukejte, Goodwine. Tam na ulici jsem na okamžik málem ztratil hlavu. Vy přece děláte jen to, zač vás platí.“

„To souhlasí,“ potvrdil jsem. „Lidi nesnáší detektivy víc než zubaře nebo instalatéry. Nechápu proč. Všichni se přece snažíme vybudovat lepší svět.“

„To jistě. Pro koho pracujete?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Radši začněte znovu. Vytáhněte steakový nůž, pistoli nebo tak něco. Mě sice není těžké přesvědčit, ale musím alespoň budit zdání.“

Olízl si rty. To patrně měla být jeho varianta počítání do deseti, ale pokud ano, pak to nefungovalo, protože vyskočil a tyčil se nade mnou se sevřenými pěstmi. Já pohnul pouze hlavou; prudce jsem ji zaklonil, abych mu viděl do tváře.

„Jste ve špatném úhlu,“ ujistil jsem ho. „Když se pokusíte rozmáchnout, skloním se, zasáhnu vás do kolen a ztratíte rovnováhu.“

Chvíli tak stál, rozevřel pěsti a shýbl se pro cigaretu, kterou upustil na koberec. Posadil se, potáhl, vdechl a zase vypustil kouř.

„Moc mluvíte, Goodwine.“

„To ne,“ odporoval jsem, „ne moc, možná moc upřímně. Snad jsem neměl mluvit o steakovém noži, ale naštval jsem se. Třeba bych vám prozradil jméno svého klienta, kdybyste mi vrážel jehly pod nehty anebo mi ukázal dolarovou bankovku, ale otrávilo mě, že to berete jako hotovou věc.“

„Já jsem svoji ženu nezabil.“

Usmál jsem se na něj. „To je přímé, kategorické prohlášení a já si ho moc vážím. Co ještě jste neudělal?“

Ignoroval to. „Vím, že si Annabel Freyová myslí, že jsem to byl já, a že by utratila všechny peníze, které jí moje žena odkázala – nu, alespoň polovinu – aby mi to dokázala. Nevadí mi, že jste od ní vzal peníze, to je vaše věc, ale nesnáším, když se penězi plýtvá, a nelíbí se mi, že za mnou pořád někdo chodí. Měl by přece existovat nějaký způsob, jak vás přesvědčit, že jsem to neudělal. Nepřišel byste na nějaký? Dokázal byste to zařídit? Tak, abyste sám o nic nepřišel?“

„Ne,“ odmítl jsem tvrdě.

„Proč ne? Říkám, že chci, abyste se přesvědčil.“

„Protože jsem už zase naštvaný. Vám je ukradené, co si myslí paní Freyová. Žere vás, že nevíte, kdo se o vás tak zajímá, že za to utrácí peníze, a snažíte se lovit bez návnady, což je nesportovní. Vsadím se s vámi o pětku, že to ze mě nevymámíte.“

Asi půl minuty seděl a díval se na mě, pak vstal, přešel k přenosnému baru u protější stěny a začal si míchat drink. Zavolal na mě: „Určitě si nedáte?“

S díky jsem odmítl. Brzy se vrátil s vysokou sklenicí, usedl, upil pár doušků, postavil sklenici, říhl a pak promluvil: „Tisíc dolarů za to jméno.“

„Čistě jenom jméno?“

„Ano.“

„To beru.“ Natáhl jsem ruku. „Navalte.“

„Rád bych dostal, zač jsem si zaplatil, Goodwine.“

„Samozřejmě. Dávám vám záruku proti všem defektům.“

Vstal a vyšel z pokoje dveřmi na vzdálenějším konci. Rozhodl jsem se, že mám žízeň. Zašel jsem si k baru pro sodu s ledem, a když se vrátil a zamířil ke mně, seděl jsem už zas na svém místě. Převzal jsem, co mně podával, a při počítání jsem listoval růžky bankovek: deset pomuchlaných stovek.

Pozvedl sklenici, napil se a upřel na mě oči. „Nuže?“

„Arnold Zeck,“ řekl jsem.

Tiše vyjekl, na chvíli ztuhl a potom mrštil sklenicí o zeď, kde se roztřískla uprostřed skla na jednom z obrazů, čímž se celý audiovizuální efekt ještě vylepšil.

15. KAPITOLA

Přiznávám, že v okamžiku dopadu jsem už stál na nohou. Provedl to s tak bezohledným nezájmem, že se vůbec nedalo předem určit místo, které zasáhne, a prudce hozená těžká sklenice dokáže způsobit pěkné šrámy.

„Podívejte se, co jste udělal,“ pronesl jsem vyčítavě a zase jsem usedl. Vteřinu se na mě mračil, potom odešel k baru a pomalými, přesnými pohyby rukou si namíchal nový long drink. S potěšením jsem zaznamenal, že tam nalil stejné množství whisky jako předtím. Vrátil se do křesla a postavil sklenici, aniž by se napil.

„Proboha, přesně to jsem si myslel.“

Jen jsem přikývl.

„Kdo vás najal? Zeck osobně?“

„To nebylo ve smlouvě,“ namítl jsem pevně. „Zaplatil jste si za jméno a to jste taky dostal.“

„Jsem ochoten nakoupit víc. Vezmu všechno.“

Zamračil jsem se na něj. „Asi bych teď měl něco říct. Sedí se vám pohodlně?“

„Ne.“

„Ale stejně poslouchejte. Dostávám od Zecka peníze a přitom ho podrážím. Jak víte, že nepodrazím i vás?“

„Nevím. Ale zaplatím víc než on.“

„O to přesně jde. Nezaplatíte. Kdo je Zeck a kdo jste vy? Odpověď znáte. I vy jste od něj dostával peníze, až do doby před pěti měsíci, a víte za co. Když si vaše žena najala Nera Wolfa, aby vám nakoukl pod pokličku, žaloval jste Zeckovi a on se na Wolfa zaměřil. Potom, co vaši ženu probodli tím steakovým nožem, Wolfe zmizel v prachu a teď je, co já vím, možná v Egyptě, kde má dům a povídá si se Sfingou. To Zeck a vy, vy oba, jste zničili náš šťastný domov na Pětatřicáté ulici a můžete třikrát hádat, co si o tom myslím. Možná se mi to líbí tak, jak to je. Mám svou vlastní kancelář a můj čas patří jenom mně. Třeba se rozhodnu pro bližší spolupráci se Zeckem, abych se dostal k velkým prachům. V tom případě pro vás představuji smrtelné nebezpečí. Nebo taky by se mi mohla zalíbit představa, že Zeckovi zapíchnu něco mezi žebra a při té příležitosti shrábnu pěknou porci z vašeho balíku. Anebo si dělám blázny z vás obou a držím se šílené představy, že si vydělám těch deset táců, které vaše žena vyplatila Neru Wolfovi. Zeck i vy můžete hádat. Vysvětlil jsem to dost jasně?“

„Nevím. Chcete mě prostě varovat, abych vám nevěřil? O to vám jde?“

„No ano.“

„V tom případě jste si mohl ušetřit dech. Od doby, kdy jsem se začal holit, nevěřím nikdy nikomu. Co se týče té porce z mého balíku, záleží na tom. Jak byste si ji chtěl zasloužit?“

Pokrčil jsem rameny. „Třeba o ni nestojím. Hádejte. Tak se mi zdá, že mám něco, co byste vy mohl chtít.“

„Myslím, že ano. Kdo vás najal a jaké jste dostal pokyny?“

„Už jsem řekl, Zeck.“

„Zeck osobně?“

„Riskoval bych krk a vy to víte. Teď mi dáte pět táců a o dalším se dohodneme postupně.“

Udělal jsem chybu, ale ne příliš závažnou. Překvapilo ho to. Měl jsem chtít deset. Odpověděl: „Nemám u sebe tolik peněz.“

„Ale jděte. Tak si pro ně pošlete dolů.“

Na okamžik zaváhal, prohlížel si mne, potom vstal a přešel k telefonu, stojícímu na malém stolku. Napadlo mě, že by mi nijak neposloužilo, kdyby se nějaký úředník nebo zástupce ředitele dozvěděl, čí přítomnost v Rackhamově apartmá si vyžádala tak velkou částku v hotovosti, takže jsem se zeptal, kde je koupelna, a uchýlil se tam. Po dostatečně dlouhé době jsem vyšel ven a zásilka už mezitím dorazila.

„Řekl jsem, že nikomu nevěřím,“ prohlásil Rackham, když mi ty potištěné papírky podával. „Ale hlavně nesnáším, když mě někdo chce vzít na hůl.“

Tentokrát to byly použité bankovky, stovky a pětistovky, které na pohled neodpovídaly elegantnímu standardu hotelu Churchill. Abych Rackhamovi předvedl, jak vulgární věc je nedůvěra k bližnímu, zastrčil jsem je do kapsy bez počítání.

„Jak byste to chtěl? Slovem i obrazem?“

„Mohu vám klást otázky?“

„Jistě, to je v ceně. Se Zeckem jsem zatím nemluvil, ale čekám, že k tomu dojde. Nejprve za mnou přišel Max Christy. On…“

„Ten zkurvenec.“

„Tak? Samozřejmě, vy jste teď zaujatý. Přišel jen na průzkum. On Zecka nejmenoval a nejmenoval ani vás, ale nabídl mi dobrý honorář za odborné sledování. Zaujalo mě to natolik, že jsem souhlasil s tím, že mě týž večer nějaký muž v autě vyzvedne na ulici. Dostal jsem…“

„To nemohl být Zeck. Ten by se takhle neukazoval.“

„Už jsem řekl, že jsem se Zeckem nemluvil. Dostal jsem pár hlavních informací. Ten chlápek se představil jako Roeder, je mu kolem padesátky…“

„Roeder?“ zamračil se Rackham.

„Tak to říkal. Hláskoval mi to: R-o-e-d-e-r. Starý asi padesát let, hnědé, dozadu ulízané vlasy, tvář plná vrásek a záhybů, bystré, tmavé oči, hnědá, prošedivělá špičatá bradka.“

„Toho neznám.“

„Třeba byl v jiném oddělení než vy. To on mluvil o Zeckovi. Řekl…“

„On skutečně Zecka jmenoval?“

„Ano.“

„Vám? To je pozoruhodné. Proč?“

„To nevím, ale mohu zkusit hádat. Max Christy mě proklepával už dříve, před nějakým časem, a myslím, že ho napadlo, že bych mohl shánět práci, když je Nero Wolfe pryč. Došlo jim, že určitě vím, že Christy hraje v partě s Browniem Costiganem a že Costigan je už dost blízko samému vrcholu, takže proč se nezmínit o Zeckovi, aby tak udělali ještě slavnější dojem? V každém případě ho Roeder jmenoval. Pověděl mi, že vás chtějí nechat sledovat. Potřebovali to provést důkladně a pečlivě. Nabídli mi velmi slušné peníze. Měl jsem použít tolik lidí, kolik bude třeba. Přijal jsem tu nabídku, sehnal lidi a včera uplynul týden ode dne, kdy jsme začali. Christy si ke mně do kanceláře chodí každý den pro hlášení. Víte, co v nich je, protože víte, kde jste byl a co jste tam dělal.“

Rackham se pořád mračil. „To je všechno?“

„Takovou práci jsem přijal a tak jsem ji prováděl.“

„Neřekli vám proč?“

„Svým způsobem ano. Pochopil jsem, že se obávají, zda nebudete mít špatný vliv na státního zástupce, a chtějí se ujistit, že se s ním moc nepřátelíte. Kdyby zjistili, že ano, nejspíš podají stížnost. Předpokládám, že víte, jak si asi takovou stížnost představují.“

Přestával se mračit. „Říkáte, že tohle jste pochopil?“

„Nevyjádřil jsem se přesně. Praktickými to řekli.“

„Roeder?“

„Ano.“

Už se nemračil. „Jestli je to pravda, Goodwine, tak jsem nakoupil dobře.“

„Jasně, že to je pravda, ale nedůvěřujte mi. Varoval jsem vás. Toto jsou fakta, ale mohu vám dodat i jednu domněnku, aniž bych si účtoval něco navíc.“

„Jakou domněnku?“

„Týká se jich a vás. Jde o to, proč jsem vlastně tady. Proč jsem přišel do toho baru tak, abyste mě zpozoroval, a jako blbeček jsem vás sledoval ven, abych vám dal příležitost mě zastavit.“

„Takže vy jste to úmyslně zrežíroval?“

„Zajisté. Chtěl jsem vám povědět o té domněnce a řekl jsem si, že kdybyste byl v patřičné náladě si ode mě ještě předtím něco koupit, pročpak ne?“

Zatvářil se povzneseně. „Poslechnu si tu domněnku.“

„Nu…“ uvažoval jsem. „Opravdu je to jenom dohad, ale odůvodněný. Chcete nejprve slyšet ty důvody?“

„Ne, nejdřív ten dohad.“

„Dobrá. Domnívám se, že se Zeck pokouší proti vám vykonstruovat důkazy, že jste zabil svoji ženu.“

Myslím, že kdyby Rackham držel v ruce sklenici, asi by jí opět mrštil, tentokrát nejspíš po mně. Zrychlil se mu krevní oběh. Krev mu stoupala do krku a tváří a jako by celý opuchl; potom zaťal čelist.

„Pokračujte,“ zamumlal.

„To je všechno, co se týče té domněnky. Chcete vědět, proč si to myslím?“

Neodpověděl. Pokračoval jsem: „Nebude vás to stát ani cent. Vezměte si například to, jak za mnou přišli. Kdyby to bylo obyčejné sledování, bez žádných kudrlinek, k čemu pak celá ta maškaráda? Proč by mi o tom jednoduše nepověděl sám Christy? A proč mi platili dvojnásobek sazby, jakou si běžně účtují nejdražší agentury? To zaprvé. Jestliže má Zeck nějaké přátele ve White Plains, což není nijak neuvěřitelné, a jestliže jim to současné běsnění nedělá dobře na žaludek, potom by pro ně nebylo nic vítanějšího, než kdyby za ně někdo rozlouskl jejich nejsložitější a dosud nevyřešený případ vraždy. To za druhé. Když si mě najali, byl to čistě obranný krok. Ale Zeck a jeho lidé tímto způsobem nepracují, zejména ne tehdy, je-li protivníkem bývalý kolega, na něhož mají pifku.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tohle všechno mi prostě nepasuje. Ale poslechněte si ještě něco: Roeder přišel ke mně do kanceláře, zůstal tam celou hodinu a víte, co dělal většinu toho času? Kladl mi otázky ohledně večera osmého dubna! Co má tohle společného s mým sledováním? Vůbec nic! Proč by se vůbec měli zajímat o osmého dubna? Myslím, že mi nabídli tuhle práci za dvojnásobný plat jen proto, aby se mnou navázali kontakt, aby mě trochu oblomili. Zaznamenal jsem už náznaky, že by mě mohl chtít vidět i Zeck osobně. Domnívám se, že chtějí-li na vás hodit tu vraždu, potřebují někoho, kdo u toho byl, a oni si vybrali mě. Myslím, že teď se nejspíš snaží odhadnout, jestli si mohou dovolit mě požádat, abych si vzpomněl na něco, co se tehdy večer stalo a na co jsem si až dosud nevzpomněl. To vše za pěknou, baculatou cenu.“

Otočil jsem ruku dlaní vzhůru. „Je to jen domněnka.“

Stále ještě neměl co říct. Krev mu zřejmě už proudila o trochu pomaleji. Upřeně na mě hleděl, ale pochybuji, že mě i viděl.

„Jestli chcete vědět, proč jsem si přál, abyste si to poslechl,“ pokračoval jsem, „povím vám to. Mám několik slabůstek a k nim patří i moje profesionální hrdost. A ta utrpěla těžkou ránu, když se Wolfe vypařil, místo aby zůstal a bojoval ve chvíli, kdy oddělali vaši ženu a my jsme sotva stačili deponovat její šek na deset tisíc dolarů. Bude-li těch deset táců vráceno její pozůstalosti, kdo je dostane? Vy. Jenže bylo možné, že právě vy jste ji zabil. Rozhodl jsem se ponechat ty peníze tam, kde jsou, a vydělat si je. Mimo jiné ji zabili v době, kdy jsem tam byl, a já jsem také pomohl najít její mrtvolu. To je setsakra ohavná situace pro dobrého detektiva, za jakého se považuji.“

Konečně se ozval. „Já ji nezabil. Přísahám, Goodwine. Já ji nezabil.“

„Nechte toho. Ať už jste ji zabil, nebo ne, nejen že nemám v úmyslu pomáhat na vás připravovat falešné obvinění, nepřeji si, aby se to snažil hodit kdokoliv na kohokoliv. Mám na té věci osobní zájem. Hodlám si těch deset táců zasloužit a nechci, aby mi to Zeck zvoral tím, že vás nechá usmažit na základě falešných důkazů, i kdybyste byl tím pravým pachatelem. Proto jsem si přál, abyste se všechno dozvěděl. Jak jsem řekl, ne že by mi to někdo výslovně pověděl, není to nic než důvodná domněnka a připouštím, že to taky může být pitomost. Co vy si o tom myslíte? Že slyším trávu růst?“

Rackham uchopil sklenici, které se dosud nedotkl, maličko usrkl, asi jako vrabec, a zase ji odložil. Chvíli seděl a olizoval si rty. „Nelíbí se mi to,“ prohlásil zadumaně.

„Tak na to zapomeňte. Zaplatil jste. Už se mi stalo, že jsem hádal špatně.“

„To nemyslím. Mluvím o vás. Proč? O co se snažíte?“

„Už jsem vám to pověděl. Profesionální hrdost. Jestli vám to připadá příliš podivínské, uvědomte si, jak jste mě stiskli. Zeck zprava a vy zleva. Potřeboval jsem prostor. A jestli se vám ani tenhle důvod nezamlouvá, tak si prostě myslete, že jsem cvok. Stejně mi nedůvěřujete. Jednoduše jsem si myslel, že ta domněnka je správná. A pro případ, že za mnou přijdou s tím hlavním návrhem a já se třeba rozhodnu se s vámi o tom poradit, říkal jsem si, že by bylo fajn, kdybychom se už předtím trochu seznámili.“ Mávl jsem rukou. „Starýho čerta mi záleží, jestli se vám líbím nebo ne. Jsem o šest tisíc babek v plusu.“

Vstal jsem. „Jeden způsob, jak to můžete vyřešit, je zavolat Zeckovi a zeptat se ho. Tím byste mi zavařil, ale co jiného můžu čekat, jako podvodník. Tak já poběžím.“ Zamířil jsem ke dveřím a kličkoval jsem mezi střepy skla, když se rozhodl promluvit.

„Počkejte okamžik,“ ještě pořád byl zamyšlený. „Říkal jste, že asi za vámi přijdou s návrhem.“

„Pokud za mnou přijdou.“

„Určitě přijdou. To je přesně jejich způsob práce. Ať vám nabídnou cokoliv, dám vám víc. Přijďte přímo za mnou a dostanete víc. Stejně se s vámi potřebuju vídat. Každý den… počkejte chvilku. Vraťte se a sedněte si. Můžeme se dohodnout hned teď, že vám…“

„Ne.“ Odmítl jsem přátelsky, ale pevně. „Jste tak zatraceně vyděšený, že bych byl v pokušení z vás stáhnout poslední kalhoty. Počkejte, až trochu vychladnete a vrátí se vám kuráž. Zavolejte mi, kdykoliv se vám bude chtít. Samozřejmě chápete, že vás i nadále budeme sledovat.“

Nechal jsem ho tam.

Cestou zpátky do centra jsem se několikrát musel krotit. Vždycky jsem zvolnil na normální chod, ale už ji dalšího bloku, nebo tak, jsem opět uháněl, co to dalo, ačkoliv jsem měl před sebou jen docela volný večer. Sám sobě jsem se musel shovívavě usmát. Byl jsem prostě vzrušený, o to šlo. Hra začala, hodil jsem první míč a trefil polaře přesně pod koleno. A navíc, tohle byl zápas bez pravidel. Jen opravdu stěží se dalo předpokládat, že by se Rackham mohl vydat za Zeckem nebo za někým z jeho lidí, ale kdyby to udělal, ocitl bych se v situaci příliš žhavé i na smažení vajíček a s Wolfem by byl prostě konec. Právě proto jsem se snažil Wolfa od toho plánu odradit. Jenže teď jsem to rozjel, žádné další argumenty neměly smysl a já byl natolik vzrušený, že bych nedokázal kráčet zvolna, ani kdybyste mi platili.

Původně jsem měl v úmyslu zajít toho večera k Rustermannovi pozdravit se s Markem, ale teď mě napadlo, že bych v tom rozruchu nedokázal klidně sedět. A tak jsem mašíroval dál po Jedenácté avenue do Martovy jídelny, posadil jsem se na stoličku, spořádal talíř dušeného hovězího, tři zralá rajčata, která jsem si sám nakrájel, a dva kousky borůvkového koláče. I s plným žaludkem jsem ještě cítil vzrušení. Myslím, že mi to bylo vidět na očích, protože se mě Mart ptal, proč mi tak svítí, a přestože jsem nikdy v minulosti nemíval sklony s ním diskutovat o svých pracovních záležitostech, tentokrát jsem musel odolat pokušení podotknout jen tak mezi řečí, že jsme se Wolfem konečně pustili do křížku s nejnebezpečnějším dvounohým exemplářem na světě, jehož považuje za nedostupného i sám inspektor Cramer.

Vrátil jsem se domů a celý večer jsem seděl v kanceláři, před sebou rozevřený časopis, jako bych ho četl. Ve skutečnosti jsem jenom naslouchal, nezazvoní-li telefon nebo zvonek u dveří. Když v deset večer opravdu zazvonil telefon a byl to jenom Fred Durkin, který chtěl vědět, kam se poděli Saul se sledovaným, byl jsem na něho tak hrubý, že jsem zranil jeho city a musel jsem se omluvit. Řekl jsem mu, aby jako obvykle hlídal u hotelu Churchill, což byla jedna z věcí, která z naší akce dělala frašku, protože na to by bychom potřebovali alespoň čtyři lidi. To, co bych býval ve skutečnosti rád udělal, po čem jsem toužil tak hrozně, že jsem to cítil i v ústech, bylo zatelefonovat Wolfovi na číslo, které jsem od něho dostal. Ovšem to bylo jen pro mimořádné případy. Našel jsem si ve slovníku heslo mimořádný a stálo tam: výjimečný, nepředvídatelný. Protože naše situace byla sice výjimečná, ale předvídatelná, nezavolal jsem a šel jsem raději spát.

V sobotu ráno v čísle 1019 jsem musel hodit další míč, ale ne proti stejnému odpalovači. Když jsem přepisoval hlášení, jež přinesli Saul, Fred a Orrie, musel jsem jen shrnout fakta jako obvykle. Můj podíl si však vyžádal spoustu času a přemýšlení. Musel jsem pokrýt celou dobu, kterou jsem strávil v Rackhamově apartmá, protože zde bylo hned dvojí riziko: jednak existovala možnost, že si mě prověřují, a tedy mě tam někdo viděl vejít a zase odejít, a také bylo možné, že Rackham něco vyžvanil. Musel jsem na to vynaložit vskutku literární úsilí a trvalo mi to čtyři hodiny. Odpoledne, když si Max Christy jako obyčejně přišel pro hlášení a posadil se, aby si ho prohlédl, měl jsem tak napilno s papíry na svém stole, že jsem ani nezaznamenal, jak se na mě podíval, když dočetl do poloviny druhé stránky, kde začínal můj osobní příspěvek. Vzhlédl jsem, až když konečně promluvil.

„Tak vy jste si s ním popovídal, jo?“

Přikývl jsem. „Četl jste to?“

„Ano.“ Christy se na mě zle škaredil.

„Zdálo se mi, že po tom hrozně touží, a říkal jsem si, že by bylo ode mě ošklivé mu nevyhovět. To je to moje měkký srdce.“

„Vzal jste od něj peníze.“

„Jistě. Byl celý říčný do utrácení.“

„Řekl jste mu, že pracujete pro slečnu Freyovou. Co když ho napadne se jí zeptat?“

„Nenapadne. A kdyby ano, jak pozná, komu nebo čemu má věřit? Varoval jsem ho před sebou. Mimochodem, varoval jsem někdy vás?“

„Proč jste si s ním zahrával?“

„Všechno je v tom hlášení. Jak by mohl o nás nevědět po osmi dnech, když už předtím se měl tak na pozoru? Měl jsem dojem, že stojí za to si s ním promluvit a zjistit, co se mu honí hlavou. Mohl mi povědět něco zajímavého; možná že pověděl, protože já nevím, o co se vy a vaši přátelé zajímáte. V každém případě, tady to máte. Pokud jde o jeho peníze, prakticky mi je vnutil, a kdybych odmítl, ztratil by vůči mně všechen respekt.“

Christy uložil hlášení do kapsy, vstal, opřel se konečky prstů o stůl a nahnul se ke mně. „Goodwine,“ otázal se, „víte s kým máte co do činění?“

„Prokristapána,“ odsekl jsem netrpělivě. „Považujete mě za pitomce, který je schopen vyskočit z okna jen proto, aby slyšel, jak mu křupne v páteři? Ano, brácho, vím, s kým mám co dělat, a doufám, že se dožiju nejmíň devadesátky.“

Vzpřímil se. „Vy máte jediný problém,“ prohlásil, ale nijak útočným tónem. „Myslíte si o sobě, že máte smysl pro humor. Jenom tím matete lidi, měl byste se toho zbavit. Spousta věcí vám připadá legrační. Napadlo vás, že by byla legrace pokecat si s Rackhamem, a tentokrát jste možná měl pravdu, ale jednou vám něco, co budete považovat za psinu, urazí palici z ramen.“

Teprve, když odešel, mě napadlo, že ani to by nemuselo znamenat, že to psina nebyla.

V sobotu večer jsem měl domluvenou schůzku s Lily Rowanovou. Rozhodl jsem se ji zrušit. Zřejmě jsem nepostupoval dostatečně taktním způsobem, protože se do mě řádně obula. Uklidnil jsem ji příslibem, že hned, jak skončí stávající krize, půjdu se utopit. Odešel jsem domů, vzal si z lednice večeři a posadil se do kanceláře, abych strávil další večer prázdným čučením do časopisů. Chvíli po deváté se minuty už opravdu hrozně vlekly, když tu zazvonil telefon. Byla to Lily.

„No dobrá,“ oslovila mě bryskně, „přijď ihned sem.“

„Už jsem ti řekl…“

„Já vím, ale tohle je rozkaz. Kolem jedenácté mi přijde návštěva, a pokud tomu správně rozumím, měl bys tu být dřív. Tak nastartuj.“

„No fuj. Lichotí mi, žes to alespoň zkusila, ale…“

„Ani ve snu by mě nenapadlo něco zkoušet. Můj návštěvník právě telefonoval a já postupuji podle instrukcí. Proboha, ty jsi ale domýšlivý!“

„Přijedu do dvaceti minut.“

Až k jejím dveřím mi to trvalo dvaadvacet minut. Pomstychtivě mi oznámila, že v televizi běží tři pořady, o něž za žádnou cenu nehodlá přijít, což, vzhledem k mému rozpoložení, bylo jedině dobře. Předpokládám, že bych se časem, tak po deseti letech, dokázal přizpůsobit, ale byl jsem tolik navyklý na to, že kdykoliv se naskytnou nějaké potíže, mám Wolfa ve dne v noci po ruce, že situace, kdy jsem musel posedávat a čekat, až se ozve, a potom uhánět do podkrovního bytu své přítelkyně a tam čekat další hodinu a půl, pro mě představovala nadměrné vypětí.

Konečně dorazil. Musím uznat, že když zazněl zvonek, Lily se podle svého slibu zachovala jako dáma. Trvala na tom, že mu půjde otevřít, ale jakmile ho uvedla do obývacího pokoje, omluvila se a nechala nás o samotě.

Posadil se. Já zůstal stát a shlížel jsem na něho. Od naší poslední schůzky uplynulo jedenáct dnů, takže jsem trochu zapomněl na jeho groteskní vzhled. Kromě očí vypadal jako někdo, koho jsem nikdy před tím neviděl a koho bych ani vidět nechtěl.

„Co se děje?“ otázal jsem se mrzutě. „Vypadáte, jako byste celý týden nespal.“

„Jsem jen trochu unavený, to je vše,“ zavrčel. „Musím ustavičně hlídat spoustu věcí a také umírám hlady. Pokud vím, na mé straně je všechno v uspokojivém stavu. Co slečna Rowanová?“

„Ta je v pořádku. Jestli si vzpomínáte, posílal jsem jí vždycky tak jednou týdně nějaké orchideje, takové druhy, které se nedají běžně koupit. Slíbil jsem jí, že ten zvyk jednou obnovím, podaří-li se nám vyřídit tuhle nepříjemnost, a dodal jsem, že záleží jen na ní. Ženy mají rády pocit, že jsou důležité.“

Opět zavrčel. „Zato já nemám rád, když na nich cokoli závisí.“ Povzdechl si. „S tím se nedá nic dělat. Mohu se tu zdržet jen hodinu. Přineste nějakou voňavku slečny Rowanové.“

Šel jsem zaklepat na dveře. Nikdo mi neodpověděl, tak jsem otevřel, přešel přes pokoj do další místnosti, znovu jsem zaklepal, byl jsem vyzván, abych vstoupil, a uposlechl jsem.

Lily seděla na divanu s knihou. Vysvětlil jsem jí, co potřebuji.

„Vezmi Perskou hurisku,“ poradila mi. „Pete ji má rád. Měla jsem ji i tehdy večer.“

Vzal jsem parfém ze stolku, vrátil se do obýváku, z příslušné vzdálenosti jsem na něj namířil a stiskl tlačítko spreje. Zavřel oči a pevně sevřel rty.

„Ještě druhou stranu,“ požádal jsem jemně. „K čemu by bylo…“

On však otevřel oči a jejich výraz mi postačil. Odložil jsem sprej na stolek a šel si sednout.

Pohlédl na hodinky. „Četl jsem vaše hlášení o Rackhamovi. Jak to probíhalo?“

„Báječně. Člověk by skoro řekl, že si to s námi předem nacvičil.“

„Povězte mi o tom.“

Uposlechl jsem. Cítil jsem se dobře, když jsem mu zase jednou mohl o něčem referovat, a protože mé hlášení nemělo žádné nedostatky, pěkně jsem si to užil. Vždycky se snažím mu podat takový referát, aby mi musel klást co nejméně otázek, a přestože jsem trochu vyšel ze cviku, docela se mi to povedlo.

Když jsem skončil, zamumlal: „Uspokojivé. K čertu s tou vůní!“

„Časem to vyprchá. Jedna unce stojí šedesát dolarů.“

„Když je řeč o dolarech, ty peníze od Rackhama jste neuložil na účet?“

„Ne, jsou v sejfu.“

„Zatím je tam nechte. Jsou to peníze paní Rackhamové a možná zjistíme, že jsme si je vydělali. Bůh ví, že za těch několik měsíců mi nemůže nikdo dost zaplatit. Myslel jsem…“

Odmlčel se, trochu naklonil hlavu a pohlédl na mě očima přivřenýma do uzoučkých štěrbin.

„Nuže?“ zaútočil jsem. „Další skvělé nápady?“

„Přemýšlel jsem, Archie, Je konec srpna. Riziko už bude zanedbatelné. Zítra zatelefonujte panu Haskinsovi a požádejte ho, aby začal krmit tucet kuřat borůvkami. Hm, dva tucty. Můžete mu říci, že je chcete darovat přátelům.“

„Ne, pane.“

„Ano. Zítra.“

„Říkám, že ne. Zatraceně rychle by mu došlo, pro koho jsou. Pane bože, je snad pro vás žaludek důležitější než vlastní krk? Nemluvě o mém? Jistěže s tím moc nenaděláte, že jste se narodil jako žrout, ale můžete se alespoň snažit to ovládat…“

„Archie.“ Promluvil slabým, ledově zuřivým hlasem. „Už je to skoro pět měsíců. Podívejte se na mě.“

„Ano, pane.“ Dostal mě. „Máte pravdu. Omlouvám se. Ale Haskinsovi nezavolám. Přišla na vás jen chvilková slabost. Mluvme o něčem jiném. Mění se nějak náš časový plán, když Rackham zabral hned napoprvé?“

„Mohl byste panu Haskinsovi povědět…“

„Ne.“

Vzdal to. Chvíli zůstal sedět se zavřenýma očima, pak si povzdechl tak zhluboka, až se otřásl, a opět se vrátil k temné skutečnosti. Z jeho hodiny zbývalo jen patnáct minut, během nichž jsme provedli revizi situace a našeho programu. Strategie zůstala beze změn. O půlnoci se zvedl k odchodu.

„Poděkujete, prosím, za mě slečně Rowanové?“

„Jistě. Ona si myslí, že byste jí měl říkat Lily.“

„Neměl byste odejít hned za mnou.“

„Neodejdu. Je naštvaná a chystá se vyvolat scénu.“

Předešel jsem ho, abych mu otevřel dveře. Na prahu se otázal: „Jak se to svinstvo jmenuje?“

„Perská huriska.“

„Nebesa,“ zamumlal a odešel.

16. KAPITOLA

To, že jsem měl teď vlastní kancelář, mi umožnilo nový pohled na uspořádání, jež jsem si tak dlouho spokojeně užíval ve Wolfově domácnosti. Vzhledem k probíhajícímu sledování představovala pro mě neděle stejný den jako každý jiný, takže jsem musel v obvyklou hodinu dorazit do čísla 1019, jednak napsat hlášení a také pro případ, že by zatelefonoval ten, kdo právě sledování prováděl a potřeboval pomoc. Už to nebyla tak obyčejná fraška, alespoň pro mě ne. Přestože Rackham věděl, že ho sledujeme, dělali na tom tři dobří chlapi, zejména Saul, a tak jsem měl dost dobrou šanci, že bych se dozvěděl, kdyby se zatoulal na nějakou nepatřičnou schůzku. Do jisté míry nyní sledování sloužilo svému účelu: dostalo by se mi varování, kdyby sledovaný navázal spojení s klientem, což byla poněkud fantasmagorická situace, ale mně to vyhovovalo.

Po klidném, dlouhém nedělním obědě v Rustermannově restaurantu, kde jsem se nedokázal rozhodnout, zda Marko Vukčič ví, že jsem zpátky ve svém původním zaměstnání, jsem se vrátil do čísla 1019, kde na mě u dveří čekal Max Christy. Vypadal trochu rozrušeně. Pohlédl jsem na hodinky a poznamenal, že jde příliš brzy.

„Tenhle váš styl, být v kanceláři sám, není k ničemu,“ stěžoval si. „Měl byste tu někoho mít. Telefonoval jsem vám už skoro před dvěma hodinami.“

Odemkl jsem a otevřel dveře a přitom mu vysvětlil, že jsem se nimral s tournedos a la Béarnaise, čímž jsem na něj chtěl udělat dojem. Nezdálo se, že by mě slyšel. Když jsem odemkl zásuvku ve stole, vyňal odtud hlášení a podal mu ho, zastrčil si ho do kapsy, aniž by na ně pohlédl.

Zvedl jsem obočí. „Nechcete si to přečíst?“

„Přečtu si to v autě. Vy pojedete se mnou.“

„Jo? A kampak?“

„Chce s vámi mluvit Pete Roeder.“

„No dobrá. Jsem tu. Jak jste řekl, nikoho tu nemám. Musím tady trčet, k čertu.“

Christy se na mě mračil z pod hustého obočí. „Poslyšte, Goodwine, mám vás do čtyř hodin někam dovézt a už je za pět minut tři. Čekal jsem na vás skoro půl hodiny. Pojďme, Můžeme to probrat cestou.“

Zatímco mluvil, probral jsem to bleskurychle sám se sebou. Nepřipadalo v úvahu, abych se vzpíral. Odporovat mu a snažit se zjistit, co bude na programu, by byla pitomost. Znovu jsem vzal klíče, odemkl spodní zásuvku, svlékl jsem si sako, vyňal podpažní pouzdro, nasadil si ho a pootočil jsem tělem, abych dosáhl na přezku.

„To máte na sviště?“ zajímal se Christy.

„Jen taková síla zvyku. Jednou jsem si to zapomněl doma a nějaký chlap ve výtahu mi šlápnul na palec. Musel jsem mu podříznout krk. Jestli máme naspěch, tedy si pospěšme.“

Vyšli jsme ven. Dole u chodníku, jak jsem si povšiml už cestou dovnitř – to je u mne také otázka síly zvyku – stál tmavomodrý sedan oldsmobil z padesátého roku. Za volantem seděl spokojeně se tvářící mladík bez klobouku, s širokými ústy. Se zájmem si mě prohlížel, zatímco jsme se s Christym uvelebili na zadním sedadle, ale nikdo nepromluvil. Současně s prásknutím dveří naskočil motor a vůz se rozjel.

Oldsmobil padesátka je jediné auto na trhu, jež dokáže překročit rychlost sto mil v hodině, ale my jsme nejeli ani z poloviny tak rychle, když jsme vyjeli přes dálniční spojku West Side na silnici do Sawmill River a později na Tatonickou státovku. Ten mládenec byl schopný, pozorný a uvážlivý řidič. Moc jsme toho nenamluvili. Ve chvíli, kdy Christy vytáhl z kapsy moje hlášení a začetl se do něj, pocítil jsem zprvu mírnou úlevu. Říkal jsem si, že kdybych měl zemřít, nezáleželo by jim na mých posledních slovech ani za mák, ale pak mě napadlo, že možná shledává dodatečné důkazy pro obžalobu, a raději jsem tu věc ponechal otevřenou.

Byl krásný, slunný den, nepříliš horký a všechno vypadalo hrozně přitažlivé. Doufal jsem, že ještě zažiji hodně takových dnů, ať už ve městě, nebo na venkově, na tom mi nezáleželo, ačkoliv obvykle dávám jednoznačně přednost městu. Venkovská krajina však dnes vypadala obzvlášť báječně, a proto se mi nelíbilo, když mi cestou po Tatonické silnici, pár mil od Hawthorne Circle, Christy najednou přikázal: „Lehněte si na podlahu. Tváří k zemi.“

„Mějte přece srdce,“ protestoval jsem. „Užívám si krásné scenérie.“

„Budu vám ji popisovat. Máme zastavit a pohovořit si o tom?“

„Kolik máme času?“

„Nemáme ho nazbyt.“

„Oukej, zatáhněte nohy.“

Popravdě řečeno jsem mu vyhověl s radostí. Logicky. Kdyby tohle měl být můj poslední výlet, už bych po té silnici nikdy potom necestoval a proč by v takovém případě záleželo na tom, zda uvidím, kde a kterým směrem odbočíme? Musela tedy existovat možnost, že tudy ještě někdy pojedu bez dozoru, jinak by tenhle trik neměl žádný smysl. A tak jsem se poskládal obličejem dolů, trochu jsem se vrtěl a posunoval tak, aby celou váhu neneslo koleno nebo loket, a nejhorší na tom bylo, že jsem si připadal nedůstojně. Zaslechl jsem, že řidič promluvil tichým, klidným hlasem a Christy mu odpověděl, ale slova jsem nezachytil.

Nikdo mi nezakázal dívat se na hodinky. Hrál jsem si tam takhle na schovávanou něco přes šestnáct minut, zatímco auto pokračovalo občas rychleji a zase pomaleji, chvíli rovně, doprava, doleva, až konečně zpomalilo a zůstalo stát. Uslyšel jsem nějaký cizí hlas, potom hlas Christyho a zvuk zavírajících se těžkých vrat. Přesunul jsem své těžiště.

„Zůstaňte, jak jste,“ vyštěkl Christy. Nehybně seděl přímo nade mnou. „Přijeli jsme o něco dřív.“

„Už mě unavuje dýchat ten prach,“ postěžoval jsem si.

„Je to pořád lepší než vůbec nedýchat,“ řekl ten cizí hlas a zasmál se – nepříliš přitažlivě.

„Má zbraň,“ hlásil Christy. „Vlevo v podpaží.“

„Proč ne? Je to přece soukromý očko s licencí. Postaráme se o ni.“

Podíval jsem se na hodinky, ale byla tma, že jsem si neviděl ani na ruce, takže jsme určitě nebyli na denním světle. Řidič vystoupil, zavřel dveře vozu a odešel – tedy, pokud jsem správně interpretoval zvuky, které jsem zaznamenal. Zaslechl jsem nezřetelné hlasy, nemluvily blízko mne a slova jsem nerozeznal. Levá noha od kolene dolů se začala nudit a rozhodla se, že si zdřímne. Začal jsem s ní hýbat.

„Zůstaňte tak,“ nařídil mi Christy.

„Blbost. Zavažte mi oči a nechte mě se protáhnout.“

„Řekl jsem, abyste tak zůstal.“

Zůstal jsem. Řekl bych, že to trvalo ještě dalších sedm minut. Potom jsem uslyšel zvuky – otevírání dveří, nijak hlasité, kroky a hlasy, potom se dveře zase bez velkého hluku zavřely, další kroky, otevírání a zavírání dveří u auta, pak se rozběhl motor, auto se rozjelo a asi minutu poté se zavřely ony těžké dveře, které jsem slyšel zavírat po našem příjezdu. Dveře vozu, jichž jsem se dotýkal hlavou, se otevřely.

„V pořádku,“ řekl nějaký hlas. „Pojďte ven.“

Chtělo to trochu akrobacie, ale dokázal jsem to. Mírně roztřesený jsem stál na betonové podlaze poblíž betonové stěny, v místnosti bez oken a s nedostatečným osvětlením. Rychle jsem se rozhlédl a zaznamenal, že tu stojí několik aut, asi sedm nebo osm. Také jsem uviděl čtyři osoby: Christyho, jenž právě zezadu obcházel náš oldsmobil, a tři vážně se tvářící neznámé muže, starší, než byl náš řidič, kterého jsem nikde neviděl.

Dva z nich mě beze slova začali prohlížet. Nejprve mi vytáhli pistoli z podpažního pouzdra a potom mě celého prohmatali. Očividně to nebyl správný okamžik, abych se s nimi přel, a tak jsem jen klidně zůstal stát. Odvedli rychlou, odbornou práci, bez jakýchkoli prudkých pohybů a aniž by se mě snažili urazit.

„Všechno záleží na cviku,“ podotkl jsem zdvořile.

„Jo,“ přisvědčil ten větší tenorem, přecházejícím ve falsetto. „Pojďte za mnou.“

Zamířil ke stěně a já za ním. Auta byla zaparkována těsně u zdi tak, aby mezi nimi vznikla ulička, jíž jsme prošli několik kroků ke dveřím, u nichž stál nějaký muž. Otevřel nám dveře – byly to ty, co se otevíraly tak nehlučně – a my jimi prošli do malé předsíně, v jejichž betonových zdech také nebyla žádná okna. Pouhými třemi kroky jsme se dostali na protější stranu, kde začínalo schodiště, a pak jsme sestoupili po čtrnácti nevysokých stupních k širokým, kovovým dveřím. Můj průvodce stiskl knoflík v kovovém rámu. Zevnitř jsem nezaslechl vůbec nic, ale po chvíli se dveře otevřely a vykoukl chlapík s těstovitým obličejem a špičatou bradou.

„Archie Goodwin,“ řekl můj průvodce.

„Vstupte.“

Zdvořile jsem dal svému průvodci ve dveřích přednost, ale on ustoupil stranou a ten druhý mě netrpělivě vyzval: „Tak pojďte, Goodwine.“

Překročil jsem práh a strážný za mnou zavřel dveře. Tato místnost byla větší než předsíň nahoře: holé, betonové stěny, dobré osvětlení, stůl, tři židle, ochlazovač vody a stojan s novinami a časopisy. Druhý strážný, sedící za stolem a píšící do jakéhosi deníku, mi věnoval jeden pronikavý pohled a přestal se o mě zajímat. Ten první přistoupil k dalším velkým kovovým dveřím, přímo proti těm, jimiž jsem právě vstoupil, a když je otevřel, bylo vidět, že jsou silné dobrých pět palců. Trhl hlavou a vyzval mě: „Tudy dovnitř.“

Přešel jsem napříč místností a prošel dveřmi, on se mi držel v patách.

Tahle místnost, to tedy bylo něco. Stěny od dlaždic na podlaze až ke stropu obložené šedým dřevem s nádechem do růžova a koberce stejně šedé barvy s růžovými okraji. Zdroj světla byl ukrytý ve štěrbině, probíhající kolem celého stropu. Na šesti či sedmi křeslech i na pohovce šedorůžové kožené potahy a stejnou kůží byly potaženy i rámy obrazů – na každé stěně viselo několik velkých pláten. To vše jsem vstřebal prvním, rychlým pohledem a učinilo to na mne opravdu dojem.

„Archie Goodwin,“ ohlásil mě strážný.

Muž, sedící za stolem, mě vyzval: „Posaďte se, Goodwine. V pořádku, Schwartzi.“ Strážný nás opustil a zavřel za sebou dveře.

Bylo by mě překvapilo, kdybych zjistil, že všechnu tu nádheru si vysloužil Pete Roeder, tak krátce po svém příchodu na tento píseček, a taky že to nebyl on. Tohohle frajera jsem jakživ neviděl, ale nebylo třeba nás představovat. Jakkoliv si nepotrpěl na publicitu, jeho fotografie se již párkrát objevila v novinách, například za války, když daroval Pobřežní stráži Spojených států svoji jachtu. A také jsem už slyšel jeho popis.

Když jsem usedl do jednoho z šedorůžových křesel poblíž jeho stolu, měl jsem na něho dobrý výhled ze vzdálenosti deseti stop. Vlastně na něm nebylo nic zvláštního, kromě očí a čela. To nebylo čelo, ale chrámová kopule, stoupající výš a výš, až dosáhla linie řídnoucích vlasů. K očím zřejmě přišel v důsledku nedopatření na montážní lince. Původně totiž byly určeny pro žraloka a někdo asi nedával pozor. Dnes už ovšem nevypadaly přesně jako žraločí oči, protože Arnold Zeck jich používal nějakých padesát let, což na ně mělo jistý vliv.

„Mluvili jsme spolu po telefonu,“ oslovil mne.

Přikývl jsem. „Když jsem ještě pracoval pro Nera Wolfa. Celkem třikrát – ne, myslím, že čtyřikrát.“

„Čtyřikrát. Kam se poděl? Co se s ním stalo?“

„Nejsem si jist, ale mám podezření, že je na Floridě a učí se zacházet se vzduchovou hadicí. Chce si na vás počíhat ve vašem bazénu a překvapit vás při potápění.“

Ve žralocích očích se neobjevil ani záblesk nějaké reakce. „Slyšel jsem o vašem způsobu vyjadřování, Goodwine,“ konstatoval. „Nic proti tomu. Buď beru lidi takové, jací jsou, a nebo vůbec ne. Líbí se mi, že i přesto, jakým dojmem toto vše na vás musí působit, se snažíte zůstat sám sebou. Ovšem plýtváte při tom časem i slovy. Víte, kde je Wolfe?“

„Ne.“

„Máte nějaké podezření?“

„Jo, právě jsem vám o něm pověděl.“ Začínal mě štvát. „Řekněme, že vám povím, že je v Egyptě, kde má dům. Netvrdím to, ale řekněme, že vám to povím. Co potom? Pošlete do Káhiry nějakého zelenáče, aby do něj vyvrtal díru? Proč? Nemůžete mu dát pokoj? Vím, že má určité chyby – pámbu ví, že jsem je musel snášet dost dlouho – ale spoustu věcí mě naučil, a ať je kdekoliv, je to můj oblíbený tlusťoch. Vy ho chcete vyslídit jen proto, že se vám náhodou navezl do kšeftů s Rackhamem. Co vám to pomůže, teď, když se zdejchnul?“

„Nepřeji si a nehodlám po něm pátrat.“

„Ne? Tak co je vlastně na mně tak zajímavého? Váš Max Christy a ten zázrak s bradkou mi nabídli školáckou práci za trojnásobek běžné ceny. Účelem bylo zatáhnout mě do stáda, označkovat a v příslušné době využít proti Wolfovi, abyste si s ním mohl vyrovnat účty. To ne.“ Potřásl jsem hlavou. „Stanovil jsem si jisté hranice a přes tuhle čáru mě ani vy všichni dohromady nedostanete.“

Nejsem natolik kovaný v rybách, abych věděl, zda žraloci dovedou mrkat, ale Zeck mi to předvedl. Mrkal asi tak desetkrát méně, než na kolik by měl nárok jako člověk. Otázal se: „Proč jste tu práci přijal?“

„Protože jde o Rackhama. Zajímám se o něj a uvítal jsem, že se o něho zajímá i někdo jiný. Rád bych se podílel na přípravě jeho budoucnosti.“

Ani nemrkl. „Máte za to, že znáte – jak předpokládám – povahu mých zájmů a aktivit.“

„Vím, co se říká. Vím, že mě jeden inspektor z New Yorku varoval, že jste mimo náš dosah.“

„Jeho jméno.“

„Cramer, z oddělení vražd na Manhattanu.“

„Aha, ten.“ Zeck učinil své vůbec první gesto: napjal a zase skrčil ukazováček. „Při jaké to bylo příležitosti?“

„Nevěřil mi, když jsem mu pověděl, že nevím, kam se Wolfe poděl. Měl za to, že s Wolfem chystáme nějaký pokus, jak vás zničit, a tohle mi řekl. Já jsem podotkl, že se nás možná pokouší odradit, protože má na věci osobní zájem, že se však namáhá zbytečně, když Wolfe zdrhnul.“

„Nebylo to trochu neuvážené?“

„To jistě bylo. Měl jsem hroznou náladu.“

Zeck zamrkal; viděl jsem to. „Goodwine, přál jsem si se s vámi setkat. Obětoval jsem na to nějaký čas, protože jsem se na vás chtěl podívat a poslechnout si vás. Vaše představa o mých zájmech a aktivitách se možná do jisté míry kryje se skutečností a v tom případě asi chápete, že mým největším problémem jsou lidé. Potřeboval bych asi tak desetkrát víc kvalitních lidí, než se mi daří sehnat. Hodnotím lidi částečně podle toho, co o nich vím z minulosti, částečně podle hlášení, jež o nich dostanu, ale především na základě přímého posouzení. V jednom ohledu jste mě zklamal. Vaše dedukce, že vás hodlám využít k nalezení Nera Wolfa, není příliš inteligentní. Nepronásleduji protivníka, který opustil bitevní pole; z toho by mi nekynul žádný prospěch. Jestliže se objeví znovu a zkříží mi cestu, rozdrtím ho. Mám v úmyslu vás zatáhnout do stáda, jak jste to sám nazval. Potřebuji kvalitní lidi, právě teď víc, než kdy předtím. Nepřímo ode mne dostává peníze řada lidí, s nimiž se nikdy nesetkám a ani nemám chuť se s nimi stýkat. Ale musím mít i takové, s nimiž se budu stýkat a jejichž prostřednictvím budu působit. Vy byste se mohl stát jedním z nich. Chci si vás vyzkoušet. Musíte si uvědomit jedinou věc: jestliže jednou řeknete ano, bylo by nepraktické si to později rozmyslet. To nelze.“

„Říkal jste,“ namítl jsem, „že si mě chcete vyzkoušet. Co když i já bych to chtěl jen zkusit?“

„Na to už jsem odpověděl. To nelze.“

„Vždyť už se to děje. Sleduji pro vás Rackhama. Když se mnou navázal kontakt, sám jsem se rozhodl, že s ním pohovořím a podám o tom hlášení. Líbilo se vám to, nebo ne? Jestli ne, pak nejsem váš typ. Jestli ano, pak pokračujme, dokud mě lépe nepoznáte. K čertu, nikdy dřív jsme se neviděli. Můžete mi dát vědět den předem, že lhůta, během níž mohu změnit názor, se chýlí ke konci, a uvidíme. Pokud jde o moji domněnku, že mě chcete využít proti Neru Wolfovi, zapomeňte na ni. Stejně byste ničeho nedosáhl, protože nevím, jestli odjel na sever, východ, jih či západ.“

Jednou, když X (jak jsme tehdy Zeckovi říkali) zčistajasna bez varování ukončil telefonický rozhovor, jsem Wolfovi řekl, že máme co do činění se strohým parchantem, schopným náhlých rozhodnutí. Nyní ode mne náhle odtrhl žraločí pohled, což byla úleva, podíval se na tlačítko intercomu na svém stole, stiskl jej a promluvil: „Pošlete mi Roedera.“

„Řekněte mu, aby se nejdřív oholil,“ navrhl jsem. Měl jsem pocit, že když už se všude povídá o mém způsobu vyjadřování, musím se ho držet. Zeck na to nijak nereagoval. Začínal jsem věřit, že nikdy nezareagoval na nic a ani nikdy reagovat nebude. Pootočil jsem hlavu, aby mě nově příchozí hned při vstupu uviděl z profilu a od počátku se mohl těšit z mé přítomnosti.

Čekali jsme jen chvíli, než se dveře otevřely a objevil se Roeder. Stráž do místnosti nevstoupila. Roeder došel k nám; našlapoval na koberec ztěžka, aby neuklouzl. Věnoval mi jen letmý, nedbalý pohled.

„Posaďte se,“ vyzval ho Zeck. „Goodwina znáte.“

Roeder přikývl a poctil mě pohledem. Když usedl, oslovil mě: „Vaše hlášení nestojí za to, kolik za ně platíme.“

Mírně mě to šokovalo, ale myslím, že jsem to na sobě nedal znát. Zapomněl jsem, že Roeder mluví nosem.

„To je mi líto,“ pronesl jsem shovívavě. „Držel jsem se skutečnosti. Jestli chcete ta fakta nějak přibarvit, musíte mi sdělit, jaké barvě dáváte přednost.“

„Několikrát jste ho ztratili.“

Klidně, ale naštvaně jsem odsekl: „Kdysi jsem míval ve zvyku se domnívat, že ode mě Nero Wolfe očekává příliš mnoho. Ale dokonce i on byl natolik soudný, aby věděl, že hotely mívají víc než jeden vchod.“

„Platíme vám dost na to, abyste pokryl i všechny vchody na Yankeeský stadion.“

Zeck nás přerušil svým tvrdým, chladným, přesně kontrolovaným hlasem, který nikdy nezvýšil, ani jím neklesl: „Tohle jsou banální maličkosti. Roedere, pohovořil jsem si s Goodwinem a poslal jsem pro vás, protože jsme začali mluvit o Rackhamovi. Musíme se teď rozhodnout, jak to provést a jakou úlohu v tom bude hrát Goodwin. Chci znát váš názor na to, že Goodwin Rackhamovi namluvil, že pracuje pro paní Freyovou.“

Roeder pokrčil rameny. „Myslím, že to teď není důležité. Goodwin hlavně musí Rackhama vystrašit. Musí mít opravdu pořádný strach, chceme-li, aby s námi spolupracoval. Jestli zabil svoji ženu…“

„Samozřejmě, že zabil. O tom není pochyb.“

„Pak by mohl mít větší strach z paní Freyové než z vás. Uvidíme. Jestli ne, může mu Goodwin snadno hodit další návnadu.“ Roeder na mě pohlédl. „Vy teď máte k Rackhamovi naprosto volný přístup, že?“

„Hádám, že ano. Říkal, že se mnou chce mluvit každý den, ovšem to bylo předevčírem. Proč ho máme strašit? Abychom se mohli dívat, jak hází sklenicemi?“

Zeck s Roederem na sebe pohlédli. Potom mě Zeck oslovil. „Myslím, že vám už Roeder pověděl, že nedávno přicestoval ze západního pobřeží. Provedl tam velmi úspěšnou operaci. Brilantní, ziskovou operaci, již sám vymyslel a připravil. Obsahuje některé úplně nové prvky a vyžaduje velmi přesné načasování a provedení. S jistým zlepšením by zde v New Yorku mohla přinést obrovské zisky a tím zlepšením je spolupráce bohaté, dobře postavené osoby. Rackham se pro ten účel ideálně hodí. Chceme jej k tomu použít. Jestliže nám zásadním způsobem pomůžete jej získat, a já se domnívám, že byste to mohl dokázat, váš podíl na čistém zisku bude pět procent. Očekáváme minimální čistý zisk přes půl milionu dolarů a měl by to být dvojnásobek této částky.“

Skepticky jsem se zamračil. „Chcete říct, pokud se mi ho podaří vyděsit natolik, aby souhlasil.“

„Ano.“

„A mám pomáhat i při té operaci?“

„Ne.“

„Co mám udělat, abych ho vyděsil?“

„Nejprve využijte jeho pocitu viny. Unikl zatčení a soudu pro vraždu své ženy jen díky tomu, že policie nenašla dostatek důkazů. Žije v ustavičném strachu, že budou objeveny nové důkazy, což pro vraha představuje velké vypětí. Nabude-li dojmu, že takové důkazy vlastníme, nechá se přesvědčit.“

„A vlastníme je?“

Zeck se doopravdy skoro usmál. „Nemyslím, že bychom je potřebovali. Pokud ano, tedy je budeme mít.“

„Tak proč ho zatahovat do tak složité operace? On sám má – kolik – tři miliony? Řekněte si mu o polovic nebo třeba jen o třetinu.“

„Ne. Musíte se ještě hodně učit, Goodwine. Nesmíte lidem brát naději. Kdybychom Rackhama připravili o významný podíl z jeho jmění, nabyl by jistoty, že ho chceme vyždímat dosucha. Musíme lidem naznačit, že vyhoví-li našim požadavkům, jejich vyhlídky do budoucna nejsou nesnesitelné. Základním předpokladem pro trvalou úspěšnost nelegálních operací je shovívavé pochopení pro hranice odolnosti lidské nervové soustavy. Jestliže nám Rackham pouze vypomůže s realizací Roederova plánu, zbude ještě spousta prostoru pro další požadavky.“

Pořád ještě jsem se mračil. „A já se na tom možná budu podílet a možná taky ne. Nemyslete si, že se z toho snažím vytřískat co nejvíc, ale jedná se o dost zásadní krok. Vyhrožovat milionáři odsouzením pro vraždu je dosti drastická záležitost, pokud člověk nemá jistotu, že z toho bude mít víc než pár šupů. Mluvil jste o pěti procentech z částky, která pravděpodobně převýší půl milionu, ale vy jste zvyklý na velká čísla. Mohl bych se dozvědět nějaké podrobnosti?“

Roeder sáhl po staré, omlácené kožené aktovce, kterou přinesl s sebou a postavil ji na zem. Položil si ji na klín, otevřel ji a Zeck se otázal:

„Co hledáte? Přibližné kalkulace?“

„Ano, jestli je chcete.“

„Můžete mu je ukázat, ale nesdělujte mu žádná jména.“ Zeck se obrátil ke mně. „Myslím, že byste mohl vyhovovat, Goodwine. Jste drzý, ale myslím, že to je vlastnost, jíž můžeme využít. Vy sám jste jí využil, když jste si promluvil s Rackhamem. Je třeba jej do této záležitosti uvést taktně, jinak ztratí hlavu a donutí nás jednat jinak, než bychom chtěli. Potřebujeme jeho spolupráci. Kdyby byl odsouzen pro vraždu, nijak by nám to nepomohlo, právě naopak. Při správném zacházení nám může sloužit po celá léta.“

Žraločí oči se ode mě odpoutaly. „Co vy si myslíte o Goodwinovi, Roedere. Budete s ním moci pracovat?“

Roeder mezitím zavřel aktovku a ponechal si ji na klíně.

„Mohu to zkusit,“ prohlásil nepříliš nadšeně. „Všeobecná úroveň tady není o nic vyšší než na pobřeží. Ale dokud nevíme, podaří-li se nám získat Rackhama, nemůžeme začít a zdá se, že nejlepší způsob je použít Goodwina. Je ovšem zatraceně svéhlavý a nevím, bude-li přijímat rozkazy.“

„Chtěl byste si poslechnout mé mínění o Roederovi?“ otázal jsem se.

Zeck to ignoroval. „Goodwine,“ prohlásil, „tohle je ta nejnezranitelnější organizace na světě. Jsou v ní kvalitní lidé, ale všechno záleží na mně. Já jsem tou organizací. Nemám žádné předsudky ani emoce. Dostanete, co zasloužíte. Povedete-li si dobře, dostane se vám neomezené podpory a výše vaší odměny bude také neomezená. Zklamete-li, pak ani v opačném směru neexistují žádné limity. Rozumíte?“

„Jistě.“ Měl nejtvrdší pohled, s jakým jsem se kdy setkal. „Za předpokladu, že chápete, že vás nemám rád.“

„Nikdo mě nemá rád. Nikdo nemá rád nadvládu silnějšího intelektu. Jediný člověk se mi v tomto ohledu vyrovnal – muž, pro něhož jste pracoval, Nero Wolfe, ale jeho vůle jej zklamala. Marnivost mu nedovolila podlehnout nátlaku, a tak vyklidil pole.“

„Byl v určité nevýhodě,“ zaprotestoval jsem, „protože respektoval zákony.“

„Pro každého člověka jsou jeho slabosti nevýhodou. Jste-li s ním ve styku, pozdravujte ho ode mne. Velice se mu obdivuji.“

Zeck pohlédl na nástěnné hodiny a potom na Roedera. „Čeká na mě návštěva. Goodwin je pod vaším velením, ale zatím jen na zkoušku. Budete se se mnou radit podle potřeby, tak jako obvykle.“

Musel mít našlápné signální tlačítko v podlaze, protože rukama na nic nesáhl, a přesto se otevřely dveře a v nich se objevil strážný. Zeck mu přikázal: „Zapište Goodwina na seznam B, Schwartzi.“

Roeder a já jsme povstali a zamířili ke dveřím. On si nesl v podpaží aktovku.

Vzpomněl jsem si, jak si poklepal na hruď a řekl: „Já jsem D, Archie,“, a byl bych dal nevímco za to, kdybych se teď mohl i já udeřit v prsa a prohlásit: „Já jsem B, pane Wolfe.“

17. KAPITOLA

Dostal jsem od Wolfa jeden úkol, o němž jsem se zde nezmínil, protože jsem nehodlal – a stále nehodlám – zveřejňovat jisté podrobnosti. Ale přijde chvíle, kdy se začnete zajímat o to, odkud se vzala zbraň, ukrytá ve falešném dnu aktovky, a tak vás klidně hned mohu ujistit, že se to nedozvíte.

Protože vědecký pokrok způsobil zastarání takových metod, jako je upilování registračního čísla, je dnes mnohem složitější opatřit si zbraň, již nelze zpětně vysledovat a je k tomu zapotřebí jistých speciálních znalostí. Musíte znát ty správné lidi. Já je znám. Ale není důvod, abyste je znali i vy, takže zde nebudu uvádět žádná jména ani adresy. Nepodařilo se mi přesně vyhovět Wolfovým požadavkům – požadoval zbraň o rozměrech a váze dvaadvacítky a o razanci pětačtyřicítky – ale i tak jsem se svého úkolu zhostil dobře: sehnal jsem třicítku Carson s krátkou hlavní – je to ošklivá, malá bouchačka, ale spolehlivá a účinná. Jednou večer jsem ji vyzkoušel v suterénu našeho domu na Pětatřicáté ulici. Když jsem skončil, posbíral jsem kulky a hodil je do řeky. Už tak jsme riskovali dost, takže bylo zbytečné přibírat další riziko, jakkoli bylo nepatrné.

V pondělí, následujícího večera po naší poradě se Zeckem, jsme s Wolfem společně vyrobili falešné dno aktovky. Provedli jsme to v čísle 1019. Vzhledem k tomu, že jsem teď byl B, a navíc Roederův spolupracovník při přípravě jeho velké operace, a od něj se očekávalo, že se mnou bude často ve styku, neexistoval žádný důvod, proč by nemohl přijít večer na návštěvu do Pětatřicáté ulice, ale když jsem mu to navrhl, stiskl rty a zamračil se na mě tak zuřivě, že jsem urychleně změnil téma hovoru. Falešné dno jsme vyrobili z kusu kůže, který jsem sebral ve špitálu pro opravu staré boty, a vůbec jsme neodvedli špatnou práci. I kdyby strážný z aktovky vyndal všechny papíry, což při Roederově postavení nebylo pravděpodobné, existovalo jen nepatrné riziko, že by pojal podezření ohledně falešného dna. A přesto, když jste věděli, kde a za co zatáhnout, dal se Carson vyjmout dřív, než byste řekli Madla Padlá.

Ještě předtím však došlo k jiné věci: pohovořil jsem si podruhé s Barrym Rackhamem. Když jsem se v neděli večer vrátil domů, oznámila mi služba pro nepřítomné, že mě sháněl v čísle 1019 i v kanceláři, a tak jsem mu zavolal a sjednal si s ním schůzku na pondělí, ve tři hodiny odpoledne.

Obvykle všude chodívám na minutu přesně, ale tentokrát mi jedna pochůzka zabrala méně času, než jsem předpokládal, a tak když jsem v hotelu Churchill vystoupil z výtahu v patře, kde Rackham bydlel, a zamířil k jeho dveřím, bylo teprve dvanáct minut před třetí hodinou. Právě jsem zvedl ruku k tlačítku zvonku, když se otevřely dveře a já musel ustoupit stranou, abych se vyhnul srážce s jakousi ženou. Uviděla mě, zůstala stát a zírali jsme jeden na druhého. Byla to Lina Darrowová. Měla stejně krásné oči jako vždycky.

„Nazdárek,“ pozdravil jsem potěšeně.

„Jdete moc brzy, Goodwine,“ oslovil mě Barry Rackham. Stál ve dveřích.

Lina se nezatvářila potěšeně. Ne, že by byla na rozpacích, spíše vypadala podezíravě, ačkoliv jsem neměl ani tušení, z čeho by mě tak najednou mohla podezírat.

„Jak se máte?“ otázala se a pak, aby mi dala najevo, že jí na tom ani za mák nezáleží, prošla kolem mne a zamířila k výtahu. Rackham ustoupil a udělal mi místo, abych mohl vejít. Učinil jsem tak a pokračoval rovnou do obývacího pokoje. Po chvíli jsem uslyšel, jak zavírá dveře, a za okamžik přišel za mnou.

„Jdete brzy,“ opakoval vyčítavě.

Vypadal, jako by si během oněch sedmdesáti hodin, co jsme se neviděli, dopřál nejméně sedmdesát drinků. Obličej měl flekatý, oči podlité krví a v levé tváři mu cukalo. Také měl skvrnu od žloutku na kravatě a potřeboval oholit.

„Myslím, že to bylo minulou sobotu,“ prohlásil jsem, „kdy jeden z mých mužů popsal děvče, s nímž jste si vyšel, a zdálo se mi, že je to slečna Darrowová, ale nebyl jsem si jist. Nikam tím nemířím, jen tak povídám.“

Ať tak či onak, tohle ho nezajímalo. Zeptal se, jestli chci něco k pití, já odpověděl, že ne, děkuji pěkně, on zašel k baru a nalil si pořádnou dávku a potom se vrátil a přistrčil si křeslo tak, aby na mě viděl.

„Zatraceně,“ pronesl jsem, „vypadáte, jako byste měl ještě větší strach než minule. A podle toho, co mi hlásili moji lidé, jste se buď začal plížit postranními dveřmi, anebo se z vás stal domácký typ. Kdopak na vás udělal bububu?“

Nic z toho, co jsem říkal, ho nezajímalo. „Řekl jsem, že vás chci vidět každý den,“ prohlásil. Mluvil chraplavým hlasem.

„Já vím, ale měl jsem moc práce. Mimo jiné jsem včera odpoledne strávil hodinku s Arnoldem Zeckem.“

Tohle ho zaujalo. „Myslím, že jste zatracený lhář, Goodwine.“

„Tak se mi to asi zdálo. To, jak jsme zajeli do garáže, jak mě prohledali, pak malý vestibul, čtrnáct schodů, dva strážní a zvukotěsné, pět palců tlusté dveře, šedorůžové stěny, křesla i koberce a on, jak tam seděl, a všechno, včetně mě, provrtával očima a…“

„Kdy to bylo? Včera?“

„Jo. Dovezli mě tam, ale teď už tam trefím sám. Ještě neznám heslo, ale to počká.“

Nejistou rukou postavil sklenici na stolek. „Goodwine, už jednou jsem vám řekl, že jsem svou ženu nezabil.“

„Jasně, to už jsme vyřídili.“

„Jak k tomu došlo, že jste se s ním setkal?“

„Poslal pro mě Maxe Christyho.“

„Ten zkurvenec.“ Jeho flekatý obličej náhle zrudl a on na mě zaječel: „Tak mluvte! Co vám řekl?“

„Že mám možná před sebou skvělou kariéru.“

„A co říkal o mně?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Něco vám povím, Rackhame. Myslím, že je na čase, abych začal používat svůj úsudek. Zecka jsem nikdy dřív neviděl, ale udělal na mě velký dojem.“ Sáhl jsem do náprsní kapsy. „Tady je vašich šest tisíc dolarů. Nerad se jich vzdávám, ale…“

„Vraťte je do té kapsy.“

„Ne, vážně, já…“

„Vraťte je tam.“ Přestal na mě ječet. „Nevyčítám vám, že na vás Zeck udělal dojem – bůh ví, že nejste první. Ale mýlíte se, když si myslíte, že nikdy neudělá chybu a že já jsem vyřízený. Měl byste si uvědomit jedno: já z téhle věci nemohu vycouvat, musím pokračovat ve hře a taky budu. Jsem na vás závislý, protože nemohu hrát bez vás, jelikož vy jste tam tu noc byl. Tak dobrá, řekněte si. Kolik?“

Položil jsem těch šest táců na stolek. „To, čeho se nejvíc bojím,“ vysvětlil jsem mu, „není Zeck. Určitě nad ním člověk nemůže ohrnovat nos, ale už dřív na mě různí lidé udělali dojem a já to překonal. Tím důvodem, proč se hodlám spoléhat na svůj úsudek, jsou zákony státu New York, vztahující se na spoluvinu při vraždě. Zeck zřejmě získal důkazy, na jejichž základě budete odsouzen…“

„Nezískal. To je lež.“

„On si zřejmě myslí, že je má. Když si člověk nechá zaplatit za to, že ochrání vraha před trestem, musí být členem advokátní komory – a to já nejsem. Takže srdečně lituji, že vám nemohu pomoci, a tady jsou vaše prachy.“

„Já nejsem vrah, Goodwine.“

„Neříkám, že jste opravdový vrah. Jste člověk, proti němuž se podařilo shromáždit dostatek důkazů, které před soudem přesvědčí porotce o vaší vině. Vrah i jeho spoluviník dostanou stejný trest.“

Rackham na mě pevně upřel své krví podlité oči. „Nechci, abyste mi pomáhal vyhnout se trestu. Žádám vás, abyste jim nepomáhal připravovat proti mně falešné obvinění – abyste mi pomohl zabránit Zeckovi v přípravě takového obvinění.“

„Já vím,“ odvětil jsem soucitně. „To říkáte vy. Ale on ne. Nemám v úmyslu nechat se v tomhle průšvihu utopit. Přišel jsem dnes hlavně proto, abych vám vrátil prachy a vysvětlil vám, že už nepřipadá v úvahu, abych já určil částku, vy mi ji zaplatil a všechno bylo zase v pohodě. Ale mám jistý návrh – pokud si ho chcete poslechnout. Je to čistě můj nápad.“

Rackham zahájil rozcvičku. Ruce opřené o stehna sevřel v pěst, zase je rozevřel a několikrát to opakoval. Díval jsem se na něj s rostoucí netrpělivostí, protože se mi zdálo, že se nechová odpovídajícím způsobem. V tuto chvíli už se věci dosti vyjasnily, a tak jsem si myslel, že chlápek, který je natolik iniciativní, aby se v noci odvážil do lesa a oddělal manželku steakovým nožem, přestože s sebou měla cvičeného dobrmana, by měl v okamžiku, kdy se ocitne zahnaný do kouta, vyrukovat s něčím víc než jen se svíráním a rozevíráním pěstí.

Konečně promluvil: „Goodwine, nejsem ve své kůži. Vím to moc dobře. Už je to skoro pět měsíců. První týden nebyl tak zlý – přinesl vzrušení, všechny nás vyslýchali, všichni jsme byli podezřelí; kdyby mě tehdy zatkli, ani by mi to nezrychlilo tep. Postavil bych se k tomu čelem a bojoval bych. Ale čím déle se to vleče, tím je to těžší. Rozešel jsem se se Zeckem, aniž bych si to dostatečně promyslel, Tehdy mi připadalo, že se hlavně musím uvolnit a zůstat čistý, zvlášť po těch prvních washingtonských jednáních a po tom, jak se do toho obul státní návladní. Ale dopadá to tak, že pokaždé, když zazvoní telefon nebo zvonek u dveří, jako bych dostal ránu do břicha. Jde o vraždu. Jestli mě přijdou sebrat nebo pro mě pošlou a nechají si mě tam, mohu si být zatraceně jistý, že to na mě ušili tak, aby obvinění sedělo. To člověk vydrží den nebo týden, snad i měsíc, ale v mém případě se to vleče dál a dál a pámbu ví, že už víc nesnesu.“

Skončil s rozcvičkou, pěsti měl pevně zaťaté, vršky kloubů vypadaly jako zanícené. „Se Zeckem jsem udělal chybu,“ přiznal podrážděně. „Když jsem se rozhodl s ním skoncovat, poslal pro mne a v podstatě mi sdělil, že mezi mnou a elektrickým křeslem stojí jen jeho vliv. Přestal jsem se ovládat. V takových chvílích si nikdy nepamatuji, co přesně jsem řekl, ale nemyslím, že bych mu doslova vyhrožoval, že mám důkazy, usvědčující jeho osobně z vydírání. Ale i tak jsem toho řekl až dost.“ Uvolnil sevřené pěsti a široce roztáhl prsty, dlaněmi se opřel o stehna. „A pak to začalo a táhne se to už celé měsíce. Říkal jste, že máte nějaký nápad?“

„Jo, bratře. A vy určitě nějaký potřebujete.“

„O co jde?“

„Je to jen můj nápad,“ opakoval jsem.

„O co jde?“

„Měli byste si se Zeckem promluvit.“

„K čemu? Ať řekne cokoliv, nevěřím mu.“

„Takže na tom budete oba stejně. Podívejte se na to poctivě. Mohla vám věřit vaše žena? Mohli vám věřit vaši přátelé – ti, proti nimž jste Zeckovi pomáhal? Mohu vám věřit já? Už jsem vás varoval, abyste mi nevěřil, že? Existují jen dva způsoby, jak lidi mohou spolupracovat: buď všichni věří všem, anebo nikdo nevěří nikomu. Když to začnete míchat, máte v tom binec. Vy a Zeck byste spolu mohli báječně vycházet.“

„Vycházet se Zeckem?“

„Jistěže.“ Otočil jsem ruku dlaní vzhůru. „Poslyšte, jste v průšvihu. V životě jsem neviděl horší. Dokonce jste ochoten – víc než ochoten – klopit mně, nedůvěryhodnému podrazákovi, za to, že vás z toho vytáhnu. Nemůžete si přece myslet, že se dostanete ven, aniž by na vás nějaké to pouto ulpělo. K čertu, to přece nedokáže nikdo. Vám dělá hlavní starost falešné obvinění z vraždy, tedy musí být vaším hlavním cílem se mu vyhnout. To by měla být hračka. Zeck má nového člověka, chlápka jménem Roeder, který nedávno přijel ze západního pobřeží a pustil se do přípravy skvělého plánu. Já bych mu s tím měl pomáhat a myslím, že to udělám. Ten plán je vodotěsný jako blána na bubnu a kluzký jako dobrmanův kožich. S pomocí člověka vašeho postavení neexistuje sebemenší riziko, že by kvůli tomu došlo k nějakému rozruchu nebo že by snad někdo něco vyslídil.“

„Ne. To právě…“

„Počkejte okamžik. Jak říkám, je to čistě můj nápad. Nepovím vám, co mi Zeck včera řekl, ale radím vám, abyste můj návrh přijal. Nechte mě zařídit vám schůzku s ním. Nebudete muset začínat tam, kde jste přestal, u malých, špinavých pochůzek. Teď jste boháč a můžete podle toho vystupovat. Ale jste taky člověk, jehož třicet milionů lidí podezírá, že zavraždil svoji ženu, takže musíte počítat s jistými ústupky. Pojďte se mnou za Zeckem, povězte mu, že jste ochoten o lecčem diskutovat, a pokud se zmíní o Roederově operaci, nechte si ji od něho popsat a pak se rozhodněte, co uděláte. Vysvětlil jsem vám, proč si nepřeji, abyste vy nebo kdokoli jiný byl z této vraždy neprávem obviněn, a myslím, že si to nebude přát ani Zeck, pokud bude mít dojem, že byste mu mohl být užitečný.“

„Nenávidím ho,“ pronesl Rackham chraplavým hlasem. „Mám z něj strach a nenávidím ho.“

„Ani já ho nemám rád. Řekl jsem mu to. Co třeba zítra? Řekněme ve čtyři odpoledne. Že bych se tu pro vás zastavil ve tři čtvrti na tři?“

„Já ne… zítra ne…“

„Tak už se rozhodněte! Nebo chcete pořád čekat, kdy zazvoní telefon nebo zvonek u dveří? Musíte to překonat.“

Natáhl se pro sklenici, ze které dosud ani trochu neupil, polkl jeden doušek, celý se otřásl a otřel si ústa hřbetem ruky.

„Zavolám vám kolem poledne, abych to potvrdil,“ oznámil jsem mu a zvedl jsem se k odchodu. Nedoprovodil mě ke dveřím, ale vzhledem k okolnostem jsem mu to neměl za zlé.

A tak, když večer Wolfe zavítal do čísla 1019, byl očividně nejvyšší čas připravit to falešné dno v aktovce. Potom jsme až do půlnoci probírali náš program ze všech úhlů a snažili jsme se nezapomenout vůbec na nic. Vždycky se vyplatí to zkusit, i když se to nikdy úplně nepodaří, zvlášť ne při tak choulostivém rozestavění, jaké jsme měli před sebou.

Následujícího rána se v soukolí vzpříčil klacek, který přilétl až z White Plains, a zastavil ho. Právě jsme s Fritzem posnídali, když zazvonil telefon a já zašel do kanceláře zvednout sluchátko. Volali z kanceláře westchesterského prokurátora.

Byl to krátký hovor. Když jsem zavěsil, chvíli jsem se škaredil na telefon a potom jsem roztřeseným prstem vytočil číslo hotelu Churchill. I to byl krátký telefonát. Domluvil jsem, na chvíli jsem zavěsil a vytočil další číslo.

Telefon zazvonil jen dvakrát a pak se ozval nosový hlas. „Ano?“

„Chtěl bych hovořit s panem Roederem.“

„U aparátu.“

„Tady je Goodwin. Právě mi telefonovali z White Plains. Mám se ihned dostavit do kanceláře prokurátora. Ptal jsem se, zda mohu počítat s tím, že stihnu schůzku ve dvě hodiny, a bylo mi řečeno, že ne. Volal jsem do hotelu Churchill a nechal jsem tam vzkaz, že musím na celý den odjet z města. Doufám, že se to podaří zítra. Dám vám vědět, jakmile budu moci.“

Ticho.

„Slyšel jste mě?“

„Ano. Hodně štěstí, Goodwine.“

Sluchátko oněmělo.

18. KAPITOLA

Na jedné z dřevěných lavic ve velké předsíni kanceláře prokurátora v soudní budově ve White Plains jsem jednou musel vysedávat celé tři hodiny, ale tentokrát jsem si ani nesedl. Vůbec jsem se nemusel představovat. Vešel jsem do místnosti a zamířil ke stolku umístěnému za zábradlím v rohu, když mi zastoupil cestu jakýsi kulhavec a vyzval mě: „Pojďte se mnou, pane Goodwine.“

Vedl mě dlouhou chodbou, s řadou dveří po obou stranách, do místnosti, s níž jsem se již jednou seznámil. V neděli devátého dubna večer jsem zde strávil asi hodinu. Uvnitř nikdo nebyl. Místnost měla dvě velká okna, jimiž dovnitř pronikalo ranní sluníčko, a tak jsem seděl a pozoroval rej prachových zrnek ve slunečním světle. Foukal jsem do nich a sledoval, jaké vytvářejí obrazce, když tu se otevřely dveře a vstoupil sám státní zástupce Cleveland Archer, následován Benem Dykesem. Nikdy jsem si ničí obličeje neprohlížel s větším zájmem. Kdyby se tvářili vesele a namyšleně, nejspíš by to znamenalo, že se jim podařilo případ rozlousknout, a v tom případě všechny naše fajnové plány ohledně Arnolda Zecka vyletěly komínem a pámbu nám buď milostiv.

Měl jsem takovou radost, že se vůbec netváří nafoukaně, až jsem musel dávat pozor, abych nezářil jako měsíček. Na jejich strohé pozdravy jsem odpověděl příslušným způsobem, a když se usadili u stolu naproti mně, prohlásil jsem nevrle, aniž bych se zvedl ze židle: „Doufám, že tady dospějeme k nějakému pokroku. Měl jsem dnes nabitý celý den a teď tohle.“

Dykes zavrčel. Ani přátelsky, ani nepřátelsky, prostě zavrčel. Archer otevřel složku, kterou si přinesl, a vybral z jejího obsahu několik listů papíru s razítky v rozích, mrknul na první z nich a zahleděl se na mě očima s opuchlými víčky.

„Toto je vaše výpověď, Goodwine.“

„O čem? O případu Rackhamová?“

„Prokristapána,“ odsekl mrzutě Dykes, „přestaňte aspoň pro jednou s těma srandičkama, celou noc jsem nespal.“

„Už je to tak dávno,“ omlouval jsem se, „a já měl tolik napilno.“

Archer postrčil záznam výpovědi přes stůl směrem ke mně. „Myslím, že byste si to raději měl znovu přečíst. Chci vám v té souvislosti položit pár otázek.“

Nemohl jsem si přát lepší příležitost, abych si udělal v hlavě pořádek, ale nevěděl jsem, k čemu by to bylo dobré, protože jsem neměl ani tušení, z které strany rána dopadne.

„Mohl bych si to nechat na později?“ otázal jsem se. „Kdybyste mě zahnali do kouta a já potřeboval čas na přemýšlení, mohu říci, že si potřebuji ověřit, co jsem vám tadyhle pověděl.“ Poklepal jsem na papír ukazováčkem.

„Já bych byl raději, kdybyste si to přečetl.“

„Vážně to nepotřebuju. Vím, co jsem řekl a co jsem podepsal.“ Postrčil jsem papír zpátky k němu. „Můžete mě vyzkoušet z kterékoli části.“

Archer zavřel složku a položil na ni sepjaté ruce. „Nezajímá mě ani tak to, co v tom prohlášení je, jako, to, co tam chybí. Myslím, že byste si ho měl přečíst, protože se vás chci zeptat, co jste vynechal – z toho, co se tehdy v sobotu osmého dubna večer přihodilo.“

„Na to mohu odpovědět i bez čtení. Nevynechal jsem nic, co by se týkalo paní Rackhamové.“

„Chci, abyste si tu podepsanou výpověď přečetl a potom ji zopakoval.“

„K tomu ji nemusím číst. Nic jsem nevynechal.“

Archer s Dykesem se na sebe podívali a potom promluvil Dykes. „Koukejte, Goodwine, nezkoušíme na vás žádný podraz. Něco jsme se dozvěděli, to je všechno. Někdo začal zpívat. Zdá se, že dneska je na to vhodný den.“

„Pro mě ne,“ opáčil jsem pevně. „Já jsem zapíval už dávno.“

Archer nařídil Dykesovi: „Přiveďte ji.“ Dykes vstal a vyšel z místnosti. Archer vzal moji výpověď, vrátil ji do složky a složku odsunul stranou. Potom si přitiskl sevřené pěsti na oči a několikrát se zhluboka nadechl. Otevřely se dveře a Dykes uvedl dovnitř Linu Darrowovou. Přisunul pro ni křeslo ke konci stolu po mé levici a po Archerově pravici, takže měla okno za zády. Vypadala, jako by strávila noc ve vězení – měla zarudlé oči a vůbec vypadala utahaně – ale její pevně zaťatá čelist svědčila o jakémsi pevném odhodlání. Když jí Dykes přistrčil židli, jen na mě pohlédla, ale nic víc, ani nekývla na pozdrav.

„Slečno Darrowová,“ oslovil ji Archer mírným, leč pevným hlasem, „chápete, že vaši výpověď nejspíš nemůže potvrdit nikdo jiný než pan Goodwin. Nepřivedli jsme vás sem spolu s ním proto, abyste vyvrátila jeho výpověď nebo abyste ho zdiskreditovala, ale prostě proto, aby tu informaci obdržel z první ruky.“ Archer se obrátil ke mně. „Slečna Darrowová za námi včera večer přišla z vlastní vůle. Nikdo na ni nevyvíjel žádný nátlak. Je to tak, slečno Darrowová? Přeji si, abyste to panu Goodwinovi potvrdila.“

„Ano.“ Přelétla očima ke mně, a přestože očividně absolvovaly těžkou noc, trvám na tom, že byly nádherné. Mluvila dál: „Přišla jsem dobrovolně. Přišla jsem proto – kvůli tomu, jak se ke mně zachoval Barry Rackham. Odmítl se se mnou oženit. Nakonec – včera už toho na mě bylo příliš.“

Archer i Dykes ji upřeně pozorovali. Archer ji pobídl: „Pokračujte, prosím, slečno Darrowová. Povězte mu hlavní fakta.“

Zkusila zatnout čelist, aby se ujistila, že ji má v pořádku. Když dosáhla uspokojivého výsledku, zase ji povolila. „Před smrtí paní Rackhamové jsme s Barrym byli jen trochu přátelští. Nic víc, jen přátelé. Nic jiného to pro mne neznamenalo a myslela jsem si, že u něj je to stejné. Tak to bylo, když jsme na Velikonoce odjížděli na venkov. Řekla mi, že tam vůbec nebudeme pracovat, odpovídat na dopisy a tak, ale v sobotu si mě nechala zavolat do svého pokoje. Plakala a byla tak rozrušená, že sotva mohla mluvit.“

Lina se odmlčela. Dívala se mi zpříma do očí. „Mohu to ze sebe vysypat bez přemýšlení, pane Goodwine. Už jsem to jednou vyprávěla.“

„Tím je to vždycky snazší,“ souhlasil jsem. „Jen do toho.“

Poslechla mě. „Paní Rackhamová mi vysvětlila, že si s někým o té věci musí promluvit. Chtěla o tom povědět své snaše, paní Freyové, ale prostě to nedokázala. Pověděla mi, že předchozí den zašla za Nerem Wolfem a požádala ho, aby zjistil, odkud její manžel bere peníze, a on to pověření přijal. Pan Wolfe jí ještě téhož dne, v pátek večer, telefonoval a oznámil jí, že již dosáhl částečného úspěchu. Zjistil, že její manžel má něco do činění s čímsi protizákonným. Pomáhá prý někomu při porušování zákonů a dostává za to dobře zaplaceno. Pan Wolfe jí poradil, aby si to nechala pro sebe, dokud nezjistí další podrobnosti. Sdělil jí, že jeho spolupracovník, pan Goodwin, za ní přijede v sobotu odpoledne a možná již jí bude moci povědět víc.“

„Říkala, že Goodwin o tom všem věděl?“ otázal se Archer.

„Nu, ona to tak přirozeně chápala. Neřekla, že by jí pan Wolfe doslova pověděl, že pan Goodwin o tom všem ví, ale když byl jeho asistentem a pomáhal mu, potom si to přirozeně musela myslet. V tu chvíli se však nezdálo, že by právě tohle bylo příliš důležité, protože o tom řekla svému manželovi. Nezopakovala mi doslova, o čem přesně mluvili, říkala jen, že se strašně pohádali. Oznámila mu, že se budou muset rozejít, že s ním skončila a že pana Wolfa požádá, aby pokračoval ve vyšetřování a zajistil proti němu důkazy. Paní Rackhamová měla velmi silnou povahu a nesnášela, když ji někdo klamal. Jenomže na druhý den už si nebyla tak jistá, že to mínila doopravdy, že se s ním chce rozejít. Proto si o tom chtěla s někým promluvit. Myslím, že s paní Freyovou o tom nechtěla hovořit, protože…“

„Když dovolíte, slečno Darrowová,“ usměrnil ji jemně Archer, „nyní potřebujeme jen fakta.“

„Ano, samozřejmě.“ Vrhla po něm pohled a obrátila se zpátky ke mně. „Řekla jsem jí, že podle mě udělala velkou chybu. Vysvětlila jsem jí, že by byla jiná věc, kdyby jí snad manžel lhal nebo něco podobného, ale že vlastně neudělal nic zlého jí, jen jiným lidem a také sám sobě, a že namísto toho, aby se ho snažila zničit, by mu měla pomoci. Přinejmenším, dodala jsem, by měla počkat, až se dozví podrobnosti o tom, čeho se dopustil. Myslím, že právě tohle chtěla slyšet, ale nedala mi za pravdu. Byla velice neoblomná. Potom, ještě odpoledne, jsem udělala něco, čeho budu celý život litovat. Zašla jsem za Barrym a prozradila mu, že mi o tom pověděla, a ujišťovala jsem ho, že všechno dobře dopadne, pokud jí vyjde na půl cesty vstříc. Když jí všechno vypoví, řekne, že toho lituje, což by také měl, a že už nebude dělat hlouposti. A Barry prohlásil, že mě miluje.“

Tentokrát poprvé trochu zaváhala. Sklopila oči. Celou dobu jsem ji provrtával tím nejtvrdším pohledem, jakého jsem byl schopen, ale až do té chvíle mu dokázala vzdorovat.

„A dál?“ otázal jsem se.

Znovu pozvedla oči a pokračovala: „Tvrdil, že prý nestojí o to, aby to dobře dopadlo, protože mě miluje. Mám se vám pokoušet vysvětlit, co… jaký jsem měla pocit?“

„Teď ne. Povězte jen, co se stalo.“

„Tehdy se ještě nic nestalo. Bylo to uprostřed odpoledne. Neřekla jsem Barrymu, že ho také miluji – ještě jsem ani nevěděla, že to tak je. Odešla jsem od něj. Později jsme se sešli v obývacím pokoji na koktejl a vy jste přišel s panem Leedsem a hráli jsme tu hru – vzpomínáte si.“

„Jo, vzpomínám.“

„Potom byla večeře, televize a…“

„Promiňte, ale tohle je všeobecně známo. Přejděte k pozdější době, když dorazila policie. Pověděla jste jim tohle všechno?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože jsem myslela, že by to nebylo fér vůči Barrymu. Nevěřila jsem, že ji zabil, a nevěděla jsem, na jakých nezákonnostech se podílel, a říkala jsem si, že by nebylo fér povídat jim něco, co jsem jen slyšela od paní Rackhamové.“ V krásných očích se jí poprvé zablýsklo. „Ach já vím, co teď chcete říct. Tak proč o tom mluvím teď? Protože jsem ho teď lépe poznala – o mnoho lépe. Nevím, zda zabil paní Rackhamovou, ale vím, že by to mohl udělat. Je krutý, sobecký, bez skrupulí – neexistuje nic, čeho by nebyl schopen. Asi si říkáte, že ze mě mluví pomstychtivost, a snad to tak i je, ale je mi jedno, co si myslíte, protože já mluvím pravdu. S jakými zločiny měl co do činění a jestli zabil svou ženu – o tom nic nevím; to je vaše věc.“

„Moje ne, sestřičko. Já nejsem polda.“

Otočila se k nim. „Tak tedy vaše!“

Toto byla ta správná chvíle, kdy jsem mohl získat čas čtením své podepsané výpovědi, protože by se mi určitě hodilo získat pár minut pro zdravou úvahu. Ocitl jsem se ve zcela nové situaci. K zajištění elektrického křesla pro Barryho Rackhama stačilo jen moje slovo, a skoro se mi zdálo, že už to má spočítané. Musel bych býval udělat jedinou věc. Říci pravdu. Stačilo prohlásit, že nevím nic o údajném telefonátu Nera Wolfa paní Rackhamové, ale že není vyloučeno, že jí skutečně zavolal, aniž by se mi o tom zmínil, protože přede mnou často tajil různé informace, týkající se jeho záměrů či kroků, jež podnikl. Nic pravdivějšího bych nemohl vyslovit. Při nejrůznějších příležitostech jsem musel roztáčet závity, abych pomohl zločince nachytat, a tentokrát žádných závitů nebylo třeba, stačilo jen přihodit několik faktů.

Jenže kdybych to nechal takhle proběhnout, bylo jasné, že ještě před západem slunce bude Rackham pod zámkem, což by znamenalo naprostý krach. Náš program by byl v háji, práce několika měsíců by přišla vniveč, Zeck by se vznášel na křídlech svého silnějšího intelektu a Wolfe i já bychom se octli na suchu. Takže mé závity dostaly jinou práci a musely ji vykonat velmi rychle. Často a rád si říkávám, že jednou či dvakrát již přispěly k tomu, že se podařilo zahnat zločince do ohrady. Teď však musely odvést víc než poctivý podíl, aby zločinci uchovaly svobodu pohybu a on tak mohl dodržet dohodnuté schůzky. Obyčejná pravda by nestačila.

Nebylo čas si rýsovat nějaké plány a zkoumat, jak se mi zamlouvají. Všichni tři se na mě dívali a Archer právě říkal: „Teď už chápete, Goodwine, proč jsem chtěl, abyste si pročetl tu výpověď a ověřil si, zda jste něco nevynechal.“

„Jo,“ odpověděl jsem posmutněle. „A také vidím, jak napětím zadržujete dech, a nemám vám to za zlé. Když vám teď povím: je to pravda, zapomněl jsem, že Wolfe paní Rackhamové v pátek večer telefonoval a řekl jí to, máte všechno, co potřebujete, a s pánem bohem. Rád bych vám pomohl, ale raději se z praktických důvodů držím pravdy.“

„Nic jiného než pravdu od vás nechci. Navštívil jste včera odpoledne apartmá pana Rackhama?“

Tento úder jsem samozřejmě očekával. „Ano,“ odvětil jsem.

„Pročpak?“

„Pracovně, v zastoupení jednoho klienta. Zpočátku šlo o sledování a pak, když mě Rackham zpozoroval, mého klienta napadlo, že bych si s ním mohl promluvit a něco od něj zjistit.“

„Proč se váš klient zajímá o Rackhama?“

„To mi neřekl.“

„Kdo to je?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemyslím, že by vám to nějak pomohlo. Je to člověk, který nedávno přijel ze západního pobřeží; podezírám ho, že má něco společného s hazardem a s vydíráním, ale to podezření nemá žádnou váhu. Prozatím bych to nechal stranou.“

„Chci znát to jméno, Goodwine.“

„A já chci v rámci možností chránit svého klienta. S vraždou, kterou vyšetřujete, nemá nic společného. Dejte se do toho a začněte zase s tou nesmyslnou šaškárnou. Obviníte mě jako závažného svědka a já se dostanu ven na kauci. Kromě toho budu trvat na přítomnosti svého právníka a tak dál, dokolečka dokola. Jak daleko se s tím asi nakonec dostanete?“

Ben Dykes se ozval nepříjemným tónem: „Nehodláme na tom trvat. Nečekáme, že nám povíte jméno svého klienta. Říkáte západní pobřeží, he?“

„Je vaším klientem Rackham?“ chtěl vědět Archer.

„Ne.“

„Pracoval jste pro něj někdy?“

„Ne.“

„Vyplatil vám v uplynulém týdnu nějaké peníze?“

To už mi stačilo až nad hlavu. Visel jsem pěkně na háku, a kdybych dokázal jen tancovat kolem a snažit se vysmeknout, měl bych jen zatraceně chabé vyhlídky. „Á,“ protáhl jsem, „takhle je to tedy.“ Pochvalně jsem pohlédl na Linu Darrowovou a pak jsem přesunul pohled na Archera. „Tím se okruh zužuje. Vzal jsem prachy za zadržování důkazů proti vrahovi. To vypadá zle, co?“

Nikdo mi neodpověděl. Jen se na mě dívali.

Mluvil jsem dál. „Zaprvé prohlašuji, že žádné peníze od Rackhama nemám, a to musí prozatím stačit. Za druhé, jsem mírně v nevýhodě, protože sice vím, co má slečna Darrowová na mysli, ale nevím, kdo jí to tam vložil. Obviňuje neprávem Rackhama z vraždy nebo se o to aspoň snaží, jenže já nevím, jestli je to její vlastní nápad, anebo ji k tomu někdo ponoukl. Nejprve bych to musel zjistit, abych věděl, jak si vlastně stojím. Vím, že se do mě musíte pustit, a je to v pořádku, to je přece vaše práce. Máte na to celý den a noc. Ale můžete si vybrat. Buď v tuto chvíli zavřu klapačku – a tím myslím, že ji zavřu nadobro – a vy můžete zkusit ze mě něco vyrazit. Anebo mi nejprve dovolíte pohovořit si se slečnou Darrowovou – samozřejmě ve vaší přítomnosti. A pak mě můžete probírat třeba celý zbytek týdne. Nuže?“

„Ne,“ prohlásil Archer důrazně.

„Oukej. Můžete mi půjčit kousek lepicí pásky?“

„Víme všechno, co vám slečna Darrowová může povědět.“

„To jistě víte. Proto vás chci dohnat. Řekl jsem, že můžete být u toho. Můžete mě zarazit, kdyby vás to nudilo.“

Archer se podíval na Dykese. Nevím, zda by býval raději, kdyby Dykes přikývl, nebo zavrtěl hlavou, ale Dykes neudělal vůbec nic. Jen se soustředil.

„Vy pánové,“ oslovil jsem je, „potřebujete jediné: vyřešit případ. Určitě vám nijak nepomůže, když zavřu ústa a budu dýchat jen nosem. To přece nemůže škodit, když si ve vaší přítomnosti promluvím se slečnou Darrowovou.“

„Dovolte mu to,“ vyzvala je Lina bojovně. „Věděla jsem, že to popře.“

„Na co se jí chcete ptát?“ otázal se Archer.

„Nejlíp se to dozvíte, když budete poslouchat.“ Otočil jsem se k Lině. „Když jsem vás včera odpoledne viděl vycházet z jeho bytu, napadlo mě, že se něco děje. To bylo od vás hrubé, jen tak kolem mě projít.“

Vzdorovala mému pohledu, ale neodpověděla.

„To včera se k vám tak ošklivě zachoval?“ otázal jsem se.

„Nejen včera,“ odvětila vyrovnaně. „Ale včera definitivně a s konečnou platností odmítl se se mnou oženit.“

„Co je na tom tak zlého? Člověk se přece nemůže oženit s každým.“

„Slíbil, že si mě vezme – mnohokrát.“

„Ale neměla jste o tom své pochybnosti? Koneckonců, situace byla trochu zvláštní. On věděl, že vy víte něco, kvůli čemu by ho mohli zatknout pro vraždu, když to vybreptáte – nemluvě o těch dalších zločinných aktivitách, ať už to bylo cokoliv. Nenapadlo vás, že vás jen tak lakýruje, čistě z bezpečnostních důvodů?“

„Ano, já… ano, napadlo, ale nechtěla jsem tomu věřit. Tvrdil, že mě má rád. Dvořil se mi a já ho chtěla za muže.“ Rozhodla se, že takhle to nestačí, a vylepšila svůj výkon: „Tolik jsem ho chtěla!“ vykřikla.

„Vsadil bych se, že jo.“ Snažil jsem se, aby to neznělo sarkasticky. „A jak o tom smýšlíte teď? Domníváte se, že vás vůbec někdy miloval?“

„Ne, nedomnívám! Myslím, že je krutý a bezcitný. Myslím, že se mě bál. Potřeboval jen, abych nikomu neřekla, co o něm vím. A já ho začala podezírat – na základě toho, jak se choval – a včera jsem mu řekla, že se musíme ihned vzít, ještě tento týden, a když jsem nepřestávala naléhat, přestal se ovládat a choval se… choval se strašně nenávistně.“

„Vím, že se špatně ovládá. Měla jste nějaký závažný důvod, proč jste se chtěla tak rychle vdávat? Čekala jste třeba nějakou návštěvu z nebes, například dítě?“

Začervenala se a obrátila se o pomoc k Archerovi: „Musím se od něho nechat urážet?“

„Omlouvám se,“ pronesl jsem upjatě. „Ovšem s ohledem na to, že jste byla odhodlaná za každou cenu si vzít vraha, mi připadáte trochu přecitlivělá. Po…“

„Nevěděla jsem, že je vrah! Věděla jsem jen to, co mi řekla paní Rackhamová a co mi řekl on… věděla jsem, že ho budou podezírat ještě víc než předtím.“

„Aha. A když včera došlo k tomu výstupu, pohrozila jste mu, že řeknete všechno, co víte?“

„Ano.“

Vykulil jsem na ni oči. „Víte, sestřičko,“ prohlásil jsem, „měla jste o té věci déle přemýšlet. Jste nepochybně ta nejneschopnější lhářka, jakou jsem kdy potkal. Myslel jsem, že třeba…“

Přerušil mě Dykes. „Ona tvrdí, že si Rackham možná říkal, že po tolika měsících je už nejspíš mimo nebezpečí.“

„Ano? Právě to jsem měl částečně na mysli. Ona ať si říká co chce, ale co Rackham? Takový trouba přece není. Zatraceně dobře by musel vědět, že pět měsíců při vyšetřování vraždy nic neznamená. Mohl si vybrat mezi svatbou s tímto atraktivním exemplářem a tím, že ji nechá běžet s inkoustem pro sepsání jeho rozsudku smrti. A nejen, že se k ní zachoval bezcitně a krutě, ale ještě jí otevřel dveře! Chlápek, který se v noci dokázal vykrást do lesa s nožem, zabít jím vlastní ženu a také cvičeného psa obranáře, tomuto nebohému stvoření jen tak otevře dveře a dovolí jí, aby to na něj pověděla celému světu! Proboha, tomu opravdu věříte?“

„U některých lidí člověk neví,“ řekl Archer. „A ona uvádí i podrobnosti. Vezměte si ten detail o Wolfově telefonátu paní Rackhamové a o tom, co jí pověděl o jejím manželovi. Ani dobrý lhář by si takovou podrobnost nevymyslel, natožpak neschopný.“

„Blbost.“ Byl jsem znechucený. „Žádný telefonát nebyl a paní Rackhamová o něm nikomu nevyprávěla. Pokud jde o to, že se Rackham zapletl s nějakými lumpy, buď to není pravda a tadyhle sestřička si to vymyslela – v tom případě byste si radši měli dát pozor – anebo byl a tady sestřička mu dokázala natolik rozvázat jazyk, že jí o tom pověděl. Jsem naprosto ochoten věřit, že by toho byla schopná, přestože je tak neschopná lhářka.“

„Tvrdíte, že Wolfe paní Rackhamové netelefonoval?“

„Ano.“

„Tedy nezjistil, že Rackhamův příjem pochází z protizákonné činnosti?“

„Můj bože, paní Rackhamová přece odešla z naší kanceláře až v pátek odpoledne. A on jí už týž večer telefonoval a tohle jí řekl? Když v tom vyšetřování ještě ani nehnul prstem a já taky ne? Byl dobrý, ale ne takhle dobrý.“

Otočil jsem se k Lině. „Myslel jsem si, že vám to někdo pomáhal připravit, že jste se možná sama spojila s nějakými profíky, ale teď, po tom, co jste řekla, si to už nemyslím. Očividně je to vaše vlastní děťátko – promiňte, vy nerada slyšíte o dětech – řekněme tedy váš vlastní scénář a ten se tedy vážně povedl. Hodit na někoho vraždu, to není práce pro amatéra. Nemluvě o představě, že by Rackham dal před vámi přednost porotě, což, smím-li být osobní, je úplná pitomost, podívejme se i na další drobnosti. Kdyby to bylo tak, jak říkáte, co asi bychom s Wolfem udělali poté, kdy jsem mu tu noc telefonoval a oznámil mu, že to paní Rackhamová schytala? Měli jsme jediný zájem – honorář, který nám vyplatila. Proč bychom to všechno nepředali poldům? A další drobnost: Vzpomínáte si na to shromáždění tehdy večer? Jednali snad Rackham či jeho žena tak, jako by právě procházeli smrští, již jste nám zde popsala? Neptejte se mě, mohl bych být zaujatý. Zeptejte se všech ostatních.“

Přenechal jsem ji Archerovi. „Takhle bychom mohli pokračovat celou hodinu, ale neříkejte mi, že to máte zapotřebí. Nedivím se, že jste po tom skočili, vypadalo to, že by vám mohla poskytnout přesně takový průlom, v jaký jste doufali. Kromě toho to vyšperkovala několika detaily, které mohly být opravdu šťavnaté, jako ten šplecht, že pracuju pro Rackhama. Nepracuju a nepracoval jsem a nemám žádné jeho peníze. Mám hledat ještě další mezery?“

Archer si mě prohlížel. „Chcete říct, že si to slečna Darrowová všechno vymyslela?“

„Ano.“

„Proč?“

Pokrčil jsem rameny. „Nevím. Mám zkusit hádat?“

„Ano.“

„Hm, nejdřív ta nejlepší možnost. Všiml jste si jejích očí? Jak se hluboko v nich blýská? Mám dojem, že vás chce připravit o práci. Měla ráda paní Rackhamovou, a když jí odkázala dvě stě táců, stouplo jí to do hlavy. Pomyslela si, že ji zabil Rackham – nevím, jestli to bylo jen tušení nebo co vlastně – a jak čas běžel a ona viděla, že to nikomu nepřišili, rozhodla se, že je její povinností, nebo posláním či bůhvíjak tomu říkala, se do toho vložit. Měla dvě stě táců, takže si mohla na chvíli dopřát nějakého koníčka. A tak začala házet očkem po Rackhamovi. Řekl bych, že doufala, že se mu ho podaří ukolébat do stavu, kdy jí všechno vyklopí. Pravděpodobně to začalo být poněkud trapné, o to vášnivěji se snažila a nakonec musela být už úplně zoufalá, soudě dle jejího posledního vystoupení. Rozhodla se, že je Rackham vinen – v tomto ohledu mluvila pravdu – a že jediné, co chybí, jsou důkazy, a tak tedy musela nějaké obstarat.“

Naklonil jsem se k ní. „Když chce člověk udělat dobrý skutek, nestačí jenom chtít, vy ženská bláznivá. Chtít, to je v pořádku, ale musíte mít taky aspoň minimální ponětí, jak to provést. To vám vůbec nevadilo, že jen tak mimochodem ze mě uděláte laciného lumpa? Srdečně vám děkuju.“

Sklonila hlavu, skryla tvář v dlaních a roztřásla se.

Seděli a dívali se na ni. Já pohlédl na ně. Archer se škubavě popotahoval za dolní ret. Dykes vrtěl hlavou a rty měl pevně sevřené.

„Navrhuji,“ pronesl jsem skromně, zvýšeným hlasem, abych přehlušil zvuky, jež vydávala Lina Darrowová, „že by se možná vyplatilo, až se uklidní, zjistit, zda jí Rackham neřekl něco, co by vám pomohlo. Třeba se potvrdí ten nápad, že dostával prachy z hazardu nebo z vyděračství, pokud si ovšem opravdu byli tak blízcí, aby jí vyložil svůj životní příběh.“

Nespouštěli z ní oči. Plakala tak usedavě, až se zdálo, že by vážně mohla mít šanci rozbrečet i nejtvrdšího chlapa, a mě by vůbec nepřekvapilo, kdyby jim taky vyhrkly slzy. Odsunul jsem židli a vstal jsem.

„Budu-li vám moci s čímkoliv pomoci, zavolejte. Mám dneska nabité odpoledne, ale můžete mi nechat vzkaz.“

Odkráčel jsem.

19. KAPITOLA

Na chodník před soudní budovou jsem vyšel ve chvíli, kdy moje hodinky ukazovaly 11.17. Byl teplý, slunný den a zdálo se, že všichni jsou spokojeni s tím, jak se věci mají. To já ovšem nebyl. Za pár minut se jim možná podaří znovu přimět Linu Darrowovou k řeči, a ať už jim to tentokrát vyloží na rovinu, anebo se pokusí o druhou verzi, mohli by každou minutu dostat chuť pohovořit si s Barrym Rackhamem a to by mohlo skončit všelijak. Přinejmenším by to znamenalo odklad, na což už jsem neměl nervy.

Přeběhl jsem k dragstoru na protější straně ulice, našel telefonní budku a vytočil Roederovo číslo. Nikdo tam. Došel jsem k místu, kde jsem zaparkoval vůz, nasedl jsem a zamířil k dálnici.

Cestou zpátky na Manhattan jsem čtyřikrát zastavil u telefonu a zkoušel vytáčet Roederovo číslo. Na počtvrté, na Sto šestnácté ulici, jsem se mu dovolal. Sdělil jsem mu, kde jsem. Ptal se mě, co mi chtěli ve White Plains.

„Nic moc, jen mi položili pár otázek, ohledně jisté stopy, na kterou narazili. Jedu do Churchillu zařídit, abychom mohli uskutečnit tu dnešní schůzku.“

„To nejde. Druhá strana to odložila na zítřek. Zajistěte, že přijede zítra.“

„Nešlo by to z vaší strany ještě vrátit zpátky na dnešek?“

„Bylo by to obtížné, a proto bych to nedoporučoval.“

Uvažoval jsem, jak mu to vysvětlit, vzhledem k tomu, že jsem netušil, kolik lidí mě poslouchá. „Je tady taková možnost,“ začal jsem, „že v Churchillu bude zítra volné apartmá. Já osobně bych spíš nedoporučoval to odkládat. Nevím, ale mám takové tušení, že buď se to povede dnes, anebo nikdy.“

Ticho. Pak se ozval: „Za jak dlouho můžete dojet do vaší kanceláře?“

„Za patnáct minut, možná za dvacet.“

„Jeďte tam a počkejte.“

Vrátil jsem se do vozu, zajel s ním na parkoviště na Třetí avenue u čtyřicátých ulic, auto jsem tam nechal, došel jsem na Madison Avenue a vyjel nahoru do čísla 1019. Posadil jsem se, potom jsem si stoupl k oknu, pak jsem si opět sedl a zase jsem postál u okna. Nechtěl jsem volat službu pro nepřítomné, protože jsem potřeboval, aby linka zůstala volná, ale po pár minutách jsem si začal říkat, že bych tam raději měl zavolat pro případ, že mě Roeder třeba sháněl dřív, než jsem dorazil.

Diskuse o této věci začínala nabírat obrátky, když zazvonil telefon, a já po něm skočil.

Byl to Roeder. Nosovým hlasem se mě zeptal: „Už jste volal do Churchillu?“

„Ne, čekal jsem, až se ozvete.“

„Doufám, že nebudete mít žádné potíže. Dohodl jsem to na dnešek, na čtvrtou hodinu.“

Ucítil jsem mravenčení v páteři. Hrdlo se mi chtělo stáhnout, ale já mu to nedovolil. „Udělám, co budu moct. Pojedeme mým vozem?“

„Ne. Já budu mít auto. Zastavím se u vás před domem přesně ve čtrnáct čtyřicet pět.“

„Snad bude lepší se sejít před Churchillem.“

„Ne. U vás před domem. Kdybyste se se mnou potřeboval spojit, budu tady do půl třetí. Doufám, že to nebude nutné.“

„To já taky.“

Složil jsem sluchátko do vidlice, podržel ho na tři nadechnutí a vytočil jsem číslo hotelu Churchill. Bylo teprve za deset minut jedna, takže by tam měl určitě být.

Byl tam. Jakmile uslyšel mé jméno, začal něco ňafat o vzkazu, který jsem mu zanechal, ale já se o tom nechtěl bavit po telefonu, a tak jsem jen odpověděl, že se mi podařilo tu cestu z města odložit a že za ním přijdu. Opáčil, že mě nechce vidět. Odvětil jsem, že já jeho taky ne, ale že jsme v tom oba společně a že přijdu o půl druhé.

V jedné jídelně dole v postranní ulici jsem snědl tři sendviče s mletým hovězím a vypil tři sklenice mléka, aniž bych si uvědomil, jakou to má chuť, spálil jsem si jazyk horkou kávou, pak jsem došel pěšky do Churchillu a vyjel nahoru výtahem.

Rackham seděl u oběda a byl k politování. S velkou skleněnou miskou polévky ze škeblí si zřejmě poradil bez potíží, protože byla prázdná a nevšiml jsem si, že by její obsah někam pohodil, ale v době, kdy jsem byl přítomen, se v jídle jen tak nimral. Měl báječnou dušenou šunku, šťouchané brambory, artyčoky s ančovičkovou omáčkou a půlku melounu. Zatímco jsem seděl opodál s časopisem, protože jsem ho nechtěl rušit při jídle, spolkl snad všeho všudy pět soust. Hned při příchodu jsem mu oznámil, že schůzka se Zeckem je domluvená na čtvrtou hodinu, a on se na mě jen zamračil a neřekl ani slovo. Teď, když upřeně zíral na šálek kávy, aniž by ho vzal do ruky, jsem vstal, přešel k židli, jež stála poblíž, a poznamenal jsem, že pojedeme do Westchesteru s Roederem.

Nedomnívám se, že jsem se při tomto rozhovoru s Barrym Rackhamem příliš osvědčil, když tam tak seděl nad chladnoucí kávou a předstíral sám sobě, že ještě bude jíst meloun. Sice se už předtím rozhodl, že jediným východiskem pro něj je dosáhnout nějaké dohody se Zeckem, ale kdyby se najednou začal cukat, nevím, zda bych ho byl zvládl. Byl jsem tak příšerně nervózní, že jsem byl schopen jen tiše sedět. Těch pět měsíců představovalo velmi dlouhé jaro a léto a dnes konečně nastal den, kdy se nám dostane odpovědi. Mám tedy dva důvody, proč zde podrobně nevylíčím, o čem jsme s Rackhamem tehdy odpoledne mluvili: Zaprvé, pochybuji, že to jakkoli ovlivnilo konečný výsledek, a za druhé si z toho nepamatuji ani slovo. Až na to, jak jsem nakonec prohlásil, že je čas jít, a on si nalil chlapáckou dávku bourbonu a nalil ji tam, kam patřila.

Těch pár bloků k mému domu jsme přešli pěšky. Stáli jsme u chodníku, já s očima na stopkách jsem pátral po chevroletu, ale nejspíš Roedera povýšili anebo nepoužívali chevrolet pro důležité hosty, protože když se vůz konečně zjevil před námi, nebyl to chevrolet ale nablýskaný, černý cadillac. Sedl jsem si dopředu k řidiči a Rackham se připojil dozadu k Roederovi. Představil jsem je, ale nepodali si ruce. Řidiče jsem neznal – podsaditý týpek středního věku s černými vlasy a šilhavýma, černýma očima. Nikomu z nás neměl co povědět, ostatně stejný postoj zaujali všichni vůči všem po celou cestu k našemu cíli. V jednu chvíli nám na Tatonické státovce nějaké auto při předjíždění hodilo myšku, že nám div neurazilo nárazník, a řidič cosi zamumlal a já zašel tak daleko, že jsem na něho dokonce pohlédl, ale raději jsem nepromluvil. Stejně jsem myslel na jiné věci.

Rackham zde už očividně někdy byl, protože mu nikdo nenařídil, že by si měl lehnout na podlahu, a já, samozřejmě, jsem už byl B. Sjeli jsme z dálnice pár mil jižně od Millwoodu, zabočili vpravo, chvíli jsme jeli po silnici druhé třídy plné zákrut, zabočili na další hlavní, po chvíli jsme z ní sjeli na jinou silnici druhé třídy a po několika zatáčkách jsme se opět ocitli na betonu. Garáž stála na křižovatce nedaleko Mount Kisco a já se nikdy nedozvěděl, k čemu měla sloužit ta objížďka cestou sem. Zepředu to vypadalo jako každá jiná garáž, s benzínovými čerpadly a štěrkovaným prostranstvím, kolem auta a různé předměty, snad až na to, že vzhledem ke svému umístění byla až příliš velká. Venku postávali dva muži, jeden byl oblečen jako mechanik a ten druhý měl na sobě letní oblek a dokonce i kravatu. Když jsme kolem nich projeli dovnitř, kývli si na pozdrav s naším řidičem.

Velká místnost, kam jsme zajeli, byla také obyčejná, jako tisíce jiných, kdekoli na světě, ale už se blížila změna. Naše auto projelo kolem všech sloupů až dozadu, zastavilo těsně před velkými, zavřenými vraty a náš řidič vystrčil hlavu z okénka, ale nic neřekl. Třicet vteřin se nic nedělo, pak se vrata zvolna vysunula směrem vzhůru, řidič zatáhl hlavu a jeli jsme dál. Jakmile jsme projeli vchodem, začala vrata opět klesat, a než jsme dojeli na místo a zastavili, byla už zavřená a náš uvítací výbor stál na svém místě – dva z jedné strany a jeden z druhé. Dva z nich už jsem viděl dřív, ale jeden byl pro mě cizí. Měl na sobě košili s krátkými rukávy a pistoli uloženou v pouzdře na opasku.

Vystoupil jsem a oznámil jim: „Mám v podpaží stejnou bouchačku jako minule.“

„Oukej, Goodwine,“ odvětil tenor, „postaráme se o ni.“

A postarali. Sice jsem byl B, ale mezi prohlídkou B a prohlídkou úplného cizince nebyl znatelný rozdíl. Dokonce se mi zdálo, že byli dnes o maličko důkladnější než v neděli, možná proto, že jsme přijeli tři. Vzali nás jednoho po druhém, mě nejdřív, potom Rackhama a pak Roedera. U Roedera postupovali o něco povrchněji. Prohledali ho, ale ne tak důkladně, a co se týče aktovky, jen ji otevřeli, mrkli dovnitř a nechali na Roederovi, aby ji zase sám zavřel.

Oproti neděli zde byla jedna změna, a sice že ke dveřím v zadní stěně, skrze ně, přes vestibul a po čtrnácti schodech k prvním kovovým dveřím nás vedli dva a ne jen jeden. Otevřel nám a dovnitř nás vpustil týž ptáček s těstovitou tváří a špičatou bradou jako minule – Schwartz. Tentokrát druhý strážný nezůstal za stolem s knihou. Stál vedle Schwartze a zajímal se o hosty, zvlášť o Rackhama.

„Jdeme o něco dřív,“ oznámil Roeder, „ale poslali nás dál.“

„To je v pořádku,“ zabručel Schwartz. „Je dneska s rozvrhem trochu napřed. Jeden člověk nepřišel.“

Přešel k velkým kovovým dveřím na druhé straně místnosti, otevřel je a trhl hlavou: „Jděte dál.“

Jako první vešel dovnitř Roeder, za ním Rackham a pak já. Schwartz uzavíral voj. Udělal tři kroky do místnosti a zůstal stát. Arnold Zeck, sedící za svým stolem, mu pokynul: „V pořádku, Schwartzi.“

Schwartz odešel. Dveře se zavřely a já doufal při všech svatých, že jsou opravdu tak zvukotěsné, jak by měly být.

Zeck promluvil: „Když jste tu byl naposled, Rackhame, přestal jste se ovládat a víte, co se potom stalo.“

Rackham neodpověděl. Stál tam s rukama za zády, jako člověk připravený přednést řeč, ale klapačku vůbec neotevřel a z výrazu jeho tváře jsem usoudil, že ruce za zády má pevně sevřené.

„Sedněte si,“ vybídl ho Zeck.

Vzhledem k tomu, že rozsazení bylo důležitou součástí scénáře, musel jsem vyrazit hned, jak jsme vstoupili, a zamířit k nejvzdálenějšímu křeslu vpředu, kousek nalevo od Zeckova stolu a téměř v jedné rovině s ním. Roeder usedl co nejblíže ke mně, po mé pravici. Tím pádem z křesel stojících blízko stolu zbylo Rackhamovi jedno na opačné straně a on si tam přešel. Seděl od Zecka asi dvanáct stop, Roeder zhruba stejně daleko a já o maličko blíž.

Zeck se Roedera zeptal: „Mluvili jste spolu?“

Roeder zavrtěl hlavou. „Vzhledem k tomu, že mě pan Rackham nikdy neviděl, myslel jsem, že byste mu raději měl ten návrh přednést sám. Přirozeně bude chtít vědět, jak přesně to provedeme, než se rozhodne, zda nám pomůže nebo ne.“ Natáhl se pro aktovku ležící na podlaze, položil si ji na klín a otevřel ji.

„Mám za to,“ soudil Zeck, „že byste mu naši operaci měl popsat vy, protože jste ji vymyslel a budete ji řídit. Ale udělal jste dobře, že jste počkal.“ Otočil se k Rackhamovi. „Vzpomínáte si na náš nedávný rozhovor?“

Rackham neodpověděl.

„Vzpomínáte si?“ otázal se Zeck. Velmi jemným zostřením hlasu z té otázky učinil příkaz.

„Vzpomínám,“ pronesl Rackham skoro šeptem.

„Víte, jaké stanovisko jste tehdy zaujal. Obvykle něco podobného nedovolím žádnému člověku, který byl přijat do mé organizace, a ve vašem případě jsem učinil výjimku jen proto, že smrt vaší ženy změnila podmínky, v nichž žijete. Řekl jsem si, že raději vyčkám příležitosti, kdy budu této změny moci využít, a ta příležitost se naskytla – díky tady Roederovi. Potřebujeme vaši pomoc a jsme připraveni na vás naléhat, abychom ji získali. Co si o tom myslíte?“

„Já nevím.“ Rackham si olízl rty. „Musel bych se víc dozvědět o tom, co vlastně chcete.“

Zeck přikývl. „Ale nejprve musím znát váš postoj. Musíte připustit, že vy a já máme společný zájem.“ Rackham neodpověděl.

„Nuže?“ Opět to mírné zostření.

„Zatraceně, samozřejmě, že to připouštím!“

„Dobrá. Pokračujte, Roedere.“

Roeder vytáhl z aktovky nějaké papíry. Jeden mu ulétl a já se zvedl z křesla, abych mu ho podal. Myslím, že to udělal schválně. Jsem přesvědčen, že věděl, že v tu chvíli jsem měl každý nerv i sval napjatý k prasknutí a dával mi tak možnost trochu se uvolnit.

„Jak jsem pochopil,“ začal, „budeme Rackhamovi vyplácet jistý podíl, a než mu o tom povím, přál bych si, abyste se podíval na revidovaný seznam procentuálního rozdělení. Vaše procento je samozřejmě neměnné a můj podíl bych také nerad měnil, pokud to nebude opravdu nevyhnutelné…“

V ruce držel list papíru. S aktovkou a s volnými listy na klíně by se mu obtížně vstávalo, a tak jsem posloužil. Natáhl jsem se, on mi ten papír podal a já vstal ze židle, abych ho donesl Zeckovi. Cestou jsem na něj zběžně pohlédl, protože jsem se domníval, že to odpovídá mé roli, a jestli jsem kdy potřeboval setrvat v roli alespoň na další čtyři vteřiny, bylo to právě v tuto chvíli. Když jsem natáhl ruku k Zeckovi, upustil jsem list o zlomek vteřiny předčasně, takže mi vypadl. Máchl jsem po něm rukou, minul jsem, což mi umožnilo postoupit o další krok a předklonit se, čímž jsem se dostal přesně do správného postavení, abych ho dokázal odtáhnout dřív, než by případně sešlápl tlačítko pod stolem.

Nechtěl jsem převrhnout jeho křeslo, a tak jsem ho levým kolenem odstrčil dozadu, pravým jsem mu přistál na stehnech, a ponechal jsem ho tam, a rukama jsem mu sevřel krk. V tom okamžiku jsem myslel jen na jedinou věc, měl jsem strach, že mu zlomím vaz. Protože jsem ho držel zpředu, musel jsem nejen dokonale zajistit, aby nezaječel, ale také mu způsobit dostatečné nepohodlí, aby ho ani nenapadlo něco zkoušet, například vrazit mi prsty do očí, ale pámbu ví, nechtěl jsem to přehnat. Ovšem všechny kosti a šlachy nebývají stejně odolné. To, co je pro někoho jen drobná nepříjemnost, může jiného odrovnat nadobro.

Měl široce rozevřená ústa a oči mu lezly z důlků. Protože jsem ho tiskl kolenem, nemohl kopat a rukama jen tak máchal ve vzduchu. To už stál vedle mne Roeder, v jedné ruce kapesník a v druhé kus provazu. Jakmile mu kapesníkem důkladně utěsnil otevřená ústa, obešel křeslo zezadu, vzal Zecka za pravou ruku a natáhl se pro levou. Snažil jsem se ustoupit stranou a trochu jsem zesílil sevření svých prstů, takže na ni konečně dosáhl.

„Pospěšte si,“ zavrčel jsem, „nebo ho na mou duši zabiju.“

Trvalo mu to celý rok. Celou věčnost. Ale konečně se narovnal, přešel na druhou stranu, ještě jednou zkontroloval kapesník, zamáčkl ho o něco těsněji, odstoupil a zamumlal: „V pořádku, Archie.“

Když jsem uvolnil ruce, bolely mě prsty jako čert, ale to byla otázka nervů, ne svalů. Sklonil jsem se, nastavil ucho na palec od jeho nosu a nebylo pochyby o tom, že dýchá.

„Puls má v pořádku,“ prohlásil Roeder, nikoli nosovým hlasem.

„Vy jste se zbláznili,“ zachraptěl Rackham. „Pane bože! Jste blázni.“

Vyskočil z křesla, stál tam a celý se třásl. Roeder sáhl do kapsy pro třicítku Carsona, kterou předtím vytáhl z aktovky současně s kusem provazu. Vzal jsem ji a namířil na Rackhama.

„Sedněte si,“ přikázal jsem mu, „a seďte.“

Zapadl zpátky do křesla. Přešel jsem na konec stolu, abych na něho viděl aspoň koutkem oka, zatímco jsem sledoval Zecka. Roeder po mé levici začal rychle a s důrazem mluvit.

„Pane Zecku,“ prohlásil, „před dvěma lety jste mi v telefonu řekl, že ke mně chováte veliký obdiv. Doufám, že to, co se právě stalo, jej jenom zesílilo. Samozřejmě, jsem Nero Wolfe. S radostí bych vám pověděl řadu věcí a možná vám je jednoho dne povím, ale ne teď. Je sice pravda, že kdyby někdo náhle otevřel dveře, pan Goodwin by vás zabil jako prvního, ale obávám se, že byste měl společnost. A tak budu pokračovat. Jak jste sám připustil, vyrovnám se vám intelektem a mezi námi šlo tedy o souboj vůle. Ale mě moje vůle neopustila, jak jste se domníval. Zatraceně, přál bych si, abyste mohl mluvit.“

Soudě dle výrazu Zeckových očí, které už nelezly z důlků, nepřál si to o nic méně než Wolfe.

„Situace je taková,“ pokračoval Wolfe. „Během dvou měsíců, jež jsem strávil v této fantastické maškarádě, jsem shromáždil dostatek důkazů, abych vás podle federálních zákonů nechal odsoudit pro třicet různých trestných činů. Ujišťuji vás, že ty důkazy jsou pravé a dostačující a má je v držení člověk, jehož nedokážete zastavit ani odvrátit od jejich zveřejnění. Musíte se spolehnout na mé slovo, když říkám, že budou-li tyto důkazy předloženy a použity, je s vámi konec. A budou předloženy a použity neprodleně, kdyby se mně nebo panu Goodwinovi stalo cokoli nepříjemného. Říkám si, že snad mému slovu uvěříte, protože jste uznal, že se vám vyrovnám intelektem, a jenom omezenec by si dovolil korunovat oněch pět strašných měsíců tak obyčejným blufem. Nicméně, máte-li za to, že blufuju, nemá smysl, abych pokračoval. Pokud si to opravdu myslíte, zavrťte prosím hlavou, na znamení, že mi nevěříte.“

Nezavrtěl.

„Jestliže se domníváte, že mám důkazy, o nichž jsem hovořil, prosím, kývněte.“

Nekývl.

„Varuji vás,“ pronesl Wolfe ostře, „že pan Goodwin i já jsme připraveni na všechno.“

Zeck pokývl hlavou. Nijak nadšeně, ale kývl.

„Jste srozuměn s tím, že mám ty důkazy?“

Zeck pokývl ještě jednou.

„Dobrá. Tedy můžeme začít vyjednávat. Přestože cítím velký respekt k federálním zákonům, nejsem povinen stíhat ty, kdo je porušují. To mohu bez výčitek svědomí přenechat jiným. Mám ovšem závazky vůči jistému jednotlivci, jež jsou pro mě velmi významné a jichž se potřebuji zhostit. Paní Rackhamová mi vyplatila velkou sumu, abych zastupoval její zájmy, a den poté byla zavražděna. Zcela očividně bylo mojí povinností odhalit jejího vraha – nejen povinností vůči ní, ale i vůči mé vlastní sebeúctě – a já to nedokázal. Jedná-li se o závazek podobné povahy, pak nikdy porážku nepřijmu a nemám to v úmyslu ani teď. Pan Goodwin, který pracuje pro mne, se na tomto neúspěchu podílel a ani pro něho není přijatelný.“

Zeck opět přikývl, nebo jsem si to jenom představoval, snad aby dal najevo, jak si váží naší vysoké morální úrovně.

„A tak můžeme vyjednávat,“ opakoval Wolfe. „Předevčírem jste prohlásil, že máte nebo si snadno můžete opatřit důkazy, na jejichž základě by Rackham byl s jistotou odsouzen za vraždu své ženy. Byla to pravda?“

Zeck přikývl. Žraločíma očima visel na Wolfovi.

„Výborně. Věřím vám, protože vím, čeho jste schopen. Nabízím vám obchod. Vyměním s vámi důkazy, které jsem o vás nashromáždil, za důkazy proti Rackhamovi. Jste ochoten na takový obchod přistoupit?“

Zeck přikývl.

„Bude muset proběhnout především podle mých podmínek. Mně se dá věřit, vám ne. Vy dodáte své zboží jako první. Uvědomuji si však, že podrobnosti jakékoli dohody, jež je pro vás životně důležitá, nelze stanovit bez diskuse a je třeba je prodiskutovat nyní a zde. Rozvážeme vám ruce a vyjmeme kapesník z úst, ale ještě než to uděláme, opět vás varuji: Zůstanete, kde jste, dokud neskončíme. Kdybyste se pohnul směrem k tlačítkům v podlaze nebo se pokusil jakkoli jinak přivolat své lidi, zemřete dřív než kdokoli jiný. Navíc, samozřejmě jsou zde ony důkazy proti vám. Pochopil jste situaci?“

Zeck přikývl.

„Jste připraven o té věci jednat?“

Zeck přikývl.

„Rozvažte ho, Archie,“ vyštěkl Wolfe.

K rozvázání uzlů jsem potřeboval obě ruce, a tak jsem odložil třicítku Carsona na naleštěnou desku Zeckova stolu. Dal bych celoroční plat za to, kdybych se mohl aspoň mrknout na Rackhama, abych zjistil, jaké máme šance, ale tím bych také mohl všechno zbabrat. Takže jsem odložil pistoli, obešel zezadu Zeckovo křeslo, poklekl jsem a začal rozvazovat uzel. Srdce mi tlouklo o žebra jako buchar.

A tak jsem neviděl, jak se to stalo, jen jsem to slyšel. Ze své pozice za Zeckovým křeslem jsem uviděl jen jedno: prudce, křečovitě zaškubal pažemi, zřejmě tak zareagoval při pohledu na Rackhama, když skočil po pistoli, kterou jsem nechal na stole. Dokonce ještě víc než za pohled na vstávajícího Rackhama bych byl obětoval za možnost podívat se, jestli Wolfe dodržel slib a schoval se, jakmile Rackham vyrazil po zbrani, ale nemohl jsem si to dovolit. Zoufale jsem se snažil rozvázat Zeckovi ruce včas, a přestože Wolfe použil speciální uzel, který jsme spolu nacvičili, zatraceně pevně ho utáhl. Sotva se mi podařilo stáhnout mu provaz ze zápěstí, když zazněl výstřel a hned po něm druhý.

Zatímco jsem si cpal provaz do kapsy, Zeckovo tělo se zhroutilo ke straně a potom dopředu. Vleže na podlaze jsem se otočil, pohlédl vzhůru a uviděl přímo před očima zrůzněnou Zeckovu tvář, vytáhl jsem mu z úst kapesník, nacpal ho do kapsy k provazu, vklouzl jsem pod stůl a natáhl se po jednom ze signálních tlačítek.

Nevěděl jsem tehdy a nevím ani dnes, zda zvuk výstřelů pronikl zvukotěsnými dveřmi, či zda je dovnitř přivolal můj signál. Neslyšel jsem, jak se dveře otevřely, ale další výstřely, jež ke mně dolehly, zazněly salvou a rozhodně je nevypálil Carson, takže jsem vylezl z pod stolu a postavil se na nohy. Schwartz a jeho parťák stáli v místnosti hned u dveří, jeden měl v rukou dvě bouchačky a druhý jen jednu. Rackham ležel natažený na podlaze obličejem dolů. Wolfe stál u konce stolku a mračil se, jak jsem ho nikdy mračit neviděl.

„Ten parchant prašivej,“ pronesl jsem hořce a připouštím, že se mi zachvěl hlas, aniž bych mu k tomu dal pokyn.

„Ruce nahoru,“ řekl Schwartz a pokročil směrem k nám.

Wolfe ani já jsme se nepohnuli. Ale Wolfe se ozval: „Pročpak?“ Promluvil ještě hořčím tónem než já. „To oni ho vpustili dovnitř se zbraní. Ne my.“

„Hlídej je, Harry,“ přikázal Schwartz a vydal se kolem stolu k místu, kde jsem stál já. Vůbec si mě nevšímal, sklonil se nad zhrouceným Zeckovým tělem, zkoumal je asi půl minuty, potom se napřímil a otočil se.

„Je po něm,“ oznámil.

Harry, stojící u dveří, nevěřícně vypískl: „Po něm?“

„Je pryč,“ potvrdil Schwartz.

Harry se otočil na podpatku, otevřel dveře a byl taky pryč.

Schwartz za ním strnule hleděl asi tři vteřiny, víc ne, pak nadskočil, jako by ho štípnul, zamířil ke dveřím a skrze ně ven.

Šel jsem se podívat na Rackhama, zjistil jsem, že je ještě mrtvější než Zeck, a obrátil jsem se k Wolfovi. „Oukej, to by stačilo. Jdeme.“

„Ne,“ oponoval zachmuřeně. „Bude to bezpečnější, až se všichni rozutečou. Zavolejte policii.“

„Odtud?“

„Ano.“

Přistoupil jsem k Zeckovu stolu a přitáhl si jeden z telefonů. „Počkejte.“ Nikdy jsem ho ještě neslyšel mluvit tak ponurým tónem. „Nejdřív vytočte Markovo číslo. Chci mluvit s Fritzem.“

„Teď? Pro pánajána, teď?“

„Ano. Teď. Člověk má právo na satisfakci za protrpěnou bolest. Přeji si použít telefonu pana Zecka a zavolat Fritzovi, aby se vrátil domů a připravil večeři.“

Zavolal jsem na ústřednu.

20. KAPITOLA

O tři dny později, v pátek odpoledne, jsem Wolfovi řekl: „Ale stejně je už po všem, nebo ne?“

„Není, zatraceně,“ odsekl mrzutě. „Ještě si musím zasloužit svůj honorář.“

Bylo šest hodin a on se vrátil ze skleníků a trousil pichlavé poznámky o tom, jak o květiny pečovali u Hewitta. To bylo ovšem naprosto zbytečné. Vzhledem k tomu, že ty orchideje absolvovaly dvě cesty, na Long Island a zpátky, byly ve skvělém stavu, zvlášť choulostivé druhy, jako Miltonia a Phalaenopsis. Wolfe se vlastně jen pokoušel tvrdit – přinejmenším sám sobě – že se orchidejím po něm stýskalo.

Fritz vyváděl jako matka, jíž se vrátil milovaný chlapeček poté, co celé dny bloudil pouští, kde se živil dužinou z kaktusů a ještěrčími ocásky. Během prvních dvaasedmdesáti hodin nabral Wolfe deset liber, ani o unci míň, navzdory usilovné činnosti související s obnovou domácnosti, a půjde-li to takovým tempem, dosáhne normálu dávno přede Dnem díkůvzdání. Záhyby v jeho obličeji už jevily sklon se vyhlazovat, bradka samozřejmě vzala za své a z vlasů si vymyl brilantinu. Snažil jsem se ho přesvědčit, aby i nadále cvičil, ale ani se neobtěžoval se o to se mnou pohádat. Trávil jen více času s Fritzem při debatách o jídle.

V úterý večer se přece jen nedostal včas domů na večeři, přestože si dopřál toho zadostiučinění, že ze Zeckova telefonu zavolal Fritzovi. Nakonec jsme se ve Westchesteru očistili, ale vůbec to nebylo jednoduché. Smrt Arnolda Zecka samozřejmě zahájila řetězovou reakci, jež se rozběhla do šíře i do hloubky, a přirozeně se ze mě a z Wolfa snažili udělat obětní beránky, ale neměli na nás vůbec nic. A pak, když odkudsi zazněla připomínka, že Wolfe při své spolupráci se Zeckem možná nashromáždil různá fakta, která by mohla uvést do rozpaků jisté lidi, jež není radno uvádět do rozpaků, jejich postoj vůči nám se okamžitě změnil k lepšímu.

Pokud jde o scénu, která skončila Zeckovou smrtí, byli jsme čistí jako lilium. Papíry v Roederově aktovce, jež policie samozřejmě zabavila, neprokazovaly o nikom nic. V době, když dorazili poldové, nebyl už na místě činu nikdo, jen Wolfe, já a dvě mrtvoly. Rozjelo se usilovné pátrání, zejména po Schwartzovi a Harrym, ale prozatím nikoho nedostali. Nemuseli jsme ani nijak složitě lhát. Naše výpověď spočívala v zásadě v tom, že Wolfe se v přestrojení za Roedera vetřel k Zeckovi, ve snaze vyřešit vraždu paní Rackhamové, a k vyvrcholení došlo onoho odpoledne poté, co Zeck Rackhamovi pohrozil, že má důkazy, jež umožní jeho odsouzení za vraždu manželky. Rackham vytáhl zbraň, kterou se mu nějak podařilo propašovat přes stráže, zastřelil Zecka a Schwartz s Harrym vtrhli dovnitř a provrtali Rackhama. Bylo pro mne překvapující a potěšitelné uvědomit si, nakolik to všechno odpovídá pravdě.

Takže v pátek odpoledne jsme byli před westchesterskými úřady očištěni a já zažil menší šok, když Wolfe prohlásil: „Ne, zatraceně, ještě si musím zasloužit svůj honorář.“

Otevíral jsem ústa, abych se otázal, jak to myslí, když zazvonil telefon. Zvedl jsem to. Volala Annabel Freyová. Chtěla hovořit s Wolfem. Pověděl jsem mu to. Zamračil se, natáhl se po svém sluchátku a já zůstal na lince.

„Ano, paní Freyová? Tady je Nero Wolfe.“

„Chci vás požádat o jistou službu, pane Wolfe. Tedy, samozřejmě za to zaplatím, ale stejně je to zvláštní služba. Mohl byste sem dnes přijít s panem Goodwinem? Ke mně domů, do Birchvalu?“

„Omlouvám se, paní Freyová, ale to nepřipadá v úvahu. Pracuji jen ve své kanceláři. Nikdy odtud nevycházím.“

To je tedy trochu moc, pomyslel jsem si, když takhle mluví chlap, co právě prožil takových pět měsíců jako on. Navíc, jestli četla noviny, musela o tom všechno vědět, nebo alespoň větší část.

„Je mi líto,“ odvětila, „ale musíme s vámi mluvit. Je tady státní zástupce pan Archer a volám vás proto, že mi to navrhl. Máme problém, vlastně dva problémy, opravdu.“

„Tím ‚my‘ myslíte vás a pana Archera?“

„Ne, myslím nás všechny – všechny, kdo dědili po paní Rackhamové, a všechny, kdo tu byli tenkrát v noci, když ji zabili. Máme problém dokázat, že ji zabil její manžel. Pan Archer tvrdí, že žádný důkaz nemá – žádný nezvratný důkaz – a asi víte, co se říká mezi lidmi a co píšou noviny. Proto se s vámi chceme poradit – o důkazech.“

„Nu,“ odmlčel se. „Snažím se po dlouhé době nadměrné aktivity trochu odpočívat. Ale… nu, dobře. Kdo všechno tam je?“

„Jsme tu všichni. Sešli jsme se, abychom si o tom pohovořili. Přijedete? Výborně! Kdybyste…“

„Neřekl jsem, že přijedu. Je vás tam všech pět?“

„Ano… a pan Archer…“

„Dostavte se dnes v devět hodin večer do mé kanceláře. Všichni, i s panem Archerem.“

„Ale já nevím, jestli on…“

„Myslím, že ano. Povězte mu, že jsem připraven předložit důkazy.“

„Ach, opravdu? Tak byste mi mohl hned teď povědět…“

„Ne po telefonu, paní Freyová. Budu vás čekat v devět.“

Když zavěsil, pozvedl jsem obočí. „Tohle jste měl na mysli, když jste mluvil o honoráři?“

Zavrčel, naštvaný, že musí přerušit rekonvalescenci kvůli práci, chvíli seděl, potom sáhl po láhvi piva, kterou mu Fritz donesl, znovu zavrčel, tentokrát spokojeně, a nalil si sklenici se spoustou pěny.

Zašel jsem do kuchyně upozornit Fritze, že budeme mít hosty a možná bude zapotřebí nějaké občerstvení.

21. KAPITOLA

Když naši hosté dorazili – poněkud předčasně, pět minut před devátou – mírně jsem se zajímal o pár drobností, například: jaké jsou současné vztahy mezi Annabel Freyovou a bankéřem Danou Hammondem, mezi Linou Darrowovou a politikem Oliverem Piercem, a jestli Calvin Leeds uzná za vhodné se omluvit za nespravedlivé podezření vůči Wolfovi a mně.

Abych začal s naposledy zmíněným bodem, Leeds vůbec neměl náladu na omluvy. Krok měl pružný, jako obvykle, ale způsoby ne. Hned jak vkročil do kanceláře, rozvalil se v červeném křesle, které však podle mě náleželo Archerovi, s ohledem na jeho úřad, takže jsem ho požádal, aby se přesunul, což neochotně učinil. Pokud jde o ostatní, atmosféra byla příliš zhoustlá, aby si člověk mohl udělat solidní obrázek. Všichni sice spolu mluvili, ale problém, který je sem přivedl, měli všichni v myslích na prvním místě, a tak nikdo neprojevil zájem o sbírku nápojů a příslušenství, jež jsme s Fritzem připravili na stole u velkého globusu. Annabel usedla do nejpohodlnějšího ze žlutých křesel, po Archerově levici, a dál, směrem k mému stolu, seděli Leeds, Lina Darrowová a Hammond s Piercem se posadili nejblíž ke mně.

Wolfovy oči po nich přelétly obloukem.

„Tato situace,“ prohlásil, „je pro mě poněkud nezvyklá. Nikoho z vás, kromě pana Leedse, jsem nikdy předtím neviděl. Musím se ujistit, že přesně chápete, oč se jedná.“ Znovu po nich přejel pohledem. „Myslím, že ano. A teď, kdybyste mi mohli povědět, co si přejete – vy paní Freyová; to vy jste mi telefonovala.“

Annabel pohlédla na státního zástupce. „Neměl byste to vysvětlit vy, pane Archere?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, jen mu to povězte.“

Soustředila se na Wolfa. „Nuže, jak už jsem řekla, máme dva problémy. Jeden z nich spočívá v tom, že, jak se zdá, Barry Rackham zabil svoji ženu, ale není to dokázáno. A teď, když je mrtev, už to nikdo nedokáže takovým způsobem, aby se to každý dozvěděl a my ostatní byli zcela očištěni od všeho podezření. Tady pan Archer tvrdí, že nás oficiálně nikdo nepodezírá, ale to nám nestačí.“

„Přesto je to potěšitelné,“ zamumlal Wolfe.

„Ano, ale není potěšitelné, když se na vás někteří lidé, prohlašující se za vaše přátele, dívají tak, jak se dívají.“ Annabel pokračovala s důrazem. „S tím druhým problémem je to tak: Člověk, který spáchal vraždu, nesmí podle zákona ze svého činu mít žádný prospěch. Jestliže Barry Rackham svoji ženu zabil, nesmí po ní dědit, bez ohledu na to, co stojí v závěti. Jenže by se muselo prokázat před zákonem, že ji zabil; bez toho je její poslední vůle platná a všechno, co mu odkázala, dostanou jeho dědicové.“

Udělala gesto rukou. „Ne že bychom o to my, ostatní, stáli. Ať to připadne státu nebo nějaké charitě – na tom nám nezáleží. Ale domníváme se, že by bylo nesprávné, ostudné, aby to dostal kdokoli, kdo bude dědit po něm. Můj právník i pan Archer říkají, že můžeme podat žalobu a jít s tím před soud, jenomže nám bude chybět důkaz o tom, že ji zabil. Pan Archer tvrdí, že jej nedokázal získat od vás a nezískal jej vůbec. Chápete přece, tím by se oba problémy vyřešily, kdyby soud rozhodl, že jeho dědicové nemohou zdědit její majetek, protože ji zavraždil.“

„Vysvětlila jste to obdivuhodně přesně,“ prohlásil Archer.

„Nechceme z toho vůbec nic,“ vyhrkla Lina.

„Já mám zájem jen o to,“ vložil se Pierce do hovoru, „aby se veřejně oznámila a potvrdila pravda.“

„Tohle,“ prohlásil Wolfe, „by pro mě byl příliš těžký úkol. Na to rozhodně nestačím. Nejde jen o mé schopnosti, ale samotné okolnosti omezují mé snažení na mnohem skromnější cíl. Mohu vám splnit jedno z vašich přání, odstranit podezření, ulpívající na nevinných lidech, ale to druhé, zablokovat odkaz paní Rackhamové jejímu manželovi, je nad moje síly.“

Všichni se na něj zamračili, každý po svém. Hammond, ten bankéř, zaprotestoval: „To je snad přece nesmysl. Dosáhnete-li jednoho, dosáhl jste i druhého. Jestli prokážete, že Rackham zabil svou ženu…“

„To já však dokázat nemohu.“ Wolfe potřásl hlavou. „Je mi líto, ale to nepůjde. Je pravda, že Rackham zasloužil smrt a že byl vrahem. Zabil tady v New Yorku jednu ženu, jmenovala se Delia Montroseová – byl to jeden z nevyřešených případů inspektora Cramera. Rackham ji přejel autem. Tak se Zeckovi poprvé podařilo chytit Rackhama do osidel. Pohrozil mu, že ho odhalí jako pachatele vraždy, jíž se skutečně dopustil. Jak víte, pane Archere, do jisté míry se mi podařilo získat Zeckovu důvěru, i když nijak přehnanou, a dozvěděl jsem se řadu věcí o jeho metodách. Pochybuji, že měl opravdový důkaz o tom, že Rackham zabil Delii Montroseovou, ale Rackham, vědom si své viny, neměl dost kuráže ho vyzvat, aby předvedl, co má. Vrahové málokdy mívají odvahu. Potom však Rackham náhle, šťastnou náhodou, nabyl odvahy, protože se stal milionářem. Pomyslel si, že teď se může dát do boje, vzepřel se Zeckovi a ten si chvíli počkal a odpověděl hrozbou, že Rackhama pomůže usvědčit z vraždy jeho ženy. Byla to nebezpečná a účinná hrozba, i když žádné skutečné důkazy neexistovaly. Samozřejmě, daly by se najít skutečné důkazy, kdyby Rackham svou ženu zabil, ale on to neudělal.“

Všichni ztuhli a pořád se mračili. Protože jsem Wolfa znal, tušil jsem, co přijde, a tak jsem si je všechny prohlédl, abych si udělal představu, ale nebylo z čeho vybírat. Po prvním šoku všichni začali vydávat různé zvuky, zazněla první slova, a když jim to konečně v celé nádheře došlo, začala se z nich slova jen řinout.

To platí o všech, kromě Archera. „Podepsal jste výpověď,“ upozornil Wolfa, „podle níž Zeck Rackhamovi řekl, že je schopen předložit důkazy, usvědčující jej z vraždy, a že Rackham kvůli tomu Zecka zastřelil. Zatímco nyní si protiřečíte…“

„Neprotiřečím si,“ prohlásil Wolfe. „Skutečnost, že byl Rackham nevinen, by jej proti Zeckem zaranžovaným důkazům nijak neochránila a Rackham to věděl. Jakkoli byl nevinný – alespoň pokud jde o tuto vraždu – věděl, čeho je Zeck schopen.“

„Vypověděl jste, že se domníváte, že Rackham zabil svou ženu, ale že to nemůžete dokázat.“

„To jsem neřekl,“ vyštěkl Wolfe. „Přečtěte si zápis.“

„To taky udělám. A teď chcete tvrdit, že se domníváte, že Rackham svou ženu nezabil?“

„Nemyslím si to. Vím, že to neudělal, protože vím, kdo to udělal.“ Wolfe máchl rukou. „Věděl jsem to od začátku. Již tehdy v dubnu, v noci, když mi pan Goodwin telefonoval, že paní Rackhamová byla zavražděna, jsem věděl, kdo ji zabil. Ale také jsem věděl, že na té věci má zájem Arnold Zeck, a neodvážil jsem se jednat otevřeně. Proto jsem… ale o tom víte všechno.“ Wolfe se otočil ke mně. „Archie. Bezpečnostní opatření snad potřebovat nebudeme, ale přesto byste se měl o ně postarat.“

Otevřel jsem zásuvku ve stole a vytáhl osmatřicítku Grissona. Můj oblíbený kolt, který mi odebrali v Zeckově předpokoji, byl navždy ztracen. Mrknul jsem na bubínek a zasunul jsem Grissona do postranní kapsy. Současně jsem pozvedl hlavu, abych viděl na posluchače. Jako by všichni byli napojeni na jeden obvod, šest párů očí se přesunulo ze mě na Wolfa.

„Tohle se mi nelíbí,“ pronesl Archer přiškrceným hlasem. „Jsem tu oficiálně a nelíbí se mi to. Chtěl bych si s vámi promluvit v soukromí.“

Wolfe potřásl hlavou. „Bude to mnohem lepší takhle, věřte mi, pane Archere. Nejsme ve vašem okrese a můžete klidně odejít, kdyby toho na vás bylo příliš, ale…“

„Nechci odejít. Chci si s vámi promluvit. Jestliže jste již tenkrát v noci věděl, kdo zabil paní Rackhamovou, mám v úmyslu…“

„Ať už zamýšlíte cokoli,“ odsekl Wolfe, „není to vůbec důležité. Na provádění vašich úmyslů jste měl celých pět měsíců a kam jste se dostal? Přiznávám, že ještě před třemi dny jsem oproti vám byl ve velké výhodě, ale od té doby už ne. O výhodu jsem přišel ve chvíli, kdy jsem vám vyprávěl, jak jsem obdržel balíček se slzným plynem, a o telefonátu pana Zecka. Tím jsme se vyrovnali. Paní Rackhamová, poté, co si mě najala, odtud odešla v pátek odpoledne. Příštího rána, v sobotu, jsem dostal ten balíček a zavolal mi pan Zeck. Jak se o tom dozvěděl? Očividně znal i sumu, na niž byl vystaven ten šek. Jak? Od koho to věděl?“

Neměl jsem vyloženě chuť někoho zastřelit. A tak jsem vstal, nenápadně jsem je obešel a postavil se za křeslo obsazené Calvinem Leedsem. Wolfe pokračoval.

„Nebylo zcela vyloučeno, že o tom paní Rackhamová mohla povědět někomu jinému – své snaše, sekretářce či snad dokonce manželovi – ale bylo to nanejvýš nepravděpodobné, vzhledem k tomu, jak naléhala, abychom vše uchovali v tajnosti. Řekla, že o té věci nemluvila s nikým, kromě svého bratrance Calvina Leedse.“ Wolfe prudce pootočil hlavou doprava a vyštěkl: „Je to tak, pane Leedsi?“

Stál jsem za Leedsovými zády a do tváře jsem mu neviděl, ale bez potíží jsem ho slyšel, protože promluvil příliš nahlas.

„Jistěže,“ přisvědčil. „Až do té doby – než s tím přišla za vámi – jistě.“

„Dobrá,“ pochválil ho Wolfe. „Připravujete si už své obranné linie. Budete je potřebovat.“

„Jestli rozumím tomu,“ prohlásil Leeds, stále ještě příliš hlasitě, „o co se snažíte, pak se pokoušíte naznačit, že já jsem Zeckovi pověděl o návštěvě své sestřenice u vás a o tom, že si vás najala. Naznačujete to před svědky.“

„To souhlasí,“ potvrdil Wolfe. „Ale není to pro mne zásadně důležité. Zmínil jsem se o tom hlavně proto, abych objasnil, proč jsem vás začal podezírat z obojakosti a z toho, že jste se Zeckem byl nějakým způsobem ve spojení ještě dřív, než tehdy pan Goodwin za vámi odjel. Nepochybně mě to na vás upozornilo, ale není to hlavní důkaz, že jste zabil svou sestřenici. Důkaz o tom, že jste to byl právě vy, mi tehdy v noci zatelefonoval pan Goodwin.“

Ozval se šum a různé zvuky. Leeds je ignoroval.

„Takže,“ pronesl, již ne tak hlasitě, „mě před svědky obviňujete, že jsem svou sestřenici zabil.“

„Ano, z toho vás obviňuji, pane, ale obviňuji vás i z mnohem horší věci.“ Ta slova na něj Wolfe přímo vyplivl. „Obviňuji vás, že jste úmyslně a bezohledně, s cílem vyhnout se následkům vraždy své sestřenice, kterou jste zabil pro peníze, jež vám odkázala, vrazil nůž do břicha psovi, který vás miloval a důvěřoval vám!“

Leeds vyskočil, ale daleko se nedostal, protože jsem mu položil ruce na ramena a prudce jsem zatlačil. Povolil. Položil jsem ruce na opěradlo jeho křesla.

Wolfe pokračoval ledovým, řezavým hlasem. „Nemohl to být nikdo jiný než vy, pane Leedsi. V lese a v noci by se ten pes od své paní nikdy příliš nevzdálil. Někdo jiný by snad mohl nejprve zabít psa a potom ji, ale tak se to přece nestalo, protože nůž byl nalezen zabodnutý do psa. A kdyby někdo jiný, komu dovolila se přiblížit, ji dokázal zabít jediným prudkým výpadem a potom se musel bránit útoku psa, je neuvěřitelné, že by tak rozzuřené zvíře dokázal zastavit bodnutím do boku, aniž by přitom utržil jediný šrám od jeho zubů. Vy ty psy znáte. Sám byste tomu nevěřil a já tomu také nevěřím.

Ne, pane Leedsi, mohl jste to být jedině vy. Když pan Goodwin zašel k vám do domu a vy jste se vydal ke kotcům, připojil jste se k vaší sestřenici, která se šla do lesa projít. Pochybuji, že by vám ten pes dovolil ji zabít v jeho přítomnosti, nevím, ale to jste ani nepotřeboval. Poslal jste psa na chvíli někam pryč, a když nůž na vaší sestřenici dokonal své dílo, vytáhl jste ho z rány, zůstal jste stát ve tmě s nožem v ruce a přivolal jste psa. Přiběhl, a přestože ucítil pach krve, choval se pokojně, protože vás miloval a věřil vám. Mohl jste ho ušetřit a vzít ho s sebou domů, ale to ne. To by vás uvedlo v nebezpečí. Musel pro vás zemřít, a to vaší rukou.“

Wolfe se nadechl. „Až do tohoto bodu jsem si jist, že mám pravdu. Nyní začnu předpokládat. Probodl jste toho psa, samozřejmě, vrazil jste mu čepel do břicha, ale nechal jste nůž v ráně úmyslně, aby na vás nevystřílela krev, nebo se vám zvíře v křeči vytrhlo, když pocítilo bolest, a vyrvalo vám nůž z ruky? Ať už to bylo jakkoliv, mohl jste udělat jen jediné: jít domů a neztrácet čas, protože jste se musel co nejdřív ukázat panu Goodwinovi. To jste také udělal. Popřál jste mu dobrou noc a šel do postele. Myslím, že jste nespal. Možná jste dokonce také slyšel psovo kňučení za dveřmi, když se mu podařilo se doplazit až tam, ale možná také, že ne, protože ležel pod oknem pana Goodwina, ne pod vaším. Samozřejmě jste předstíral spánek, když za vámi přišel.“

Leeds stále držel hlavu vzhůru, ale viděl jsem, jak si rukama sevřel nohy těsně nad koleny.

„A využil jste toho psa,“ Wolfův hlas zněl stejně ledovým tónem, jako kdysi hlas Arnolda Zecka, „i po jeho smrti. Nepocítil jste vůči mrtvému příteli žádné výčitky. Abyste na pana Goodwina udělal dojem, předstíral jste, jak vás dojímá pomyšlení, že ten pes, ačkoliv jste ho před dvěma roky věnoval své sestřenici, přišel zemřít na váš práh. Pane Leedsi, on k vám nepřišel zemřít a vy jste to věděl. Přišel za vámi, aby do vás alespoň jednou zabořil své tesáky. Říkám, že jste to věděl, protože když jste seděl vedle něj a pohladil ho, zavrčel na vás. Nikdy by nezavrčel, kdyby dotek vaší ruky vnímal jako chlácholivé, soucitné gesto důvěryhodného přítele, který se s ním loučí v jeho poslední agónii. To vskutku nikoliv. Zavrčel, protože nakonec zjistil, že jste nebyl hoden jeho důvěry a lásky, a pohrdal vámi a nenáviděl vás. To vrčení samo o sobě stačí, aby vás usvědčilo. Vzpomínáte si na to zavrčení, pane Leedsi? Dokážete na něj někdy zapomenout? Váš přítel Nobby, jeho poslední slova, jež vám věnoval…“

Leedsovi klesla hlava a rukama si zakryl obličej.

Nevydal žádný zvuk, ani nikdo jiný se neozval. Ticho, vycházející z Leedse, poletovalo kolem nás a skrze nás. Pak se Lina Darrowová se vzlykem nadechla a Annabel vstala a popošla k ní.

„Odveďte si ho, pane Archere,“ pronesl Wolfe pochmurně. „Já už jsem s ním skončil, a byl taky nejvyšší čas.“

22. KAPITOLA

Sedím u okna nad fjordem a tohle píšu na přenosném psacím stroji, který jsem si zakoupil na cestu. Je zde příjemně. V Norsku už sice končí sezóna pro venkovní sporty, ale když běháte dost rychle, aby vám krev pořád proudila, dá se to vydržet. Včera jsem dostal dopis, v němž stálo:

Milý Archie!

V pátek přišla čtyři kuřata od pana Haskinse, a byla velmi uspokojivá. Marko byl u nás na večeři. Říká, že mu chybí Fritz. Zvýšil jsem Fritzovi plat.

Minulý týden se tu zastavil na kus řeči pan Cramer. Měl sice vůči vám nějaké štiplavé připomínky, ale vcelku se choval snesitelně.

Píši tento dopis rukou, protože nesnáším způsob, jímž ten člověk z agentury tluče do stroje.

Vanda peetersiana má výhonky dlouhé 29 palců. Vloni měřil nejdelší jenom 22. V teplém skleníku jsme našli tři slimáky. Říkal jsem si, že bych je měl poslat poštou panu Hewittovi, ale neudělal jsem to.

Pan Leeds se včera ve věznici ve White Plains oběsil, našli ho už mrtvého. Tím samozřejmě padá váš slib panu Archerovi, že se vrátíte včas na přelíčení, ale doufám, že toho nezneužijete jako záminky, abyste si svůj pobyt prodloužil.

Velmi nás potěšily vaše dopisy. Za nábytek z vaší kanceláře mi nabídli $ 315, ale já trvám na $ 350. Fritz prý vám také napsal. Začínám se zase cítit ve své kůži.

Se srdečným pozdravem

NW

Dal jsem to přečíst Lily.

„Aby ho čert vzal,“ postěžovala si. „Vůbec nic mi nevzkázal, ani se o mně nezmínil. Můj Pete! Ha! Tlusťoch jeden přelétavá!“

„Ty jsi ta poslední,“ vysvětlil jsem jí, „komu by byl ochoten napsat dopis. Jsi jediná ženská – aspoň pokud já pamatuju –, která se k němu dostala tak blízko, že od ní načichl voňavkou.“

Honba za matkou

1. KAPITOLA

Když onoho úterního dopoledne na počátku června krátce po jedenácté zazněl zvonek a já vyšel do haly a podíval se ven panelem z polopropustného skla v domovních dveřích, uviděl jsem to, čí spíše tu, již jsem očekával: tvář měla snad až příliš úzkou, šedé oči snad až příliš velké a postavu snad až příliš štíhlou na to, aby obsahovala dokonalé křivky. Věděl jsem, kdo to je, protože v pondělí telefonicky požádala o schůzku a já ji znal od vidění; párkrát jsem ji potkal v různých divadlech a restauracích.

Také jsem toho dost věděl o ní, částečně z novin a částečně z doslechu. Takže jsem o ní mohl Neru Wolfovi poreferovat, aniž bych musel nějaké informace vyhledávat. Byla vdovou po spisovateli Richardu Valdonovi, zesnulém asi před devíti měsíci – utopil se v bazénu někde ve Westchesteru. A jelikož se čtyři z jeho knih staly bestsellery a jedna z nich, Již nikdy nebudeš snít, dosáhla milionu prodaných výtisků po $ 5.95, neměla by mít problém zaplatit účet u soukromého detektiva, pokud bychom jí nějaký předložili. Když si Wolfe asi před pěti či šesti lety přečetl román Již nikdy nebudeš snít, dal najevo své pohrdání tím, že jej pak odložil do knihovny. O později vydaném titulu, K obrazu svému, již smýšlel lépe a vyhledal pro něj místo na polici. Nejspíš proto se obtěžoval natolik, že pozvedl svůj náklad z křesla, když jsem ji uvedl do kanceláře, a zůstal stát, dokud neusedla do křesla z červené kůže poblíž jednoho konce jeho stolu.

Přešel jsem ke svému stolu a posadil jsem se. Nepociťoval jsem žádné výjimečné vzrušení. Sdělila mi po telefonu, že se musí s Wolfem poradit o jisté velmi osobní a důvěrné záležitosti, ale nevypadala na to, že by ji něco opravdu bolestivě zasáhlo. Nejspíš půjde o nějakou běžnou patálii, jako je anonymní dopis nebo zmizelý příbuzný.

Odložila kabelku na stojánek po svém boku, otočila hlavu a rozhlédla se kolem sebe, asi na půl vteřiny se její velké šedé oči zastavily na mně, když se otáčela zpátky, a pak Wolfa oslovila. „Tahle místnost by se mému manželovi líbila.“

„Hm,“ zamručel Wolfe. „Mně se líbila jedna z jeho knih, i když s výhradami. Kolik mu bylo let, když zemřel?“

„Dvaačtyřicet.“

„A kolik je vám?“

To byl výstup, určený pro mé potěšení. Je přesvědčen o třech věcech:

a) že jeho animozita vůči ženám obecně mu znemožňuje rozumně posoudit kterýkoliv konkrétní exemplář,

b) že mně postačí strávit hodinku s jakoukoli ženou, abych si ji omotal kolem prstu,

c) že mi v tom může napomoci tím, když jí položí nějakou neomalenou otázku.

Jeho nejoblíbenější variantou je dotaz ‚kolik vám je let‘. Je beznadějné pokoušet se mu to vymlouvat.

Bylo poučné pozorovat, jak to Lucy Valdonová přijala. Usmála se a odpověděla. „Hodně. Už jsem víc než dost stará. Je mi šestadvacet. To je dost na to, abych věděla, kdy potřebuji pomoc – a tak jsem tady. Jedná se o… je to nanejvýš důvěrná záležitost.“ Rychle pohlédla na mě.

Wolfe přikývl. „Tak to obyčejně bývá. Mé uši jsou i ušima pana Goodwina, pokud jde o pracovní věci. Co se důvěrnosti týče, doufám, že jste nespáchala nějaký vážný trestný čin?“

Opět se usmála. Ten úsměv se rychle objevil a rychle zase pominul, ale myslela ho doopravdy. „Na to bych si netroufla. Ne, nejde o žádný zločin. Potřebuji, abyste pro mě někoho vypátral.“

Aha, pomyslel jsem si, už je to tady. Ztratila se sestřenka Mildred a teta Amanda požádala svoji bohatou neteř, aby najala detektiva. Ale ona mluvila dál. „Je to… no, trochu fantastické. Mám dítě a chci zjistit, kdo je jeho matkou. Jak jsem už řekla, je to důvěrné, ale není to úplné tajemství. Ví o tom moje služka a kuchařka a můj právník a dva z mých přátel. Ale to je všechno, protože já si zatím nejsem jistá, jestli si to dítě chci ponechat.“

Wolfe se na ni zamračil a nebylo divu. „Já nejsem arbitr přes nemluvňata, madam.“

„Jistěže ne. Chci od vás… ale musím vám to vysvětlit. Mám je už dva týdny. Před čtrnácti dny, v neděli dvacátého května, zazvonil telefon, já zvedla sluchátko a nějaký hlas mi oznámil, že mám cosi ve vestibulu. Šla jsem se podívat a tam leželo na podlaze dítě zabalené do pokrývky. Vzala jsem je dovnitř a v pokrývce byl přišpendlený list papíru.“ Vzala ze stojánku kabelku, otevřela ji a ve chvíli, kdy ten papír vytáhla, stál jsem už u ní, abych ho mohl převzít. Co na něm stálo jsem přelétl jediným pohledem, ale místo abych jej podal Wolfovi přes stůl, vykročil jsem kolem stolu, abych se mohl podívat ještě jednou, až to bude číst on. Byl to obyčejný lístek laciného papíru o rozměrech čtyřikrát šest palců a vzkaz, natištěný dětskou gumovou tiskárničkou ve čtyřech nerovných řádkách, byl stručný a hovořil k věci.

PANÍ VALDONOVÁ

TOTO DÍTĚ JE PRO VÁS

PROTOŽE CHLAPEC BY MĚL

ŽÍT V DOMĚ SVÉHO OTCE

Blízko jednoho růžku bylo vidět dvě dírky po špendlíku. Wolfe odložil lístek na stůl a otázal se: „Je to pravda?“

„Nevím,“ odvětila. „Ovšemže nevím. Ale mohla by to být pravda.“

„Je to pravděpodobné nebo jenom možné?“

„Řekla bych, že pravděpodobné.“ Zavřela kabelku a postavila ji zpátky na stojánek. „Myslím tím, že se to opravdu mohlo stát.“ Udělala gesto rukou se snubním prstenem. Přelétla očima ke mně a zpět k Wolfovi. „Tohle je důvěrné, chápete?“

„Ano.“

„Nu… Když vám o tom vyprávím, chci, abyste to chápali. Vzali jsme se s Dickem před dvěma lety – příští měsíc to budou dva roky. Milovali jsme se, i teď si myslím, že jsme se milovali, i když připouštím, že pro mne v tom hrála roli i skutečnost, že on byl slavný muž, že se stanu ženou Richarda Valdona. Také pro něj bylo důležité to, kým jsem byla. Jsem Armsteadová. Netušila jsem, jak mnoho to pro něj znamená, dokud si po svatbě neuvědomil, že už mám po krk své příslušnosti k rodině Armsteadových.“

Nadechla se. „Než jsme se vzali, měl tak trochu pověst sukničkáře, ale nejspíš to byly přehnané zvěsti, vždycky to tak bývá. Dva měsíce jsme byli naprosto…“ Odmlčela se a zavřela oči. Po chvíli je otevřela. „Neexistovalo nic než my dva a myslím, že on to vnímal také tak. Jsem si tím jistá. Potom…, to už prostě nevím. Vím jen, že už nebyl stejný jako dřív. Během toho roku, posledního roku života, mohl mít nějakou ženu, jednu, dvě nebo tucet – já prostě nevím. Mohlo to tak být, to je mi jasné. A to dítě… jak jsem to řekla? Opravdu se to mohlo stát. Rozumíte?“

Wolfe pokývl hlavou. „Zatím ano. A v čem je váš problém?“

„Jde o to dítě, samozřejmě. Přála jsem si mít dítě nebo dvě či tři, opravdu ano, i Dick si to přál, ale já chtěla ještě počkat. Odkládala jsem to. Když zemřel, bylo to hrozné. Snad nejhroznější ze všeho bylo, že on si přál mít dítě a já to odkládala. A teď tu jedno je. Mám ho u sebe.“ Ukázala na lístek na Wolfově stole. „Myslím, že to, co tam stojí, je pravda. Myslím, že chlapec by měl žít v domě svého otce a určitě by měl nést otcovo jméno. Ale problém je v tom, zda Richard Valdon byl opravdu jeho otcem.“ Pohnula rukou. „O to jde!“

Wolfe zavrčel. „Fuj. To se nedá zjistit a vy to víte. Už Homér řekl, že nikdo neví jistě, kdo byl jeho otcem. Shakespeare napsal: Moudrý je otec znalý svých dítek. Nemohu vám pomoci, madam, nikdo vám nepomůže.“

Usmála se. „Já taky umím říct fuj. Samozřejmě, že mi můžete pomoci. Vím, že Dickovo otcovství nelze prokázat, ale můžete zjistit, kdo položil to dítě ke mně do vestibulu a kdo je jeho matkou a potom můžeme… Tady.“ Sáhla po kabelce a otevřela ji. „Promyslela jsem si to.“ Vytáhla další lístek papíru, jinak velký a z jiného materiálu. „Doktor řekl, že v den, kdy jsem ho dostala, mu byly čtyři měsíce. To bylo dvacátého května a z toho data jsem vycházela.“ Pohlédla na papír. „Takže se narodilo kolem dvacátého ledna, čili bylo počato kolem dvacátého dubna loňského roku. Až najdete matku, budete moci zjistit vše o ní a o Dickovi, jak dalece je jisté nebo aspoň pravděpodobné, že v té době byli někde spolu. Nemůžete dokázat, že to dítě je jeho syn, ale můžete se dostat dost blízko, hodně blízko. A kromě toho, pokud je to jen trik, jestliže Dick nebyl a nemohl být jeho otcem a vy na to přijdete, to by mi přece také pomohlo, že? Nejprve je tedy třeba zjistit, kdo zanechal dítě v mém vestibulu, a potom, kdo je jeho matkou. Možná vám pak budu chtít po ložit nějaké otázky, ale ne… Nu, to uvidíme.“

Wolfe se zakláněl v křesle škaredil se na ni. Začínalo to vypadat jako zakázka, kterou nebude moci odmítnout s nějakou vymyšlenou výmluvou, a on práci nesnášel a naše bankovní konto bylo zdravě zásobeno. „To je příliš mnoho dohadů,“ namítl. „Já nejsem kouzelník, paní Valdonová.“

„Samozřejmě, že ne. Ale jste nejlepší detektiv na světě, nebo ne?“

„Nejspíš ne. Nejlepším detektivem klidně může být nějaký hrubý domorodec s omezeným výrazivem. Řekla jste, že váš advokát o tom dítěti ví. Ví také, že jste se šla poradit se mnou?“

„Ano a neschvaluje to. Myslí si, že je ode mě bláhové, když si ho chci ponechat. Jsou na to příslušné zákony a on, na mé naléhání, se postaral o to, abych si je mohla nechat dočasně, ale je proti tomu, abych se pokoušela nalézt jeho matku. Ale to je moje starost. Jeho starostí jsou zákony.“

Přestože si to neuvědomila, tohle byl zásah do černého. Ani Wolfe, se vším svým výrazivem, by nedokázal lépe popsat svůj postoj vůči advokátům. Mračil se už o něco méně. „Pochybuji o tom,“ prohlásil, „že jste dostatečně uvážila všechny potíže. Je téměř jisté, že vyšetřování bude dlouhé, pracné, nákladné a pravděpodobně bezvýsledné.“

„Ano. Jak jsem řekla, chápu, že nejste kouzelník.“

„Můžete si to dovolit? Mé honoráře nejsou nijak skromné.“

„To vím. Mám dědictví po babičce a příjem z manželových knih. Mám svůj vlastní dům.“ Usmála se. „Kdybyste chtěl vidět kopii mého daňového přiznání, má ji můj advokát.“

„To není nutné. Může to trvat týden nebo také měsíc, rok.“

„To je v pořádku. Advokát mi vysvětlil, že si dítě můžu ponechat dočasně a prodlužovat to oprávnění každý měsíc.“

Wolfe zvedl ze stolu ten list papíru, zamračil se na něj, zase ho odložil a přenesl svůj podmračený pohled na ni. „Měla jste za mnou přijít dřív, když už jste vůbec chtěla přijít.“

„Rozhodla jsem se definitivně teprve včera.“

„Možná je už příliš pozdě. Od neděle dvacátého května uplynulo již šestnáct dnů. Když zazvonil ten telefon, bylo venku světlo?“

„Ne, stalo se to večer. Krátce po desáté.“

„Mužský nebo ženský hlas?“

„To nevím jistě. Myslím, že to byl muž a snažil se mluvit jako žena, nebo žena napodobující mužský hlas. Nevím, co z toho je pravda.“

„Kdybyste zkusila hádat?“

Zavrtěla hlavou. „Ani hádat bych nemohla.“

„Co vám ten hlas řekl? Doslova.“

„Byla jsem v celém domě sama, protože služka měla volno. Když jsem zvedla sluchátko, ohlásila jsem se: ‚Byt paní Valdonové.‘ Ten hlas se zeptal: ‚Je to paní Valdonová?‘ Odpověděla jsem, že ano, a ten hlas řekl: ‚Podívejte se do vestibulu, něco tam máte,‘ a zavěsil. Sešla jsem do vestibulu a tam to bylo. Když jsem zjistila, že je to živé dítě, zanesla jsem je dovnitř, zavolala doktora a…“

„Okamžik, prosím. Byla jste celý den a celý večer doma?“

„Ne. Strávila jsem víkend na venkově. Domů jsem se dostala kolem osmé. Nerada jezdím v nedělním provozu po setmění.“

„Kde na venkově?“

„U Westportu. V domě Juliana Hafta – vydává manželovy knihy.“

„Kde je Westport?“

Překvapením se jí rozšířily oči. Mně ne. To, co on neví o metropolitní oblasti, by zaplnilo celý atlas. „Přece v Connecticutu,“ odvětila. „Ve Fairfieldském okrese.“

„V kolik hodin jste odtamtud odjela?“

„Chvíli po šesté.“

„Vozem? Vaším autem?“

„Ano.“

„S šoférem?“

„Ne. Nemám šoféra.“

„Jel s vámi někdo v autě?“

„Ne, jela jsem sama.“ Pohnula rukou se snubním prstenem. „Samozřejmě, pane Wolfe, vy jste detektiv a já ne, ale nechápu, k čemu vám to všechno je.“

„Tedy nepoužíváte mozek.“ Otočil se. „Vysvětlete jí to, Archie.“

To byla urážka na její adresu. Nehodlal se obtěžovat něčím tak triviálním a tak to přehrál na mě. Vyhověl jsem mu. „Asi jste měla moc práce s dítětem, takže vás to nenapadlo,“ začal jsem. „Řekněme, že jsem to byl já. Položil jsem vám do vestibulu dítě a pak jsem vám zavolal. Neudělal bych to, kdybych nevěděl, že jste doma. Že ten telefon někdo vezme. Možná jsem se potloukal po okolí tak dlouho, dokud jsem neuviděl, jak se vracíte nebo dokud jsem v domě nezpozoroval světlo. Ale mnohem pravděpodobnější je, že jsem věděl o vašem víkendu na venkově i o tom, že se vrátíte po setmění. Mohl jsem vědět i v kolik hodin jste odjela z Westchesteru. Vezměte si tu poslední otázku: jel někdo s vámi ve voze? Právě to by pro mne byl ten nejjednodušší a nejjistější způsob, jak zjistit, kdy se vrátíte domů – seděl bych s vámi v autě. Kdybyste tedy odpověděla ano, následovala by otázka: kdo to byl?“

„Dobrý bože.“ Zůstala na mě zírat. „Někdo, koho znám natolik dobře, že…“ Nedokončila tu větu a obrátila se k Wolfovi.

„Tak dobrá, ptejte se na co chcete.“

„Nechci,“ zavrčel. „Musím – pokud tu práci přijmu. Máte svůj vlastní dům. Kde?“

„Na jedenácté ulici, blízko Páté avenue. Zdědila jsem ho. Postavil ho můj dědeček. Když jsem říkala, že už mám po krk své příslušnosti k rodině Armsteadových, nebyly to jen plané řeči. Myslela jsem to vážně, ale ten dům mám ráda a Dick ho přímo zbožňoval.“

„Bydlíte tam s někým? Máte nějaké nájemníky?“

„Ne. Možná, že teď… nevím.“

„Bydlí tam i ta služebná a kuchařka?“

„Ano.“

„Ještě někdo?“

„Nikdo jiný tam nebydlí. Pětkrát denně dochází jedna paní na výpomoc.“

„Je možné, že ta služebná či kuchařka porodily v lednu dítě?“

Usmála se. „Kuchařka určitě ne. Ani služka ne. Pracuje u mě už skoro dva roky. Ne, neměla dítě.“

„Tedy někdo z jejich příbuzných. Třeba sestra. To by byl ideální způsob, jak se zbavit nepohodlného synovce.“ Pohybem rukou to Wolfe odmávl. „To je všechno rutina.“ Poklepal prstem na list papíru. „Ty otvory po špendlíku. Byl to zavírací špendlík?“

„Ne, nebyl. Jen obyčejný špendlík.“

„Vskutku.“ Zvedl obočí. „Říkala jste, že to bylo v pokrývce. Kde? U které části těla toho dítěte – u nohou, vprostřed nebo u hlavy?“

„Myslím u nohou, ale určitě to nevím. Když jsem si všimla toho papíru, měla jsem už dítě vybalené z pokrývky.“

Wolfe se otočil. „Archie. Vy rád podpíráte své názory procentuálním sázkovým poměrem. V jakém poměru byste vsadil na to, že by žádná žena takto nevystavila dítě nebezpečí poranění o nezakrytý špendlík?“

Dal jsem si asi tři vteřiny načas. „Chybí mi informace. Kde přesně ten špendlík byl? Jak bylo to dítě oblečené? Měla po ruce zavírací špendlík? Hrubý odhad je deset ku jedné, ale to neznamená jistotu deset k jedné, že to byl muž. Pouze odpovídám na otázku. Nevsázím se.“

„O to vás ani nežádám.“ Otočil se zpátky k ní. „Předpokládám, že dítě pod tou pokrývkou nebylo nahé.“

„Ach ne. Oblečené, až moc. Svetr, manšestrový klobouček, manšestrová kombinéza, tričko, tílko, nepromokavé kalhotky a plínky. A… a botičky. Bylo úplně oblečené.“

„Našla jste nějaké zavírací špendlíky?“

„Samozřejmě, v plínkách.“

„Ty plínky byly… hm… čerstvé?“

„Ne. Strašně zaneřáděné. Musel je mít na sobě celé hodiny. Vyměnila jsem je, ještě než přišel doktor, ale musela jsem je nahradit povlakem z polštáře.“

Vmísil jsem se do hovoru. „Ptal jste se na můj názor, tedy nabízím sázku jedna ku dvaceti, že i kdyby tam ten papír připíchla nějaká žena, určitě ho neoblékala.“

Bez komentáře. Pootočil hlavou, aby viděl na nástěnné hodiny. Do oběda zbývala hodina. Nosem nasál vzduch, co se do něj vešlo, tedy spoustu, vypustil jej ústy a obrátil se k ní. „Budeme od vás potřebovat více informací. Mnohem víc. A to může udělat pan Goodwin stejně dobře jako já. Mým úkolem bude určit totožnost matky natolik, abyste byla spokojena, a stanovit, jak dalece je pravděpodobné, že otcem dítěte byl váš manžel. Nezaručuji vám však úspěch. Je to korektní nabídka?“

„Nu… ano. Jestli… Ne, řeknu prostě ano.“

„Výborně. Je zde ještě jistá formalita ohledně zálohy.“

„Samozřejmě.“ Sáhla po kabelce. „Kolik?“

„Na tom nezáleží.“ Odsunul křeslo od stolu a vstal. „Dolar, sto dolarů, tisíc dolarů. Pan Goodwin vám položí řadu otázek. Nyní mě, prosím, omluvte.“

Přešel místností ke dveřím a v hale zabočil doleva ke kuchyni. K obědu měly být placčí jikry en casserole, tedy jedno z jídel, o němž se jeho a Fritzovo mínění různí a zatím se nikdy nedohodli. Shodují se, pokud jde o slaninu, ančovičkové máslo, kerblík, šalotku, pažitku, bobkový list, pepř, majoránku a smetanu, ale jsou ve sporu ohledně cibule. Fritz je pro cibuli a Wolfe ji zásadně odmítá. Byla zde možnost, že dojde i na zvýšení hlasů, a tak, ještě než jsem otevřel blok a pustil se s klientkou do práce, jsem zašel ke zvukotěsným dveřím a zavřel jsem je. Když jsem se vracel, podala mi šek na jeden tisíc dolarů.

2. KAPITOLA

Ve tři čtvrti na pět jsem se účastnil konference v kuchyni domu Lucy Valdonové na Západní jedenácté ulici. Vstoje jsem se opíral o lednici, v ruce sklenici mléka. Na židli seděla paní Vera Dowdová, kuchařka, z jejichž rozměrů se dalo usuzovat, že očividně konzumuje většinu toho, co uvaří. To ona mi na moji prosbu podala mléko. Proti mně, zády k dřezu, stála služebná, slečna Marie Foltzová v uniformě. Před deseti lety se na ni nepochybně dalo koukat a ani teď nebyla urážkou pro oko.

„Potřebuji pomoc,“ pronesl jsem a upil trochu mléka.

Své dopolední sezení s klientkou nevynechávám proto, že bych snad něco tajil, ale nemá smysl tu vypisovat všechno, co jsem si poznamenal do bloku. Poskytnu vám několik ukázek toho, co mi pověděla.

Nikdo nemá důvod ji nenávidět a nikdo na ni nemá spadeno natolik, aby jí provedl takovou lumpárnu, jako pověsit jí na krk nezadané nemluvně – dokonce ani nikdo z jejích příbuzných. Její rodiče jsou na Havaji, kde se zastavili na cestě kolem světa; ženatý bratr žije v Bostonu a provdaná sestra ve Washingtonu. Její nejlepší přítelkyně, Lena Guthrieová, jedna ze tří osob, kterým ukázala ten lístek připíchnutý k pokrývce – kromě ní ho viděl také lékař a její advokát – má dojem, že se to dítě podobá Dickovi, ale ona, tedy Lucy, si o tom zatím žádný názor nevytvořila. Nehodlá to dítě ani pojmenovat, dokud se nerozhodne, zda si ho ponechá. Mohla by mu dát jméno Mojžíš, protože ani u Mojžíše nikdo s jistotou nevěděl, kdo byl jeho otcem, ovšem když mi tohle povídala, usmívala se při tom. A tak dále. Poskytla mi také několik tuctů jmen – jména pěti hostů, kteří o víkendu dvacátého května navštívili Haftovu rezidenci ve Westchesteru, jména čtyř žen, – musel jsem je z ní vytáhnout – s nimiž by si Dick v dubnu roku 1961 býval mohl hrát na maminku a na tatínka, a sbírku dalších jmen, převážně mužů, kteří snad by mohli vědět o Dickových soukromých povyraženích víc než jeho vdova. Tři z nich jsem si označil jako nejslibnější: televizního producenta Lea Binghama, literárního agenta Willise Kruga a nakladatele Juliana Hafta, šéfa společnosti Parthenon Press. Jako vzorek by vám tohle mělo stačit.

Konferenci s paní Dowdovou a slečnou Foltzovou jsem uspořádal v kuchyni, protože lidé se vždycky snáze rozpovídají v místnosti, kde jsou zvyklí si povídat. Po mém oznámení, že potřebuji pomoc, paní Dowdová přimhouřila oči a slečna Foltzová se zatvářila skepticky.

„Jde o to dítě,“ pokračoval jsem a opět jsem usrkl mléka. „Paní Valdonová mě vzala nahoru, abych si je prohlédl. Podle mě je přespříliš tlusté, vypadá tak nějak umaštěně, místo nosu má knoflík, ovšem, samozřejmě, já jsem jenom mužský.“

Slečna Foltzová si založila ruce. Paní Dowdová namítla: „Je to docela pěkné dítě.“

„To předpokládám. Je zřejmé, že ten, kdo je odložil ve vestibulu paní Valdonové, učinil tak v domnění, že ona si ho snad ponechá. Avšak bez ohledu na to, jak s ním naloží, přirozeně si přeje zjistit, kde se tady vzalo, a najala si na to detektiva. Jmenuje se Nero Wolfe. Možná jste o něm slyšely.“

„Bývá v televizi?“ zajímala se slečna Foltzová.

„Nehloupni,“ napomenula ji paní Dowdová. „Jak by mohl být v televizi? Ten je opravdový.“ A na moji adresu: „Jistěže jsem o něm slyšela a o vás také. Asi před rokem byla v novinách vaše fotografie. Zapomněla jsem vaše křestní jméno… vlastně ne, nezapomněla. Archie. Archie Goodwin. Měla jsem si vzpomenout, když paní Valdonová říkala, že se jmenujete Goodwin. Já mám dobrou paměť na jména i na obličeje.“

„To tedy máte.“ Upíjel jsem mléko. „A teď, proč potřebuju pomoc. Na co pomyslí detektiv nejdříve v případě, jako je tento? Napadne ho, že musí existovat nějaký důvod, proč to dítě odložili právě v tomto domě a v žádném jiném. A co by to mohlo být za důvod? Nu, dobrým důvodem by například bylo, kdyby si někdo, kdo tu bydlí, přál, aby tu bydlelo i to dítě. Proto se pan Wolfe zeptal paní Valdonové, kdo zde žije kromě ní, a ona odpověděla, že paní Vera Dowdová a slečna Marie Foltzová. On chtěl vědět, zda některá z nich mohla před čtyřmi měsíci porodit dítě, a ona na to…“

Obě najednou mi skočily do řeči. Zarazil jsem je zdviženou dlaní. „Teď už chápete,“ řekl jsem, aniž bych zvýšil hlas. „Chápete, proč potřebuji pomoc. Jenom jsem vám pověděl, že jeden detektiv někomu položil zcela přirozenou a běžnou otázku, a vy hned vylítnete. Pokuste se pro jednou také uvažovat jako detektiv. Samozřejmě, paní Valdonová odpověděla, že ani jedna z vás nemohla před čtyřmi měsíci porodit dítě, a následovala další otázka: má některá z vás příbuznou, třeba sestru, která by mohla mít dítě a nemůže si ho dovolit? Na to už je těžší odpovědět. Musel bych pátrat. Musel bych vyhledat vaše příbuzné a známé, klást spoustu otázek a to by zabralo spoustu času a stálo by to peníze, ovšem tu odpověď bych se dozvěděl, to je jisté.“

„Můžete ji dostat hned teď,“ navrhla paní Dowdová.

Přikývl jsem. „Já vím a také ji chci. Jde ovšem o to, že bych nerad, abyste měly paní Valdonové za zlé, že vás požádala, abyste si se mnou promluvily. Když si najmete detektiva, musíte ho nechat pátrat. Buď mi musela umožnit tento rozhovor, anebo Wolfa odvolat. Jestliže některá z vás ví, odkud je to dítě, a přeje si, aby o něj bylo postaráno, stačí říct. Paní Valdonová si ho třeba nenechá, ale postará se o to, aby dostalo slušný domov, a nikdo se nedozví nic, co byste si nepřály prozradit. Druhá možnost je, že začnu šťourat, navštěvovat vaše příbuzné a přátele a zjišťovat…“

„Moji rodinu a přátele můžete vynechat,“ prohlásila důrazně paní Dowdová.

„Moji také,“ přidala se slečna Foltzová.

Věděl jsem, že to je pravda. Samozřejmě, vždycky člověk nezjistí pravdu jen pozorováním obličejů, ale já ji zjistil. Ani jedna z těch tváří neskrývala naznačené dilema, zda uvážit nabídku paní Valdonové, anebo mě nechat začít šťourat. Pověděl jsem jim, že jsem paní Valdonovou ubezpečil, že pokud jde o ně, postačí mi jen si s nimi promluvit, což byla lež. Člověk nikdy neví, jak dalece postačí si s někým promluvit, dokud tak neučiní, i kdyby všechno mluvení měl obstarat sám. Rozešli jsme se víceméně jako přátelé.

V domě byl výtah, tišší a s plynulejším chodem, než má výtah ve Wolfově domě z hnědého pískovce na Západní 35. ulici. Ale místnost, o níž paní Valdonová řekla, že ji tam najdu, se nacházela jen o patro výš, a tak jsem dusal po schodech. Byl to velký pokoj, větší než naše kancelář s předním pokojem dohromady a nebylo tam žádné moderní zařízení, až na koberec a televizní stolek na vzdálenějším konci. Všechno ostatní nejspíš pocházelo z nějakého období, ale já se v obdobích moc nevyznám. Klientka seděla na pohovce s časopisem a poblíž stál příruční bar, který tam ještě před hodinou nebyl. Znovu se převlékla. Na schůzku s Wolfem si vzala na míru šitý kostým, světle hnědý s tmavohnědým proužkem; při mém příchodu na sobě měla přiléhavé šaty barvy, jež s barvou jejích očí ladila lépe než hnědá, a teď si oblékla bleděmodrý model s výstřihem a bez rukávů, nejspíš hedvábný, i když jeden nikdy neví. Když jsem se přiblížil, odložila časopis.

„Je to jasné,“ ujistil jsem ji. „Můžeme je škrtnout.“

„Jste si tím jist?“

„Naprosto.“

Mírně zaklonila hlavu. „Moc dlouho vám to netrvalo. Jak jste to dokázal?“

„To je obchodní tajemství. Nebývá zvykem, abych klientovi sděloval podrobnosti o jednotlivých operacích dřív, než podám hlášení panu Wolfovi. Ale přijaly to dobře. Ještě stále máte kuchařku i služebnou. Když nás něco napadne, třeba vám ráno zavolám.“

„Mám chuť na martini. Nedáte si také? Nebo něco jiného?“

Už při odchodu z kuchyně jsem se podíval na hodinky a věděl jsem, že vysedávání u orchidejí Wolfa zaměstná až do šesti. Také jsem si vzpomněl, že jedním z mých úkolů je porozumět ženám, s nimiž máme co do činění, a když jsem si navíc povšiml, že se jedná o gin značky Follansbee, řekl jsem si, že trocha společenské konverzace neuškodí. Nabídl jsem se, že to namíchám, dodal jsem, že mám nejraději poměr pět ku jedné, a ona souhlasila. Když byl nápoj hotov a podán, já jsem se usadil a ochutnali jsme, navrhla mi: „Chtěla bych něco zkusit. Napijte se z mé sklenice a já usrknu z vaší. Nevadí vám to?“

Jistěže mi to nevadilo, protože přece šlo o to jí porozumět. Nastavila mi sklenku, abych mohl usrknout a já nastavil svoji.

„Abych pravdu řekl,“ podotkl jsem, „toho dobrého ginu je pro mě škoda. Právě jsem vypil sklenici mléka.“

Neslyšela mě. Vůbec nezaznamenala, že na ni mluvím. Dívala se na mě, ale neviděla mě. Jak jsem asi tomu měl porozumět? Nechtělo se mi jen tak sedět a zírat na ni, a tak jsem uhnul očima a prohlížel si její ramena a paže, které rozhodně nebyly kostnaté.

„Nevím, proč mě najednou napadlo to udělat,“ pronesla. „Nedělala jsem to od Dickovy smrti. Nikdy jsem to nedělala s nikým než s ním. Z ničeho nic jsem si uvědomila, že to musím zkusit, ale nevím, proč.“

Zdálo se, že bude radno držet konverzaci na profesionální úrovni a nejjednodušším způsobem zřejmě bylo zatáhnout do hovoru Wolfa. „Pan Wolfe říkává,“ podotkl jsem, „že člověk se nikdy u ničeho skutečného důvodu nedopátrá.“

Usmála se. „A nahoře, když jste si prohlížel to dítě, málem jsem vás oslovila Archie. Nepokouším se s vámi flirtovat. Neumím flirtovat. Nedomnívám se… Vy přece nejste hypnotizér, že ne?“

Upil jsem trochu martini. „Ale co, k čertu,“ opáčil jsem. „Buďte klidná. Výměna doušků je starobylý perský zvyk. Pokud jde o to, že jste mě málem oslovila Archie, jmenuji se tak. Neříkejte mi Svengali. A co se flirtu týče, můžeme si o tom pohovořit. Muži a ženy flirtují. I koně flirtují. Papoušci flirtují. Nepochybně i ústřice, ovšem ty musí mít nějaký zvláštní…“

Odmlčel jsem se, protože se dala do pohybu. Vstala z pohovky, přistoupila k baru, postavila na něj poloprázdnou sklenici, otočila se a oslovila mě: „Nezapomeňte si ten kufřík, až budete odcházet.“ A odkráčela.

Tohle bylo poněkud komplikované, chtěl-li tomu člověk porozumět. Seděl jsem a přemýšlel o tom, zatímco jsem dopíjel martini, tedy asi čtyři nebo pět minut. Pak jsem vstal, odložil sklenku na bar, dotkl jsem se její sklenice, abych dal najevo, že ji chápu, což nebyla pravda, a odešel jsem. Dole v hale jsem cestou ven zvedl malý kufřík, který mi pomohla zabalit.

V tuto denní dobu a v této čtvrti má člověk asi stejnou šanci sehnat taxi, jako když čeká, že k osmičce, devítce, klukovi a dámě dobere desítku, ale bylo to jen čtyřiadvacet krátkých bloků a čtyři dlouhé a ten kufřík byl lehký. Jsem dobrý chodec. Chtěl jsem to stihnout dřív, než Wolfe sejde do kanceláře, a podařilo se. V 17.54 jsem vystoupal po schodech na zápraží starého pískovcového domu, odemkl jsem, vstoupil, zašel do kanceláře, odložil kufřík na svou židli a vybalil jsem ho. Ve chvíli, kdy se ozvalo bzučení výtahu, ležel již všechen jeho obsah rozprostřený na Wolfově stole; celý ho pokryl. Když Wolfe vstoupil, seděl jsem už za svým stolem a věnoval se papírování. Jakmile se zastavil a zavrčel, otočil jsem se na židli.

„Co to k čertu je?“ vybafl.

Vstal jsem a jmenoval jednotlivé položky: „Svetr. Klobouček. Kombinéza. Tričko. Tílko. Přikrývka. Botičky. Nepromokavé kalhotky. Plínky. Musíte jí přičíst k dobru, že ty plínky nevyhodila. Služebná byla pryč a ošetřovatelka přišla až následující den. Musela je vyprat sama. Nejsou na nich žádné značky z prádelny ani z obchodu. Na svetru, kloboučku a kombinéze jsou značky výrobců, ale pochybuji, že nám budou co platné. Je tu jedna věc, která by nám snad mohla pomoci. Jestli si jí nevšimnete, možná ani nestojí za zmínku.“

Přešel ke svému na míru zhotovenému křeslu a usedl. „Co ta služebná a kuchařka?“

„Uspořádali jsme konferenci. Jsou z toho venku. Chcete to doslova?“

„Ne, pokud vás to uspokojilo.“

„Uspokojilo. Samozřejmě, kdybychom nikde jinde nenašli vůbec nic, prověříme je.“

„Co dál?“

„Zaprvé, jde o skutečné, živé dítě. Viděl jsem ho. Nezdálo se jí o tom. Na vestibulu není nic zvláštního; ve dveřích není zámek a vedou k nim jen čtyři schody. Kdokoli tam mohl vklouznout a zase vyklouznout. Pokoušet se zjistit, jestli při tom někdo někoho zahlédl po setmění před sedmnácti dny, by znamenalo jen plýtvání mým časem a penězi naší klientky. Uklízečku jsem na tu konferenci nepozval, protože kdyby to dítě bylo její, mělo by jinou barvu, a nepozval jsem ani ošetřovatelku, protože ji najali až příští den přes agenturu. V dětském pokoji, původně to byl pokoj pro hosty, je pěkný koberec tekke. Víte, že o kobercích jsem se leccos dozvěděl od vás, a od slečny Rowanové vím i něco o obrazech. V obýváku visí jeden Renoir a myslím, že taky jeden Cézanne.

Klientka kupuje gin Follansbee. Nerozešli jsme se v dobrém, protože jsem zapomněl, že je Armsteadová, a vyslovil jsem před ní cosi neslušného. Vyspí se z toho.“

„Proč jste mluvil neslušně?“

„Tahala mě za ruku a pobryndala mi kalhoty ginem.“

Pohlédl na mě. „Raději mi to zopakujte doslovně.“

„Není třeba. Uspokojilo mě to.“

„O tom nepochybuji. Máte nějaký návrh?“

„Ano, pane. Vypadá to dost beznadějně. Kdybyste za pár týdnů zjistil, že to nikam nevede, můžete jí povědět, že to dítě je moje, do vestibulu jsem ho položil já, a pokud si mě vezme, může si ho ponechat. Co se matky týče, mohu jednoduše…“

„Sklapněte.“

Stejně jsem nevěděl, jak bych vyřešil tu záležitost s matkou. Vzal do ruky svetr a prozkoumal ho. Seděl jsem opřený dozadu, se zkříženýma nohama a pozoroval ho. Neobrátil svetr naruby, takže to byla jen předběžná prohlídka a ještě se k němu vrátí. Odložil ho a sáhl po kloboučku. Když dospěl ke kombinéze, díval jsem se mu do obličeje, ale nezaznamenal jsem nic, co by nasvědčovalo, že si něčeho všiml, a tak jsem se otočil a natáhl se na polici s Manhattanskými zlatými – dříve červenými – stránkami. To, co jsem hledal, jsem objevil pod heslem Dětské a kojenecké oblečení – velkoobch. a výr., které zabíralo čtyři a půl stránky. Už jsem natahoval ruku po telefonu, ale zase jsem ji stáhl. Mohl by na to přijít při druhém kole a měl právo dostat šanci, aniž bych mu předem napovídal. Vstal jsem, vyšel do haly, o dvě patra výš do svého pokoje a na telefonu na nočním stolku jsem vytočil číslo. Výsledek se vzhledem k denní době dal očekávat. Nikdo se neozval. Zkusil jsem jiné číslo, jedné své známé, matky tří dětí, a promluvil s ní, ale nijak mi nepomohla. Prý by musela tu kombinézu vidět. Takže to muselo počkat do rána. Vrátil jsem se do kanceláře.

Wolfe se pootočil i s křeslem a držel kombinézu tak, aby na ni dopadalo co nejvíc světla. V druhé ruce měl lupu. Zkoumal jeden knoflík. Přistoupil jsem blíž a zeptal se: „Našel jste něco?“

Otočil se zpátky a odložil lupu. „Možná. Knoflíky na tomhle kousku oblečení. Jsou tu čtyři.“

„Co je s nimi?“

„Zdá se, že tam nepatří. Takováhle konfekce se musí vyrábět v miliónových sériích, i s knoflíky. Ale tyhle knoflíky se určitě nevyrábějí ve velkém. Materiál připomíná koňské žíně, bílé koňské žíně, ačkoliv předpokládám, že by to mohlo být i umělé vlákno. Jsou zde však značné rozdíly ve velikosti a tvaru. Není pravděpodobné, že by je někdo vyráběl strojově ve velkém množství.“

Sedl jsem si. „To je nadmíru zajímavé. Gratuluji.“

„Navrhuji, abyste si je prohlédl.“

„To jsem už udělal, i když ne se zvětšovacím sklem. Samozřejmě jste zaznamenal, že je to kombinéza značky Cherub. Vyrábí je firma Resnick Spiro, Západní 37. ulice 340. Před chvílí jsem jim volal, ale nikdo to tam nebere, protože už je po šesté hodině. Ráno tam dojdu pěšky, je to pět minut, leda byste chtěl, abych vám pana Resnicka nebo pana Spira sehnal hned teď.“

„Stačí až ráno. Mám se omluvit, že jsem vás připravil o zásluhu?“

„Rozdělíme se o ni.“ Vstal jsem a došel jsem si pro kombinézu a zvětšovací sklo.

3. KAPITOLA

V té části Manhattanu, kde sídlí firmy, zabývající se konfekcí, najdete všechno od třicetipatrových mramorových paláců až po obyčejné díry ve zdi. Není to nejvhodnější místo na procházky, protože většinou musíte chodit po vozovce, obcházet náklaďáky postavené čelem či zadkem k chodníku, ale je to dobrý cvičný terén na přeskakování a uhýbání a na osvěžení reflexů. Pokud v této změti ulic, nesoucích čísla začínající trojkou, dokážete strávit celou hodinu a vyváznout celí, nemůže vás už nikde na světě potkat nic zlého. Když jsem tedy v deset hodin dorazil ke vchodu budovy číslo 340 na Západní 37. ulici, měl jsem pocit, že jsem cosi dokázal.

Pak se však začaly věci komplikovat. Snažil jsem se ze všech sil vysvětlit, oč mi jde, nejprve mladé ženě za okénkem v přízemí a potom jednomu muži v předsíni ve čtvrtém patře, ale oni prostě nechápali, proč vlastně jsem přišel, když nic neprodávám, nic nechci koupit a ani nehledám zaměstnání. Konečně jsem u jednoho stolu narazil na člověka, který byl schopen širšího rozhledu. Přirozeně, že nechápal, proč mi na odpovědi na otázku, zda tyto knoflíky přišila na tuhle kombinézu firma Resnick Spiro, záleží natolik, že jsem se prodral až do 37. ulice, ale měl příliš napilno, aby se nad tím zamýšlel. Prostě a jednoduše pochopil, že člověk, který překonal tolik obtíží, aby se ho na to zeptal, si zaslouží odpověď. Po jediném rychlém pohledu prohlásil, že jejich společnost, Resnick Spiro, takové knoflíky nikdy nepoužívá a nikdy je ani používat nebude. Jejich knoflíky jsou téměř výhradně z plastů. Kombinézu mi vrátil.

„Moc děkuju,“ řekl jsem. „Důvod, proč se tím zabývám, by vás nejspíš nezajímal, ale nejde jen o obyčejnou zvědavost. Znáte nějakou firmu, která vyrábí takové knoflíky?“

Zavrtěl hlavou. „Žádná mě nenapadá.“

„Viděl jste někdy podobné knoflíky?“

„Nikdy.“

„Dokázal byste určit, z čeho jsou?“

Nahnul se a podíval se ještě jednou. „Já bych řekl, že to je nějaká umělina, ale bůh ví, z čeho vlastně jsou.“ Najednou se usmál; zeširoka, lidsky, vesele. „Nebo to možná ví japonský císař. Zkuste se zeptat jeho. Za chvíli už se odtamtud bude dovážet úplně všechno.“

Poděkoval jsem, nacpal kombinézu zpátky do papírového sáčku a šel jsem pryč. Napadlo mě, že se u firmy Resnick Spiro víc nedozvím, a proto jsem v úterý večer strávil hodinku nad Zlatými stránkami – nad čtyřmi a půl stránkami, následujícími za heslem Knoflíky – a měl jsem v zápisníku názvy patnácti firem, nacházejících se v okruhu patnácti bloků od místa, kde jsem byl právě teď. Jedna z nich sídlila jen o padesát metrů dál v téže ulici a tam jsem také zamířil.

O devadesát minut později, poté, co jsem navštívil čtyři různé společnosti, jsem byl o něco lépe informován o knoflících obecně, ale pořád ještě jsem nezjistil nic konkrétního o těch na kombinéze. Jedna z těch firem vyráběla knoflíky potažené látkou, jiná polyesterové a akrylové, další zas knoflíky z perel sladkovodních i mořských a ta čtvrtá pozlacené a postříbřené. Nikdo neměl tušení, kdo vyrobil ty moje či z čeho byly vyrobeny, a nikomu na tom nezáleželo. Když jsem procházel halou v šestém patře jedné budovy na 39. ulici ke dveřím s nápisem EXKLUZÍVNÍ A NEOBVYKLÉ KNOFLÍKY, už to vypadalo, že posbírám jen řádku negativních výsledků, což ovšem by svým způsobem bylo také dobře. Právě sem jsem měl zajít hned na začátku, jen kdybych to býval věděl. Jakási žena, která přesně pochopila oč mi jde dřív, než jsem ze sebe dostal deset slov, mě zavedla do místnosti, kde nebyly žádné police a žádný knoflík v dohledu. Starý paprika s velkýma ušima a kšticí bílých vlasů, sedící za stolem a studující jakousi složku, nevzhlédl, dokud jsem nedošel až k němu a nevytáhl kombinézu ze sáčku. Oči se mu pohnuly a zasvítily při pohledu na jeden z knoflíků. Vyrval mi kombinézu z ruky, na každý knoflík zvlášť – dva byly na náprsence a dva na bocích – se postupně zamračil, zvedl oči a otázal se: „Odkud jsou ty knoflíky?“

Zasmál jsem se. Vám to možná tak směšné nepřijde, ale právě touto otázkou jsem se zabýval už skoro dvě hodiny. Poblíž stála židle a tak jsem se posadil. „Směju se sám sobě, ne vám,“ vysvětli jsem. „Jednoznačná odpověď na tuto otázku má cenu sta dolarů v hotovosti; dostane je každý, kdo by mi odpověděl. Nebudu vysvětlovat, proč mě to zajímá, je to komplikovaná záležitost. Uměl byste mi odpovědět vy?“

„Vy děláte do knoflíků?“

„Ne.“

„Kdo jste?“

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl vizitku. Vzal ji a zašilhal na ni. „Jste soukromý detektiv?“

„Správně.“

„Kde jste vzal ty knoflíky?“

„Poslyšte,“ začal jsem, „chci jenom…“

„Vy poslouchejte, mladíku. Vím toho o knoflících víc, než kdokoliv jiný na celém světě. Dostávám je úplně odevšad. Mám nejkrásnější a nejúplnější sbírku, jaká vůbec existuje. Také je prodávám. Jednou jsem prodal tisíc tuctů knoflíků najednou, po čtyřiceti centech za tucet, a jindy zas čtyři knoflíky za šest tisíc dolarů. Prodával jsem knoflíky vévodkyni z Windsoru, královně Alžbětě a slečně Betty Davisové. Daroval jsem knoflíky devíti muzeím v pěti zemích. Vím naprosto přesně, že mi nikdo nedokáže předložit knoflík, u kterého bych neuměl určit jeho původ, ale vám se to povedlo. Odkud je máte?“

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Já jsem vás vyslechl a teď jste na řadě vy. Já toho o knoflících vím méně, než kdokoliv jiný na světě. V souvislosti s případem, na němž pracuji, potřebuji zjistit, odkud pochází tato kombinéza. Vzhledem k tomu, že je to standardní výrobek, který prodávají všude, nedá se vysledovat, ale napadlo mě, že ty knoflíky standardní nejsou a že by se mohly dát vystopovat. Právě to se snažím zjistit, odkud jsou. Zdá se, že vy mi to nepovíte.“

„To připouštím!“

„Oukej. Očividně máte přehled o neobvyklých, vzácných knoflících. Vyznáte se i v obyčejných, komerčních?“

„Vyznám se ve všech knoflících!“

„A takovéhle jste nikdy neviděl, ani jste o nich neslyšel?“

„Ne. Přiznávám to!“

„Fajn.“ Sáhl jsem do kapsy pro peněženku, vytáhl pět dvacetidolarovek a položil je na stůl. „Neodpověděl jste na mou otázku, ale hodně jste mi pomohl. Bylo by možné, že se takovéhle knoflíky vyrábějí strojově?“

„Ne. To je nemožné. Na každém z nich někdo pracoval několik hodin. Tuhle techniku jsem nikdy neviděl.“

„Z čeho jsou? Co je to za materiál?“

„S tím může být potíž. Trvalo by to nějaký čas. Snad bych vám to mohl povědět zítra odpoledne.“

„Tak dlouho nemůžu čekat.“ Natáhl jsem se pro kombinézu, ale on ji nepustil.

„Raději bych si vzal ty knoflíky než peníze,“ navrhl. „Nebo aspoň jeden. Nepotřebujete všechny čtyři.“

Musel jsem mu tu kombinézu vytrhnout. Když jsem ji zase uložil do sáčku, vstal jsem. „Ušetřil jste mi spoustu práce a trápení,“ připustil jsem, „a rád bych vám ukázal, že jsem uznalý. Až, a pokud vůbec někdy, s těmi knoflíky skončím, věnuji jeden nebo i víc vaší sbírce a povím vám, odkud jsou. Aspoň doufám.“

Trvalo mi celých pět minut, než jsem se od něj odtrhl a vyšel ven. Nechtěl jsem být hrubý. Byl to pravděpodobně jediný knoflíkový fanda v celé Americe a měl jsem štěstí, že jsem na něj narazil ještě před obědem. Právě o obědě jsem začal přemítat, když jsem vyšel z budovy. Bylo deset minut po poledni. Obědvá Nathan Hirsh brzy anebo spíš později? Jelikož jsem tam mohl dojít pěšky za dvanáct minut, rozhodl jsem se neztrácet čas telefonováním a opět jsem měl štěstí.

Když jsem vešel do čekárny Hirshových laboratoří v desátém poschodí domu na 43. ulici, vstoupil do ní z vnitřních místností Hirsh osobně. Právě mířil někam ven; vysvětlil jsem mu, že nesu něco od Nera Wolfa, co by nemělo čekat, on mě zavedl dál a přes halu do své kanceláře. Publicita, jíž se jeho živnosti před několika lety dostalo v souvislosti s jedním z Wolfových případů, mu ani trochu neuškodila.

Ukázal jsem mu kombinézu. „Mám jednu prostou otázku: z čeho jsou ty knoflíky?“

Zašel si ke stolu pro lupu a jeden z nich si prohlédl. „To není tak snadné,“ tvrdil, „při tom, jak jsou omotané. Vypadá to jako žíně, ale abychom měli jistotu, bude třeba kousek toho vytrhnout.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Cokoli mezi dvaceti minutami a pěti hodinami.“

Ujistil jsem ho, že čím dřív tím líp, a podotkl jsem, že zná naše telefonní číslo.

Domů do 35. ulice jsem dorazil přesně ve chvíli, kdy Wolfe procházel halou do jídelny. Protože hovory o práci jsou u jídla zakázané, zastavil se na prahu a zeptal se: „Nuže?“

„Ujde to,“ řekl jsem. „Vlastně je to skvělé. Jeden chlápek, který toho ví o knoflících tolik, co vy o jídle, nikdy žádné podobné neviděl. Někdo na každém z nich pracoval několik hodin. Ten materiál ho zmátl, a tak jsem je zanesl k Hirshovi do laboratoře. Ozve se nám během odpoledne.“

Řekl, že je to uspokojivé, zamířil ke stolu a já si odskočil umýt ruce, abych se pak k němu připojil.

Při všech dnešních technických vymoženostech by mohl existovat i nějaký vynález, který by se připojil k Wolfovi a ke mně a ukázal by, jestli on častěji popichuje mě nebo já jeho, ale žádný takový přístroj není, takže nevím. Uznávám, že někdy nastane chvíle, kdy nezbývá než čekat, otázka ovšem je, jak to čekání absolvujete. Toho dne v kanceláři po obědě jsem Wolfa popichoval tím, že jsem se každých pár minut díval na hodinky, zatímco mi diktoval dlouhatánský dopis jednomu lovci orchidejí v Hondurasu. On mě pak popichoval tím, že se zcela v pohodě usadil nad Toulkami s Charleym od Johna Steinbecka. K čertu, měl přece práci. Když už si musel číst, tak proč si nevzal z police K obrazu svému od Richarda Valdona? Třeba by tam našel nějaké vodítko.

Hirsh zatelefonoval v 15.43. Připravil jsem si zápisník pro případ, že by pro nás měl něco složitého, s dlouhými vědeckými názvy, ale vystačil jsem s obvyklými výrazy a nebylo jich mnoho. Zavěsil jsem, otočil se na židli a Wolfe dokonce zvedl oči od knihy.

„Žíně,“ oznámil jsem mu. „Žádná barva ani mořidlo, nic takového, jenom obyčejné, nijak neupravené bílé žíně.“

Zabručel: „Máme ještě čas dát do zítřejších novin inzerát? Do Timesů, News a Gazette?“

„Do Timesů a News možná. Do Gazette určitě.“

„Váš zápisník. Dva sloupce, asi čtyři palce nebo tak nějak. Nahoru napište sto dolarů v číslicích, velikost třicet nebo víc, tučným písmem. Pod to písmem velikosti čtrnáct, také tučným: bude vyplaceno v hotovosti za informaci o výrobci nebo zdroji knoflíků, vyráběných ručně z bílých žíní. Odstavec. Týká se to knoflíků jakékoli velikosti či tvaru, použitelných pro oděvy. Odstavec. Nesnažím se zjistit, kdo by takové knoflíky mohl vyrobit, ale kdo je skutečně vyrábí. Odstavec. Sto dolarů obdrží pouze osoba, která tuto informaci dodá jako první. Pod to mé jméno, adresu a telefonní číslo.“

„Tučně?“

„Ne, standardní, zhuštěné písmo.“

Když jsem se otočil ke stroji, byl bych obětoval tucet polyesterových knoflíků, abych se dozvěděl, zda to vymyslel při diktování dopisů nebo při čtení Toulek s Charleym.

4. KAPITOLA

Domácí pravidla ve starém pískovcovém domě na Západní 35. ulici samozřejmě určuje Wolfe, protože dům patří jemu, ale případné odchylky od ranního programu obvykle pocházejí ode mne. Wolfe se drží svého osobního časového rozvrhu: v 8.15 snídaně v jeho pokoji v prvním patře, Fritz mu ji tam nosí na podnose. V devět hodin nastoupí do výtahu a vyjede nahoru do skleníků a v jedenáct sejde dolů do kanceláře. Můj rozvrh závisí na tom, co se zrovna děje a v kolik hodin jsem se dostal do postele. Potřebuji setrvat ve vodorovné poloze přesně osm hodin a podle toho si nařizuji budík na nočním stolku. Protože jsem ve středu byl s přítelkyní v divadle a potom ve Flamingu a domů jsem dorazil až po jedné hodině, nastavil jsem ho na půl desátou.

To, co mě však ve čtvrtek ráno probudilo, nebyl rádiobudík. Když se to stalo, stiskl jsem pevněji oční víčka a usilovně jsem přemýšlel, co to k čertu může být. Nebyl to telefon, protože jsem svoji linku vypnul a navíc ten zvuk nebyl dost hlasitý. Byl to čmelák a proč by sakra měl uprostřed noci v 35. ulici bzučet čmelák? Anebo už je možná den. Přinutil jsem se otevřít oči a zaostřil na hodiny. Za šest minut devět. A samozřejmě, zvonil domácí telefon. Mělo mě to napadnout. Převalil jsem se a sáhl po sluchátku.

„Pokoj Archieho Goodwina, Goodwin u aparátu.“

„Omlouvám se, Archie.“ Fritz. „Ale ona trvala…“

„Kdo?“

„Nějaká ženská v telefonu. Něco o knoflících. Říká…“

„Oukej, vezmu si to.“ Stiskl jsem vypínač telefonu a zvedl sluchátko. „Ano? Archie Goodwin…“

„Chci mluvit s Nerem Wolfem a mám naspěch!“

„Není k zastižení. Jestli je to kvůli inzerátu…“

„Ano. Viděla jsem ho v News. Vím o takových knoflících a chtěla jsem být první…“

„To také jste. Vaše jméno, prosím?“

„Beatrice Eppsová. E-P-P-S-O-V-Á. Jsem první?“

„Ano, pokud to souhlasí. Paní, nebo slečna Eppsová?“

„Slečna Beatrice Eppsová. Teď vám nemůžu vykládat…“

„Kde jste, slečno Eppsová?“

„V telefonní budce na nádraží Grand Central. Jsem na cestě do práce a musím tam být v devět hodin, takže vám o tom nemůžu povídat hned teď, ale chtěla jsem být první.“

„Jistě. To bylo moudré. Kde pracujete?“

„U firmy Quinn a Collins v Chanin Building. Je to obchod s realitami. Ale nechoďte tam, nelíbilo by se jim to. Zavolám vám znovu, až půjdu na oběd.“

„V kolik hodin chodíte na oběd?“

„O půl jedné.“

„Dobrá. O půl jedné budu u novinového stánku v mrakodrapu Chanin a pozvu vás na oběd. V knoflíkové dírce budu mít orchidej, takovou malou, bílozelenou, a přinesu sto…“

„Už je pozdě, musím jít. Přijdu tam.“ Spojení se přerušilo. Padl jsem zpátky na polštář, zjistil jsem, že už jsem příliš probuzený na to, aby mi další půlhodina nějak posloužila, přesunul jsem se a položil nohy na podlahu.

V deset hodin už jsem seděl v kuchyni u stolu, kde obvykle snídám, sypal jsem si hnědý cukr na lívance zadělávané s kyselým mlékem, před sebou Timesy, opřené o poličku. Fritz, stojící vedle mě, se otázal: „Nechcete skořici?“

„Ne,“ odmítl jsem pevně. „Rozhodl jsem se, že je to afrodisiakum.“

„Pak by to pro vás bylo jako – jakže to je? Nosit někam dřevo.“

„Dříví do lesa. Tak jsem to nemyslel, ale vy jste to myslel dobře a já vám děkuji.“

„Vždycky to s vámi myslím dobře.“ Všiml si, že už jsem si ukousl druhé sousto, a přistoupil ke sporáku, aby připravil další lívanec. „Viděl jsem ten inzerát. Také jsem viděl na vašem stole ty věci, co jste donesl v kufříku. Slyšel jsem, že nejnebezpečnější ze všeho je pro detektiva případ únosu.“

„Možná ano, možná ne, to záleží na okolnostech.“

„A za všechna ta léta, co jsem s ním, je tohle vůbec první případ únosu, na kterém pracuje.“

Upil jsem trochu kávy. „Fritzi, už zase chodíte kolem horké kaše. Mohl byste se rovnou zeptat: je to únos? A já bych odpověděl ne, protože není. Samozřejmě vás to napadlo kvůli tomu dětskému oblečení. Čistě mezi námi, naprosto důvěrně, to oblečení koupil on. Ještě není rozhodnuto, kdy se sem to dítě nastěhuje, a pochybuju, že se sem vůbec někdy přistěhuje jeho matka, ale jak jsem pochopil, je to dobrá kuchařka, a kdybyste si náhodou vzal nějakou delší dovolenou…“

Podal mi další lívanec a já se natáhl pro rajče a citrónovou zavařeninu. Žádné máslo k tomu. „Vy jste opravdový přítel, Archie,“ prohlásil.

„Žádný opravdovější neexistuje.“

„Vraiment. Jsem rád, že jste mi o tom pověděl, takže se mohu připravit. Je to chlapec?“

„Ano. A je mu podobný.“

„Dobrá. Víte co udělám?“ Vrátil se ke sporáku a rozmáchl se obracečkou na lívance. „Do všeho nasypu skořici.“

Já byl proti a tak jsme to prodiskutovali. Poté, co jsem vyřídil běžné ranní úkoly v kanceláři – otevřel poštu, utřel prach, vysypal odpadkový koš, obrátil stránky na stolních kalendářích a nalil čistou vodu do vázy na Wolfově stole – místo abych čekal, až Wolfe sejde dolů, vystoupal jsem do skleníku ve třetím poschodí. Pokud jde o orchideje, není červen ten nejlepší měsíc pro výstavu, zvlášť pokud se jedná o tak rozsáhlou sbírku, jako je Wolfova, čítající víc než dvě stě druhů. V první, tropické místnosti bylo k vidění jen několik barevných skvrn. Druhá místnost, s mírnou teplotou, již byla zářivější, ale vůbec se to nedalo srovnávat s tím, jak vypadá v březnu. V třetí, chladné místnosti bylo květů víc, ale ty zas nemají tak jásavé barvy. V poslední místnosti určené na přesazování stáli Wolfe s Theodorem Horstmannem u lavice a prováděli inspekci uzlin na nějaké pseudohlíze. Když jsem přišel blíž, ohlédl se a zavrčel: „No?“ Tady nahoře ho mám vyrušovat, jen když je to opravdu naléhavé.

„Nic se neděje,“ upokojil jsem ho. „Chci vám jen oznámit, že si vezmu jeden kvítek Cypripedium lawrenceanum, hyeanum. Připnu si jej na kabát. Volala nějaká žena kvůli knoflíkům, a až se s ní o půl jedné sejdu, pozná mě podle toho.“

„Kdy odcházíte?“

„Chvíli před polednem. Cestou zaskočím do banky deponovat šek.“

„Výborně.“ Vrátil se ke své inspekci. Měl příliš napilno, aby odpovídal na nějaké otázky. Vzal jsem si svůj kvítek a sešel dolů. Když se v jedenáct dostavil, požádal mě o doslovné hlášení a já mu je podal. Položil mi otázku: „Co je to za ženskou?“ Opáčil jsem, že o ní nevím o nic víc než on. Pravděpodobnost, že nám skutečně dodá to, co chceme, jsem odhadl na jedna ku deseti. Navrhl jsem, že bych mohl vyrazit dřív a zajít k Hirshovi pro kombinézu, abych ji měl s sebou, a on souhlasil.

Takže když jsem krátce před smluveným časem zaujal stanoviště vedle novinového stánku ve dvoraně Chaninu – zjistil jsem, že společnost Quinn a Collins sídlí v devátém patře – držel jsem v ruce papírový sáček. Tohle byl jiný druh čekání, než obvykle, pozoroval jsem tváře proudící kolem, mužské, ženské, staré, mladé, sebejisté i ztrhané. Asi polovina lidí vypadala na to, že by mohli potřebovat lékaře, advokáta nebo detektiva a platilo to i o ženě, která zůstala stát přede mnou s mírně zakloněnou hlavou. Otázal jsem se: „Slečna Eppsová?“ a ona přikývla.

„Jsem Archie Goodwin. Nepůjdeme dolů? Zamluvil jsem stůl.“

Zavrtěla hlavou. „Vždycky obědvám sama.“

Chci se vůči ní zachovat férově, ale musím poctivě přiznat, že pokud ji vůbec někdy někdo pozval na oběd, asi těch pozvání nebylo moc. Měla placatý nos a dvakrát větší bradu, než potřebovala. Bylo jí tak nějak mezi třiceti a padesáti lety. „Můžeme si promluvit tady,“ navrhla.

„Alespoň tu můžeme začít,“ připustil jsem. „Co víte o knoflících z bílých žíní?“

„Vím, že jsem nějaké viděla. Ale než vám o nich povím – jak mám vědět, že mi zaplatíte?“

„Vy to nemůžete vědět.“ Dotkl jsem se jejího ramene a odsunuli jsme se stranou, abychom nepřekáželi provozu. „Ale já to vím.“ Podal jsem jí z pouzdra jednu vizitku. „Přirozeně, budu si muset ověřit všechno, co mi řeknete, a musí to být použitelné. Taky byste mi mohla vyprávět, že jste v Singapuru znala člověka, který vyráběl knoflíky z bílých žíní, ale který mezitím zemřel.“

„Nikdy jsem nebyla v Singapuru. Nic takového to není.“

„Dobrá, tak o co jde.“

„Viděla jsem je právě tady, v této budově.“

„Kdy?“

„Loni v létě.“ Zaváhala a pak pokračovala. „V době dovolených pracovala u nás v kanceláři měsíc jedna dívka, byla tam na záskok. A jednoho dne jsem si všimla knoflíků na její blůze. Podivila jsem se, že jsem nikdy takové knoflíky neviděla, a ona prý, že je viděl jen málokdo. Zeptala jsem se, kde bych je mohla sehnat, a ona na to, že nikde. Vyprávěla, že je vyrábí její teta z žíní a že jí trvá celý den, než udělá jeden knoflík, takže je nevyrábí na prodej, ale jenom ze záliby.“

„Byly ty knoflíky bílé?“

„Ano.“

„Kolik jich měla na té blůze?“

„Nevzpomínám si. Myslím, že pět.“

V Hirshových laboratořích jsem se rozhodl, že by nebylo vhodné rozbalovat celou kombinézu, a jeden knoflík jsem odstřihl, byl to jeden z těch tří, které zůstaly nedotčené. Vytáhl jsem ho z kapsy a ukázal jí ho. „Vypadaly nějak takhle?“

Prohlédla si ho důkladně. „Přesně tak, pokud si vzpomínám, ale, samozřejmě, je to skoro rok. I ta velikost souhlasí.“

Schoval jsem knoflík. „Zdá se, že by nám to mohlo pomoci, slečno Eppsová. Jak se to děvče jmenuje?“

Zaváhala. „Asi vám to budu muset říct.“

„To jistě.“

„Nechci ji přivést do žádných těžkostí. Nero Wolfe je detektiv a vy také.“

„Nedostávám nikoho do těžkostí, pokud si o to nekoleduje. Nehledě na to, že potom, co jste mi už pověděla, by byla hračka ji najít. Jak se jmenuje?“

„Tenzerová. Anne Tenzerová.“

„A jak se jmenuje její teta?“

„To nevím. Neřekla mi to a já jsem se neptala.“

„Viděla jste ji od minulého léta?“

„Ne.“

„Nevíte, jestli ji vaše firma najala prostřednictvím nějaké agentury?“

„Ano, najala. Jmenuje se to Agentura pro krátkodobé náhrady personálu.“

„Jak je stará?“

„Ach… ještě jí není třicet.“

„Je vdaná?“

„Ne. Tedy pokud vím.“

„Jak vypadá?“

„Je vysoká asi jako já. Je to blondýnka – alespoň loni v létě byla. Myslí si o sobě, že je velmi přitažlivá, a řekla bych, že má pravdu. Řekla bych, že vy si to taky budete myslet.“

„To uvidím, až se s ní setkám. Samozřejmě se o vás nezmíním.“ Otevřel jsem peněženku. „Podle instrukcí od pana Wolfa vám nemám zaplatit, dokud si vaše informace neověřím, ale on vás neviděl a nemluvil s vámi a já ano.“ Vytáhl jsem dvě dvacky a jednu desetitolarovku. „Tady máte polovinu, rozumí se, že o tom nikomu nic nepovíte. Působíte na mě dojmem ženy, která umí držet jazyk za zuby.“

„To umím.“

„Nesmíte o tom říci nikomu nic. Jasné?“

„Neřeknu.“ Uložila si peníze do kabelky. „Kdy dostanu zbytek?“

„Brzy. Možná za vámi ještě jednou zajdu, ale když to nebude nutné, pošlu vám to poštou. Dáte mi adresu a telefonní číslo?“

Vyhověla mi. Západní 169. ulice. Chtěla ještě něco dodat, rozmyslela si to a otočila se k odchodu. Sledoval jsem ji až k východu. Její chůze zcela postrádala pružnost. Pojednání o vztahu mezi vzhledem ženské tváře a způsobem chůze dotyčné ženy by zabralo celou jednu kapitolu v knize, kterou nikdy nenapíšu.

Když už jsem měl dole v restauraci zadaný stůl, sešel jsem tam a objednal si polévku s mušlemi, kterou Fritz nikdy nevaří a která mi po pozdní snídani právě tak stačila. Cestou jsem v jedné telefonní budce nahlédl do seznamu, kde jsem zjistil adresu Agentury pro krátkodobé náhrady personálu – 493, Lexington Avenue. Bylo však třeba zvážit otázku přístupu. Jednak proto, že agentury mívají sklon k tajnůstkářství, pokud jde o adresy personálu, a za druhé, byla-li Anne Tenzerová matkou dítěte, bude třeba postupovat opatrně. Rozhodl jsem se raději netelefonovat Wolfovi. Je dohodnuto, že když jsem v terénu, mám se řídit (jak on říká) inteligencí a zkušeností – myslí se tím moje inteligence, ne jeho.

Dopadlo to tak, že jsem krátce po druhé hodině seděl v kanceláři společnosti EXKLUZÍVNÍ A NEOBVYKLÉ KNOFLÍKY a čekal na telefon, či spíše jsem doufal, že mi někdo zavolá. Udělal jsem kšeft s panem Nicholasem Losseffem, knoflíkovým nadšencem, který tu seděl za stolem a živil se klobásou, černým chlebem, sýrem a nakládanou zeleninou. Dostal ode mě ten odstřižený knoflík z kombinézy a závazný slib, že mu povím, odkud ho mám, jakmile to okolnosti dovolí. Za to jsem obdržel dovolení si odtud zatelefonovat, čekat, až se někdo ozve, bez ohledu na to, jak dlouho to bude trvat, a bude-li třeba, použít jeho kancelář pro případný rozhovor. Telefonoval jsem do kanceláří Agentury pro krátkodobé náhrady personálu. Protože jsem už předem tušil, že možná budu potřebovat zabít spoustu času, koupil jsem si cestou čtyři časopisy a dva paperbacky. Jedním z nich bylo dílo K obrazu svému od Richarda Valdona.

K Valdonově knize jsem se nedostal, ale časopisy jsem probral důkladně a byl jsem v polovině druhého paperbacku, sbírky povídek z občanské války, když ve tři čtvrti na pět zazvonil telefon. Ta paní, která ve středu pochopila, co chci, dřív, než jsem jí to stačil povědět, mi uvolnila místo na židli u stolu, ale já zvedl sluchátko z druhé strany a zůstal jsem stát.

„Goodwin.“

„Tady Anne Tenzerová. Dostala jsem vzkaz, že mám volat společnost Exkluzivní a neobvyklé knoflíky a ptát se po panu Goodwinovi.“

„To souhlasí, Goodwin jsem já.“ Její hlas zněl velmi žensky, a proto jsem do mého vložil co nejvíc mužnosti. „Moc rád bych se s vámi sešel, možná byste mi mohla poskytnout nějaké informace. Myslím, že byste mohla vědět něco o jistém druhu knoflíků.“

„Já? Já o knoflících nevím vůbec nic.“

„Myslím, že o tomto konkrétním knoflíku byste mohla vědět. Je vyrobený ručně z bílých žíní.“

„Ach.“ Odmlčela se. „Proč, jak proboha… chcete říct, že nějaký máte?“

„Ano. Smím se zeptat, kde jste?“

„V telefonní budce na rohu Madison Avenue a 49. ulice.“

Z jejího hlasu jsem usoudil, že můj hlas zapůsobil velmi dobře. „To od vás nemohu chtít, abyste se vláčela přes celé město až do mé kanceláře na Devětatřicáté. Co takhle ve dvoraně hotelu Churchill? Jste tam poblíž. Mohu to stihnout za dvacet minut. Dáme si skleničku a popovídáme si o knoflících.“

„Chcete říct, že vy budete povídat o knoflících.“

„Oukej. Umím to moc dobře. Znáte v Churchillu Modrou alkovnu?“

„Ano.“

„Za dvacet minut jsem tam. Jsem bez klobouku, v ruce nesu papírový sáček a v klopě mám bílozelenou orchidej.“

„Orchidej? To snad ne. Muži nenosí orchideje.“

„Já ano a jsem muž. Nevadí vám to?“

„To poznám, až vás uvidím.“

„To je ten správný přístup. Tak dobrá, já vyrážím.“

5. KAPITOLA

V Admiralty baru v hotelu Churchill u stolků podél stěny nebývá moc dobré osvětlení, ale ve dvoraně bylo světla dost. Beatrice Eppsová mluvila pravdu, když odhadla, že Anne Tenzerová je stejně vysoká jako ona, ale tím veškerá podobnost končila. Bylo naprosto představitelné, že slečna Tenzerová mohla v Richardu Valdonovi – a zřejmě i v jiných mužích – vyvolat příslušnou reakci, jež bývá důležitým činitelem při množení živočišného druhu. Byla ještě stále blondýnka a na nic si nehrála, neměla to zapotřebí. Popíjela svou Bloody Mary a dávala najevo, že veškeré rozhodování záleží jen na ní.

Otázku knoflíků jsme vyřídili za deset minut. Vysvětlil jsem jí, že společnost Exkluzivní a neobvyklé knoflíky se specializuje na výrobu vzácných, zvláštních knoflíků a že někdo v jedné z kanceláří, kde pracovala, mi pověděl, jak si povšiml knoflíků na její blůze, jak se jí na ně zeptal a dozvěděl se, že jsou ručně vyrobené z bílých žíní. Potvrdila, že to je pravda. Její teta prý je vyrábí už celé roky, bere to jako koníčka, a darovala jí šest kusů k narozeninám. Ještě pořád je má. Pět jich je na blůze a ten šestý někam uložila. Nepřipomněla mi, že jsem jí po telefonu tvrdil, že i já mám jeden. Otázal jsem se, zda by podle ní její teta nemohla mít doma zásobu, kterou by byla ochotna prodat. Odpověděla, že neví, a zapochybovala o tom, že by jich teta mohla mít příliš mnoho, protože výroba jednoho jí zabere celý den. Zeptal jsem se, zda by jí nevadilo, kdybych za tetičkou zajel a poptal se sám. Odvětila, že samozřejmě ne, a nadiktovala mi jméno i adresu: Slečna Ellen Tenzerová, Rural Route, Mahopac, New York. Dala mi i telefonní číslo.

Podařilo se mi tedy vypátrat tetu, zdroj knoflíků, a rozhodl jsem se riskovat a pokusit se s pomocí neteře ušetřit trochu času. Ovšem, bylo to nebezpečné, ale mohlo se tím všechno zjednodušit. Obdařil jsem ji pěkným, mužným úsměvem a začal jsem: „Trochu jsem vás podfoukl, slečno Tenzerová. Nejen, že jsem o těch knoflících slyšel, dokonce jsem jich i několik viděl a mám je s sebou.“ Položil jsem na stůl sáček a vybalil kombinézu. „Byly celkem čtyři, Dva jsem odstřihl, kvůli zkoumání. Vidíte?“

Její reakce mi vše potvrdila. Neprokázala sice, že nikdy v minulosti neporodila dítě nebo že se nepodílela na tom, když jedno děcko pohodili ve vestibulu Lucy Valdonové. Prokázala však, že i kdyby je tam snad pohodila ona sama, určitě netušila, že to dítě mělo na sobě modrou manšestrovou kombinézu s knoflíky z bílých žíní, což rozhodně nebylo pravděpodobné.

Vzala ode mě kombinézu, prohlédla si knoflíky a vrátila ji zpátky. „Určitě jsou od tety Ellen,“ řekla. „Anebo je to víc než dobrá napodobenina. Nepovídejte, že jste od někoho slyšel, že jsem tohle měla na sobě v práci. Bylo by mi to malé.“

„To jistě,“ připustil jsem. „Ukázal jsem vám je jen proto, že jste byla velmi ochotná, a napadlo mě, že by vás to mohlo pobavit. Jestli jste zvědavá, povím vám, kde jsem k nim přišel.“

Zavrtěla hlavou. „Neobtěžujte se. To je jeden z mých mnoha nedostatků. Nikdy nejsem zvědavá na nepodstatné věci. Chci říct nepodstatné pro mě. Vy možná také ne. Možná vás zajímají jen knoflíky. Nebylo už těch knoflíků dost?“

„Až moc.“ Vrátil jsem kombinézu do sáčku. „Jsem stejný jako vy. Zvědavý pouze na věci, jež pokládám za podstatné. Právě teď jsem zvědavý na vás. V čem vlastně spočívá vaše práce?“

„Ach, jsem úzce specializovaná. Zastávám posty sekretářek u nejvyšších vedoucích pracovníků. Když se taková sekretářka vdá nebo odjede na dovolenou anebo ji vyrazí šéfova manželka, a nemohou sehnat nikoho jiného, to je příležitost pro mě. Vy nemáte sekretářku?“

„Jistěže mám. Je jí osmdesát, nikdy nejezdí na dovolenou, odmítá všechny nabídky k sňatku a já nemám manželku, která by ji vyrazila. A co vy, máte manžela?“

„Ne. Měla jsem jednoho, na rok a i to bylo moc dlouho. Nedala jsem si pozor, kam skáču, a tak od té doby už neskáču.“

„Možná jste se jen zabydlela ve vyjetých kolejích, jak pořád střídáte ta sekretářská místa u významných mužů. Třeba by to chtělo menší změnu, například nějakého vědce, prezidenta vysoké školy nebo spisovatele. To by mohla být zajímavá zkušenost, pracovat pro nějakého slavného autora. Nikdy vás nenapadlo to zkusit?“

„Ne, to ne. Předpokládám, že mívají sekretářky.“

„No ovšem.“

„Znáte nějakého?“

„Znám jednoho člověka, který napsal knihu o knoflících, ale ten není moc slavný. Dáme si ještě skleničku?“

Souhlasila. Já sice moc velkou chuť neměl, ale neřekl jsem to. V tuto chvíli jsem od ní už nic moc neočekával a byl bych rád vypadl, ale bylo možné, že ji ještě budu potřebovat, a kromě toho jsem v ní vyvolal dojem, že ona udělala dojem na mě, takže jsem si dost dobře nemohl zčistajasna vzpomenout, že zmeškám nějakou schůzku. A byl tu ještě jeden důvod, je-li vůbec potřeba nějaký uvádět: byla příjemná na pohled i na poslech, a má-li se člověk řídit inteligencí a zkušeností, musí tu zkušenost někde získat. Z jistých příznaků bylo lze soudit, že by mohla přijmout i pozvání na večeři. To by ovšem zabralo celý večer a Lucy Valdonovou by to přišlo přinejmenším na dvacet babek.

Domů jsem se vrátil chvíli po sedmé, a když jsem vstoupil do kanceláře, zjistil jsem, že bych se Wolfovi měl omluvit. Četl román K obrazu svému. Dočetl odstavec, a protože se již blížil čas večeře, označil si rozečtenou stránku záložkou a knihu odložil. V knihách, jež si zasloužily místo na policích, si rozečtené místo nikdy neoznačuje zahnutým růžkem listu. Mnohokrát jsem viděl, jak u některých knih zpočátku používal záložky a pak přešel na oslí uši.

V jeho pohledu byl zřetelný otazník, a tak jsem odpověděl. Doslovné hlášení vyžaduje, jen když to jinak nejde. Takže jsem mu pouze předestřel fakta, samozřejmě včetně reakce Anne Tenzerové na předvedenou kombinézu. Domluvil jsem a on řekl: „Uspokojivé.“ Pak se rozhodl, že to je příliš slabý výraz, a dodal: „Velmi uspokojivé.“

„Ano, pane,“ přisvědčil jsem. „Hodilo by se mi zvýšení platu.“

„O tom nepochybuji. Samozřejmě jste uvážil možnost, že ten inzerát četla, věděla, že hanebně lžete, a pokusila se vás podfouknout.“

Přikývl jsem. „Vsadím se, o co chcete, že ten inzerát neviděla. Nepokoušela se ze mě nic vytáhnout a není pitomá.“

„Kde je Mahopac?“

„Šedesát mil na sever. V Putnamském okrese. Jen něco v kuchyni spolknu a do devíti tam mohu být.“

„Ne. Stačí tam zajet až ráno. Jste zbrklý.“ Podíval se na nástěnné hodiny. Každou chvíli mohl přijít Fritz a ohlásit, že večeře je na stole. „Mohl byste ještě teď sehnat Saula?“

„Proč?“ otázal jsem se. „Neřekl jsem, že dám výpověď, když mi nepřidáte. Říkal jsem jen, že by se mi to hodilo.“

Zabručel: „A já odpověděl, že o tom nepochybuji. Ráno pojedete do Mahopacu. Saul mezitím zjistí, co dělala slečna Tenzerová – neteř v lednu. Mohlo se jí narodit to dítě? Podle vás nemohlo, ale stojí za to se o tom ujistit a Saul to dokáže prověřit bez…“ Otočil hlavou. Ve dveřích stál Fritz.

Když už je řeč o Saulovi, mohl bych ho představit. Ze tří detektivů na volné noze, jejichž služeb v případě potřeby využíváme, je Saul jasně nejlepší. A kdybyste do toho zahrnuli všechny lidi z metropolitní oblasti, i tak by byl nejlepší. Proto také, přestože si účtuje deset dolarů za hodinu, dostává pětkrát více nabídek, než kolik jich přijme. Kdybyste někdy náhodou potřebovali detektiva a musel by to být ten druhý nejlepší, vezměte jeho, bude-li to možné. U toho nejlepšího, jímž je Nero Wolfe, by to dělalo spíš deset dolarů za minutu.

A tak když jsem v pátek, za krásného, zářivého jitra, jež vskutku stálo za pozornost, přestože již byl počátek června, ujížděl v Heronu – který patří Wolfovi a já s ním jezdím – po dálnici k Sawmill River, neměl jsem žádné důvody dělat si starosti, protože Anne Tenzerovou prověřoval Saul Panzer. V případě potřeby by dokázal zjistit i to, kde 17. ledna obědvala, jestli si na ni někdo pamatuje, a to vše aniž by vzbudil něčí zvědavost či jakkoli jinak zvířil prach. Možná vám to připadá přehnané, a opravdu to je silná káva, ale bezpochyby o něm lze říci že je skutečným synem… čehosi.

V 10.35 jsem s Heronem zajel k pumpě na okraji Mahopacu, zastavil jsem, vystoupil z vozu, došel k chlápkovi, který právě jednomu zákazníkovi leštil přední sklo, a zeptal jsem se, zda neví, kde tady bydlí Ellen Tenzerová. Opáčil že ne, ale že to možná bude vědět šéf. Zašel jsem dovnitř, kde jsem našel šéfa. Bylo mu asi o polovinu méně než jeho zaměstnanci. Věděl přesně, kde bydlí Ellen Tenzerová, a vysvětlil mi, jak se tam dostanu. Svým tónem a chováním vůbec naznačoval, že na světě není nic, co by nevěděl, a pravděpodobně by mi odpověděl i na nějaké otázky o ní, ale já mu žádné nepoložil. Je dobré si zvyknout klást jen ty otázky, na něž opravdu potřebujete odpovědi.

Jiná kapitola té knihy, co ji nikdy nenapíšu, bude o tom, jak někomu popsat cestu na určité místo. Odbočku u kostela jsem našel v pohodě, ale asi po míli jsem dorazil na rozcestí, o němž se mi šéf nezmínil. Zastavil jsem vůz, vylovil čtvrťák, podíval se na něj, zjistil jsem, že padl orel, a vydal jsem se cestou vlevo. Tímto způsobem se člověk zbaví odpovědnosti za chybné rozhodnutí. Mince měla pravdu, protože po další míli jsem dojel k mostu, o němž mi pověděl, a o něco dál ke slepému zakončení, před nímž jsem odbočil doprava. Asfalt brzy skončil, jel jsem po štěrkové cestě vinoucí se vzhůru mezi lesy a po půl míli jsem vlevo u cesty zahlédl její poštovní schránku. Zatočil jsem na úzkou cestu s vyježděnými kolejemi; jel jsem zvolna, abych někde nedrcnul do stromu, až jsem se ocitl přímo u zdroje knoflíků z bílých žíní. Když jsem vystoupil z auta, ponechal jsem sáček s kombinézou v přihrádce pod palubní deskou. Možná ji budu potřebovat a možná že ne.

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Všude samý les. Na můj vkus tam bylo až moc stromů a stály příliš blízko u domu. Paseka byla dlouhá jen šedesát kroků, široká čtyřicet a vyštěrkovaný plácek sotva stačil na otočení auta. Vrata od garáže pro jeden vůz byla zvednutá a auto stálo uvnitř. Garáž přiléhala k domu. Drážkovaná prkna dřevěných stěn byla uspořádána svisle, ne vodorovně a byla natřena na bílo. Nátěr vypadal jako nový, všechno vyhlíželo čistě a uspořádaně, včetně záhonků s květinami. Zamířil jsem ke dveřím a ty se otevřely dřív, než jsem k nim došel.

Když člověk chodí bez klobouku, má to tu nevýhodu, že nemůžete smeknout, potkáte-li milou dámu středního věku – nebo možná spíš starší – s šedými vlasy svinutými do úhledného uzlu a jasnýma, živýma šedýma očima. Oslovil jsem ji: „Slečna Tenzerová?“ Přikývla a řekla: „To jsem já.“

„Já se jmenuju Goodwin. Asi jsem vám měl zatelefonovat, ale byl jsem rád, že si mohu udělat výlet na venkov, když je tak pěkný den. Dělám do knoflíků a pochopil jsem, že vy, svým způsobem, do nich děláte také – nu, vím, že nepodnikáte. Zajímají mě ty vaše knoflíky z bílých žíní. Smím jít dál?“

„Co vás na nich zajímá?“

Tohle mi připadlo trochu falešné. Bylo by přirozenější, kdyby se zeptala: Odkud víte, že dělám knoflíky z žíní? Anebo, kdo vám to pověděl, že vyrábím knoflíky?

„Nu,“ pokračoval jsem, „asi byste raději slyšela, že se mi jedná o čisté umění, ale jak jsem řekl, dělám do knoflíků a specializuji se na ty, které se něčím odlišují. Říkal jsem si, že byste mi mohla nějaké přenechat. Dobře bych vám zaplatil. V hotovosti.“

Přelétla pohledem k Heronu a zpátky ke mně. „Mám jich jen pár. Jenom sedmnáct.“

Stále ještě ji nezajímalo, kde jsem se o nich dozvěděl. Možná, že stejně jako její neteř, byla zvědavá jen na podstatné věci. „To by pro začátek stačilo,“ usoudil jsem. „Neobtěžovalo by vás, kdybych vás požádal o sklenici vody?“

„No… neobtěžovalo.“ Vykročila, a protože tím uvolnila dveře, vešel jsem dovnitř. Když zamířila k dalším dveřím po levé straně, postupoval jsem za ní a používal svých očí. Mám dobrý zrak, určitě dost dobrý na to, abych na vzdálenost šesti metrů rozeznal předmět, který jsem už předtím viděl – nebo spíš jeho přesnou repliku. Ležel na stole u protější stěny mezi dvěma okny a naprosto pozměnil můj další program, pokud šlo o Ellen Tenzerovou. Původně bylo docela dobře možné, dokonce i pravděpodobné, že ty knoflíky z kombinézy někomu věnovala, třeba už před lety, ale teď už to nepřipadalo v úvahu. Jistá možnost tu snad ještě byla, ale opravdu jen minimální.

Protože jsem nechtěl, aby poznala, že jsem si toho všiml, pokračoval jsem ke dveřím, jimiž prošla, a vstoupil jsem do kuchyně. Natočila mi vodu z kohoutku nad dřezem, podala mi ji, já ji přijal a vypil. „Dobrá voda,“ pochválil jsem ji. „Máte vrtanou studnu?“

Neodpověděla. Moji otázku nejspíš vůbec neslyšela, protože právě uvažovala nad jinou. Hned mi ji položila: „Jak jste zjistil, že dělám knoflíky?“

Chybná formulace a navíc se zeptala příliš pozdě. Kdyby tu otázku položila dřív a kdybych předtím nezahlédl na stole tu věc, odpověděl bych jí tak, jak jsem měl původně v úmyslu. Dopil jsem vodu, odložil sklenici a řekl jsem: „Děkuji mnohokrát. Báječná voda. Jak jsem se to dozvěděl, je trochu složité a nijak na tom nesejde, že? Mohl bych jich pár vidět?“

„Povídám vám, že jich mám jen sedmnáct.“

„Já vím, ale kdyby vám nevadilo…“

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Goodwin, Archie Goodwin.“

„No dobře, tak jste se napil a můžete jít.“

„Ale slečno Tenzerová, ujel jsem šedesát mil kvůli…“

„To je mi fuk, i kdybyste najezdil šest set mil. Žádné knoflíky vám neukážu a nehodlám se o nich bavit.“

To se mi hodilo, ale neřekl jsem jí to. Někdy v budoucnu, již brzy, jak jsem doufal, ji události donutí, aby se o knoflících rozpovídala velmi podrobně, ale byla by chyba snažit se ji zahnat do kouta, dokud se nedozvím víc. Čistě pro formu jsem maličko naléhal, ale ona mě neposlouchala. Ještě jednou jsem jí poděkoval za vodu a odešel jsem. Když jsem nasedl do Heronu, otočil se a rozjel se pryč, napadlo mě, že kdybych býval měl ve voze příslušné vybavení a byla tma a kdyby se mi chtělo trochu si zariskovat, mohl bych jí v rychlosti napíchnout telefon.

Telefon jsem skutečně potřeboval, a to rychle. Jedné budky jsem si všiml kousek od benzínové pumpy, za tou odbočkou u kostela. Pět minut po odjezdu od Ellen Tenzerové už jsem v ní stál a diktoval operátorce číslo, jež jsem nemusel hledat v zápisníku. Bylo už jedenáct pryč, takže to nejspíš zvedne Wolfe osobně.

Stalo se. „Ano?“ Nikdy se nenaučí pořádně se ohlásit do telefonu.

„Já. Volám z budky v Mahopacu. Ozval se už Saul?“

„Ne.“

„Tak zavolá někdy kolem poledne. Navrhuji, abyste ho poslal sem. Ta neteř počká. Její teta ví, kdo tomu dítěti oblékl kombinézu.“

„Vskutku. Pověděla vám to?“

„Ne. Svědčí o tom tři body: Za prvé, nekladla mi správné otázky. Za druhé, znervózněla a vyhodila mě. Za třetí, na stole ležely včerejší Timesy. Neví, že jsem si jich všiml. Byly složené a stála na nich mísa s ovocem, ale nahoře na stránce byl titulek, začínající slovy JENSEN ODMÍTÁ. Na téže stránce vyšel náš inzerát. Takže ona ten inzerát viděla, ale když jsem se tam objevil a začal vykládat, že mě zajímají její žíňové knoflíky, nezmínila se o něm. Když se konečně dostala ke správné otázce, nesprávně ji formulovala. Zeptala se mě, jak jsem zjistil, že dělá knoflíky. Klidně se rovnou mohla zeptat, jak to, že Nero Wolfe s tím inzerátem tak rychle uspěl. Pak si uvědomila, že dělá chybu, a vyrazila mě. Vsadil bych se v poměru dvacet ku jedné, že ona není matkou. Jestli jí už není šedesát, tedy se k tomu rychle blíží. Ale vsázím čtyřicet ku jedné, že ví, co to děcko mělo na sobě, to přinejmenším. Myslíte, že jsem zbrklý?“

„Ne. Chcete ji přenechat Saulovi?“

„To nechci. Kdyby ji dokázal naťuknout on, svedl bych to taky. Nemyslím, že se to komukoliv podaří, dokud se toho o ní nedozvíme víc. Možná právě teď někomu telefonuje, ale proti tomu se nedá nic dělat. Vrátím se a budu tam hlídat. Jestli někam zavolala, možná někdo přijede anebo ona pojede někam pryč. Když seženete i Freda a Orrieho, můžeme ji sledovat čtyřiadvacet hodin denně. Pošlete mi Saula?“

„Ano.“

„Bude potřebovat instrukce, jak se sem dostat, a vy budete potřebovat tužku.“

„Mám ji.“

„Oukej.“ Popsal jsem mu cestu a nezapomněl jsem na to rozcestí. „Pět set metrů od místa, kde sjede na štěrkovou cestu, je širší prostranství, kam může zajet a čekat v autě. Kdybych se do hodiny neukázal, znamená to, že jsem pryč – odjela, a já taky a bude nejlepší, když Saul zajede k telefonu a zeptá se vás, jestli jsem se ohlásil. Nejdřív by se mohl zajet mrknout k domu. Pro případ, že by měla návštěvu a já se schovával pod oknem, abych něco zaslechl. Máte nějaké návrhy?“

„Ne. Seženu Freda a Orrieho. Kdy budete jíst?“

Odpověděl jsem, že možná zítra. Vrátil jsem se k Heronu, nasedl jsem a rozhodl jsem se, že čas běží a ona by to vlastně nemusela být taková legrace. Zamířil jsem na hlavní ulici, našel samoobsluhu a koupil jsem si čokoládu, banány a kartón mléka. Měl jsem to povědět Wolfovi. Nesnáší představu, že někdo vynechal jediné denní jídlo.

Cestou zpátky jsem zvažoval, kde nechám vůz. Nedaleko poštovní schránky bylo několik míst, kam by se dalo opatrně zajet mezi stromy, ale kdyby si někam vyjela, potřeboval bych se dostat na cestu hodně rychle a ona mohla zamířit na opačnou stranu. Netušil jsem, kam ta štěrková cesta přes kopec vede. Rozhodl jsem se, že nepřipadá v úvahu zajet s autem tak daleko do lesa, aby ho nebylo vidět, a mohl jsem si tedy dovolit ponechat si ho pěkně při ruce. Stejně je už viděla, a kdybych jí v něm náhodou sledoval za bílého dne, poznala by mě. Mohl jsem jen doufat, že zůstane sedět doma, dokud nedorazí Saul s vozem, který ona nezná. Zaparkoval jsem Herona na nekrytém místě necelých sto metrů před schránkou, kde bylo mezi stromy dost prostoru, a vešel jsem do lesa. Nejsem žádný Indián ani skaut, ale myslím, že i kdyby se dívala z okna, neviděla by mě přiblížit se až k místu za keřem, odkud jsem měl výhled na dům. Viděl jsem odtud i na garáž.

Garáž byla prázdná.

To přímo volalo po neslušném komentáři a také jsem jeden nahlas pronesl. Nechci se omlouvat ani za neslušné výrazy, ani za nastalou situaci. Za daných okolností bych znovu udělal totéž. Jestliže jsme ji chtěli trvale sledovat, musel bych dříve či později odjet někam k telefonu. A doba, kdy si ještě rozmýšlela, co vlastně udělá a možná i někam telefonovala, byla nejen stejně dobrá jako každá jiná. Byl to nejlepší čas pro takovou věc – až prázdná garáž mě poučila o tom, že byl ve skutečnosti nejhorší.

No dobře, štěstí mi tedy nepřálo. Prokličkoval jsem mezi stromy na paseku, došel ke dveřím a zabušil na ně. V domě mohl být třeba někdo jiný, ačkoli jsem nikoho neviděl, když jsem byl uvnitř. Počkal jsem půl minuty, znovu jsem zabušil, hlasitěji, a zahulákal jsem: „Je někdo doma?“

Po další půlminutě jsem zkusil vzít za kliku. Zamčeno. Na pravé straně byla dvě okna a tak jsem je vyzkoušel. Také zamčeno. Zašel jsem za roh a dával při tom pozor, abych nepošlapal záhonky, což za daných okolností bylo ode mě zatraceně slušné, a našel jsem dokořán otevřené okno. Odešla ve spěchu. Okna jsem se ani nedotkl. Jen jsem dovnitř vstrčil nohu, vysunul se pozadím na okenní rám, přehodil jsem druhou nohu a dopustil jsem se tak trestného činu vloupání.

Byla to ložnice. Pěkně nahlas jsem zaječel: „Hej, hoří vám dům!“ Zůstal jsem stát a naslouchal jsem. Nikde ani hlásku, ale abych se ujistil, provedl jsem rychlou obhlídku – dvě ložnice, koupelna, obývák a kuchyně. Nikde nikdo, dokonce ani kočka ne.

Bylo možné, že si jen zajela do obchodu pro aspirin a za minutku se vrátí. Rozhodl jsem se, že je-li tomu tak, nechám ji, ať mě v domě najde. Nějak to s ní zařídím. Téměř určitě se dopustila nějakého spolupachatelství. Neznám všechny zákony státu New York zpaměti, ale musí existovat jakési ustanovení, zakazující odkládání kojenců v cizích vestibulech, takže jsem se vůbec nesnažil špicovat uši, abych případně zaslechl zvuk vozu, jedoucího do kopce.

Nejpravděpodobnější mi připadalo, že bych mohl najít nějaké dopisy nebo telefonní čísla či snad diář. Začal jsem v obýváku. Timesy ještě pořád ležely na stole pod mísou s ovocem. Rozložil jsem je, abych se podíval, jestli si ten inzerát nevystřihla. Byly neporušené. Nenašel jsem žádný psací stůl, ale v obyčejném stole byla zásuvka a další tři zásuvky jsem našel ve stolku s telefonem v rohu místnosti. V jedné z nich ležela karta s půl tuctem telefonních čísel, ale všechno to byly místní telefony. Nikde žádné dopisy. Na jedné stěně visely police na knihy. V některých byly knihy, jinde časopisy a různé tretky. Prohledávat knihy, to chce čas, a tak jsem to odložil až na druhé kolo a přešel jsem do jedné z ložnic, jež byla očividně její.

A tady, ve spodní zásuvce sekretáře, se mi povedl zásah do černého. Jednorázová prohlídka není nikdy dost důkladná a málem mi to uniklo, ale na dně zásuvky, pod těžkou, zimní noční košilí, jsem to – vlastně je – objevil. Ne jenom jednu, ale dvě modré, manšestrové kombinézy a na každé z nich čtyři knoflíky z bílých žíní. Stejná velikost jako u vzorku v přihrádce pod palubní deskou mého Heronu. Ještě před týdnem bych vůbec nepokládal za možné, že mě někdy tolik potěší pohled na dětské oblečení. Celou minutu jsem se vznášel na vlnách radosti, pak jsem je vrátil do zásuvky a šel otevřít skříň. Potřeboval jsem ještě něco.

Nakonec jsem to našel, ale ne ve skříni. Přesně řečeno to nebylo ani v domě, ale ve sklepě. Měla opravdový sklep, ne jenom díru v zemi na uložení olejových kamen. Prostor pro topení byl oddělen a zbytek vypadal tak, jak se na správný sklep sluší, se skříněmi a policemi plnými zavařených potravin. Objevil jsem i jednu poličku s vínem. V rohu stálo několik kovových předmětů opřených o stěnu. Ani jsem je nemusel skládat dohromady, abych pochopil, že je to dětská postýlka. Také tam stály tři kufry a dvě truhlice. Jedna truhla obsahovala plínky, nepromokavé kalhotky, bryndáčky, chrastítka, balóny (nenafouknuté), tílka, trička, svetříky a další součásti oblečení a různé doplňky.

Své touze po dalším dětském oblečení jsem tedy učinil zadost, a protože jsem ještě stále byl v domě jediným vládcem, znovu jsem začal v obýváku. Musel tam přece někde být nějaký náznak, odkud a od koho se to dítě vzalo. Jenže nebyl. Vynechám následující hodinu a půl. Povím jen tolik, že umím hledat věci, ukryté tak, aby je nikdo nenašel, a v tom domě jsem odvedl slušnou práci. Když potřebujete všechno ponechat v původním stavu, zabere to víc času, ale i tak jsem odvedl solidní výkon. Když jsem skončil, měl jsem jenom pár jmen a adres z dopisů a obálek, jež jsem objevil v jedné ze zásuvek v ložnici, a také několik telefonních čísel, ale žádné nevypadalo moc slibně.

Měl jsem hlad a vzhledem k tom, že jsem přišel nepozván, bylo by neslušné, abych se sám obsloužil v kuchyni. Také byly bez dvaceti minut tři hodiny a Saul pravděpodobně dorazil už před nějakou dobou. Tak jsem odešel týmž oknem, kterým jsem vstoupil, po příjezdové cestě jsem dokráčel k silnici, zabočil doprava a na prostranství za zákrutem cesty jsem uviděl parkovat Saulův vůz. Když mě spatřil, rozvalil se na sedadle a ve chvíli, kdy jsem k němu došel, hlasitě chrápal. Nevypadá nijak skvěle ani za normálních okolností a s jeho obrovským nosem, hranatou čelistí, vysokým ustupujícím čelem a otevřenými chrápajícími ústy byl na něj opravdu pohled pro bohy. Sáhl jsem do otevřeného okna, zakroutil mu nosem a v milióntině vteřiny už mě držel a kroutil mi zápěstím. To je celý on. Věděl o tom, že ho chci chytnout za nos, ještě dřív než já.

„Ahoj, strejdo,“ pozdravil jsem.

Pustil mě a posadil se zpříma. „Co je dneska za den?“

„Vánoce. Jak dlouho už tu čekáš?“

„Hodinu a dvacet minut.“

„Takže jsi měl už před dvaceti minutami odjet. Řiď se podle instrukcí.“

„Jsem detektiv. Viděl jsem Herona. Nemáš chuť na sendvič a hroznový koláč s mlékem? Já už jsem měl.“

„Mám chuť.“ Na zadním sedadle ležela krabice. Sáhl jsem tam a otevřel ji. Žitný chléb s mletým hovězím. Dva kusy. Rozbalil jsem jeden z nich a vysvětloval jsem: „Vypařila se, zatímco jsem byl u telefonu. Je pryč už přes tři hodiny.“ Zakousl jsem se do sendviče.

„To je život. Je tam ještě někdo?“

„Ne.“

„Našels něco?“

Neptal se, jestli jsem šel dovnitř, to se rozumělo samo sebou. Polkl jsem a uchopil kartón s mlékem. „Kdyby některá z tvých přítelkyň měla dvojčata, v jedné truhle ve sklepě je dost materiálu na výbavu pro obě. A v šupleti nahoře v bytě jsou dvě modré manšestrové kombinézy s knoflíky z bílých žíní. Proto samozřejmě nejsou žádné knoflíky v té truhlici. Ve sklepě je i postýlka, ve které to dítě spalo.“

Když jsem ho ve čtvrtek zasvěcoval do případu, vylíčil jsem mu úplně všechno, děláme to tak spolu skoro vždycky. Asi půl minuty rozmýšlel nad posledním dodatkem. „To oblečení by se dalo vysvětlit,“ prohlásil, „ale postýlka je rozhodující.“

„Jo.“ Měl jsem plnou pusu.

„To dítě tu tedy bylo a ona zná odpověď. Možná neví, kdo je jeho matkou, ale ví toho dost. Je hodně tuhá?“

„Možná, že tě překvapí. Myslím, že bude mlčet. Kdyby se vrátila a našla mě tam, byl jsem připraven ji zvládnout, ale teď nevím. Máš možnost hádat stejně jako já. Nejlepší by asi bylo ji nejmíň několik dnů trvale sledovat.“

„Pak bychom ovšem neměli sedět v mém autě. Tvoje auto už viděla?“

Přikývl jsem a dopřál si doušek mléka. „Tak dobrá.“ Uložil jsem mléko a zbytek sendviče zpátky do krabice. „Tuhle přesnídávku, která mi zachránila život, si dojím v Heronu. Schovej auto do lesa a pak za mnou přijď. Kdyby přišla dřív, než odjedu, schováš se. Já pojedu domů podat hlášení. Rozhodne-li se Wolfe pro sledování, přijede sem v devět hodin Fred nebo Orrie. Rozmysli si, jak s tebou máme udržovat spojení, a pověz mi to. Jestli bude chtít, abychom ji přivezli, že ji zvládne sám, přijedu místo Freda nebo Orrieho já a možná budu potřebovat, abys mi pomohl.“

Vystoupil jsem i s krabicí z auta. „Co když přijede dřív, než za tebou přijdu?“ otázal se Saul.

„Zůstaň u auta. Najdu si tě.“ Vykročil jsem vzhůru po silnici.

6. KAPITOLA

Saul Panzer, Fred Durkin a Orrie Cather střežili střídavě příjezdovou cestu k domu Ellen Tenzerové po celých dvacet hodin. Saul v pátek od tří odpoledne do devíti večer, Fred od pátečního večera do šesti hodin v sobotu ráno a Orrie od šesti do jedenácti. Nikdo se neukázal.

V sobotu dopoledne, když Wolfe sešel v jedenáct hodin do kanceláře, jediný pohled na mne mu odpověděl na otázku ještě dřív, než ji položil. Nic nového. Jako obvykle nesl v ruce orchideje, které přinesl na počest dalšího dne, stráveného v kanceláři. Vložil je do vázy na svém stole, rozložil svůj náklad do křesla a probíral se došlou poštou, kterou jsem již předtím otevřel. Když v ní nenašel nic zajímavého ani užitečného, odsunul ji stranou a zamračil se na mne.

„Zatracená věc,“ zavrčel. „Ta ženská nám utekla. Nebo ne?“

Vytáhl jsem z kapsy čtvrťák, cvrnkl jsem ho na stůl a podíval se. „Hlava,“ hlásil jsem. „Neutekla.“

„Fuj. Chtěl jsem slyšet váš názor.“

„Nechtěl. Jen zatracený pitomec může mít nějaký názor, když ho nemá čím podpořit. Chtěl jste mi jen připomenout, že kdybych tam zůstal a nejel telefonovat, mohl jsem jí sledovat.“

„Na to jsem vůbec nemyslel.“

„Ale já na to myslím. Jistě, byla to prostě smůla, ale ta smůla převezla můj mozek. To, že jsem se tam vrátil a našel ty věci, nestačí. Za pouhou hodinku bychom se byli doptali, zda v tom domě měla nějaké mimino. Nesnáším smůlu. Telefonoval Saul.“

„Kdy?“

„Před půlhodinou. Ta neteř neporodila žádné dítě v prosinci, v lednu, ani v únoru. Prověřil celé toto období a podá vám podrobné hlášení. Teď zjišťuje, jestli teta od včerejšího poledne nenavštívila neteř v jejím bytě. Je příjemné, když má člověk mozek a zároveň i štěstí. Zavolá kolem poledne, aby věděl, jestli má jet vystřídat Orrieho a…“

Zazvonil telefon, já se otočil a zvedl jsem sluchátko.

„Kancelář Nera Wol…“

„Tady Orrie Cather. Volám z budky v Mahopacu.“

„Co je?“

„Nic dobrého. V deset padesát pět přijelo auto státní policie a zajelo k domu. Vystoupili tři muži, jeden uniformovaný polda, jeden, který byl nejspíš z okresní prokuratury, a Purley Stebbins. Nejdřív zkusili dveře, pak zašli za roh, ten z prokuratury vlezl dovnitř otevřeným oknem a Stebbins s tím policajtem v uniformě se vrátili ke dveřím. Za chvíli se dveře otevřely a oni šli dovnitř. Nezdálo se, že bych jim mohl nějak prospět a tak jsem se zdejchnul. Mám se tam vrátit?“

„Jak moc si jseš jistý, že to byl opravdu Purley?“

„Blbost. Neříkal jsem, že si myslím, že to byl on. Vím to. Podávám hlášení.“

„To jistě. Tak pojeď sem.“

„Kdybych se vrátil, možná…“

„Zatraceně, pojeď domů.“

Jemně jsem složil sluchátko, nabral jsem dech a otočil jsem se.

„To byl Orrie Cather, volal z budky v Mahopacu. Řekl jsem mu, ať jede sem, protože teta se už domů nevrátí. Je mrtvá. Přijelo policejní auto se třemi muži. Teď jsou v domě a jedním z nich je Purley Stebbins. Na to člověk nepotřebuje ani mozek, ani štěstí, aby pochopil, že si seržant z newyorského oddělení vražd nevyrazil do Putnamského okresu jen kvůli knoflíkům z bílých žíní.“

Wolfovy rty se sevřely tak pevně, že to skoro vypadalo, jako by žádné neměl. Pak se rozevřely. „To je předpoklad, ale ne jistota.“

„Tohle vyřeším snadno.“ Obrátil jsem se, uchopil jsem sluchátko, vytočil číslo Gazetty, a když Wolfe slyšel, že žádám o linku Lona Cohena, přitáhl si svůj aparát a poslouchal. Lon visí na některém ze svých telefonů nejméně polovinu pracovní doby a obvykle člověk musí čekat nebo mu nechat vzkaz, ale tentokrát jsem ho zastihl mezi dvěma hovory a spojili mě s ním okamžitě. Otázal jsem se, mám-li u něj ještě nějaký kredit k dobru. Odvětil, že pokud jde o poker, tak ne, ale co se týče tipů ohledně veřejného dění, to prý ano.

„Tentokrát o žádný tip nejde,“ prohlásil jsem. „Prověřuji nějaké drby, co jsem právě zaslechl. Víš něco o ženě jménem Tenzerová? Ellen Tenzerová?“

„Ellen Tenzerová.“

„Správně.“

„Možná ano. Nech už těch zpropadených oklik, Archie. Jestli chceš vědět, jak daleko jsme s tou vraždou, prostě to řekni. Dnes ráno kolem šesté jeden polda nakoukl do sedanu značky Rambler, zaparkovaného na Osmatřicáté ulici poblíž Třetí avenue, a uviděl v něm ženu, ležící vzadu na podlaze. Byla uškrcena kusem bílé šňůry, kterou ještě pořád měla kolem krku, a byla mrtvá asi pět nebo šest hodin. Předběžně byla identifikována jako Ellen Tenzerová z Mahopacu, stát New York. To je všechno. Mohl bych zavolat dolů o nejčerstvější informace a ozvu se ti, jestli je to tak důležité.“

Odvětil jsem že ne, děkuji pěkně, vůbec to není důležité a zavěsil jsem. Wolfe také. Zamračil se na mě a já na něho.

„To je tedy pěkné. Teď můžeme honit Bycha.“

Zavrtěl hlavou. „Zbytečné.“

„O jednom speciálním Bychovi bych věděl. Kdybych tam zůstal a hned na místě se do ní pustil, třeba by se mi ji podařilo načít a touhle dobou by už seděla tady a my bychom uzavírali případ. K čertu se vší inteligencí a zkušeností.“

„To je zbytečné.“

„A co není? Nemohli jsme si přát krásnější stopu než ty bílé žíňové knoflíky. A teď nemáme vůbec nic, jen Cramera se Stebbinsem na krku. Osmatřicátá ulice, to patří oddělení vražd New York-jih.“

„Vražda je jejich problém, ne náš.“

„Vysvětlete jim to. Ta neteř jim vyklopí, jak z ní ve čtvrtek odpoledne jistý obchodník s knoflíky jménem Archie Goodwin vytáhl adresu její tety. Ten chlap od pumpy jim popíše člověka, který se v pátek ráno vyptával na cestu k jejímu domu. Po celém domě, včetně sklepa, najdou tisíce mých otisků prstů, krásně čerstvých. Klidně můžu hned teď brnknout Parkerovi, aby zahájil jednání o kauci, jakmile mě sbalí coby důležitého svědka.“

Wolfe zamručel: „O vraždě jim vy nemůžete poskytnout žádnou informaci.“

Vytřeštil jsem na něj oči. „Starýho čerta nemůžu.“

„Myslím že ne. Uvažme to.“ Zaklonil se v křesle a zavřel oči, ale nezačal pohybovat rty ven a dovnitř, jak mívá ve zvyku. K tomu se uchyloval jen při opravdu obtížných problémech. Po minutě oči otevřel a posadil se zpříma. „Je to zcela jednoduché. Přišla za mnou jakási žena s kombinézou, najala mě, abych zjistil, odkud pocházejí ty knoflíky, a já si podal inzerát. Ozvala se Beatrice Eppsová, pověděla vám o Anne Tenzerové, Anne Tenzerová vám řekla o své tetě a vy jste se vydal do Mahopacu. Jelikož je její teta mrtvá, záleží všechno na vaší diskrétnosti. Nemají vás z čeho obvinit. Mám návrh: sdělila vám, že musí odjet na nějakou schůzku, a vy jste ji po krátkém rozhovoru požádal, abyste na ni směl počkat v domě. Ona s tím souhlasila a upozornila vás, že neví, za jak dlouho se vrátí. Byl jste tam sám, byl jste zvědavý, proč jsou ty knoflíky pro naši klientku tak důležité, a protože jste měl dost času, prohledal jste dům. To by mělo stačit.“

„A nemám prozradit jméno klientky?“

„Jistěže ne.“

„Takže mě nezavřou jako důležitého svědka, ale pro zadržování důkazů. Vyráběla knoflíky, o nichž se naše klientka potřebovala něco dozvědět, já se tam na ně přišel vyptávat a ona navázala kontakt s někým, kdo měl s těmi knoflíky něco společného. Naše klientka s nimi také má něco společného, takže jí budou chtít položit pár otázek a já ji tedy musím jmenovat nebo uvidím.“

„Na to máte odpověď. Klientka vůbec netušila, že Ellen Tenzerová existuje. Najala mě, abych zjistil, odkud pocházejí ty knoflíky. Je tedy nanejvýš nepravděpodobné, že by Ellen Tenzerová něco věděla o mé klientce. Nejsme povinni prozrazovat jména klientů jen proto, že si policie chce přezkoušet nějaké své divoké dohady.“

Chvíli jsem o tom uvažoval. „To by nám mohlo projít,“ připustil jsem. „Já to dokážu, když to dokážete vy. Co se týče vašeho návrhu, vynechal jste, že jsem odjel telefonovat a koupit si oběd, ale kdyby s tím přišli, mohu říci, že jsem odjel až po jejím odchodu. Nicméně, mám dvě otázky. Možná tři. Není snad pravděpodobné, že by Ellen Tenzerová ještě žila, kdybyste tu práci nepřijal, neuveřejnil váš inzerát a neposlal mě za ní?“

„Víc než pravděpodobné.“

„A neměli by tedy poldové větší šanci skřípnout toho frajera, co ji zabil, kdyby věděli to, co víme my, zejména pak o tom dítěti?“

„Určitě ano.“

„Dobrá. Řekl jste, cituji: ‚Vražda je jejich problém, ne náš.‘ Jestli jste to myslel doslova, půjde mi to na nervy. Možná mě to bude stát i nějakou tu hodinu spánku. Mluvil jsem s ní a ona mi podala sklenici vody. Jsem rozhodně pro ochranu klientových zájmů a jsem určitě proti tomu, aby Lucy Valdonovou sekýrovali policajti, dala mi martini. Ale ona je aspoň ještě živá.“

„Archie.“ Otočil ruku dlaní vzhůru. „Zavázal jsem se odhalit totožnost matky, určit ji dostatečně přesně, aby byla klientka spokojená, a stanovit, jak dalece je pravděpodobné, že její manžel byl otcem. Domníváte se, že to mohu dokázat, aniž bych při tom zjistil, kdo zabil tu ženu?“

„Ne.“

„Tak mě nepopichujte. Už tak je to dost zlé.“ Sáhl po tlačítku, aby si zazvonil o pivo.

7. KAPITOLA

Ve vazbě jsem setrval od 15.42 v neděli odpoledne, kdy mě inspektor Cramer odvedl, až do pondělí 11.58, kdy se do kanceláře státního zástupce dostavil Nathaniel Parker – advokát, jehož Wolfe volá jen tehdy, když mu nezbývá nic, než spolehnout se na právo – s listinou podepsanou soudcem, který stanovil výši kauce na 20 000 dolarů. Postoupil jsem tak do vyšší kategorie, protože průměrná kauce pro významného svědka v případě vraždy se v New Yorku pohybuje kolem osmi táců, a opravdu jsem si té poklony považoval.

Ve vazbě jsem nijak zvlášť nestrádal a určitě jsem tam neprožíval žádné vypětí, přišel jsem jen o trochu spánku, o dvě Fritzem připravená jídla a nemohl jsem si vyčistit zuby. Svůj příběh, sestavený dle Wolfova návrhu s několika vylepšeními, jsem nejprve u nás v kanceláři ve Wolfově přítomnosti vyprávěl inspektoru Cramerovi. Potom jednomu ze zástupců okresního prokurátora, jménem Mandel, s nímž jsem se již v minulosti setkal, dále partě nejrůznějších policajtů z oddělení vražd a taky samotnému prokurátorovi. Musel jsem pamatovat jen na jedno: držet se své verze. Všeobecný tón určil Wolfe hned v neděli odpoledne při střetnutí s Cramerem, zvláště ke konci, když už se Cramer zvedl k odchodu.

Wolfe musel zaklonit hlavu, což ho vždycky naštve. „Nic vám nedlužím,“ prohlásil. „Vaše shovívavost mě k ničemu nezavazuje. Vy víte, že by bylo marné odvést s Goodwinem i mě, protože bych odmítl vypovídat a jediným výsledkem by bylo, že kdybych snad kdykoli v budoucnu měl co nabídnout, nenabídl bych to vám.“

„Taky by se mohlo stát,“ zachraptěl Cramer, „že uplyne hodně dlouhá doba, než budete zase moct někomu něco nabízet.“

„Fuj. Kdybyste si to opravdu myslel, odvedl byste mě s sebou. Máte v kapse mnou podepsané prohlášení, že nemám ani ponětí, že ani náznakem netuším, kdo by mohl být vrahem Ellen Tenzerové, a já mám velmi dobrý důvod se domnívat, že o tom nic neví ani můj klient. Pokud jde o vaši hrozbu, že mě připravíte o licenci, raději bych spal pod mostem a živil se odpadky, než bych vědomě vystavil klienta obtěžování ze strany úřadů.“

Cramer zavrtěl hlavou. „Vy a odpadky. Proboha. Tak pojďte, Goodwine.“

Pravda je, že mimo jiné jsme také ani náznakem netušili nic o identitě matky, a nepodnikli jsme v tom vůbec žádné kroky, ačkoli jsme se neflinkali. Propustili jsme Saula, Freda a Orrieho. Četli jsme noviny. Poslali jsme moji maličkost zeptat se Lona Cohena, zda nemá Gazetta nějaké informace, které nezveřejnila. Také jsem byl vyslán za naší klientkou. Zaslali jsme padesát babek Beatrici Eppsové. A zvedali jsme telefony. Jednou volala Anne Tenzerová a jednou Nicholas Losseff. Uznávám, že bychom jen plýtvali klientčinými penězi, kdybychom poslali Saula s Fredem a Orriem shánět informace o Ellen Tenzerové, protože na tom už pracovali městští zaměstnanci a taky novináři. Z novin a od Lona Cohena jsme získali víc faktů, než jsme vůbec mohli použít, a určitě víc, než kolik byste si jich chtěli přečíst. Byla registrovanou ošetřovatelkou, ale přestala tu profesi vykonávat již před deseti lety, kdy jí zemřela matka a ona zdědila dům v Mahopacu a dost peněz, aby z nich mohla žít. Nikdy se neprovdala, ale zřejmě měla ráda děti, protože během těch deseti let jich postupně měla doma na starosti asi dvanáct – nikdy ne víc než jedno dítě najednou. Odkud pocházely a kam přišly potom, nebylo známo. Zejména nikdo nic nevěděl o jejím posledním strávníkovi, až na to, že to byl chlapeček. Přišel někdy v březnu, to mu byl asi měsíc. Říkala mu Buster. Odvezli ho asi před třemi týdny. Pokud ho snad někdo přišel navštívit, nikdo tu návštěvu neviděl přicházet ani odejít. Nejlepší zdroj informací o dětech, místní lékař, držel jazyk za zuby. Lon pochyboval o tom, že by se dokonce i Purleymu Stebbinsovi podařilo z něj něco vytáhnout.

Kromě neteře Anne byli jedinými žijícími příbuznými bratr s manželkou, Annini rodiče, kteří bydlí v Kalifornii. Anne odmítala mluvit s novináři, ale podle Lona se s tetou stejně stýkala jen zřídka a moc toho o ní nevěděla. Když jsem se zvedl k odchodu, poznamenal Lon: „Pořád jen bereš a nic nedáváš, no dobře, v zásadě jsme vyrovnáni. Ale mohu se snad na něco zeptat. Našels ty knoflíky? Řekni jen ano nebo ne.“

Po mnoha večerech strávených s ním při pokeru jsem měl dostatečnou praxi v ovládání obličejových svalů v jeho přítomnosti. „Kdybys měl trénovaný mozek tak jako já,“ podotkl jsem, „vůbec bys něco podobného nevypustil z úst. Vydali jsme ten inzerát a teď sháníme informace o Ellen Tenzerové, z čehož jsi usoudil, že to spolu souvisí. Nesouvisí. Wolfe shání žíňové knoflíky ke kalhotám.“

„Zvyšuji nabídku.“

„Vlastně ke kšandám,“ opravil jsem se a šel jsem pryč.

Nicholas Loseff telefonoval v sobotu odpoledne. Očekával jsem to, protože Anne Tenzerová policii samozřejmě sdělila, že Archie Goodwin pracuje u firmy Exkluzivní a neobvyklé knoflíky, oni za ním určitě zašli a nikdo nemá rád, když musí tlachat s policajty z oddělení vražd. Čekal jsem, že bude pěkně vytočený. Ale nebyl. Chtěl jenom vědět, jestli jsem už vypátral, odkud ty knoflíky jsou. Zeptal jsem se, jestli dostal nějakou úřední návštěvu, a on přisvědčil. Právě proto prý ho napadlo, že bych pro něj mohl mít nějaké zprávy. Upozornil jsem ho, že třeba nikdy žádné zprávy mít nebudu, a teprve to ho vytočilo. Jestli se někdy takhle dokážu upnout na jednu věc, určitě to nebudou knoflíky.

Anne Tenzerová se ozvala v neděli ráno. I to jsem čekal, protože se mé jméno objevilo v novinách, v líčení případu, který News pojmenoval vražda pečovatelky o děti. V jedněch novinách mě označili za Wolfova asistenta a v jiných za jeho poslíčka. Nevěděl jsem, které z nich Anne Tenzerová četla. Byla pěkně naštvaná, ale zdálo se, jako by přesně nevěděla proč. Ne že by mi vyčítala, že jsem se vydával za obchodníka s knoflíky, ani mi nekladla za vinu to, co se stalo její tetě. Když zavěsila, na minutku jsem se nad tím zamyslel a dospěl jsem k názoru, že byla naštvaná, protože mi zatelefonovala. Třeba bych z toho mohl nabýt mylného dojmu, že touží znovu uslyšet můj hlas. Toho dojmu jsem skutečně nabyl. I když připustím, že jsem se mýlil, měla si nejdřív rozmyslet, proč přesně je naštvaná, a pak mi teprve zavolat.

Nikdo není tak slavný, jak si sám o sobě myslí, a platí to i o mně. Když jsem se v neděli ráno dostavil na telefonicky předem dohodnutou schůzku a stiskl tlačítko zvonku ve vestibulu domu na Západní 11. ulici, otevřela mi Marie Foltzová a nedala nijak najevo, že by snad zahlédla mé jméno v novinách. Pro ni jsem představoval jen vyrušení od práce. Když jsem vstoupil do velkého pokoje v prvním patře a přiblížil se k naší klientce, sedící u klavíru, nejprve dohrála skladbu a pak teprve se otočila a zdvořile pozdravila: „Dobré jitro. Předpokládám, že mi nesete nějaké novinky.“

Na jazyku mě svrběla otázka, jestli vůbec dopila to martini, ale vetoval jsem to. „Nějaké ano,“ připustil jsem. „Pokud jste viděla ranní noviny…“

„Viděla jsem je, ale nečetla. Nikdy je nečtu.“

„Tedy vás budu muset seznámit se situací.“ Přisunul jsem si židli tak, aby mezi námi zůstal zdvořilý odstup, a posadil jsem se. „Jestliže nikdy nečtete noviny, pak jste, jak předpokládám, neviděla ani inzerát, který pan Wolfe ve čtvrtek uveřejnil.“

„Ne. Inzerát?“

„Tak. Možná si vzpomínáte, jak jsem říkal, že ty knoflíky na kombinéze jsou nezvyklé, a on byl téhož názoru. V tom inzerátu nabídl odměnu za informace o knoflících z bílých žíní a jisté informace jsme skutečně obdrželi. Po různých peripetiích, které by vás nezajímaly, jsem se v pátek ráno vydal do Mahopacu – víte, kde to je?“

„Samozřejmě.“

„Navštívil jsem tam ženu jménem Ellen Tenzerová, o níž jsem se doslechl, že vyrábí knoflíky z bílých žíní. Teď už toho o ní víme víc, ale nedozvěděli jsme se to od ní samé. To ona vyrobila knoflíky, které jsou na té kombinéze. A to dítě k vám přišlo z jejího domu. Je to malý domek, bydlela tam sama, jen s dítětem. Zůstalo tam asi tři měsíce.“

„Tak ona je jeho matkou!“

„Ne. Z různých důvodů ne. Nebudu…“

„Ale ví tedy, kdo to je!“

„To pravděpodobně věděla. Přinejmenším musela vědět, kde a u koho k tomu dítěti přišla. Jenže nám to nepoví, protože je mrtvá. Byla…“

„Mrtvá?“

„Vždyť to povídám. Poté, co jsem si s ní v pátek krátce pohovořil, odjel jsem k telefonu vyžádat si pomoc, a když jsem se vrátil zpátky k domu, její auto bylo pryč a ona taky. Tři hodiny jsem prohledával dům. Vysvětluji vám jen ty podrobnosti, které potřebujete znát, abyste pochopila celou situaci. Ellen Tenzerová se domů už nevrátila. Včera v šest ráno jeden policista našel v zaparkovaném autě – tady na Manhattanu, v 38. ulici poblíž Třetí avenue – mrtvou ženu. Byla uškrcena kusem šňůry. Jmenovala se Ellen Tenzerová a to auto bylo její. Kdybyste četla noviny, věděla byste o tom. Takže ona nám už nic nepoví.“

Rozšířili se jí oči. „Říkáte… že ji zavraždili?“

„Správně.“

„Ale co… To je strašné.“

„To jo. Jenom popisuju situaci. Jestli policie ještě neví, že jsem v tom domě byl a důkladně ho prohledal, včetně sklepa, dozví se to velice brzy. Zjistí, že krátce poté, co jsem s ní mluvil, odjela někam autem a asi o čtrnáct hodin později byla zavražděna. Budou se ptát, proč jsem za ní jel a o čem jsme mluvili. To, o čem jsme mluvili, bude trochu problematické, protože jsme byli sami a ona je teď mrtvá, ale proč jsem tam jel, to bude těžší otázka. Budou vědět, že jsem se jel vyptávat na knoflíky, ale proč? Kdo byl tak hrozně zvědavý na nějaké knoflíky, že si kvůli tomu najal Nera Wolfa? Budou se mě ptát na jméno klienta, budou naléhat, abych jim ho sdělil, a když se ho dozvědí, pozvou si vás do kanceláře státního zástupce, kde vám budou klást otázky. A pak je začnou napadat různé teorie, jedna z nich nejspíš bude o tom, že to dítě u vás ve vestibulu nikdo neodložil a tu historku jste si vymyslela jako vysvětlení, proč ho máte v domě. Vyšetřování takové teorie, to bude paráda. Všichni vaši přátelé se budou ohromně bavit. Jde o to…“

„Ne!“

„Co, ne?“

„Já ne… Mluvíte moc rychle.“ Soustředěně se zamračila. „To není žádná historka. Opravdu mi to dítě položili do vestibulu.“

„Jistě, ale stejně to není špatná teorie. Už jsem slyšel spoustu horších. Jde o to, že když jim prozradíme jméno klienta, budete mít menší nepříjemnosti, i kdyby zrovna na tuhle teorii nepřišli. A když odmítneme…“

„Počkejte chvilku.“ Zamračila se ještě usilovněji.

Čekal jsem déle než minutu, až si to srovná v hlavě. „Myslím, že v tom mám trochu zmatek,“ přiznala. „Chcete říct, že tu ženu zavraždili kvůli… protože jste ji navštívil? Kvůli něčemu, co jste jí řekl nebo tak něco?“

Potřásl jsem hlavou. „Takhle bych to nevyjádřil. Povězme, že byla pravděpodobně – velmi pravděpodobně – zavražděna proto, aby něco neprozradila nebo neudělala v souvislosti s dítětem, odloženým u vás ve vestibulu. Nebo to lze postavit tak, že nebýt vyšetřování ohledně dítěte, jež dospělo až k ní, nebyla by zavražděna.“

„Obviňujete mě, že za tu vraždu nesu odpovědnost.“

„Neobviňuju. To je hloupost. Ať už to dítě se vzkazem připíchnutým na pokrývce položil ve vestibulu kdokoliv, musel vědět, že se pokusíte zjistit, kde se tam vzalo. To on nese odpovědnost za vraždu, tak si ji neberte na sebe.“

„Hnusí se mi to.“ Rukama pevně svírala okraje stoličky u klavíru. „Je to hnusné. Vražda. Řekl jste, že mě pozvou do kanceláře státního zástupce. Ty otázky a všelijaké řeči…“

„Uvedl jsem jistou podmínku, paní Valdonová. Pokud jim sdělíme jméno našeho klienta. Právě jsem chtěl dodat…“

„Proč mi neříkáte Lucy?“

„Podejte si písemnou žádost a budu vás tak oslovovat. Na to, že neumíte flirtovat, jste trochu nestálá v názorech. Chtěl jsem dodat, že odmítneme-li sdělit jméno klienta, můžeme se sami ocitnout v maléru, ale to je naše starost. Raději bychom vás nejmenovali a také tak neučiníme. Pokud se jim neohlásíte sama.“

„Ale já… proč bych měla?“

„Neměla byste, ale možná jste to už udělala. Tři lidé vědí, že jste si najala Nera Wolfa – vaše služebná, kuchařka, a váš právník. Kdo ještě?“

„Nikdo. Nikomu jsem o tom neřekla.“

„Víte to jistě?“

„Ano.“

„Nu, tak o tom s nikým nemluvte. Vůbec s nikým. Ani s nejlepší přítelkyní. Lidé moc mluví, a kdyby se o tom, že jste si najala Nera Wolfa, doslechla policie, je hotovo. Právníci by si neměli pouštět pusu na špacír, ale mnozí to dělají. Takže vašemu advokátovi, služce a kuchařce budeme muset důvěřovat a doufat, že budeme mít štěstí. Nepokoušejte se jim zakázat, aby o tom mluvili, málokdy to pomůže. Lidi nesnášejí, aby se jím říkalo, o čem nemají mluvit, a naopak hned dostanou chuť neuposlechnout. O vás to neplatí, protože vy máte co ztratit. Necháte si to pro sebe?“

„Ano. Ale vy… co budete dělat?“

„Nevím. Mozek obsluhuje pan Wolfe. Já vyřizuju jen pochůzky.“ Vstal jsem. „V současné době nejnaléhavější problém spočívá v tom, jak vás udržet mimo hru, proto jsem přišel. Ještě se u nás neukázali, ale v tom domě našli tisíce mých otisků a protože jsem detektiv s licencí, jsou mé otisky v záznamech. Takže postupují jemně. Příkladem jemného postupu by bylo, kdyby mě sledovali až sem. Když jsem odcházel, nenamáhal jsem se zjišťovat, zda mě někdo nesleduje; když jsou dobří, zabere to strašně času. Šel jsem pěšky a zařídil jsem to tak, abych je určitě ztratil, kdyby snad za mnou šli.“ Otočil jsem se a pak jsem se ještě obrátil zpátky. „Pokud máte dojem, že vám dlužíme omluvu za to, že se z pátrání po matce vyklubala vražda, tedy se omlouvám.“

„To já vám dlužím omluvu.“ Vstala ze stoličky. „Byla jsem na vás hrubá. Tehdy.“ Postoupila o krok blíž. „Odcházíte?“

„Jistěže. Svůj úkol jsem už splnil. A jestli mě někdo sledoval, možná sedí na schodech, aby se mě zeptal, kde jsem to byl.“

Nikdo tam neseděl. Ale po mém návratu domů uplynula jen necelá půlhodina, než se objevil Cramer a zahájil onu hádanici, jež vyvrcholila osmnáct minut před čtvrtou hodinou tím, že mě sebral.

Když jsem v pondělí odpoledne dorazil do starého domu z hnědého pískovce poté, co mě Parker vyreklamoval z basy a zavezl do 35. ulice, s uspokojením jsem při vstupu do kanceláře konstatoval, že Wolfe v mé nepřítomnosti nezahálel. Měl už důkladně rozečtenou další knihu, Mlčenlivé jaro od Rachel Carsonové. Zůstal jsem stát, než dočetl odstavec. Zavřel knihu, rozečtené místo si založil prstem a pohledem mi položil otázku.

„Dvacet táců,“ oznámil jsem mu. „Prokurátor navrhoval padesát, takže stoupám v ceně. Jeden z těch poldů byl moc dobrý. Málem mě zahnal do kouta kvůli té kombinéze, ale vykroutil jsem se. O Saulovi, Fredovi a Orriem nepadla ani zmínka, takže na ně nejspíš nepřišli a teď už ani nepřijdou. Během deseti hodin jsem podepsal dvě různá prohlášení, ale budiž jim to přáno. Své postavení jsem uhájil bez jediného škrábnutí. Nemáte-li pro mě nic naléhavého, skočím si nahoru a postarám se o očistu. Zdříml jsem si jen na hodinku a hlídal mě při tom policajt. Mimochodem, co je k obědu?“

„Brzlík v bešamelové omáčce s lanýži a kerblíkem. Salát z červené řepy s řeřichou. Sýr Brie.“

„Je-li toho dost, možná zbude i na vás.“ Zamířil jsem ke schodům.

Uměl bych vyjmenovat pět dobrých důvodů, proč jsem s touhle prací měl už dávno praštit, ale znám také šest důvodů, stejně dobrých, proč bych neměl a proč jsem to taky neudělal. Z opačného pohledu vzato, vím o dvou, možná třech důvodech, proč by mě měl Wolfe vyrazit, a o deseti, proč by neměl a proč tak dosud neučinil. Jedním z těch deseti, tím nejhlavnějším, je skutečnost, že by beze mě mohl skončit pod mostem a živit se odpadky. Nenávidí práci. Žádný z nás nikdy naplno nevyslovil, že nejméně polovinu platu dostávám za to, že ho honím do práce, ale ani není třeba to říkat.

Ovšem stane-li se, že ho popichuji příliš usilovně, mívá ve zvyku se mě ptát, co bych navrhoval. A proto, když jsme se tehdy v pondělí po obědě vrátili do kanceláře a on se zase uvelebil nad knížkou, jsem ani nešpitl. Kdybych do něj zaryl a on mě požádal o nějaký návrh, neměl bych co říct. Nikdy jsem nezažil chmurnější vyhlídky. Zjistili jsme, odkud se to dítě vzalo, a byli jsme na tom hůř než na začátku. Od chvíle, kdy je svěřili Ellen Tenzerové, uplynuly už tři měsíce, takže všechno bylo úplně beznadějné. Co se týče jmen a telefonních čísel, které jsem sesbíral v jejím domě, strávil jsem nad nimi v sobotu odpoledne a večer několik hodin a nic z toho nestálo ani za zlámanou grešli. Kromě toho, teď už je dostali do rukou policajti a ti se zajímali jen o vraždu. Jestli se podaří odhalit cokoliv užitečného pátráním kolem Ellen Tenzerové nebo kolem toho dítěte, dostanou to poldové. To si nejspíš uvědomoval i Wolfe, ponořený do četby. Až se jim podaří čapnout vraha, bude on moci pokračovat v pátrání po matce. Samozřejmě, kdyby dopadli někoho, kdo je současně vrahem i matkou, musel by řádně očesat účet, který zašle klientce, ale zase by mu to ušetřilo spoustu práce. Musel jsem uznat, že bychom jen plýtvali penězi paní Valdonové – chci říct Lucyinými penězi – kdybychom Saula s Fredem a Orriem vyslali na nějakou šoulačku do Putnamského okresu.

Tak jsem ho nepopichoval a on nepracoval – alespoň jsem předpokládal, že nepracuje. Ale když pět minut před čtvrtou zavřel knihu a odložil ji, vstal a vykročil k výtahu, aby odjel na odpolední schůzku s orchidejemi, zničehonic promluvil.

„Mohla by se sem paní Valdonová dostavit v šest hodin?“

Musel se k tomu rozhodnout už před několika hodinami, možná ještě před obědem, protože při čtení žádná rozhodnutí nepřijímá. Ale odkládal to až do poslední minuty, protože se mu nechtělo k něčemu se zavazovat. Nejenže bude muset pracovat, ale ještě k tomu konverzovat se ženskou.

„Zkusím to zjistit,“ přislíbil jsem.

„Buďte tak laskav. Když ne v šest, tedy v devět. Vzhledem k tomu, že naše dveře jsou možná pod dohledem, měla by přijít zadem.“

Vypochodoval z místnosti a já se otočil k telefonu.

8. KAPITOLA

Chcete-li do starého pískovcového domu vejít zadním vchodem, je to o něco složitější než předem, ale ne o mnoho. Z 34. ulice projdete úzkou uličkou mezi dvěma budovami až k solidním dřevěným vratům, vysokým sedm stop. Není na nich žádná klika, ani klepadlo či zvonek, a nemáte-li klíč k Hotchkissovu zámku nebo pozvání, budete potřebovat k jejich otevření nějaký nástroj, nejlépe sekyru. Jste-li však očekáváni, vrata se otevřou, jako se tehdy v pondělí odpoledne, deset minut po šesté otevřela pro Lucy Valdonovou. Projdete podél cihlové zdi mezi záhonky s kořením, potom čtyři schody dolů, vejdete do dveří a vystoupáte po dvanácti schodech. Nahoře můžete zabočit doprava ke kuchyni anebo doleva ke kanceláři či k přednímu pokoji.

Zavedl jsem Lucy do kanceláře. Když jsme vešli, Wolfe sotva znatelně kývl na pozdrav. Rty měl pevně sevřené a sledoval bez nadšení, jak se usadila v červeném křesle, postavila si kabelku na stojánek a odložila šálu, snad ze sobolí kožešiny.

„Už jsem se Archiemu omluvila za to zpoždění,“ prohlásila. „Neuvědomila jsem si, že tam na mě bude muset čekat.“

Nezačala dobře. Vzhledem k tomu, že jeho ještě žádný klient neoslovil Nero – a nikdo to taky určitě nezkusí – to její „Archie“ znamenalo, že si nějak moc dovoluje anebo že jsem si dovolil já. Střelil po mně pohledem, otočil se k ní a nadechl se. „Tahle situace se mi nelíbí,“ začal. „Nemívám ve zvyku žádat klienta o pomoc. Když přijmu nějakou práci, je to moje práce. Tlačí mě však okolnosti. Pan Goodwin vám už včera ráno vylíčil situaci.“

Přikývla.

Poté, co ji takto donutil vzít pokývnutím hlavy na vědomí, že mé jméno je Goodwin, zaklonil se v křesle. „Je však možné, že vám ji nevysvětlil dosti jasně. Jsme v bryndě. Bylo zřejmé, že nejjednodušší způsob, jak tu práci vykonat, je zjistit, odkud se vzalo to dítě. Jakmile bychom se to dozvěděli, vše ostatní by již bylo snadné. Výborně, tedy jsme to provedli. Víme, odkud k vám to dítě přišlo, a jsme v koncích. Ellen Tenzerová je mrtvá a tato linie vyšetřování je pro nás zcela zablokovaná. Uvědomujete si to?“

„No… ano.“

„Máte-li o tom jakékoli pochyby, zbavte se jich. Bylo by pošetilé, snažit se nyní vypátrat, jak, odkud a čím prostřednictvím se to dítě dostalo do domu Ellen Tenzerové. To je práce pro policii – s její armádou školených, někdy i schopných lidí a s oficiálním postavením – ne pro mne a pro pana Goodwina. Nejspíš na tom také v tuto chvíli pracují, alespoň co se vyšetřování vraždy týče. Prozatím tedy Ellen Tenzerovou přenecháme policii, protože musíme. Víme jen jedno: Ona to dítě u vás ve vestibulu neodložila. Avšak…“

„Jak tohle víme?“ zamračila se Lucy.

„Díky dedukci. To nebyla ona, kdo připíchl ten papír k pokrývce obyčejným špendlíkem a do pokrývky pak zabalil dítě. Pan Goodwin našel v jejím domě podnos plný zavíracích špendlíků. Avšak nenašel žádnou gumovou tiskárničku ani razítkový polštářek, jichž bylo použito k napsání vzkazu. Ta dedukce není stoprocentní, ale je platná. Považuji za uspokojivě dokázané, že Ellen Tenzerová dvacátého května dítě někomu předala, buď doma anebo – což je pravděpodobnější – někde jinde, na smluvené schůzce. Možná věděla, že konečným místem určení je váš vestibul, a možná že ne. Já o tom pochybuji. Věděla však příliš mnoho o jeho minulosti, o jeho původu, a proto ji zabili.“

„Tedy to víte jistě?“ Lucy pevně sepjala ruce, prsty celé zkroucené. „Že ji zabili kvůli tomu?“

„Ne. Ale bylo by bláhové s tím nepočítat. A ještě jednu věc můžeme předpokládat: nejen, že Ellen Tenzerová nezanechala to dítě ve vašem vestibulu a nevěděla, že právě tam má být umístěno. Dokonce vůbec netušila, že se ho chtějí zbavit tak, aby jeho původ zůstal neznámý a nevysledovatelný. Protože kdyby to byla věděla, neoblékla by je do té kombinézy. Věděla, že ty knoflíky jsou jedinečné a že dojde-li k vyšetřování, podaří se zjistit, odkud pocházejí. Ať už…“

„Počkejte okamžik.“ Lucy se soustředěně mračila. Wolfe čekal. Po chvíli pokračovala. „Třeba chtěla, aby je někdo vystopoval.“

Wolfe potřásl hlavou. „Ne. V tom případě by úplně jinak přivítala pana Goodwina, když se dozvěděla, že se mu je podařilo vysledovat. Ne. Ať už o minulosti toho dítěte věděla cokoliv, nevěděla, co se s ním má stát v budoucnu. A ten, kdo je zanechal ve vestibulu vašeho domu, se měl bezpečně ujistit o tom, že žádná část oblečení nenese nějakou stopu či klíč k vypátrání jeho původu. To znamená, že se nevyznal v dětském oblečení natolik, aby si uvědomil zvláštnost, dokonce výjimečnost těch knoflíků, a že je lze zpětně vypátrat. Pan Goodwin si to ovšem uvědomil a já také.“

„Já ne.“

Zamračil se na ni. „To vypovídá pouze o vás, madam, ne o našem problému. Mě se týká pouze ten problém a teď nejen, že musím vykonat práci, k níž jsem se zavázal, ale také zabránit tomu, aby mě a pana Goodwina obvinili z trestného činu. Byla-li Ellen Tenzerová zavražděna proto, aby nemohla prozradit cosi o dítěti, jež bylo odloženo u vašich dveří, a je téměř jisté, že tomu tak je, já i pan Goodwin zadržujeme důkaz v případě vraždy, a jak už jsem podotkl, jsme v bryndě. Nepřeji si sdělit policii vaše jméno a předat jim informaci, kterou jste mi důvěrně poskytla. Otravovali by vás, sekýrovali a týrali. Jste moje klientka, takže by tím utrpěla má sebeúcta. Zakládám si na tom, že se vždy vystavuji pouze výčitkám jiných, nikdy svým vlastním. Ale když jsme já a pan Goodwin zatajili vaše jméno i to, co jste nám pověděla, nepostačí nám jen dostát závazkům vůči vám a přenechat vraždu policii. Kromě toho, že vypátráme matku, musíme také ještě najít vraha anebo prokázat, že mezi smrtí Ellen Tenzerové a jejím spojením s dítětem pohozeným ve vašem domě neexistuje žádná spojitost. Jelikož je nanejvýš pravděpodobné, že taková spojitost existuje, budu muset ve vašem zastoupení a na vaše náklady pátrat po vrahovi. Je to jasné?“

Lucyiny oči se upřely na mě. „Říkala jsem, že se mi to hnusí.“

Přikývl jsem. „Potíž je v tom, že teď nemůžete jen tak vycouvat. Když to necháte plavat, jestliže už nejste naší klientkou, budeme muset všechno vyklopit. Alespoň já ano. Já jsem teď nejdůležitější osoba. Jsem poslední, kdo Ellen Tenzerovou viděl naživu. V tom případě budete muset všechno povědět poldům. Teď máte nás. Musíte si prostě vybrat, paní Valdonová.“

Otevřela ústa a zase je zavřela. Otočila se, vzala ze stojánku kabelku, otevřela ji, vytáhla z ní proužek papíru, vstala, přistoupila ke mně a podala mi ho. Přečetl jsem si, co na něm stálo, psáno inkoustem.

Pondělí

Archiemu Goodwinovi –

Říkejte mi Lucy.

Lucy Valdonová

Představte si to. Ve Wolfově kanceláři, přímo před ním, mi klientka předá lístek, o němž musí vědět, že bych mu ho raději neukazoval. Bylo třeba to projednat s rozvahou. Zvedl jsem jedno obočí – tím ho vždycky otrávím, protože on to nedokáže – uložil jsem lístek do kapsy a s hlavou mírně nakloněnou na stranu jsem se na ni zahleděl. Mezitím se vrátila do červeného křesla. „Ne, pokud už nejste naší klientkou,“ prohlásil jsem.

„Ale já jsem. Hnusí se mi, jak se to teď zamotalo, ale samozřejmě, že jsem vaší klientkou.“

Pohlédl jsem na Wolfa a střetl se s jeho pohledem. „Paní Valdonová dává před policií přednost nám. To je fajn, kvůli naší sebeúctě.“

Oslovila ho: „To, co jste říkal. Že musíte pátrat po vrahovi v mém zastoupení. Myslíte… budete muset začít právě s tím?“

„Ne,“ vyštěkl. Nejen, že to byla ženská, ale dokonce jakási stvůra, která mi před jeho očima předala soukromý vzkaz.

„To bude až druhotná záležitost, ale musí se to udělat. Mohu pokračovat?“

„Ano.“

„Budete nám tedy muset pomoci. Prozatím ponecháme starosti o Ellen Tenzerovou policii a začneme z druhého konce – od narození dítěte a od jeho početí. V úterý jste nepříliš ochotně panu Goodwinovi sdělila jména čtyř žen. Potřebujeme jich víc. Budeme potřebovat jména všech žen, které loni na jaře třeba jen nakrátko přišly či mohly přijít do styku s vaším manželem. Úplně všech.“

„Ale to není možné. Nemohu vám dát všechna jména.“ Pohnula rukou se snubním prstenem. „Můj muž se stýkal se stovkami lidí, které jsem nikdy neviděla – například jsem s ním nikdy nechodila na literární koktejlové večírky. Nudila jsem se tam a on si to beztak užil lépe, když jsem tam nebyla.“

Wolfe zabručel: „O tom nepochybuji. Sdělíte panu Goodwinovi všechna jména, která znáte. Nesmíte vynechat ani jedno. Jmenované nebudou nikterak obtěžovány, protože vyšetřování se omezí na jediný bod: kde se nacházely v době narození dítěte. Je pro nás výhodou, že žádná žena nemůže porodit dítě, aniž by narušila svoji každodenní rutinu. Jen velmi málo z nich budeme muset kontaktovat přímo, možná to vůbec nebude třeba. Nevynechejte nikoho.“

„Dobrá, nevynechám.“

„Také jste panu Goodwinovi vyjmenovala několik mužů a těchto jmen nyní použijeme, alespoň některých, ovšem k tomu potřebujeme vaši pomoc. Můžeme začít jen s několika málo z nich, řekněme se třemi či čtyřmi, a bude-li třeba, pokročíme později k dalším. Budu se s nimi chtít setkat, tedy musí přijít sem, protože já v pracovních záležitostech nikdy nevycházím z domu. Není nutné, abych s nimi hovořil odděleně, postačí, když se dostaví všichni najednou. Až si je vybereme, zařídíte to.“

„Myslíte tím, že je mám požádat, aby k vám přišli?“

„Ano.“

„Ale co jim řeknu?“

„Že jste mě najala, abych pro vás něco vyšetřil, a že s nimi potřebuji mluvit.“

„Ale to…“ Už se zase mračila. „Archie mě nabádal, abych o tom nemluvila vůbec s nikým, ani s nejlepší přítelkyní.“

„Pan Goodwin se řídil instrukcemi. Po dalším uvážení jsem dospěl k názoru, že toto riziko musíme podstoupit. Řekla jste, že se váš manžel stýkal se stovkami lidí, které jste nikdy neviděla. Jsem si jist, že ‚stovky‘ by bylo určitě přehnané množství, ale jsou-li to, řekněme, desítky, musíme se dozvědět jména jich všech. Prohlásila jste, že tak, jak situace vypadá, se vám to hnusí. Zatraceně, madam, mě taky. Kdybych byl tušil, jakým způsobem se ten případ vyvine – vražda, do níž jsem zapleten, a rutinní pátrání v nekonečném moři možností – nikdy bych tu práci nepřijal. Potřebuji se setkat s třemi muži, kteří jsou nejlépe kvalifikováni k tomu, aby doplnili seznam přítelkyň vašeho manžela a podali mi o něm informace, které vy mi dát nemůžete. Až je s panem Goodwinem vyberete, pomůžete je sem dostat?“

To se jí hnusilo ještě víc. „Co jim odpovím, až budou chtít vědět, co vlastně pro mě vyšetřujete?“

„Povězte jim, že se to dozvědí ode mě. Samozřejmě, bude to choulostivé. Určitě se jim ani nezmíním o tom, že ve vašem vestibulu někdo odložil dítě s připíchnutým vzkazem. To, že máte v domě nějaké dítě, je známo nejspíš mnohem většímu počtu lidí, než se domníváte, ale kdyby se snad na ně někdo z nich přímo zeptal, odpovím, že pro mé vyšetřování není nikterak důležité. Až si přesně rozmyslím, co jim hodlám povědět, budu vás o tom informovat ještě předtím, než se s nimi sejdu, a budete-li mít nějaké námitky, vezmu je do úvahy.“ Otočil se i s křeslem, aby viděl na hodiny. Půl hodiny do večeře. Otočil se zpátky. „Vy a pan Goodwin dnes večer vyberete tři nebo čtyři muže z okruhu blízkých přátel vašeho manžela. Chtěl bych si s nimi promluvit zítra v jedenáct dopoledne nebo v devět večer. Musíte také sestavit seznam žen. Ale nejprve mám jednu otázku: můžete mi laskavě povědět, kde jste byla v pátek večer? Po osmé hodině?“

Rozšířily se jí oči. „V pátek?“

Přisvědčil. „Madam, nemám vůbec žádný důvod pochybovat o vaší důvěryhodnosti. Nyní však mám co do činění s osobou, která se neštítí ani vraždy, a není tak docela nepředstavitelné, že jste ve skutečnosti Jezebel. Ellen Tenzerová byla zavražděna v pátek, kolem půlnoci. Kde jste byla?“

Lucy na něj zůstala zírat. „Ale ne… nemůžete si přece myslet…“

„Je to velice nepravděpodobné, ale ne nemyslitelné. Mělo by vás to těšit. Vždyť tím vlastně uznávám, že byste teoreticky mohla být schopna mě rafinovaně obelstít.“

Pokusila se o úsměv. „Máte podivné představy o tom, jak lidi potěšit.“ Pohlédla na mne. „Proč jste se mě na to nezeptal včera?“

„Chtěl jsem, ale zapomněl jsem.“

„To myslíte vážně?“

„Ne, ale on má pravdu. Je to skutečně poklona. Pomyslete jen, jak dobrá byste musela být, abyste dokázala udělat pitomce z něj a dokonce i ze mě. Kde jste byla v pátek večer?“

„Tak dobře. Pátek.“ Chvíli přemýšlela. „Šla jsem na večeři k přítelkyni, Leně Guthrieové, ale dorazila jsem domů už před desátou, včas, abych stihla krmení dítěte. Byla tam ošetřovatelka, ale obvykle bývám ráda u toho. Pak jsem šla dolů, chvíli jsem hrála na klavír a potom do postele.“ Otočila se k Wolfovi. „Tohle je úplný nesmysl!“

„Není,“ zavrčel. „Pokud jde o vrtochy lidského chování, nic není úplně nesmyslné. Je-li dnes večer u vás ošetřovatelka, pan Goodwin se jí zeptá na ten pátek.“

9. KAPITOLA

Na druhý den, v úterý v poledne, s námi v kanceláři seděli tři muži, ale nebyli to přátelé zesnulého Richarda Valdona. Do křesla z červené kůže usedl Saul Panzer. Ve dvou žlutých klubovkách proti Wolfovu stolu seděli: Fred Durkin, plešatý hromotluk, pět stop a deset palců, 190 liber, a Orrie Cather, přesně šest stop, 180 liber, od hlavy k patě velmi pěkně konstruovaný. Všichni ode mě dostali kartičky o rozměrech třikrát pět palců, na něž jsem sepsal na stroji všechny informace od naší klientky. A každý z nich měl v peněžence několik použitých deseti – a dvacetidolarových bankovek, které jsem vybral ze sejfu.

Wolfe upíral oči na Freda a Orrieho, jako vždycky, když instruoval celé trio najednou. Věděl, že Saul vždycky všechno pochopí. „Neměly by nastat žádné obtíže či komplikace,“ vykládal. „Je to docela jednoduché. Počátkem tohoto nebo možná koncem loňského roku jistá žena porodila dítě. Chci, abyste ji našli. Vaším nynějším úkolem bude ovšem prostá eliminace. U všech žen, jejichž jména jsou na těchto kartách, musíte získat pouze odpověď na otázku, zda ona dotyčná mohla v uvedeném čase porodit dítě. Pokud některé jméno nebudete moci jen tak snadno eliminovat a zjistíte, že pohyby a místo pobytu té ženy v daném období bude třeba důkladněji prošetřit, nepodnikejte další kroky bez konzultace se mnou. Je to jasné?“

„Moc ne,“ ozval se Orrie. „Jak snadno znamená ‚jen tak snadno‘?“

„To vyplývá z povahy celého postupu, který navrhuji a který jsme vypracovali společně s Archiem. Přímý kontakt s danou ženou navážete, jen budete-li muset. Ve většině případů, možná ve všech, vám postačí informace získané jinde – od domácího personálu, od prodavačů a listonošů – víte, jak se to dělá. Budete vystupovat pod vlastními jmény. Provádíte vyšetřování pro společnost Dolphin, majitele a provozovatele bungalowů Dolphin v Clearwateru na Floridě. Nějaká žena tu společnost žaluje o vysoké odškodné, půl milionu dolarů, za poranění, jež utrpěla letos, v sobotu šestého ledna, při nastupování do člunu v přístavišti. Tvrdí, že nedbalostí zaměstnance společnosti se člun pohnul, a způsobil jí tak zranění. Případ má již brzy přijít před soud a společnost by potřebovala svědectví Jane Doeové (zde dosadíte některé jméno z vašich karet). Jane Doeová měla pronajatý jeden z bungalowů společnosti od desátého prosince do desátého února. Když došlo k té nehodě, byla u přístaviště a správci bungalowů pověděla, že se ten člun vůbec nepohnul a že to nebyla člunařova chyba. Nejsem přehnaně verbalistický?“

„Ne,“ ujistil ho Fred. Bez ohledu na to, zda věděl či nevěděl, co znamená verbalistický, vše co Wolfe dělá, je podle Freda v pořádku a nemůže to tedy být přehnané, ať už v jakémkoliv směru.

„Zbytek je jasný. Na adrese, kterou obdržela společnost Dolphin, žádná Jane Doeová nebydlí a nikdy nebydlela a vy se ji snažíte vypátrat. Nemohla by to být ta Jane Doeová na vaší kartě? Nebyla náhodou mezi desátým prosincem a desátým únorem na Floridě? Ne? A kde byla?“ Wolfe třepl rukou.

„Nebudete však potřebovat žádné ověřovací postupy. Vaším úkolem je pouze eliminovat. Je to jasné?“

„Mně ne.“ Orrie přestal drápat do svého zápisníku. „Jestliže jde jen o to, zda měla dítě, proč do toho taháme Floridu a delfíny a soudní žalobu?“

Používá tohoto namyšleného tónu, protože je přesvědčen, že všichni lidé jsou si rovni, zejména pak on a Wolfe.

Wolfe pootočil hlavou. „Saule, odpovězte mu.“

Saul už měl svůj zápisník i karty v kapse. Pohlédl, na Orrieho jako na sobě rovného, což neodpovídalo skutečnosti.

„Je zjevně pravděpodobné,“ začal, „že to je nemanželské dítě a ona ho odjela porodit někam pryč. Jela tedy někam? A když ne, a jde-li o to, co nějaká žena dělala před pěti měsíci, jednu věc si určitě každý bude pamatovat – jestli porodila nebo neporodila dítě. Ta Florida je v tom, jen abys měl s čím začít.“

Od Wolfa to nebylo fér, protože Saul byl už před pěti dny seznámen s celou situací, ale šlo prostě o to, naučit Orrieho lepším způsobům a Saul samozřejmě hrál s sebou. Když odešli a já se vrátil do kanceláře poté, co jsem je doprovodil ke dveřím, poznamenal jsem k Wolfovi: „Víte, jestli to s Orriem přeženete a vyvoláte v něm pocit méněcennosti, to teda bude něco, zruinujete tím zatraceně dobrého detektiva.“

Odfrkl si. „Fuj. To nepřipadá v úvahu.“ Vzal do ruky Mlčenlivé jaro a pohodlně se usadil. Pak náhle prudce trhl bradou směrem vzhůru a zdvořile mě oslovil: „Všiml jste si, že se vás neptám, co stálo na tom papíru, který vám včera podala ta ženská.“

Přikývl jsem. „Dříve nebo později na to musela přijít řeč. Samozřejmě, kdyby to nějak souviselo s mou prací, podal bych vám hlášení. Podám ho i tak. Bylo tam napsáno doslova: ‚Milý Archie. Naše stará babička umlátila Karlíčka. Tvá milující Lucy.‘ Jestli vás překvapilo…“

„Sklapněte.“ Otevřel knihu.

Ještě stále jsme nevěděli, kolik lidí večer přijde na náš pánský sedánek. Pozdě odpoledne zavolala Lucy, že se jí podařilo odchytit všechny čtyři. Když Wolfe v šest hodin přišel ze skleníku, ležely na jeho stole následující poznámky, které jsem pro něj sepsal na stroji:

~

MANUEL UPTON. Něco přes padesát let. Vydavatel Distaffu, „časopisu pro každou ženu“, náklad asi osm milionů výtisků. To on před čtrnácti lety pomohl Valdonovi na cestu ke slávě a bohatství, když otiskl několik jeho krátkých povídek a na pokračování vydával dva z jeho románů. Ženatý, tři dospělé děti. Žije ve svém bytě na Park Avenue.

~

JULIAN HAFT. Asi padesát let. Prezident společnosti Parthenon Press, vydavatel Valdonových románů. V posledních pěti letech Valdonova života si byli s Valdonem velmi blízcí. Vdovec, dvě odrostlé děti. Má apartmá v Churchill Towers.

~

LEO BINGHAM. Kolem čtyřicítky. Televizní producent. Obchodně neměl s Valdonem nic do činění, ale byl jeho nejstarším a nejbližším přítelem. Svobodný. Rozhazovačný typ. Vlastní podkrovní byt na Východní 38. ulici.

~

WILLIS KRUG. Také asi čtyřicet let. Literární agent. Sedm let patřil k jeho klientům i Valdon. Papírově vdovec, dříve rozvedený. Děti nemá. Bydlí na Perry Street ve Village.

~

Pokaždé, když po večeři čekáme nějakou početnější návštěvu, nevrací se Wolfe od jídelního stolu do kanceláře a ke svému oblíbenému křeslu. Zajde do kuchyně, kde stojí křeslo bez ručních opěrek, které pojme celou jeho sedminu tuny, jen na okrajích maličko přesahuje. Jen jednou se stalo, že v domě neprosadil svoji vůli ohledně nábytku, když si zakoupil obrovské křeslo do kuchyně a Fritz to vetoval. Křeslo v pořádku dodali, on v něm jednou ráno asi půl hodiny poseděl, když s Fritzem debatovali o tuřínové polévce, ale když se v šest večer vrátil ze skleníků, bylo křeslo pryč. Pokud o tom on nebo Fritz od té doby vůbec promluvili, museli tak činit v přísném soukromí.

Jelikož nikdo z našich hostů nemohl být matkou, po níž jsme pátrali, a nebyl ani důvod předpokládat, že jeden z nich je vrahem, prohlédl jsem si je prostě jen ze zvyku, když jsem jim chodil otvírat. Literární agent Willis Krug, který dorazil jako první, chvíli před smluvenou dobou, byl vysoký, kostnatý chlápek, s protáhlou hlavou a placatýma ušima. Zamířil k červenému křeslu, ale nasměroval jsem ho jinam, protože tam jsem chtěl posadit Lea Binghama – Valdonova nejstaršího a nejbližšího přítele. Ten se dostavil jako druhý v pořadí, přesně v devět hodin. Televizní producent Leo Bingham byl vysoký, rozložitý, pěkný chlap, s širokým úsměvem, zářícím jak neonová reklama. Vydavatel Julian Haft, který přišel po něm, připomínal od boků nahoru jednolitý válec a od boků dolů dvě párátka. Nahoře měl pleš a brýle s čočkami vypouklými jako balóny. Manuel Upton, vydavatel Distaffu, dorazil až poslední a při pohledu na něj mě překvapilo, že se mu vůbec podařilo přijít. Byl to zakrslík, se smutnýma očima, samá vráska, zhroutil se do křesla a funěl po namáhavém výstupu do schodů ke dveřím. Zalitoval jsem, že jsem červené křeslo nerezervoval pro něho. Když se bezpečně usadil v jednom ze žlutých křesel, přistoupil jsem ke svému stolu a zavolal domácím telefonem do kuchyně.

Vstoupil Wolfe. Tři z hostů povstali, jen Manuel Upton, jenž toho měl na zvedání nejmíň, zůstal sedět. Wolfe, který nerad podává lidem ruku, je vyzval, aby se posadili, přešel ke svému stolu, zůstal stát, a zatímco já recitoval jednotlivá jména, reagoval důraznými úklonami, při nichž skláněl hlavu nejméně o polovinu palce. Pak usedl, přejel očima zleva doprava a zase zpátky a promluvil: „Neděkuji vám za to, že jste přišli, pánové, protože jste vyhověli paní Valdonové, ne mě. Ale oceňuji to. Všichni jste zaměstnaní lidé a máte za sebou perný pracovní den. Dáte si nějaké občerstvení? Nevidíte zde nic připraveného, protože tím by se omezil výběr, ale máme dostatečné zásoby. Napijete se něčeho?“

Willis Krug zavrtěl hlavou. Julian Haft s poděkováním odmítl. Leo Bingham požádal o brandy. Manuel Upton si přál sklenici vody, bez ledu. Já se rozhodl pro skotskou s vodou. Wolfe stiskl tlačítko a už tu byl Fritz, aby převzal objednávku, včetně piva pro Wolfa.

Bingham se na Wolfa zeširoka usmál. „Přišel jsem rád. Jsem rád, že jsem se s vámi mohl setkat.“ Jeho baryton dobře ladil s jeho úsměvem. „Často jsem přemýšlel o vašich obrovských možnostech pro televizi a teď, když jsem vás viděl a slyšel váš hlas, pane bože, to by bylo ohromné! Někdy přijdu a vysvětlím vám to.“

Manuel Upton mírně pohnul hlavou doleva a zase doprava. „Pan Wolfe ti možná nerozuměl, Leo. ‚Obrovské‘, ‚ohromné‘.“ Mluvil krákavým hlasem, který k němu dobře pasoval. „Mohl by to považovat za osobní narážky.“

„Nezačínejte zase, vy dva,“ napomenul je Willis Krug. „Jednou byste si měli najmout halu v Madison Square Garden a vyřídit si to mezi sebou.“

„Nemůžeme se snášet,“ tvrdil Bingham. „Všichni vydavatelé časopisů nenávidí lidi od televize, protože je připravují o všechnu radost ze života. Za deset let už nebude existovat jiný časopis než Televizní průvodce. Já tě ve skutečnosti mám rád, Manny. Díky bohu, že máš sociální pojištění.“

Julian Haft oslovil Wolfa: „Takhle to chodí, pane Wolfe. Masová kultura.“ Jeho tenký hlásek odpovídal nožkám, ale ne tomu sudu nad nimi. „Pokud vím, vy jste velký čtenář. Díky bohu, že knihy nejsou závislé na reklamě. Napsal jste někdy knihu? To byste měl. Možná by to nebylo ohromné ani obrovské, ale určitě by se dala číst a já bych ji s nesmírnou radostí vydal. Když se může vtírat pan Bingham, mohu i já.“

Wolfe zabručel. „To je nemyslitelné, pane Hafte. Pro mne, jakožto soukromého detektiva, je velmi obtížné zachovat si integritu osobnosti. Zcela jistě bych nebyl schopen zachovat si ji ve statisících slovech knihy, stejně jako to nedokázalo mnoho jiných. Nic člověka nekorumpuje víc než spisování. Myriády neodolatelných pokušení. Nepředpokládal bych…“

Přišel Fritz s podnosem. Nejprve pivo pro Wolfa, pak Binghamova brandy, Uptonova voda a skotská s vodou pro mne. Upton vyňal z kapsy krabičku pilulek, jednu vylovil, vhodil ji do úst a zapil vodou. Bingham usrkl brandy, zatvářil se překvapeně, usrkl ještě jednou, poválel doušek v ústech, zatvářil se ještě překvapeněji, polkl a řekl: „Smím?“ Vstal a šel si k Wolfovu stolu prohlédnout etiketu na láhvi. „O tom jsem nikdy neslyšel,“ tvrdil Wolfovi, „a to jsem si myslel, že se v koňaku vyznám. Neuvěřitelné. A vy to naléváte jen tak, cizímu člověku. Kde jste k tomu proboha přišel?“

„Je to dárek od muže, pro něhož jsem vykonal nějakou práci. V mém domě je host vždy hostem, ať je cizí nebo ne. Nemusíte se omezovat, mám toho skoro tři bedny.“ Wolfe se napil piva, olízl si rty a zase se opřel. „Jak jsem již řekl, pánové, oceňuji, že jste přišli a nebudu vás zbytečně zdržovat. Moje klientka, paní Valdonová, ponechala na mně, abych vám vysvětlil, k čemu si mě najala. Budu pokud možno stručný. Nicméně, nejprve je třeba se dohodnout, že vše, co zde bude řečeno, ať již mnou či vámi, budete pokládat za přísně důvěrné. Souhlasíte?“

Všichni přisvědčili.

„Výborně. Moje diskrétnost je součástí profesionální etiky a vyplývá z mých závazků vůči paní Valdonové. Vy budete diskrétní z osobních důvodů, kvůli vaší přítelkyni. Situace je taková: Během uplynulého měsíce obdržela paní Valdonová tři anonymní dopisy. Jsou uloženy v mém trezoru. Neukážu vám je, ani vám neprozradím, co v nich stojí, řeknu jen tolik, že obsahují určitá tvrzení ohledně jejího zesnulého manžela, Richarda Valdona, a jisté konkrétní požadavky. Jsou napsány inkoustem, rukopis je očividně změněný, ale o pohlaví pisatele nemůže být pochyb. Z obsahu dopisů jasně vyplývá, že je psala žena. Zavázal jsem se paní Valdonové, že zjistím, kdo to je, promluvím s ní a projednám s ní její požadavky.“

Natáhl se pro sklenici, polkl doušek piva a opět se zaklonil v křesle. „Jedná se o pokus o vydírání, ale jsou-li ta tvrzení pravdivá, paní Valdonová by možná byla ochotna s jistými výhradami na zmíněné požadavky přistoupit. Když odhalím pisatelku těch dopisů, nebude odhalena veřejně, ani obviněna, či nucena k tomu, aby od svých požadavků upustila, leda by její tvrzení byla nepravdivá. Nejprve je nezbytné ji nalézt a v tom je právě potíž. Je nanejvýš vynalézavá, pokud jde o postup, jak by její požadavky měly být splněny. Nejedná se o nic tak obyčejného jako balíček s bankovkami, položený na dohodnutém místě. Trochu vám naznačím, oč jde. Všichni jste zběhlí v obchodních záležitostech. Pane Hafte, co kdyby vás někdo anonymně požádal, pod pohrůžkou vyzrazení nějaké skutečnosti, kterou byste raději uchoval v tajnosti, abyste složil jistý obnos na účet, identifikovaný pouze číslem, v nějaké bance ve Švýcarsku? Co byste dělal?“

„Proboha, to nevím,“ řekl Haft.

Krug poznamenal: „Švýcarské banky mají nějaká zvláštní pravidla.“

Wolfe přikývl. „A pisatelka dopisů si vymyslela ještě šikovnější postup. Nejen že neriskuje jakýkoli kontakt, neexistuje ani vůbec žádná možnost, jak se k ní dopracovat. Je však třeba ji vypátrat a já jsem uvážil dva možné postupy. Jeden z nich by byl nanejvýš nákladný a pátrání by zabralo celé měsíce. Ten druhý vyžaduje spolupráci lidí, kteří byli blízkými přáteli a spolupracovníky pana Valdona. Po poradě s paní Valdonovou jsme vybrali čtyři jména: vaše. Žádám každého z vás jejím jménem, abyste sestavili seznam všech žen, s nimiž Richard Valdon přišel do styku v březnu, dubnu a květnu roku 1961. Loni. Úplně všechny ženy, ať už jeho kontakt s nimi byl sebekratší a bez ohledu na to, jaké byl povahy. Mohli byste mi to dodat co nejrychleji? Řekněme do zítřejšího večera?“

Začali mluvit tři najednou, ale baryton Lea Binghama ostatní dva prostě smetl. „To je hodně velká objednávka,“ podotkl. „Dick Valdon byl dost pohyblivý.“

„A nejen to,“ dodal Julian Haft, „musíme vědět, podle jakého klíče postupovat. V mé kanceláři pracuje osm či devět děvčat, s nimiž se Dick dostal do nějakého kontaktu. Co chcete dělat s těmi seznamy?“

„V mé kanceláři jsou čtyři,“ přidal se Krug.

„Koukejte,“ zakrákal Manuel Upton, „musíte nám povědět, co se v těch dopisech píše.“

Wolfe dopíjel pivo. Prázdnou sklenici postavil na stůl. „Má-li ten seznam posloužit svému účelu,“ prohlásil, „musí obsahovat všechna jména. Použijeme je zcela diskrétně. Nikdo nebude obtěžován, nikoho nechceme urážet, nezačnou se šířit žádné klepy a nehodláme rozvířit nějakou pochybnou zvědavost. Ve skutečnosti navážeme kontakt jen s malým počtem těch jmenovaných. Náznaky, které jsem z těch dopisů vyčetl, skýtají určitá vymezení. Mohu vás s důvěrou ujistit, že nebudete mít důvod litovat, že jste paní Valdonové prokázali tuto službu – až na jedinou výjimku: ukáže-li se, že pisatelkou je osoba někomu z vás blízká, samozřejmě že potom bude mít potíže a pravděpodobně to ponese s nelibostí. To je vaše jediné riziko. Pane Binghame, vezměte si ještě trochu brandy.“

Bingham vstal a došel si pro láhev. „Páni.“ Nalil si. „To je úplatek.“ Usrkl. „Ale jaký úplatek!“ Následoval široký úsměv.

„Chci vědět, čeho se týkají ta tvrzení,“ zakrákal Upton.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Zpronevěřil bych se důrazným ujištěním, jichž se ode mě dostalo mé klientce. O tom nehodlám diskutovat.“

„Je také mojí klientkou,“ ozval se Krug. „Byl jsem Dickovým agentem a teď dělám pro ni, protože copyright patří jí. Jsem i jejím přítelem a nelíbí se mi, když někdo posílá anonymní dopisy, ať je to kdokoliv. Připravím vám do zítřka ten seznam.“

„K čertu, mě jste taky chytil,“ prohlásil Leo Bingham. Stál a točil v prstech sklínkou s koňakem. „Podplatil jste mě.“ Obrátil se k Wolfovi. „Co takhle udělat kšeft? Když vám napíšu ten seznam, dostanu láhev tohohle pití.“

„To ne, pane. Ne na základě smlouvy. Možná jako výraz uznání.“

Julian Haft sňal svoje balónové brýle a přejížděl prstem po obroučkách. „Ty dopisy,“ řekl. „Byly odeslány z New Yorku? Přímo z města?“

„Ano.“

„Takže máte obálky?“

„Ano.“

„Mohli bychom je vidět – jen obálky? Říkal jste, že to písmo bylo změněné, ale mohlo by… někdo z nás by z něj možná vyvodil nějaký náznak.“

Wolfe přikývl. „A proto by nebylo moudré vám je ukázat. Vskutku, jeden z vás by z nich mohl získat nějaký náznak ohledně totožnosti pisatelky a neoznámit nám to. Což by mi můj problém jen zkomplikovalo.“

„Rád bych se na něco zeptal,“ zaskřehotal Upton. „Slyšel jsem, že v domě paní Valdonové žije malé dítě a že si k němu zjednali ošetřovatelku. Nic o tom nevím, ale ten, kdo mi to řekl, není žádný tlachal. Souvisí to dítě nějak s těmi dopisy?“

Wolfe se zachmuřil. „Dítě? Dítě paní Valdonové?“

„Netvrdím, že je to její dítě. Řekl jsem jen, že v jejím domě je nějaké dítě.“

„Vskutku. Na to se jí musím zeptat, pane Uptone. Souvisí-li to nějak s těmi dopisy, bude o tom vědět. Mimochodem, poradil jsem jí, aby se o dopisech nikomu nezmiňovala. Bez výjimek nikomu. Jak jistě víte, pánové, nemluvila o nich ani s vámi. Celá záležitost je v mých rukou.“

„No dobrá, tak to zařiďte.“ Upton vstal. V porovnání s Wolfem vážil snad jen polovinu, ale z toho, jaké úsilí musel vynaložit, aby se zvedl, by člověk hádal, že to je přesně naopak. „Soudě dle toho, co jste zařídil s námi – či spíš jak jste se o to pokusil, bych řekl, že to zpackáte. Já Lucy Valdonové nic nedlužím. Potřebuje-li ode mne nějakou službu, může mě o ni požádat.“

Zamířil ke dveřím, cestou vrazil Binghamovi do ramene, načež Bingham vymrštil druhou ruku a strčil do něj. Protože host je host, a navíc jsem pochyboval, zda bude mít dosti elánu a energie, aby za sebou zavřel, zvedl jsem se a vyprovodil ho do haly a ze dveří. Když jsem se vrátil do kanceláře, měl právě slovo Julian Haft.

„… ale než tak učiním, chtěl bych si pohovořit s paní Valdonovou. Nesouhlasím s panem Uptonem, netvrdím, že postupujete špatně, ale to, oč žádáte je – hm – nezvyklé.“ Nasadil si brýle a otočil se. „Samozřejmě, Willisi, že souhlasím s tvým názorem na pisatele anonymních dopisů. Nejspíš si myslíš, že jsem příliš velký puntičkář.“

„Na to máš právo,“ opáčil Krug.

„K čertu s právem,“ zabouřil Bingham. Blýskl svým obrovitým úsměvem na Hafta. „Puntičkář, to bych neřekl, spíš opatrník. Juliane, ty ses se strachem už narodil.“

Musíte to chápat. Vztahy mezi prodavači a nákupčími. Pro literárního agenta je vydavatel zákazníkem, ale televizní producent ho může brát jen jako dalšího kšeftaře.

10. KAPITOLA

Mám před sebou kopii přehledu výdajů, kterou jsem našel ve složce V jako Valdonová. Druhé stadium vyšetřování, kdy jsme probírali seznamy, dodané Willisem Krugem, Leem Binghamem, Julianem Haftem a naší klientkou (od Manuela Uptona jsme seznam nedostali), trvalo šestadvacet dnů – od 12. června do 7. července – a stálo klientku 8674 dolarů a třicet centů, v čemž není započítána žádná část mého platu. Ten bývá zahrnut ve vlastním honoráři a nikdy se neuvádí jako součást výdajů.

Na Lucyině seznamu bylo 47 jmen, na Haftově 81, na Binghamově 106 a na Krugově 55. Haft a Bingham ve svých seznamech uvedli jméno provdané Uptonovy dcery, na Krugově seznamu však nefigurovalo. Provdaná dcera Juliana Hafta se objevila na Lucyině seznamu, ale na ostatních ne. Nikdo nám nesdělil jméno jisté Binghamovy přítelkyně, Orrie se je dozvěděl kdesi na svých cestách. Samozřejmě, že všechny čtyři seznamy obsahovaly řadu zdvojení, ale celkem jsme obdrželi 148 různých jmen, rozdělených následujícím způsobem:

kategorie počet stav

A 57 svobodná

B 52 vdaná, žije s manželem

C 18 rozvedená

D 11 vdova

E 10 vdaná, žije sama

Jiná statistika ukazuje v uvedených kategoriích, kolika z nich se v době mezi 1. prosincem 1961 a 28. únorem 1962 narodilo dítě:

kategorie počet

A 1

B 2

C 0

D 1

E 0

Ta jediná z kategorie A (svobodná), která měla dítě, pracovala u Kruga v kanceláři, ale všichni o tom věděli a dítě bylo zcela legálně předáno (či prodáno) agentuře k adopci. Saulovi zabralo skoro dva týdny, než se ujistil, že to děcko nikdo nezašantročil do vestibulu paní Valdonové.

Jedna z položek v kategorii D (vdova) mohla představovat jistý problém pro své přátele i nepřátele, ale určitě ne pro nás. Její manžel zemřel dva roky před narozením dítěte, avšak ona si ho ponechala a bylo jí fuk, kdo o tom ví. To dítě jsem viděl.

Pokud jde o dvě děti v sekci B (vdaná, žije s manželem) ve skutečnosti byly tři. V jednom případě se narodila dvojčata. Všechny děti žily se svými rodiči. Dvojčata navštívil Fred a jedináčka Orrie.

Kromě matek nás zajímala i dvě děvčata kategorie A, dvě ženy v sekci B, dvě ve skupině C a jedna položka v D. Všechny strávily část sledovaného období mimo domov a – nebo – mimo pracoviště. Orrie musel kvůli jedné položce zaletět do Francie na Riviéru a druhou letěl prověřit Fred do Arizony.

Od časů, kdy jistý dotyčný zvířil prach na podlaze chrámu, neproběhla hladší operace, než ta naše. Všechno bylo docela tip-top. Jen Orrieho jeden dveřník předvedl ke správci domu, ale nebyla to jeho vina a Freda zase vyrazili ze zákulisí jistého divadla, ale to jaksi patří k běžné práci. Jinak jsme předvedli dokonalé slídilské představení. A když 7. července zatelefonoval Saul, aby ohlásil, že uzavřel poslední mezírku, týkající se oné adopce, a že to dítě viděl na vlastní oči, operace skončila a byli jsme přesně na stejném místě, jako před šestadvaceti dny, 12. června.

Ovšem s malým rozdílem. Došlo k jistému vývoji, ale bez našeho přičinění. Ta první, méně významná podrobnost, spočívala v tom, že jsem již nebyl posledním člověkem, který viděl Ellen Tenzerovou naživu. Tehdy v pátek odpoledne navštívila doma jistou paní Nesbittovou z Východní 68. ulice, svoji bývalou pacientku z dob, kdy ještě v New Yorku působila jako ošetřovatelka. Paní Nesbittová čekala celé dva týdny, než se o tom někomu zmínila, protože si nepřála, aby se její jméno objevilo v novinách v souvislosti s vraždou, ale nakonec dospěla k názoru, že o tom musí někomu povědět. Prokurátor jí pravděpodobně slíbil, že její jméno nebude zveřejněno, ale některý z novinářů je vyslídil a sláva svobodě tisku. Ne že by paní Nesbittová vyšetřování nějak pomohla. Ellen Tenzerová prozradila jen tolik, že se potřebuje o něčem poradit s právníkem, a požádala paní Nesbittovou, aby jí doporučila někoho důvěryhodného, což ona učinila a hned jí sjednala u dotyčného advokáta schůzku. Ellen Tenzerová na ni však nepřišla. K čemu vlastně toho právníka potřebuje, paní Nesbittové nesdělila. Připsali jsme paní Nesbittovou k Saulovu seznamu jmen, čistě pro jistotu, ale ona porodila dítě naposledy před deseti lety a její dcera žádné dítě neměla.

Druhou, mnohem významnější událostí, bylo to, že nás naše klientka málem opustila. Zatelefonovala v pondělí 2. července ve čtvrt na pět odpoledne. Samozřejmě, že jsem s ní udržoval kontakt; když už člověk utrácí klientovi tři sta dolarů denně, aniž by za to cokoliv obdržel, to nejmenší, co může udělat, je občas zatelefonovat nebo se zastavit a utrousit: ahoj, to máme dneska hezky, ale myslím, že na venkově by potřebovalo zapršet. Jednou jsem ji pozoroval při krmení dítěte, jednou jsem s ní poobědval, dvakrát jsem ji vzal na večeři, naučil jsem ji hrát binokl a celkem šest hodin jsem poslouchal, jak hraje na klavír. Také jsme si trochu zatančili při gramofonu v jídelně, kde nebyl koberec. Byla moc dobrá a stálo by za to vzít ji někdy do Flamenga nebo ke Gillottimu, ale to muselo z bezpečnostních důvodů počkat. Ptáte-li se, zda bych si dal takovou práci s tím, aby klientce nedošla trpělivost, i kdyby byla šilhavá a měla nohy jako slon, odpověď zní ne.

Když jsem 2. července ve čtvrt na pět odpoledne zvedl sluchátko a začal odříkávat formuli „Kancelář Nera Wolfa…“ přerušila mě: „Můžeš ke mně přijet, Archie? Hned teď?“

„Jistěže mohu. Pročpak?“

„Byl tu nějaký člověk, policista. Před chvílí odešel. Ptal se mě, kdy jsem si najala Nera Wolfa, a vyptával se i na dítě. Přijedeš?“

„Cos mu pověděla?“

„Samozřejmě, že nic. Řekla jsem, že nemá právo vyptávat se na moje soukromé záležitosti. To jste mi přece poradili.“

„Správně. Víš, jak se jmenuje?“

„Představil se, ale byla jsem tak… nevím.“

„Byl to Cramer?“

„Cramer… ne.“

„Rowcliff?“

„Ne.“

„Stebbins?“

„Tak nějak to znělo. Stebbins. Ano, myslím, že ano.“

„Velký, silný s tlustým nosem, širokými ústy a hrozně se snažil být zdvořilý?“

„Ano.“

„No dobrá. To je můj oblíbený policajt. Uklidni se. Zahraj si na klavír. Budu u tebe za dvacet minut, protože si už nemusím dělat starosti se sledováním.“

„Přijedeš?“

„No ovšem.“

Zavěsil jsem, uchopil jsem sluchátko domácího telefonu, zavolal do skleníku a po chvíli se ozval Wolfův hlas: „Ano?“

„Telefonovala paní Valdonová. Navštívil ji Purley Stebbins a vyptával se na vás a taky na dítě. Nic mu neřekla. Chce, abych k ní přijel, a já jedu. Nějaké instrukce?“

„Ne. Zatracená práce.“

„Ano, pane. Mám ji přivést?“

„Ne. Jen kdybyste musel.“ Zavěsil.

Zašel jsem do kuchyně upozornit Fritze, že se musí starat o telefon i o dveře, dokud mě opět neuvidí, a vypadl jsem. Sešel jsem po schodech na chodník, zamířil jsem k východu, automaticky jsem se rozhlédl, ale ve skutečnosti mi bylo šumafuk, jestli mě někdo sleduje nebo ne. Stejně skoro určitě někdo střežil její dům.

Šel jsem pěšky. Na pěti minutách, které bych snad ušetřil, kdybych si vzal taxík, stejně nezáleželo a mým nohám svědčí pocit, že mi pomáhají v práci. Když jsem zabočil do Jedenácté ulice a přiblížil se k domu, opět jsem se automaticky rozhlédl, ale ani teď na tom nezáleželo. Vybouchlo to a nemohli jsme dělat nic, než uhýbat létajícím střepinám. Vystoupal jsem po čtyřech schodech do vestibulu, ale nemusel jsem zvonit, protože dveře byly otevřené a v nich stála Lucy osobně. Nic neřekla. Když jsem překročil práh, zavřela dveře, otočila se a zamířila ke schodům. Následoval jsem ji. Bylo zřejmé, že zapomněla na to, jak daleko jsme pokročili v našich srdečných vztazích. V prvním patře zašla do velkého pokoje, když jsem vešel, zavřela dveře, podívala se na mne a řekla: „Ptal se mě, jestli znám Ellen Tenzerovou.“

„Jistěže. To je přirozené.“

„Ty tu stojíš a říkáš, že to je přirozené! Nikdy jsem neměla… kdybych nešla za Nerem Wolfem… to přece víš, Archie!“

„Oslovujte mě pane Goodwine.“

Velké šedé oči se jí rozšířily.

„Jde o to,“ vysvětlil jsem jí, „že směšování osobních a obchodních vztahů škodí v obou směrech. Chcete-li se držet za ruce, fajn. Chcete-li hrát nafoukanou klientku, no dobře. Ale není fér, když mě nafoukaná klientka oslovuje Archie.“

„Nejsem nafoukaná!“

„Oukej, tedy špatně naložená.“

„Nejsem špatně naložená. Víš, že to tak je. Kdybych nešla k Neru Wolfovi a kdybys tu ženu nevypátral, nezavraždili by ji. Hnusí se mi to! A teď se dozvěděli o Neru Wolfovi a vědí i o dítěti. Povím jim úplně všechno. Proto jsem tě požádala, abys přišel – abys mi řekl, kam mám jít a s kým mám mluvit. S prokurátorem? A taky jsem se chtěla zeptat – půjdeš se mnou?“

„Ne. Mohl bych si zatelefonovat?“

„Ale jistě, jestli… Proč?“

„Abych panu Wolfovi oznámil, že má padáka.“

„Neřekla jsem, že má padáka!“

Zvedl jsem obočí. „Paní Valdonová, máte v tom zmatek. Několikrát jsme probírali, co by se stalo, kdyby vás objevili a přišli za vámi. Dohodli jsme se, že budeme pokračovat, pokud to nebude příliš horké, a že posouzení, zda se tak stalo, ponecháte na nás. Přála jste si, abych vám vysvětlil daná pravidla ohledně zadržování důkazu, bránění spravedlnosti a podobně, a já tak učinil. Jednoznačně jsme se dohodli, že pokud se někdy rozhodneme nechat to plavat, rozhodnutí přísluší panu Wolfovi. Vy jste se teď sama rozhodla, že toho necháte, a tak mu musím zavolat a povědět mu o tom. Pokud jde o to, že má padáka, říkejme tomu jinak, když chcete – třeba že ho propouštíte z jeho závazku. To zní lépe. Zatelefonuji si z přízemí.“ Otočil jsem se.

Na paži se mi sevřely její prsty. „Archie.“

Obrátil jsem se.

„Poslyšte,“ varoval jsem ji, „já si na nic nehraju. A ať se propadnu, jestli si teď sednu na bobek, stáhnu vám boty a budu vám zahřívat prokřehlé nožky.“

Oběma rukama mě objala kolem krku a přitiskla se ke mně. A tak o patnáct či dvacet minut později jsme spolu seděli na pohovce, pili martini a ona tvrdila: „To, jak jsi mluvil o míchání osobních a obchodních vztahů, přece víš, že je to hloupost. Vždyť přesně to děláme už skoro měsíc. Začala jsem s tím hned, když jsi přišel poprvé, jak jsem si s tebou vyměnila sklenice a vykládala ti, že se s tebou nepokouším flirtovat. Proč ses mi tehdy nevysmál?“

„Já se ti vysmál. Řekl jsem, že i ústřice flirtují, a tys odešla.“

Usmála se. „Musím se ti k něčemu přiznat.“

„Dobře. Můžeme se přiznat jeden druhému.“

„Když jsem to říkala, doopravdy jsem si myslela, že se s tebou nesnažím flirtovat. Jak vůbec můžeš snášet tak hloupou ženskou?“

„Nemůžu. Nemohl bych.“

„Cože?“ Zamračila se. „Ach. Mockrát děkuju, ale já opravdu jsem hloupá. Když jsi mluvil o tom, že půjdeš zavolat Neru Wolfovi, samozřejmě jsem měla myslet na to, co bude dál a jestli se tě mám nebo nemám zeptat, co mám dělat a tak – ale mě napadlo jen jediné: On mě už nikdy nepolíbí. Vím odjakživa, že nejsem moc chytrá. Například, když ses mě před chvílí zeptal, jestli ten člověk nějak nenaznačil, jak přišel na to, že jsem si najala Nera Wolfa – kdybych byla chytrá, nějaký ten náznak bych z něj vyloudila, že?“

„Ne. Z Purleyho Stebbinse ne. Někdy mívá problém s tím, co by měl říct, ale vždycky přesně ví, co říct nemá.“ Napil jsem se. „Jelikož jsme se vrátili zpátky k pracovním záležitostem, ujasněme si to. Třeba jsem podlehl falešnému dojmu: Jsi stále ještě naší klientkou?“

„Ano.“

„Víš naprosto jistě, že chceš pokračovat?“

„Tady prosím.“ Podala mi ruku a já ji přijal. Přesně tak se před třemi týdny začaly rozvíjet naše srdečné vztahy, když jsme spolu strávili dlouhý večer při sestavování seznamu a vybírám čtyř mužů, jež jsme měli požádat o pomoc. Protáhne-li se stisk ruky byť jen o vteřinu nad normál, o něčem to svědčí. Pokud se oba v témže okamžiku rozhodnete stisk ukončit, fajn. Ale když ona povolí dřív než vy anebo naopak, dejte si pozor, nehodíte se k sobě. S Lucy jsme hned napoprvé dosáhli shody. A tentokrát také.

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Nacházíme se v parádní kaši. Nemusím ti nic líčit, víš to stejně dobře jako já. Tvůj úkol bude možná trochu tvrdý, ale jednoduchý. Prostě vůbec nic neřekneš, neodpovíš na žádnou otázku, bez ohledu na to, kdo ti ji položí. Jasné?“

„Jasné.“

„Kdyby tě pozvali do kanceláře státního zástupce, pozvání odmítneš. Kdyby sem přišel Stebbins nebo někdo jiný, otevři mu nebo ne, jak se ti bude chtít, ale nic mu neříkej a nepokoušej se z něj nic vytáhnout. Co se týče toho, jak zjistili, že jsi si najala Nera Wolfa a že to souvisí s dítětem, na tom už nezáleží. Já bych typoval na Manuela Uptona, ale nedám ani niklák za to, abych se to dozvěděl. Byl-li to Upton, pak se některé otázky, na něž nebudeš odpovídat, možná budou týkat anonymních dopisů. Mohlo by se stát, že právě ty budou pro mě a pro Wolfa nejtvrdším oříškem, ale to jsme přece věděli. Čtyřem lidem navykládal, že je má schované v sejfu. Až mu soud nařídí, aby je vydal, a on začne tvrdit, že nikdy neexistovaly, mohli bychom být obviněni ze zničení důkazu, což je horší než zadržování. To by byla moc velká legrace a budu si muset vzpomenout, abych se zasmál.“

„Archie.“

„Ano?“

„Ještě před šesti týdny jsem jen tak v klidu přežívala. Nahoře nebylo žádné dítě, neznala jsem tě, nikdy by se mi ani nesnilo o tom, že to bude… takové. Když říkám, že se mi to hnusí, tomu přece rozumíš, že?“

„Ale jistě.“ Pohlédl jsem na hodinky, dopil martini, odložil sklenici a zvedl jsem se. „Raději se odšourám.“

„Musíš? Proč nezůstaneš na večeři?“

„Netroufám si. Je půl šesté. Je zde padesátiprocentní šance, že se v šest hodin u nás zjeví Stebbins nebo Cramer, a u toho bych měl být.“

Pozvedla ramena, nechala je sklesnout a vstala z pohovky. „A jediné, co mám dělat já, je nic neříkat.“ Stála s mírně zakloněnou hlavou. „Tak potom přijď a všechno mi povíš. Čistě obchodně.“

Nevěděl jsem, jak k tomu došlo, zda to bylo tím, co řekla nebo jak to řekla, či něčím, co se jí mihlo v očích. Ať to bylo cokoliv, usmál jsem se, pak jsem se rozesmál a to už se smála také. O půl hodinu dřív by nikdo nemohl rozumně předpokládat, že se tak brzy spolu pěkně zasmějeme. Očividně to byl skvělý způsob, jak ukončit rozhovor, a tak jsem se otočil a šel.

~

Dvě minuty před šestou jsem vsunul klíč do zámku dveří starého pískovcového domu, zašel jsem do kuchyně ohlásit Fritzovi, že jsem se vrátil, a pokračoval do kanceláře. Dokonce i lidé, kteří si uvědomují, že některé otázky jsou zbytečné, přece někdy nějakou položí – například já se Fritze zeptal, jestli někdo netelefonoval. Jednak by mi to pověděl i bez ptaní a za druhé, Cramer a Stebbins se jen málokdy ohlašují telefonicky. Prostě přijdou. A skoro pokaždé buď v jedenáct dopoledne, nebo kolem půl druhé po obědě, anebo v šest večer, protože znají Wolfův rozvrh. Když jsem vstoupil do kanceláře, uslyšel jsem bzučení výtahu.

Přišel Wolfe. Obvykle si nejprve sedne ke stolu, než se začne na něco ptát, ať už slovy nebo pohledem, ale tentokrát se zastavil v půli cesty, zaškaredil se na mě a zavrčel: „Nuže?“

„V pořádku,“ ujistil jsem ho. „Jak se dalo čekat. Je něco jiného být na šok připraven a skutečně ho zažít. Trochu se polekala. Potřebovala ujištění, že jste schopen udržet se v sedle, a já jí je poskytl. Pochopila, proč nesmí odpovídat na žádné otázky bez výjimky. Purley se jí ptal, jestli znala Ellen Tenzerovou. Řekl bych, že si stojíme na svém.“

„Ano.“ Přešel k policím s knihami a prohlížel si tituly. Dávno už jsem přestal být nervózní, když se zahleděl na dvě nejhořejší police. Pokud se rozhodl pro knihu, na níž ze země nedosáhl, přinesl si žebřík, vylezl tak vysoko, jak bylo třeba, a nikdy ani neškobrtl, natož aby spadl. Tentokrát ho neoslovil žádný z titulů nahoře ani dole, a tak přistoupil k velkému globusu a začal jím zvolna otáčet. Buď hledal místo, kde by se mohla ukrývat matka pohozeného dítěte, nebo přemýšlel, kam se zdejchnout, kdyby musel uprchnout z města.

Během večeře se žádná návštěva nedostavila. Dvakrát zazvonil telefon, ale nešlo o nic oficiálního. Jednou volal Saul, že se mu podařilo škrtnout další dvě jména na seznamu, a podruhé to byl Orrie. Eliminoval další jméno a zbývala mu již jen dvě. Fred byl v Arizoně. Blížili jsme se ke konci řady.

V jídelně, když Wolfe dojedl jahody la Romanoff, použil ubrousku a odsunul židli, jsem povstal a oznámil mu: „Kávu s vámi pít nebudu. Nikdy nechodí po večeři, když to není naléhavé, a já mám něco jako schůzku.“

Zabručel: „Budete k zastižení?“

„Ale jistě. Na čísle paní Valdonové. Máte ho napsané.“

Podíval se na mě. „Co je to za nesmysl? Říkal jste, že se polekala, ale vy jste ji ujistil. Není to náhodou tak, že se chystá stáhnout?“

„Nikoli, pane. Je rozhodnutá. Ale možná má strach, abyste se nestáhl vy. Požádala mě, abych jí přišel podat hlášení, až si s vámi promluvím.“

„Fuj.“

„Ano, ale ona vás nezná tak dobře jako já. A vy zas neznáte ji tak dobře jako já.“ Odložil jsem ubrousek na stůl a odešel jsem.

11. KAPITOLA

Cramer se dostavil v úterý 3. července ve čtvrt na dvanáct dopoledne. Když zazněl zvonek, právě jsem vyřizoval jeden čistě soukromý hovor. Již v květnu jsem přijal pozvání na pětidenní víkend, končící čtvrtého července, v domě jedné přítelkyně ve Westchesteru. Dlouhotrvající honba za matkou mě přinutila pozvání odmítnout a právě teď se mi dotyčná přítelkyně ozvala s tím, že přijedu-li alespoň čtvrtého, má pro mě připravenou krabici rachejtlí a malý kanón na jejich odpalování. Když jsem uslyšel zvonek, právě jsem říkal: „Víš, že bych moc rád přijel, ale na zápraží postává policejní inspektor – nebo možná seržant – a domáhá se vstupu. Možná strávím dnešní noc v lochu. Nashle u soudu.“

Zavěsil jsem a zvonek se opět rozezněl. Odběhl jsem do haly, pohlédl ven polopropustným sklem ve dveřích a ohlásil Wolfovi, že je to Cramer. Jen stiskl rty. Došel jsem ke dveřím, otevřel je dokořán a uvítal jsem ho: „Zdravíčko. Pan Wolfe je trochu nabručený. Čekal vás už včera.“

Většina mého projevu se minula účinkem a směrovala do jeho zad, jak kolem mě pochodoval do kanceláře. Následoval jsem ho. Cramer sňal starý, plstěný klobouk, který nosí v zimě, v létě, za deště i v pěkném počasí, beze spěchu se posadil do červeného křesla, položil klobouk na stojánek a zaostřil pohled na Wolfa. Wolfe zaostřil na něj. Vydrželi to dobrých pět vteřin, to ostření. Nešlo o souboj upřených pohledů, ani jeden si nenamlouval, že by toho druhého dokázal přinutit uhnout pohledem. Prostě jen svolávali své voje.

Potom Cramer promluvil. „Už je to třiadvacet dnů.“ Jeho hlas zněl chraptivě. To bylo neobvyklé. Obyčejně mu při rozhovoru s Wolfem trvá tak deset minut, než začne chraptět. I jeho velký, kulatý obličej byl zarudlejší než jindy, ale to mohlo být tím červencovým vedrem.

„Dvacet pět,“ upřesnil Wolfe. „Ellen Tenzerová zemřela v noci na osmého června.“

„Třiadvacet dnů od chvíle, kdy jsem tu byl.“ Cramer se v křesle opřel. „Co je s vámi? Uvízl jste?“

„Ano.“

„Starýho čerta. Na čem nebo na kom?“

Koutek Wolfových úst se pozvedl asi o osminu palce.

„Na to vám nemohu odpovědět, aniž bych vám prozradil, na čem pracuju.“

„To vím. Poslouchám vás.“

Wolfe potřásl hlavou. „Pane Cramere, jsem v přesně stejné situaci jako před třiadvaceti dny: nemám pro vás žádné informace.“

„Tomu se dá sotva věřit. Nepamatuju, že byste si někdy dával načas víc než tři neděle. Víte, kdo zabil Ellen Tenzerovou?“

„Na to mohu odpovědět. Ne.“

„Já myslím, že ano. Máte v současné době jiného klienta než paní Valdonovou?“

„I na to vám odpovím. Nemám.“

„A proto si myslím, že víte, kdo zabil Ellen Tenzerovou. Je jasné, že mezi vraždou Ellen Tenzerové a tím, k čemu vás najala paní Valdonová – ať je to cokoliv – je nějaká souvislost. Nemusím opakovat všechny podrobnosti – knoflíky, Anne Tenzerová, kombinéza, dítě v domě paní Valdonové, Goodwinova návštěva u Ellen Tenzerové v Mahopacu, její náhlý odjezd poté, co ji navštívil. Popíráte, že mezi Goodwinovou návštěvou u Ellen Tenzerové a její vraždou existuje přímá souvislost?“

„Nepopírám, ani to nepotvrzuji. Nevím. A vy také ne.“

„Houby.“ Cramerův hlas zněl ještě chraptivěji. „Umíte počítat do pěti stejně jako já. Jestli tím chcete říct, že ani jeden z nás to není schopen dokázat, oukej, ale máte to v úmyslu. Nevím, k čemu si vás paní Valdonová najala, ale zatraceně dobře vím, že hodláte čapnout toho vraha, pokud ovšem to není ona. Nemyslím, že by to byla ona, protože podle mého víte, kdo to udělal a kdyby to byla ona, už byste kápnul božskou. Můžu vám vysvětlit, proč jsem si jistý, že to víte.“

„Prosím.“

„Jsem si zatraceně jistý, že chcete vědět, kdo je vrahem. Popíráte to?“

„Připusťme to jako hypotézu.“

„V pořádku. Rozhazujete prachy paní Valdonové jako smetí. Panzer, Durkin a Cather na tom makají už tři neděle. Chodí sem každý den a někdy i dvakrát denně. Nevím, co dělají, ale vím, co nedělají – totéž se týká i Goodwina. Naprosto ignorují Ellen Tenzerovou. Nikdo z nich nezajel do Mahopacu ani za paní Nesbittovou či za Anne Tenzerovou, nikoho z nich nezajímala minulost Ellen Tenzerové, nemluvili s jejími přáteli a sousedy a nepokusili se kontaktovat nikoho z mých lidí. Neprojevili o ni sebemenší zájem. Ani Goodwin ne. A přitom byste rád věděl, kdo ji zabil. Takže to už víte.“

Wolfe zabručel: „To je obdivuhodně lákavá teorie, ale zapomeňte na ni. Máte mé slovo, že nemám ani ponětí, kdo zabil Ellen Tenzerovou.“

Cramer se na něho zahleděl. „Vaše slovo?“

„Ano, pane.“

Tím bylo řečeno vše. Cramer ze zkušenosti věděl, že když Wolfe dá slovo, mluví úplně na rovinu a není v tom žádný chyták. „Tak co, k čertu,“ vyptával se, „dělají Panzer, Durkin a Cather? A Goodwin?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nic takového, pane. Právě jste řekl, že víte, co nedělají: nelezou vám do zelí. Nevyšetřují vraždu. Ani pan Goodwin a ani já ne.“

Cramer se na mě podíval. „Vás propustili na kauci.“

Přikývl jsem. „Vy to musíte vědět.“

„Strávil jste noc v domě paní Valdonové. Včerejší noc.“

Zvedl jsem obočí. „Vaše tvrzení má dvě vady. Za prvé, není to pravda. Za druhé, i kdyby to byla pravda, jak to souvisí s vraždou?“

„V kolik hodin jste odešel?“

„Neodešel jsem vůbec. Ještě tam pořád jsem.“

Otočil ruku dlaní vzhůru. „Koukejte, Goodwine. Víte, že se musím spoléhat na hlášení. Muž, který tam hlídá od osmi do dvou, mi hlásil, že jste přišel v devět hodin dvacet pět minut, a ten, co hlídá od dvou do osmi, tvrdí, že jste neodešel. Chci vědět, který z nich vás propásl. V kolik hodin jste odešel?“

„A já si pořad říkal, proč jste vlastně tady. Z toho, jak se v tom plácáte, jsem pochopil, že tu nejste kvůli vraždě. Takže si chcete prověřit vaše mládence. Fajn. Ve tři čtvrti na dvě jsme už s paní Valdonovou měli tak trochu náladičku a vyšli jsme si na chodník, zatančit si za letní noci. Ona se ve čtvrt na tři vrátila domů a já odešel. Takže mě prošvihli oba. Také ovšem…“

„Jste šašek a ještě k tomu lhář.“ Zvolna zvedl ruku a štípl se do nosu. Pohlédl na Wolfa. Vytáhl z kapsy doutník, zamračil se na něj, poválel ho v dlaních, vrazil si ho do úst a zaryl do něj zuby. „Stačí mi zavolat do Albany a máte po licencích,“ poznamenal.

Wolfe přikývl. „O tom není pochyb.“

„Ale vy vždycky musíte mít tak zatraceně tvrdou palici.“ Vyňal doutník z úst. „Víte, že vás mohu připravit o licenci. Víte že vás můžu sebrat a strčit do vazby jako důležitého svědka. Víte, že jestli v tomhle blátě zůstanete trčet, neubráníte se obvinění z trestného činu. Jenže vy jste tak zpropadeně paličatej, že ani nehodlám plýtvat dechem, abych vás zkoušel zmáčknout.“

„To je rozumné.“

„Jo. Ale máte klientku. Paní Valdonovou. Nejenže vy oba s Goodwinem zadržujete důkazy, ale navedli jste k tomu i ji.“

„Ona vám to pověděla?“

„To nebylo třeba. Nezkoušejte to na mě. Samozřejmě, že jste jí to poradili. Je vaší klientkou a mlčí jako dub. Státní zástupce si ji pozval do kanceláře a ona odmítla přijít. Tak ji sbalíme.“

„Nebylo by to poněkud zbrklé? Jen tak sebrat někoho s jejím původem a postavením?“

„Nebylo, vzhledem k tomu, co ví. Goodwin se rozjel za Ellen Tenzerovou kvůli knoflíkům na kombinéze. Tu kombinézu mělo na sobě dítě, které, jak tvrdí paní Valdonová, někdo odložil v jejím vestibulu a které nyní žije v jejím domě. Takže…“

„Říkal jste, že paní Valdonová odmítá vypovídat.“

„Nejméně dvěma lidem pověděla, že to dítě pohodili u ní ve vestibulu ve chvíli, kdy byla sama doma. Nám o tom nic neřekla, ale jestli má jen trochu rozumu, poví nám to, pokud je čistá. Jestli je čistá, poví nám všechno, co ví, včetně toho, proč si vás najala a co jste pro ni vykonal. Nemyslím, že by se jednalo o něco tak drsného, jako je únos, protože pověřila svého právníka, aby všechno prozatímně legálně vyřídil. Ale vím setsakra jistě, že to dítě u ní v domě je totožné s tím, jež až asi do dvacátého května pobývalo u Ellen Tenzerové. V jejím domě jsme našli dvě přesně stejné kombinézy, jako byla ta, kterou Goodwin ukázal Anne Tenzerové. A se stejným druhem knoflíků. Pořád ty zatracený knoflíky.“

Připadalo mi trochu nepatřičné, že má tak spadeno na knoflíky, ale možná že si také pohovořil s Nicholasem Losseffem.

Mluvil dál. „Takže se ptám, co ví paní Valdonová a co víte vy o tom dítěti. Z jejího advokáta a z jejího doktora nemůže státní návladní dostat vůbec nic, ovšem, samozřejmě, je chrání jejich privilegia. Ošetřovatelka a služka s kuchařkou žádná privilegia nemají, ale jestli snad něco vědí, tak je nejspíš někdo zašpuntoval. Ošetřovatelka prý ví jen tolik, že je to zdravý chlapec, asi pět až sedm měsíců starý. To znamená, že paní Valdonová není jeho matkou. V prosinci ani v lednu se jí žádné dítě nenarodilo.“

„Dal jsem vám své slovo,“ přerušil ho Wolfe, „že vůbec netuším, kdo zabil Ellen Tenzerovou.“

„Slyšel jsem vás.“

„A teď vám dám čestné slovo i na to, že o tom dítěti – o jeho rodičích, původu, o tom, kdo ho položil paní Valdonové do vestibulu – nevím o nic víc než vy.“

„Tomu nevěřím.“

„Nesmysl. Samozřejmě, že věříte. Moc dobře víte, že této milé, staromódní fráze bych nikdy nezneužil.“

Cramer se pořád mračil. „Tak co tedy, prokristapána, víte? Proč si vás najala? Proč jste ji drželi pod pokličkou? Proč jste jí poradil, aby držela jazyk za zuby?“

„Radila se se mnou o důvěrných věcech. Proč by mi měla být odepřena táž výsada, jíž se těší advokáti a lékaři, dokonce i takoví, kteří jí očividně nejsou hodni? Neporušila žádný zákon, neprovedla nic, z čeho by se musela někomu zpovídat, ani nemá žádné informace o jakémkoli žalovatelném porušení zákona. Neměla…“

„K čemu si vás najala?“

Wolfe pokývl hlavou. „V tom je ta potíž. Když vám to vysvětlím i se všemi podrobnostmi nebo vám to poví ona, stane se terčem pozornosti sdělovacích prostředků. Když jí do vestibulu položili to dítě, zabalili je do přikrývky a uvnitř té přikrývky byl obyčejným špendlíkem připíchnutý lístek se vzkazem. Ten vzkaz někdo natiskl gumovou tiskárnou – je to taková souprava určená především dětem. Takže…“

„Co tam bylo napsáno?“

„Skáčete mi do řeči. Takže se vůbec nedal použít jako vodítko. Právě ten vzkaz pohnul paní Valdonovou k tomu, že za mnou zašla. Kdybych…“

„Kde ho máte?“

„Kdybych vám pověděl, co v něm stálo, stala by se moje klientka terčem vulgární zvědavosti. A…“

„Chci ten vzkaz. Teď hned!“

„Už počtvrté jste mi skočil do řeči, pane Cramere. Moje trpělivost není nekonečná. Samozřejmě mi můžete v dobré víře slíbit, že text toho vzkazu nebude zveřejněn. Ale vaše dobrá víra mi nestačí. Nepochybně jste ujistili i paní Nesbittovou o tom, že se její jméno nedostane na veřejnost, ale dostalo se. Proto si ten vzkaz nechám pro sebe. Chtěl jsem vás právě ujistit, že by vám nijak nepomohl při pátrání po vrahovi. Když jste se teď dopracoval k mojí klientce, až na tento jediný, nedůležitý detail víte totéž co já. Pokud jde o to, proč si mě paní Valdonová najala, je to zcela zřejmé. Zavázal jsem se vypátrat matku toho dítěte. Právě tím a jedině tím se po více než tři týdny zabývali pánové Goodwin, Panzer, Durkin a Cather. Ptal jste se, zda jsem uvízl. Je to tak. Jsem v koncích.“

„Vsadím se, že jo.“ Cramer oči se zúžily do pouhých štěrbin. „Když si ten vzkaz chcete nechat pro sebe, proč jste mi o něm řekl?“

„Abych vám vysvětlil, proč paní Valdonové činí takové potíže vykládat vám o dítěti, nalezeném u jejích dveří. Abych ji uchránil obtěžování, musel jsem vám prozradit, k čemu mě najala, a musel jsem vysvětlit proč.“

„Ten vzkaz samozřejmě máte.“

„Možná ano. Kdyby vás náhodou napadlo vyžádat si od soudce příkaz, abych vám jej vydal, nebude k mání. Ani to nezkoušejte.“

„To nebudu.“ Cramer vstal. Udělal krok, odhodil doutník směrem k mému koši na odpadky a jako obyčejně se netrefil. Shlédl na Wolfa. „Nevěřím vám, že existuje nějaký vzkaz. Povšiml jsem si, že jste tentokrát nepoužil té milé, staromódní fráze. Chci se dozvědět pravdu: proč paní Valdonová vynakládá celé jmění na zjištění totožnosti nalezence a mlčí při tom jako hrob. A přísahám bohu, že když to nevytáhnu z vás, vyrazím to z ní. A jestli tam nějaký vzkaz byl, dostanu ho z ní taky.“

Wolfe praštil pěstí do stolu. „Po tom všem,“ zahulákal. „Když jsem se vám ze všech sil snažil vyhovět! Když jsem vám dal čestné slovo ohledně dvou nejdůležitějších bodů! Chcete otravovat moji klientku!“

„To si pište, že chci.“ Cramer postoupil o krok ke dveřím, vzpomněl si na klobouk, natáhl se pro něj přes červené křeslo a vymašíroval ven. Šel jsem do haly dohlédnout na to, aby skutečně zůstal venku, až se zavřou dveře. Když jsem se vrátil, Wolfe poznamenal:

„O anonymních dopisech ani slovo. Že by strategické opomenutí?“

„Ne. V takovéhle náladě by použil každého klacku, na který by dosáhl. Takže to nebyl Upton. Ne, že by na tom záleželo. Vede k ní nejmíň tucet různých stop.“

Zhluboka natáhl nosem vzduch a vypustil jej ústy. „Ona neví o ničem, o čem by nevěděl i on, kromě toho vzkazu. Neměl byste jí poradit, aby vypovídala a zatajila jen tohle?“

„Ne. Jakmile jim odpoví na deset otázek, položí jí milión dalších. Půjdu jí vysvětlit, co ji čeká, a budu u ní, až přijdou se soudním příkazem. Navrhuji, abyste zavolal Parkerovi. Zítra je čtvrtého července a se zařizováním kauce ve svátek by mohl být problém.“

„Potvora,“ zavrčel a já cestou k domovním dveřím přemýšlel, jestli tím myslel Cramera nebo klientku.

12. KAPITOLA

Druhá fáze pátrání po matce tedy skončila 7. července, poté, co Saul Panzer telefonicky ohlásil, že dokončil prověřování poslední adopce a vyloučil tak z okruhu podezřelých jedno děvče z kanceláře Willise Kruga. Odvedli jsme skvělou práci (mohu do toho klidně zahrnout i Wolfa): prověřili a vyloučili jsme 148 žen a dívek a nikdo z nás si nevysloužil ani sebemenší škrábanec v obličeji. Velmi uspokojivé. Houby s octem. Řekl jsem Saulovi, že to by bylo prozatím všechno, ale později se možná ještě nějaká fuška naskytne. Freda s Orriem jsme vypustili na volnou nohu už dřív.

Wolfe seděl a mračil se na všechno, na co jen pohlédl. Zeptal jsem se, jestli pro mě má nějaký program, a když mě obdařil pohledem, jaký si plně zasluhovala naše situace, ale ne já, sdělil jsem mu, že pojedu někam na pláž trochu si zaplavat a vrátím se v neděli večer. Ani se nezeptal, kde mě může zastihnout, ale ještě před odchodem jsem mu na stůl položil lístek s číslem. Patřilo k telefonu ve venkovském domě na Long Islandu, který si Lucy Valdonová pronajala na celé léto.

Cramer štěkal víc, než státní zástupce kousal. Její jméno se ani neobjevilo v novinách. Když jsem v úterý v poledne přijel na Jedenáctou ulici a ohlásil jí, že se blíží návštěva, zažila menší záchvat paniky a při obědě toho moc nesnědla. Ale když se někdy kolem třetí opravdu dostavil polda z oddělení vražd, neměl s sebou ani zatykač. Jen písemné předvolání, osobně podepsané okresním prokurátorem. A o několik hodin později mi telefonovala už zase z domova. Vystřídali se u ní velící kapitán a dva náměstkové státního zástupce, jeden z nich prý byl pěkně tvrdý, ale nijak moc ji nepoškrábali. Když někdo odmítá vypovídat, je potíž v tom, že máte jen dvě možnosti: můžete sedět a koukat na něj anebo ho zavřít. Ale ona byla Armsteadová, majitelka domu, měla spoustu přátel a pravděpodobnost, že zabila Ellen Tenzerovou či věděla, kdo to udělal, byla asi jedna k deseti miliónům. Tak tedy strávila čtvrtý červenec s dítětem, ošetřovatelkou, služkou a kuchařkou v domě na pláži. Bylo tam pět ložnic a šest koupelen. Co třeba, kdyby všechny pokoje byly obsazené, objevil se nějaký polda z oddělení vražd a potřeboval by vykoupat? Člověk se musí připravit na všechno.

Když jsem na venkově mimo službu, obvykle zapomínám na kancelář a na právě rozdělanou práci, pokud vůbec nějakou máme, a zvláště zapomínám na Wolfa. Ale v tuto neděli na pláži byla mou hostitelkou klientka. A tak jsem ležel na písku, zatímco ona v domě krmila dítě, a zvažoval, jaké máme vyhlídky. Byly stoprocentně ponuré. Při prvním pohledu na nějaký případ si člověk často říká, že není kde začít, ale nakonec vždycky najde nějaký koutek, kde stojí za to do něčeho zobnout. Tohle byla úplně jiná situace. Pracovali jsme na tom skoro pět neděl, sledovali jsme dvě možné linie pátrání, v obou případech jsme skončili ve slepé uličce a já neviděl žádnou možnost dalšího postupu. Skoro jsem už věřil tomu, že Richard Valdon otcem toho dítěte nebyl, že se s dívkou, která je porodila, nikdy nesetkal, a že tedy musí být tak trochu praštěná. Četla jeho knihy nebo ho viděla v televizi, a když se jí narodilo děcko, které se jí vůbec nehodilo, rozhodla se zajistit mu jméno Valdon. Jestli to opravdu byla taková nějaká potřeštěná holka, hledali jsme jehlu v kupce sena a zbývala jediná naděje: zapomenout na matku a pustit se do pátrání po vrahovi. Tomu se však věnovali poldové už dobrý měsíc. Vyhlídky tedy byly přinejmenším z devětadevadesáti procent chmurné. Leže na zádech v písku, se zavřenýma očima, jsem pronesl nepříliš jemné slovo a uslyšel jsem Lucyin hlas:

„Archie! Asi jsem měla zakašlat.“

Vyhrabal jsem se na nohy a rozběhli jsme se do příboje.

V pondělí ráno Wolfe vpochodoval do kanceláře, jako by měl někam namířeno, vložil do vázy orchideje, usedl a aniž by věnoval jediný pohled došlé poště, mi nařídil: váš zápisník.

Tím začala třetí fáze. Do oběda jsme probrali celý program do posledního detailu a zbývalo jen program uskutečnit, což, samozřejmě, bylo na mě. Na přípravu mi postačily tři dny, ale uplynuly další čtyři, než se akce rozjela, protože Nedělní Gazetta vychází jen v neděli. Ty tři dny probíhaly následovně:

~

PONDĚLÍ ODPOLEDNE. Vrátil jsem se na pláž, abych o novém nápadu přesvědčil klientku. Váhala, a tak jsem se zdržel na večeři. Nebyla tolik proti tomu vrátit se do města, ale nelíbila se jí publicita a nakonec by to nedopadlo, kdybych v jednom bodě trochu nepřeháněl a také nepomíchal osobní a obchodní vztahy. Když jsem odjel, přiměl jsem ji ke slibu, že nejpozději ve středu v poledne bude zpátky na Jedenácté ulici a zůstane tam tak dlouho, jak to bude nutné.

~

ÚTERÝ DOPOLEDNE. Navštívil jsem Ala Posnera, spolumajitele firmy Posart Camera Exchange na 47. ulici a přesvědčil jsem ho, aby mi šel pomoci vybrat dětský kočárek. Když jsme se i s kočárkem vrátili do jeho firmy, ponechal jsem výběr i instalaci kamer na něm, jen jsem mu vysvětlil, jakým způsobem by měly fungovat. Slíbil, že to do středečního poledne stihne.

~

ÚTERÝ ODPOLEDNE. Zašel jsem za Lonem Cohenem do jeho kanceláře ve dvacátém poschodí sídla Gazetty. Má-li Lon nějaký titul, já o něm nevím. Na dveřích malé místnosti, jež se nachází hned vedle velké, rohové kanceláře samého vydavatele, visí jen tabulka s jeho jménem. Během let jsem tam byl už snad stokrát a z toho nejméně sedmdesátkrát jsem ho při vstupu zastihl u jednoho ze tří telefonů na jeho pracovním stole. Tak tomu bylo i v úterý. Zabral jsem si židli na konci jeho stolu a čekal jsem.

~

Zavěsil, přejel si rukou po hladkých, černých vlasech, otočil se i se židlí a upřel na mě bystré, černé oči. „Kde ses tak spálil?“

„Nespálil jsem se. Nemáš cit pro barvy.“ Poplácal jsem se po tváři. „Tohle je sytá, načervenalá hněď.“

Když jsme se takto dohodli, či spíše nedohodli, přehodil jsem si nohu přes nohu. „Jsi šťastný člověk,“ prohlásil jsem. „Jen proto, že se mi zamlouváš – netuším, proč to tak je – jsem ti přišel nabídnout exkluzivní informaci, za jakou by kterékoliv noviny v městě vyklopily nejmíň tác.“

„Aha. Copak za tím je?“

„Tohle není darovaný kůň, kterému bys mohl koukat na zuby. Snad jsi někdy zaslechl jméno Lucy Valdonová. Vdova po spisovateli Richardu Valdonovi.“

„Jo.“

„Měl by to být velký článek pro nedělní vydání. Na celou stránku a hlavně fotografie. Nějaký pěkný, oduševnělý titulek, například ŽENY MILUJÍ DĚTI. Text, který nemusí být příliš rozsáhlý, by měl sestavit někdo z tvých umělců. Bude to o tom, že paní Valdonová, mladá, krásná a bohatá vdova po slavném manželovi, která nemá vlastní děti, přijala ve svém přepychovém sídle maličké dítě a zahrnula je láskyplnou péčí. Najala zkušenou ošetřovatelku, která je malému batolátku zcela oddaná – vlastně batolátku ne, ono se ještě nebatolí. Tak třeba andílkovi nebo děťátku. Já to přece psát nebudu. Dále tam musí být, že je ošetřovatelka dvakrát denně vozí v přepychovém kočárku ven a vždycky mezi desátou a jedenáctou dopoledne a od čtyř do pěti odpoledne se s ním prochází kolem Washingtonova náměstí, aby si chlapeček užil přírodních krás – stromů, trávy a tak dále.“

Pomohl jsem si gestem. „Hotová báseň. Máš-li mezi svými podřízenými nějakého básníka, je to super, ale musí tam být všechny podrobnosti. Obrázky si vyber, jaké chceš – paní Valdonová při krmení dítěte, nebo třeba při koupání, jestli si potrpíš na nudismus – ale jedna fotka tam být musí: ošetřovatelka s kočárkem na Washingtonově náměstí. Na tom musím trvat. A musí se to stihnout do této neděle. Fotky můžete pořídit zítra odpoledne. Poděkuj mi, kdykoli se ti to bude hodit. Nějaké otázky?“

Když otevřel ústa – soudě dle výrazu jeho tváře mi nejspíš nechtěl poděkovat – zazvonil telefon. Otočil se, zvedl sluchátko zeleného telefonu, poslouchal, pak promluvil, ale většinou poslouchal, a potom zavěsil. „Jsi drzý jako jednonohý invalida, který se přihlásil na soutěž v kopání do zadku,“ prohlásil.

„To je nejenom vulgární,“ opáčil jsem, „ale ještě ke všemu nepodstatné.“

„Čerta starýho, nepodstatné. Možná si vzpomeneš, jak ses mě před měsícem vyptával na Ellen Tenzerovou. A já se tě zeptal, jestli už jsi našel ty knoflíky.“

„Když o tom tak mluvíš, ano, vzpomínám si.“

„A ty ses vykrucoval. Dobrá. A teď si poslechněme, co po mě chceš. Víš toho o těch knoflících víc než já, ale já jsem zjistil alespoň tolik, že se našly na dětských kombinézách, že je vyrobila Ellen Tenzerová, některé byly na těch kombinézách v jejím domě, ona měla doma nějaké dítě a noc poté, co jsi s ní mluvil, byla zavražděna. Načež se sem přihrneš s nějakým blábolem o Lucy Valdonové a o dítěti a vyptáváš se, jestli mám nějaké otázky. To tedy mám. Je to dítě v domě Lucy Valdonové totožné s tím, jež měla u sebe Ellen Tenzerová?“

Samozřejmě jsem věděl, že to musí přijít. „Za žádných okolností se to nesmí zveřejnit,“ varoval jsem ho.

„Dobrá.“

„Dokud ti nedám vědět.“

„Už jsem řekl, dobrá.“

„Tak tedy ano.“

„Je Lucy Valdonová jeho matkou?“

„Ne.“

„Ani se neptám, jestli je Wolfovou klientkou, protože to je zjevné. Kdyby nebyla, neměl bys šanci ji přemluvit k takové ztřeštěnosti. Co se toho týče, nejedu v tom. Ani náhodou.“

„Lone, žádný háček v tom není. Podepíše ti souhlas.“

Zavrtěl hlavou. „To by mi nebylo nic platné, kdyby tam někdo hodil bombu. Celkem dobře se dá odhadnout, že Ellen Tenzerovou zavraždili kvůli tomu dítěti. O to děcko je ohromný zájem, nevím proč, ale je. A ty po mně chceš, abych na něj ještě namířil reflektor a prozradil nejen jeho adresu, ale i to, kde bývá dvakrát denně k vidění mimo dům. To by bylo žůžo. Gazetta vydá článek a děťátko druhý den unesou nebo přejedou autem anebo bůhvíco jiného. Nic takového, Archie. Dík za návštěvu.“

„Úplně na rovinu ti říkám, že v tom není vůbec žádné riziko. Ani to nejmenší.“

„To mi nestačí.“

Přehodil jsem nohu zpátky. „Nic z toho, co tu bylo řečeno, není určeno ke zveřejnění.“

„Jasně.“

„Tak k tomu ještě něco přidám. Vsadím tisíc proti jedné, že nedojde k únosu ani k žádným jiným potížím. Paní Valdonová si před pěti týdny najala Nera Wolfa, aby vypátral matku toho dítěte. Našla je ve vestibulu svého domu, nic o něm nevěděla a neví o něm nic ani teď. Promrhali jsme spoustu jejích peněz a svého času a nikam jsme nedošli. Ještě stále to zkoušíme. Tento pokus je založen na teorii, že žena, která před půl rokem porodila dítě a zbavila se ho, ať už z jakýchkoli důvodů, bude zcela jistě chtít vědět, jak teď vypadá. Prohlédne si tu stránku v Gazettě, zajde na Washingtonovo náměstí, podle fotografie pozná ošetřovatelku i kočárek a podívá se.“

Lon naklonil hlavu na stranu. „A co jestli neví, že to dítě v domě paní Valdonové je její?“

„Pravděpodobně to ví. Když ne, pak jenom vyplýtváme ještě trochu času, energie a peněz.“

„Gazetta vychází skoro ve dvou miliónech výtiscích. Když to otiskneme, sběhne se na druhý den kolem toho kočárku celý dav ženských. Co pak?“

„Doufám, že ne celý dav. Nějaké ano. Tu ošetřovatelku zastoupí zaměstnankyně detektivní agentury. Nejlepší soukromá vyšetřovatelka ve městě. Možná jsi už o ní slyšel, jmenuje se Sally Corbettová.“

„Jo.“

„Saul Panzer, Fred Durkin a Orrie Cather budou po ruce, nedaleko. V kočárku budou zabudované tři skryté kamery a ošetřovatelka s nimi bude umět zacházet. Vyfotí každého, kdo se přiblíží natolik, aby si mohl prohlédnout dítě, a obrázky ukážeme paní Valdonové. Jelikož to dítě pohodili v jejím vestibulu, máme velkou šanci, že jeho matkou je někdo, koho pozná. Kromě toho ukážeme ty fotky ještě několika jiným lidem, jejichž jména nepotřebuješ znát. Samozřejmě v tom je spousta všelijakých ‚jestli‘, ale tak je to se vším. Jestli přecházíš na zelenou, možná se ve zdraví dostaneš domů. Jestli víš, co je dobré pro tvůj list, skočíš po této příležitosti. Jestli to otisknete a podaří se to, dostaneš fotografii matky i s vyprávěním, jak jsme ji vypátrali. Možná.“

„Kolik z toho je opravdu na rovinu, Archie?“

„Úplně všechno, rovné a přímé, jako kompletní postupka.“

„Kdo zabil Ellen Tenzerovou?“

„Jak to mám, k čertu, vědět? Zeptej se policajtů nebo státního zástupce.“

„Říkal jsi, že Panzer s Durkinem a Catherem budou nablízku. Ty také?“

„Ne. Mě by mohl někdo poznat. Jsem slavný člověk. Za poslední čtyři roky se moje fotografie celkem třikrát objevila v Gazettě.“

Sklonil hlavu a pět vteřin se špičkou prstu drbal na bradě. Potom vzhlédl. „Tak dobře. Uzávěrka pro fotografie do nedělního vydání je ve čtvrtek v osm ráno.“

Zabralo nám celou hodinu, než jsme dohodli všechny podrobnosti, protože nás čtyřikrát vyrušil telefon.

~

ÚTERÝ ODPOLEDNE, POKRAČOVÁNÍ. Vydal jsem se do kanceláře Dol (Theodolindy) Bonnerové na 45. ulici, kde jsem si už ráno telefonicky smluvil schůzku se Sally Corbettovou. Dol a Sally již před šesti lety způsobily, že jsem zásadně změnil stanovisko ohledně ženských v detektivní branži, a já měl za to na ně pifku, stejně jako měl Wolfe spadeno na Jane Austenovou, která ho donutila uznat, že i ženská dokáže napsat dobrý román. Tentokrát mi Sally opětovně dokázala, že se svého nového názoru mám i nadále držet. Poznamenala si jen to, co bylo nezbytně třeba, zvědavost se jí objevila jen v temně modrých očích a ptala se jen na to, na co musela. Dohodli jsme se, že se ráno sejdeme v Posart Camera Exchange.

~

STŘEDA RÁNO. V Posart Camera Exchange jsme se Sally strávili víc než dvě hodiny vzadu v dílně se dvěma mechaniky. Dívali jsme se, jak instalují a zkoušejí kamery. Klientku to přijde na šestnáct set babek, ale za to mi je Al Posner pronajal na celý týden. Předvedli Sally, jak se s nimi zachází, ale úplný výcvik měla ještě prodělat později. Zavedl jsem ji k Rustermannovi na oběd.

~

STŘEDA ODPOLEDNE. Vydali jsme se se Sally k Lucy Valdonové. Lucy se vrátila od moře už v úterý večer. Ošetřovatelce pověděla, že během dalšího týdne nebo tak nějak bude s dítětem jezdit ven někdo jiný a že si může udělat volno, a zařídila všechno i se služebnou a s kuchařkou. Nevím, jak jim vysvětlila ten nový nóbl kočárek, který doručili ještě před naším příchodem. Před třetí hodinou, když dorazili lidé z Gazetty, – jedna reportérka a fotograf s pomocníkem – měla už Sally na sobě uniformu, ošetřovatelka odešla na celé odpoledne, kočárek byl připraven a Lucy se potřebovala napít.

~

Fotografové od novin pracují rychle, takže s dětským pokojem, s Lucy i se Sally byli hotovi už o půl čtvrté. Loudal jsem se za nimi na Washingtonovo náměstí, abych se podíval, jak si bude počínat Sally s kočárkem. Nijak zvlášť jsem to nestudoval, ale řekl bych, že si vedla docela dobře, trochu za sebou vláčela nohy a ramena měla svěšená. Když jsem se vrátil do domu, byla u Lucy ještě ta reportérka, ale brzy odešla a já namíchal martini.

~

ČTVRTEK, PÁTEK A SOBOTA. Ve čtvrtek ráno jsem se vypravil do Gazetty, podívat se, jak to vypadá. Fotografie Sally na náměstí s dítětem v kočárku byla perfektní. Dva obrázky z dětského pokoje: na jednom byla Lucy s dítětem v náručí a na druhém Sally, česající děťátku vlásky. Vyšly docela dobře, ovšem Lucy se netvářila příliš láskyplně. Zdálo se, jako by se snažila usmát, jenže ji bolí zuby. Lon tvrdil, že ty ostatní jsou ještě horší. Nechápal jsem, k čemu je dobré zveřejňovat fotografii průčelí domu, ale neprotestoval jsem. Lon schválil čtyři změny v textu, které jsem navrhl.

Po všechny tři dny jezdila Sally s kočárkem dvakrát denně na Washingtonovo náměstí, ale v zacházení s kamerami se zaškolovala a cvičila v domě, ve velkém pokoji v druhém patře. Byl u toho Al Posner, Lucy a já. Lucy jsme potřebovali proto, že byla o sedm palců menší než já a bylo nezbytné pokrýt všechny možné úhly. Dvě kamery byly ukryté v ozdobách na koncích držadla a jedna v úzké krabici vpředu, mezi chrastítky a podobnými tretkami. Ta fungovala na dálkové ovládání. Za ty tři dny jsem se nechal vyfotit snad tisíckrát. Obrázky ze čtvrtka byly většinou rozostřené, v pátek se kvalita zlepšila a v sobotu ráno už to Sally ovládala zcela bezpečně. Kdokoliv se na děcko podívá ze vzdálenosti šesti yardů anebo míň, bude vyfotografován, a to tak, že dobře.

V sobotu večer zůstali Saul, Fred a Orrie ve starém pískovcovém domě až do půlnoci. První půlhodinu dostávali instrukce (rozestavění ráno na náměstí měl řídit Saul), a další tři hodiny jsme všichni vysedávali v kuchyni s občerstvením a hráli binokl.

~

NEDĚLE RÁNO. O půl desáté jsem sešel do kuchyně na snídani. V deset hodin, ve chvíli, kdy Sally s kočárkem vjela na náměstí, jsem v pravé ruce držel třetí lívanec zadělávaný s kyselým mlékem, zatímco levou jsem si otevřel Gazettu na stránce s velkým článkem, nazvaným ŽENY ZBOŽŇUJÍ DĚTI. To je otázka vkusu, podle mého by byl vhodnější titulek ŽENY TOUŽÍ PO DĚTECH.

13. KAPITOLA

Když Lon Cohen tvrdil, že se kolem kočárku seběhne dav, nejspíš něco přecenil, řekl bych, že sílu vlivu Gazetty. Nedělní úlovek čítal šestadvacet fotografií – dopoledne sedm a odpoledne devatenáct. Byl jsem přítomen, když se Sally chvíli po páté vrátila s kočárkem a jeho nákladem, a pomohl jsem jí vyměnit filmy. V přední kameře byly jen dva snímky, ale i tak jsme film přetočili a vyjmuli. Vzhledem k tomu, jak jsme utráceli klientčiny prachy, už na dalších pár dolarech nezáleželo.

O čtyřiadvacet hodin později jsme ještě stále netušili, zda máme či nemáme fotografii matky. Věděli jsme jen tolik, že Lucy na žádném z těch šestadvaceti obrázků nepoznala nikoho, koho by byla schopná pojmenovat, a Julian Haft, Willis Krug a Leo Bingham tvrdili, že také nikoho neznají. Wolfe jim hned ráno zatelefonoval a požádal je, aby si ty fotky prohlédli, aniž by jim vysvětlil, kde jsme k nim přišli, a jakmile jsem od Ala Posnera dostal vyvolané snímky, rozeslal jsem je po poslíčcích. Do pěti hodin nám všichni telefonovali. Všechny tři výsledky negativní. Zanesl jsem jednu soupravu obrázků k Lucy a ona si je důkladně prohlédla. U jednoho z nich si nebyla úplně jistá, ale žena, kterou jí připomínal, byla na seznamu a Saul ji eliminoval. Navrhla, abych počkal, až se Sally vrátí z odpolední vycházky s dítětem, a hned si převzal další dávku filmů, ale chtěl jsem být v 35. ulici, až se ozvou Krug, Haft a Bingham. Dvacet minut po čtvrté už jsem měl hlášení od Hafta a Binghama, ale Krug ještě nevolal, takže když zazvonil telefon, domníval jsem se, že je to on. Ale nestačil jsem se ani ohlásit jako obvykle a již jsem byl přerušen.

„Saul. Archie, volám z budky na Univerzitním náměstí.“

„No?“

„Možná máme kliku. Myslíme, že se něco stalo. Ve čtyři hodiny a čtyři minuty zastavil na severní straně náměstí taxík, zaparkoval v druhé řadě od chodníku a vystoupila nějaká žena. Přecházela přes ulici a rozhlížela se. Taxík zůstal na místě. V půli cesty přes náměstí zpozorovala kočárek, zamířila k němu a přišla až docela blízko. Nesklonila se nad ním, ani nenatáhla do kočárku ruku, ale promluvila na Sally. Zůstala tam necelou minutu, asi čtyřicet vteřin. Orrie měl auto až za rohem, ale na tom nezáleželo, protože na ni čekal taxík. Vrátila se k němu a odjela. Úplná nádhera. Mám tady trčet až do pěti?“

„Ne. Zjisti toho taxíkáře.“

„Chceš číslo?“

„Jistěže. Co kdyby tě něco přejelo.“

Nadiktoval mi registrační číslo taxíku, já si ho zapsal a sdělil jsem mu, že od 16.45 do 18.00 budu pryč. Skočím si za Sally pro filmy a zanesu je Alu Posnerovi. Když jsem zavěsil, zůstal jsem celou minutu sedět, jen tak jsem dýchal a měl jsem z toho větší potěšení, než kdykoliv v posledních týdnech. Pak jsem zavolal domácím telefonem do skleníků.

„Ano?“

„Gratuluju. Vaše teorie o tom, že žena, která porodila před půl rokem dítě, se možná bude chtít na něj podívat, byla správná. Správné bylo i rozhodnutí mít na místě nejen kamery, ale i lidi. Odcházím za deset minut a myslel jsem, že byste to rád věděl. Vsázím dvě ku jedné, že se nám podařilo ulovit matku. Možná tři ku jedné.“

„Referujte, prosím.“

„S radostí.“ Všechno jsem mu vypověděl. „Je-li to matka, máme ji. To, kam ji ten taxík odvezl, nám možná nijak nepomůže, ale Saul pochopitelně bude vědět, který je to obrázek. Ještě jednou gratuluju.“

„Uspokojivé.“ A zavěsil.

O několik minut později, právě jsem se zvedal k odchodu, telefonoval Krug, aby mi sdělil, že na fotografiích, jež jsem mu poslal, nikoho nepoznal, a nejspíš ho překvapilo, jak vesele jsem to přijal.

Pondělní úlovek byl v porovnání s nedělí víc než dvojnásobný a Sally v poledne filmy vyměnila, takže jsme měli celkem šest cívek. Dohromady čtyřiapadesát snímků a jeden z nich bychom byli ochotni vyvážit rubíny. Ještě před šestou jsem s nimi dorazil do 47. ulice, ale Al je nemohl vyvolat hned večer. Dva z jeho lidí měli dovolenou, třetí onemocněl a on byl zavalen prací. Přesvědčil jsem ho, aby mi zítra v osm ráno otevřel, a odnesl jsem si snímky zase domů. Právě jsme seděli u večeře, když zavolal Saul. Ten taxíkář se prý jmenuje Sandy Bergman a nepohrdl nabízenou pětkou. Dotyčnou naložil na Madison Avenue mezi 52. a 53. ulicí, zavezl ji přímo na náměstí a pak zpátky na roh 52. ulice a Park Avenue. Nikdy dřív ji neviděl a nic o ní neví. Doporučil jsem Saulovi, aby se po ní zítra ráno na náměstí pořádně podíval, pro případ, že by přišla ještě jednou, a pak aby na mě počkal v kanceláři.

V úterý dopoledne jsem se vrátil do kanceláře s hotovými snímky ve čtvrt na dvanáct. Byl bych to stihl o půl hodiny dřív, ale zdržel jsem se v Posart Camera Exchange balením fotografií, aby je Al hned mohl poslat Krugovi, Haftovi a Binghamovi. Kdyby ji Lucy nepoznala, třeba ji bude znát někdo z nich. Wolfe seděl u svého stolu s pivem a Saul v červeném křesle popíjel víno. Na stojanu u lokte měl postavenou láhev Corton Charlemagne. Zřejmě debatovali o literatuře. Na Wolfově stole ležely tři knihy a další držel otevřenou v ruce. Šel jsem si sednout a chvíli jsem naslouchal. Jo. Literatura. Vstal jsem a zamířil jsem ven, když mě zastavil Wolfův hlas.

„Ano, Archie?“

Otočil jsem se. „Moc nerad vás ruším.“ Přistoupil jsem k Saulovi. „Hambatý vobrázky, šéfe?“ A podal jsem mu je.

„Dnes ráno se neukázala,“ řekl. Zacházel s fotografiemi stejně obratně, jako s balíčkem karet při pokeru. Na každou z nich jen letmo mrkl, dokud neprošel asi polovinu balíčku, pak si jednu nastavil pěkně proti světlu, pokývl a podal mi ji. „To je ona.“

Vzal jsem ji do ruky. Byl to pěkný, čistý snímek asi tří čtvrtin obličeje, zabraný ve stejném úhlu, jako většina ostatních. Široké čelo, oči posazené ve správné vzdálenosti od sebe, dosti úzký nos, spíše široká ústa a maličko zašpičatělá brada. Oči hleděly upřeně a soustředěně někam doprava.

„Mohla by být docela atraktivní,“ usoudil jsem.

„To taky je,“ potvrdil Saul. „Má pěkně pružnou a plynulou chůzi.“

„Nějaké podrobnosti?“

„Pět stop, sedm palců. Sto dvacet liber. Něco před pětatřicet let.“

„Tu obálku, prosím.“ Podal mi ji a já uložil obrázek k ostatním a zastrčil jsem obálku do kapsy.

„Omlouvám se, že jsem vás vyrušil, pánové. Teď musím někam zaskočit. Kdybyste mě potřebovali, znáte číslo paní Valdonové.“ Otočil jsem se a odešel jsem.

Už od neděle byly mé vztahy s Lucy poněkud napjaté. Ne, to není přesné. Ona měla napjaté vztahy se světem vůbec, a já byl zrovna po ruce. V neděli večer telefonoval její advokát kvůli tomu článku v Gazettě a v pondělí odpoledne za ní přišel na kus řeči. Tvrdil, že se zbytečně vystavuje nebezpečí, a silně projevoval svůj nesouhlas. Její nejlepší přítelkyně, Lena Guthrieová, projevovala nesouhlas mnohem důrazněji a také jí telefonovalo několik přátel, nemluvě o nepřátelích. Z jedné poznámky, již utrousila v pondělí odpoledne, jsem vyrozuměl, že volal i Leo Bingham.

Když jsem se tedy v úterý dostavil a Mary Foltzová mě nasměrovala do prvního patra, měl jsem velký pokoj téměř na půl hodiny jen sám pro sebe, a když se konečně naše klientka objevila, zastavila se na tři kroky od mne a otázala se: „Něco nového, Archie?“

„Jen fotky,“ řekl jsem. „Ze včerejška.“

„Ach. Kolik jich je?“

„Čtyřiapadesát.“

„Bolí mě hlava. Opravdu je to nutné?“

„Možná že ne.“ Vytáhl jsem z kapsy obálku, prohrábl jsem štos fotek a jednu jsem jí podal. „Zkus tuhle. To je zvláštní případ.“

Přejela ji pohledem. „Co je na ní zvláštního?“

„Vsázím tři ku jedné, že tohle je ta matka. Přijela taxíkem, který na ní počkal, než našla kočárek, a nahlédla do něj – podívala se pořádně, trvalo jí to skoro minutu. Pak se vrátila k taxíku. Neznáš ji?“

Podívala se ještě jednou. „Ne.“

„Mohla by sis ji vzít na světlo, aby sis byla jistá?“

„Já ne… Tak dobře.“ Přešla ke stolní lampě, rozsvítila ji a zamračeně si obrázek prohlížela. Pak se ohlédla. „Myslím, že jsem ji někde viděla.“

„V tom případě zapomeň na bolest hlavy a podívej se ještě jednou. Samozřejmě, dřív či později bychom ji našli, ale najala sis Nera Wolfa na pátrání po matce už před šesti týdny, utratili jsme spoustu tvých peněz a zažila jsi dost krušné časy. Kdybys ji uměla pojmenovat, ušetřila bys sobě i nám čas, peníze a všelijaké kodrcání. Sedni si tady ke světlu, hm?“

Zavřela oči, přejela si rukou po čele a šla si sednout. Na fotografii se už nedívala, zamračeně a se stisknutými rty jen tak zírala do prázdna. Najednou prudce otočila hlavou ke mně: „No jistě, Carol Mardusová.“

Zasmál jsem se. „Víš,“ prohodil jsem, „za těch šest týdnů jsem tě zažil ve všech možných náladách od veselé až po mizernou, ale nikdy jsem tě neviděl tak odrovnanou jako právě teď. Zasmál jsem se, protože je to legrační.“

„Já se necítím legračně.“

„Já ano. Cítím se parádně. Víš jistě, že je to Carol Mardusová?“

„Ano. Určitě. Mělo mi to dojít dřív.“

„Kdo to je a čím je?“

„To ona Dickovi pomohla se rozjet. Posuzovala v Distaffu došlé rukopisy a přesvědčila Mannyho Uptona, aby vydal Dickovy povídky. Později se stala redaktorkou beletrie, tou je i teď.“

„Redaktorkou v Distaffu?“

„Ano.“

„Neuvedla jsi ji na seznamu.“

„Ne. Nevzpomněla jsem si na ni. Potkala jsem se s ní jen asi dvakrát, třikrát.“

„C-A-R-O-L? M-A-R-D-I-S-O-V-Á?“

„U-S-O-V-Á.“

„Je vdaná?“

„Není. Pokud vím, tak ne. Byla provdaná za Willise Kruga a rozvedla se s ním.“

Překvapeně jsem zvedl obočí. „To je zajímavé. Ani na jeho seznamu nebyla. Jak je to dlouho, co se rozvedli?“

„Přesně to nevím. Myslím, že tak čtyři, pět let. Poprvé jsem ji potkala hned poté, co jsme se s Dickem vzali – a Willise taky.“

„Musím ti položit jednu otázku. Je-li ona matkou, kterou hledáme, což nyní vypadá na pravděpodobnost deset ku jedné, jak dalece je pravděpodobné – ne, neřeknu pravděpodobné. Nakolik se dá věřit tomu, že je Dick otcem?“

„Já nevím. Vyprávěla jsem ti o Dickovi, Archie. Vím, že si spolu byli před lety velmi blízcí – vlastně to nevím, jen jsem to od někoho slyšela. Ale jestli ona je tou matkou…“

Najednou vyskočila. „Půjdu za ní. Zeptám se jí na to.“

„Teď ne.“ Natáhl jsem se, abych ji vzal za ruku, ale zarazil jsem se. Člověk nesmí směšovat osobní vztahy s obchodními, pokud to není nutné. „Teď ti něco nařídím. Už jsem tě o pár věcí požádal, dal jsem ti několik návrhů a k několika věcem jsem tě přemluvil, ale ještě nikdy jsem ti nic nepřikázal. Teď to udělám. O Carol Mardusové nesmíš mluvit s nikým, vůbec s nikým, dokud ti to nedovolím. A nepůjdeš za ní, ani jí nebudeš telefonovat. Jasné?“

Usmála se. „Ode dne, kdy umřel můj táta, mi nikdo nic nepřikázal.“

„Pak je k tomu právě nejvyšší čas. Tak co?“

„Dobrá.“ Podala mi ruku a já ji stiskl. Atmosféra se tedy znormalizovala, ale měli jsme před sebou ještě spoustu práce. „Jakožto klientka,“ ujistil jsem ji, „patříš k absolutní elitě. Budu si muset služebně zatelefonovat.“

Jeden aparát byl ve skříňce na konci místnosti. Došel jsem tam, otevřel dvířka a vytočil číslo. Nepřekvapilo by mě, kdyby to vzal Fritz, když ti dva byli tak zahloubáni do literatury, ale ozval se Saul. Podotkl jsem, že bude rychlejší, když bude poslouchat i Wolfe, a po chvíli zazněl ve sluchátku jeho hlas: „Ano?“

„Jsem u paní Valdonové. Zná tu ženu, i když ne moc dobře. Jmenuje se Carol Mardusová.“ Hláskoval jsem mu to. „Je redaktorkou beletrie v časopisu Distaff. Mají sídlo na Madison Avenue, blízko 51. ulice. Před lety si byli s Valdonem velmi blízcí. Další podrobnosti sdělím později. Opět vám musím blahopřát. Není-li matkou ona sama, pak jistě ví, kdo to je. Jdu zjistit, co podnikala během ledna.“

„Ne,“ zarazil mě Wolfe. „Půjde Saul.“

„Vydržte. Něco mě napadlo.“ Otočil jsem se k Lucy. „Říkáš, žes ji potkala jen dvakrát nebo třikrát. Viděla jsi ji letos v zimě?“

Zavrtěla hlavou. „Právě jsem na to myslela. Nemluvila jsem s ní od Dickovy smrti.“

Pokračoval jsem opět do telefonu: „Saule? Paní Valdonová ji neviděla od loňského září. Moc se k ní nepřibližuj. Třeba škrtí stejně jako chodí. Pružně a plynule. Byla provdána za Willise Kruga, ale před čtyřmi či pěti lety se rozvedli. Mohl bys začít u Kruga, ale možná raději ne. Třeba na ni nerad vzpomíná. Neuvedl ji na svém seznamu. Mám návrh.“

„Ano?“ Wolfe.

„Jejím šéfem je Manuel Upton. Před pěti týdny vám sdělil, že potřebuje-li od něj něco paní Valdonová, může ho o to požádat. Mohla by mu brnknout a zeptat se, jestli Carol Mardusová byla letos v zimě na svém místě. Tím by se to mohlo zjednodušit anebo taky zamotat.“

„To určitě. Saul bude postupovat jako obvykle. Požádejte paní Valdonovou, aby o Carol Mardusové s nikým nemluvila.“

„Už se stalo.“

„Zopakujte jí to. Zůstaňte u ní. Bavte ji. Nespusťte ji z očí.“ Cvak.

Zavěsil jsem a zavřel jsem skříňku. „Carol Mardusovou prověří Saul,“ oznámil jsem Lucy. „Já mám na starosti tebe. Mám tě držet trvale pod dohledem. Pan Wolfe ti dobře rozumí. Věděl, že chceš tu matku najít jen proto, abys jí mohla vytahat za pačesy. Kdybys odešla z domu, musel bych tě sledovat.“

Pokusila se o úsměv. „Já jsem opravdu odrovnaná, Archie,“ řekla. „Carol Mardusová!“

„Ještě to není jisté, jen pravděpodobné v poměru deset ku jedné,“ připomněl jsem.

14. KAPITOLA

O dva dny později, když ve čtvrtek, dvacet minut po desáté, Saul naposledy zavolal z Floridy, to už bylo úplně jisté.

Samozřejmě, že všechno komplikovala Ellen Tenzerová. Kdyby nám šlo jen o pátrání po matce, stačilo by jednoduše brnknout Carol Mardusové, ukázat jí tu fotografii a zeptat se, kde strávila poslední zimu. Kdyby zapírala, vysvětlil bych jí, že je pro mě hračkou zjistit, zda náhodou nebyla těhotná a neporodila dítě, a že mi to klidně může rovnou povědět a ušetřit mi tak námahu a čas. Jenže byla-li matkou ona, pak buď zabila Ellen Tenzerovou, anebo věděla či se alespoň domýšlela, kdo to udělal. Takže jednoduché to nebylo.

Wolfovy pokyny, abych dohlížel na klientku, jsem ignoroval, protože ženy patří k jevům, u nichž připouští, že se v nich vyznám lépe než on, a převzal jsem Saulovo místo na Washingtonově náměstí. Když jsem se v úterý pozdě odpoledne vrátil do kanceláře, poté, co jsem zanesl denní dávku filmů Alu Posnerovi, došlo k jistému vývoji. Během dne telefonovali Willis Krug, Julian Haft a Leo Bingham a všichni potvrdili, že na oněch čtyřiapadesáti fotografiích nikoho nepoznali, což v Krugově případě bylo poněkud překvapivé, vzhledem k tomu, že s jednou z dotyčných byl kdysi ženat. Saul volal dvakrát. Poprvé před čtvrtou hodinou, aby zastihl Wolfa ještě před odchodem do skleníků. Hlásil, že Carol Mardusová měla v Distaffu téměř šestiměsíční absenci – od svátku práce (V USA a v Kanadě připadá svátek práce – Labor Day – na první pondělí v září; pozn. překl.) až do konce února. A ozval se ještě jednou, krátce po šesté, aby nám sdělil, že nebyla ani doma, na Východní 83. ulici, a její byt nebyl na tu dobu pronajat nikomu jinému. To už znamenalo pravděpodobnost padesát ku jedné. Wolfe si pochutnal na večeři víc než za celé týdny předtím a já také.

Krátce po jedenácté zazněl zvonek a přišel Saul. Předešel mě do kanceláře, usadil se v červeném křesle a prohlásil: „Právě jsem něco provedl a jsem rád, že se o tom nikdy nedozví můj táta. Přísahal jsem s rukou na Novém zákonu. Bible ležela vzhůru nohama.“

Wolfe zamručel: „Bylo to nevyhnutelné?“

„Ano. Ta dotyčná osoba je trochu praštěná. Vzala (či vzal) si ode mě padesát babek a za to mi pověděl – či pověděla – něco, o čem, komusi slíbil – nebo slíbila, že to nikomu nepoví, ale nejdřív jsem musel přísahat na Bibli, že nikdy neřeknu, od koho to vím. To nebylo moc rozumné, co kdyby moje cena za prozrazení byla jen šedesát babek? Nicméně, získal jsem adresu.“ Vytáhl z kapsy zápisník a rozevřel ho.

„Dům paní Jordanové, 1424 Sunset Drive, Lido Shores, Sarasota, Florida. Zásilky na jméno Carol Mardusové byly na tuto adresu doručovány loni na podzim. Ten dotyčný – nebo ta dotyčná – sice nepřísahal (nepřísahala) na bibli, ale já to přesto koupil a zaplatil jsem za to.“

„Uspokojivé,“ usoudil Wolfe. „Snad.“

Saul přikývl. „Samozřejmě, ještě pořád to není jisté. V patnáct dvacet pět odlétá z Idlewildu letadlo do Tampy.“

Wolfe udělal obličej. „Asi ano.“ Nemá rád letadla. Nabídl jsem se, že vyvezu Herona z garáže a hodím Saula do Idlewildu, ale Wolfe to zamítl. Musím přece být v deset hodin na Washingtonově náměstí. Dobře ví, jak zívám, když se dost nevyspím.

Z Floridy telefonoval Saul celkem čtyřikrát. Ve středu odpoledne hlásil, že na adrese 1424 Sunset Drive stojí soukromý dům pána a paní Jordanových a že zde Carol Mardusová strávila jako host celý podzim a zimu. Ve středu pozdě večer volal, že v listopadu a prosinci byla Carol Mardusová zřejmě těhotná. Ve čtvrtek se ozval, aby nám, sdělil, že ji 16. ledna odvezli do Všeobecné nemocnice v Sarasotě, kam byla přijata pod jménem Clara Waldronová a téže noci porodila chlapečka. Ve čtvrtek dvacet minut po desáté večer se ohlásil z mezinárodního letiště v Tampě. Pověděl nám, že Clara Waldronová s dítětem tam 5. února nastoupila do letadla směřujícího na New York a že on za tři hodiny učiní totéž.

Wolfe a já jsme zavěsili. Honba za matkou skončila. Pětačtyřicet dnů.

Nevlídně na mě pohlédl. „Kolik peněz jsme jí utratili?“

„Asi čtrnáct táců.“

„Fuj. Povězte Fredovi a Orriemu, že už je nepotřebujeme. Také slečně Corbettové. Paní Valdonové řekněte, že se může vrátit na pláž. Vraťte ty kamery.“

„Ano, pane.“

„Zatraceně! Mohlo to být tak jednoduché! Nebýt té ženské.“

„Té mrtvé ženské. No jo.“

„Ale ona vám dala napít vody.“

„Houby. Když teď Cramerovi všechno vyklopíme, včetně toho vzkazu, zbude jen jediná otázka: zda máme požádat, abychom byli souzeni každý zvlášť. Nejen vy a já, ale i klientka. Mohl bych zavolat Parkerovi a zeptat se ho, co je horší, zda zadržování důkazu anebo spiknutí za účelem bránění průchodu spravedlnosti.“

Sevřel rty, zhluboka se nadechl a pak ještě jednou. „Máte nějaký návrh?“

„Celý tucet. Už dva dny jsem věděl, že nás tohle čeká, a vy také. Mohli bychom Carol Mardusovou proklepnout jen čistě ohledně toho dítěte a vůbec se nezmiňovat o Ellen Tenzerové. Jen se zeptat, co provedla s dítětem, a uvidíme, co se stane. Je zde určitá možnost, ač nevelká, že se toho děcka prostě zbavila, což není nijak obtížné, a nevěděla, co se s ním stalo, dokud v ní ten článek v Gazettě nevzbudil zvědavost. Nebo snad i podezření. Druhý návrh: mohli bychom se pustit do druhé části práce pro naši klientku. Měl jste zjistit totožnost matky. To je hotovo. A také jste měl určit, jak dalece je pravděpodobné, že jeho otcem byl Valdon. Než se do Carol Mardusové pustíme hlava nehlava, mohli bychom provést malé rutinní pátrání o tom, kde se ona a Valdon pohybovali na jaře loňského roku.“

Potřásl hlavou. „To by trvalo dlouho a zas by to stálo peníze. Promluvíte si s Carol Mardusovou.“

„Nikoli, pane,“ odmítl jsem důrazně. „Vy si s ní promluvíte. Já jsem mluvil s Ellen Tenzerovou. S paní Valdonovou jsem se vídal dvacetkrát častěji než vy. Jsem ochoten vykonávat pochůzky, ale v záhlaví účtů je natištěné vaše jméno. Co třeba ráno?“

Zaškaredil se na mě. Zase ženská. Ale nemohl popřít, že na tom, co jsem řekl, je něco pravdy. Když jsme tohle vyřídili, měl jsem ještě jeden návrh: nemusíme nijak spěchat, abychom klientce oznámili, že pátrání po matce definitivně skončilo. Raději bychom měli počkat, až si s tou matkou promluvíme.

Než jsem odešel spát, zavolal jsem ještě Fredu Durkinovi, Orriemu Catherovi a Sally Corbettové, abych jim sdělil, že operace skončila k plné Wolfově spokojenosti, o mé ani nemluvě. Napadlo mě také, zda bych neměl vytočit číslo bytu Carol Mardusové na 83. ulici a pozvat ji, aby k nám zítra ráno zaskočila, ale rozhodl jsem se, že ji nechám se na to pořádně vyspat.

Hned v pátek ráno jsem zjistil, že se na to vyspala opravdu dobře. Měl jsem v úmyslu zavolat jí v deset hodin do práce, ale již deset minut před devátou, když jsem se v kuchyni věnoval šunce a kukuřičným koláčkům s medem, zazvonil telefon. Vzal jsem to v kuchyni, ohlásil se jako obvykle a jakýsi ženský hlas si přál hovořit s Nerem Wolfem. Vysvětlil jsem, že až do jedenácti nebude k zastižení a že bych snad mohl nějak pomoci já.

Zeptala se: „Vy jste Archie Goodwin?“

„To souhlasí.“

„Možná jste zaslechl moje jméno, jsem Carol Mardusová.“

„Ano, slečno Mardusová, zaslechl.“

„Chci se zeptat…“ odmlčela se. „Zjistila jsem, že o mně někdo shromažďuje informace. Tady v New Yorku a také na Floridě. Víte o tom něco?“

„Ano. Toto vyšetřování probíhá pod vedením pana Wolfa.“

„A proč…“ Odmlka. „Proč?“

„Odkud voláte, slečno Mardusová?“

„Z budky. Jsem na cestě do práce. Záleží na tom?“

„Mohlo by. I když voláte z budky, raději bych o tom nehovořil po telefonu. Myslím, že ani vy byste neměla. Stálo vás přece tolik úsilí a peněz, abyste to dítě udržela v naprosté tajnosti.“

„Jaké dítě?“

„Ale no tak. Na to už je pozdě. Ale trváte-li na odpovědi, pan Wolfe bude mít čas od jedenácti hodin. Tady, v jeho v kanceláři.“

Delší odmlka. „Mohla bych přijít v poledne.“

„To bude skvělé. Sám za sebe mohu říci, slečno Mardusová, že se těším, až vás uvidím.“

Když jsem zavěsil a vracel se ke kukuřičným koláčkům, říkal jsem si, že to je čistá pravda. Tak dlouho jsme nic pořádného nenašli.

Poté, co jsem dopil druhý šálek kávy a zašel do kanceláře vykonat běžné ranní práce, zavolal jsem domácím telefonem do skleníku. Kdybych mu nedal vědět, Wolfe by mohl předpokládat, že hned jak sejde dolů, najde ji sedět v červeném křesle, protože mi nařídil, abych ji pozval na jedenáctou, a takhle možná uvítá zprávu, že do zahájení pracovní činnosti mu zbude ještě celá volná hodina. Také že ji uvítal. Když jsem mu pověděl, že mu ušetřila desetník, protože zavolala sama, a že se dostaví v poledne, řekl: „Uspokojivé.“

I mně se ta hodina odkladu hodila. Upozornil jsem Fritze, že si někam odskočím, a zašel jsem na Jedenáctou ulici oznámit Lucy Valdonové že naše ztřeštěnost na Washingtonově náměstí je u konce a že jí podrobné informace dodám později. Odstranil jsem kamery z kočárku, zanesl je Alu Posnerovi a požádal ho, ať nám pošle účet.

Když deset minut po poledni zazněl zvonek, vyšel jsem ke dveřím a konečně jsem po dlouhé době spatřil hledanou matku z masa a krve. Můj první dojem vyzněl asi v tom smyslu, že pokud si Richard Valdon zahrával s tímhle, když měl doma Lucy, musel být cvok. Být jí o dvacet let víc, nebylo by nijak přehnané ani označení ‚strašidlo‘. Ale když jsem ji zavedl do kanceláře k červenému křeslu a posadil jsem se, zůstal jsem zírat. Wolfovi ukázala zcela odlišnou tvář. Sladkou i pikantní, velmi příjemnou – až na to, že ‚příjemná‘ možná není úplně to pravé slovo. Zkrátka se neobtěžovala obdařit takovým pohledem chlápka, který jen otevírá dveře. Její hlas ovšem moc sladkostí neoplýval, když Wolfovi vykládala, jakým potěšením pro ni je navštívit ho v jeho domě. Vyzývavost v jejím pohledu i hlase očividně nebyla jen doplňkem, ale zabudovanou či vrozenou součástí její osobnosti.

Wolfe se zakláněl v křesle a prohlížel si ji. „Tu poklonu mohu opětovat, madam,“ odpověděl. „I mě setkání s vámi potěšilo. Hledal jsem vás celých šest týdnů.“

„Hledal jste mě? Jsem v seznamu. Mé jméno je uvedeno v tiráži Distaffu.“ Její pohled i hlas naznačovaly, že touží po vysvětlení.

Wolfe přikývl. „To jsem ovšem netušil. Věděl jsem jediné: že jste porodila dítě a zbavila se ho. Musel jsem…“

„Nemohl jste vědět, že jsem porodila dítě. To jste nemohl vědět.“

„Teď už to vím. Poslední čtyři měsíce těhotenství jste strávila v domě paní Jordanové v Sarasotě, ve státě Florida. Šestnáctého ledna jste nastoupila do Všeobecné nemocnice v Sarasotě pod jménem Clara Waldronová a dítě se narodilo téže noci. Když jste pátého února, stále ještě jako Clara Waldronová, nastoupila v Tampě do letadla na New York, měla jste dítě s sebou. Co jste s ním udělala a kde je teď?“

Chvíli jí trvalo, než našla hlas, ale byl to stejný hlas – skoro stejný – jako předtím. „Nepřišla jsem sem odpovídat na otázky,“ prohlásila, „přišla jsem je klást. Vy jste poslal nějakého člověka, aby prováděl vyšetřování o mně tady v New Yorku a na Floridě. Proč?“

Wolfe si olízl rty. „Nemáme důvod to tajit,“ připustil. Otočil se. „Archie, ten obrázek?“

Vytáhl jsem ze zásuvky ve stole jednu fotografii a podal jsem jí ji. Pohlédla na ni, pak na mě, potom znovu na fotografii a na Wolfa. „Nikdy jsem ji neviděla. Kde jste to vzali?“

„V tom kočárku na Washingtonově náměstí byly zabudovány skryté kamery.“

Tohle ji vyvedlo z konceptu. Otevřela ústa, ponechala je otevřená nějakou chvíli a zase je zavřela. Ještě jednou se podívala na fotografii, sevřela v prstech její okraje, přetrhla ji napůl a ještě napůl a útržky pohodila na stojánek u svého lokte.

„Máme jich víc,“ ujistil ji Wolfe, „kdybyste jednu chtěla jako upomínku.“

Znovu otevřela a zavřela ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk.

„Ty kamery,“ vykládal Wolfe, „vyfotografovaly celkem víc než sto různých lidí, ale vy jste pro nás byla zvlášť zajímavá. Protože jste na náměstí přijela taxíkem s jediným cílem: prohlédnout si dítě v konkrétním kočárku, jehož fotografii – i s ošetřovatelkou – jste viděla v novinách. Řekla jste…“

„Pane bože,“ vyhrkla. „Tak proto to udělala. To vy jste to udělal.“

„Navrhl jsem to. Řekla jste, že nehodláte odpovídat na otázky, ale vyhovíte-li mi, vše se tím značně zjednoduší. Znáte pana Leo Binghama?“

„Dobře víte, že ano. Když už jste si mě nechal prošetřit.“

„A znáte pana Juliana Hafta?“

„Ano.“

„A pana Willise Kruga také znáte, protože jste za něj byla provdána. Těmto třem mužům jsme předložili všechny snímky z těch kamer. Je snad jeden z nich otcem vašeho dítěte?“

„Ne!“

„Byl jeho otcem Richard Valdon?“

Neodpověděla.

„Odpovíte mi, madam?“

„Ne.“

„Neodpovíte anebo nebyl otcem?“

„Neodpovím.“

„Radil bych vám, abyste odpověděla. Je známo, že jste v minulosti udržovala s Richardem Valdonem velmi blízké vztahy. Další vyšetřování odhalí, zda jste tyto vztahy obnovili na jaře loňského roku.“

Bez komentáře.

„Odpovíte?“

„Ne.“

„Když jste pátého února přiletěla s dítětem do New Yorku, co jste s ním udělala?“

Neodpověděla.

„Odpovíte?“

„Ne.“

„Neodložila jste někdy potom to dítě ve vestibulu domu paní Valdonové na Jedenácté ulici?“

Bez odpovědi.

„Odpovíte?“

„Ne.“

„Natiskla jste onen vzkaz, přišpendlený k pokrývce, v níž bylo dítě zabaleno, když je našli v domě paní Valdonové? Odpovíte mi?“

„Ne.“

„Naléhavě vám radím, madam, abyste alespoň na tuto otázku odpověděla. Odkud jste věděla, že dítě v domě paní Valdonové, o němž se psalo v novinách, je vaším dítětem?“

Žádná odpověď.

„Odpovíte mi?“

„Ne.“

„Kde jste byla v neděli dvacátého května večer? Odpovíte?“

„Ne.“

„A kde jste byla večer v pátek, osmého června? Odpovíte mi?“

Vstala a odkráčela. Musel jsem uznat, že skutečně kráčí pružně a plynule. Byl bych musel utíkat, abych stihl být u dveří dřív než ona, a tak jsem jenom vyšel do haly. Když odešla a dveře za ní zaklaply, vrátil jsem se ke stolu, usedl jsem, podíval jsem se na Wolfa a on se díval na mne.

„Grrr,“ pronesl.

„Ta poslední otázka,“ prohodil jsem.

„Co je s ní?“

„Možná byla trochu… hm… předčasná. Existuje jistá, i když jen minimální možnost, že ona o Ellen Tenzerové nic neví. Jestli jste ji tím chtěl popíchnout k nějaké činnosti, nebylo by bývalo lepší mít tu po ruce Saula? Nebo dokonce všechny tři?“

„Fuj. Je snad pitomá?“

„To ne.“

„Dokázal by ji tedy někdo sledovat, i kdyby to byl třeba Saul?“

„Pravděpodobně ne. Tak proč jste se jí vyptával na osmého června?“

„Přišla sem, protože chtěla zjistit, kolik toho vím. Proč jí tedy nedat najevo, že se nezajímáme jen o dítě a jeho původ, ale že se nás týká, třebaže jen okrajově, také smrt Ellen Tenzerové?“

„Oukej.“ Pochyboval jsem, že je to tak úplně oukej, ale nemělo smysl do toho dál šťourat. „Co bude dál?“

„Nevím.“ Zamračil se na mne. „Zatraceně, nejsem věštec. Uvážím to. Nejspíš si budu potřebovat promluvit s pány Binghamem, Haftem a Krugem a zeptat se jich, proč nepoznali její fotografii, i když to možná není důležité. Ještě to uvážím. Myslíte, že půjde za paní Valdonovou? Že už je třeba na cestě tam?“

„Ne. Vsaďte se oč chcete.“

„Je paní Valdonová v nebezpečí? Nebo to dítě?“

Uvažoval jsem jen pět vteřin a pak jsem zavrtěl hlavou. „Žádné nebezpečí nevidím.“

„Ani já ne. Podejte jí hlášení a povězte jí, že se může vrátit na pláž. Doprovoďte ji tam. Večer se vraťte. Kdybyste tu vysedával celý den, jen byste mě popichoval a hádal se se mnou. Zítra něco podnikneme, ještě nevím co.“

Namítl jsem: „Paní Valdonová si bude chtít vzít k moři svoje auto. Až jí podám hlášení, měl bych celé odpoledne na prověření, co Carol Mardusová prováděla dvacátého května.“

„Ne!“ Praštil do stolu. „To by dovedl každý trouba. Což nemám vůbec žádnou představivost? Inteligenci? Jsem snad hňup?“

Vstal jsem. „Mě se neptejte. Mohl bych vám odpovědět. Požádejte Fritze, aby pro mě schoval kousek humra, až se večer vrátím. Na pláži se většinou jí jen po troškách.“ Nejdřív jsem si odskočil nahoru pro čistou košili.

O pět hodin později jsem se tedy rozvaloval v písku na pokraji Atlantiku. Stačilo natáhnout ruku a dotkl bych se prsty naší klientky. Její reakce na mé hlášení byla typicky ženská. Chtěla vědět, co Carol Mardusová řekla, každé slovo, a také jak vypadala a co měla na sobě. Trochu to vypadalo, jako by její oblečení mohlo mít zásadní vliv na řešení problému, zda Richard Valdon byl skutečně otcem. Ale přešel jsem to bez povšimnutí. Žádný rozumný muž nemůže předpokládat, že tomu, co nějaká žena říká, rozumí stejně jako ona.

Pochopitelně byla zvědavá, co budeme dělat dál. Vysvětlil jsem jí, že kdybych to věděl, nebyl bych teď s ní, nýbrž někde jinde a dělal bych to. „Potíž je v tom,“ dodal jsem, „že pan Wolfe je génius. Génius se nebude otravovat s obyčejnou prací, jako je třeba sledování. Musí vymýšlet triky. Hledat kratší cestičky k cíli. Vytáhnout králíka z klobouku, to umí každý. On musí tedy tahat klobouky z králíků. Dnes večer bude vysedávat v kanceláři, opřený v křesle se zavřenýma očima, špulit a zatahovat rty, ven a dovnitř a zase ven a dovnitř. Asi tak nějak objevil Newton gravitační zákon: opřený v křesle, se zavřenýma očima a našpulenými rty.“

„To není pravda. Spadlo na něj jablko.“

„Jistě. Měl zavřené oči a praštilo ho do nosu.“

Když jsem se po půlnoci vrátil do starého pískovcového domu, čekal jsem, že najdu stole vzkaz, abych se ráno ve čtvrt na devět dostavil do Wolfova pokoje, ale žádný vzkaz tu nebyl. Zřejmě ho jeho představivost a inteligence nechaly na holičkách. Zato Fritze ne. V kuchyni na mě čekala mísa s humrem Cardinal a talířek s parmazánem. Posypal jsem si jídlo sýrem, vložil je do ohřívače, a zatímco pokrm hnědl, popíjel jsem mléko, vařil kávu a uvažoval, jestli mi Fritz, až zítra sejde dolů, poté, co mu ponese podnos se snídaní, přinese pokyn, že se mám dostavit pro instrukce. Jelikož se nám podařilo matku vyplašit, měli bychom teď sebou zatraceně hodit.

Nic takového. Když se Fritz v sobotu dvacet minut po osmé vrátil do kuchyně, žádný vzkaz nepřinesl. A já jsem spal jen šest hodin, abych byl po ruce. Rozhodl jsem se do něj rýpnout a bylo lépe to provést u něj v pokoji, ještě než půjde nahoru k orchidejím, takže jsem si pěkně pospíšil se zastřenými vejci po kreolsku a opékanými oplatkami, vynechal jsem druhý šálek kávy a právě jsem odstrčil židli, když zazvonil telefon.

Volal Saul. Ptal se, jestli jsem poslouchal zprávy o půl deváté, a já odvětil, že ne, že jsem musel usilovně přemýšlet.

„Takže nesu špatnou zprávu,“ řekl. „Asi před třemi hodinami objevil jeden policista v postranní ulici poblíž Perry Street mrtvé tělo, jež bylo identifikováno jako Carol Mardusová. Byla uškrcena.“

Něco jsem řekl, ale nevyšlo to ven. Měl jsem ucpané hrdlo. Odkašlal jsem si. „Ještě něco?“

„Ne. To je všechno.“

„Mnohokrát děkuji. Nemusím ti radit, abys to držel pod pokličkou.“

„Samozřejmě.“

„A buď k zastižení.“ Zavěsil jsem.

Pohlédl jsem na hodinky: 8.53. Vyšel jsem do haly a vyběhl po schodech o patro výš. Tam jsem našel dveře otevřené dokořán a vstoupil jsem. Wolfe už dosnídal a stál tam v košili s krátkými rukávy, sako v ruce.

„Ano?“ otázal se.

„Volal Saul, právě poslouchal zprávy o půl deváté. Nějaký polda našel v jedné uličce mrtvou Carol Mardusovou. Uškrcenou.“

Zamračil se. „Ne.“

„Ano.“

Hodil po mně sako.

Málem jsem ho nechytil; tak mě to omráčilo. Nemohl jsem uvěřit, že to vážně udělal. Zatímco jsem stál a nevěřícně zíral, on se pohnul. Přistoupil k domácímu telefonu na stolku u okna, stiskl tlačítko, zvedl sluchátko a po chvíli do něj pronesl hlasem chvějícím se zuřivostí: „Dobré jitro, Theodore. Dnes ráno za vámi nepřijdu.“ Praštil telefonem a začal přecházet po pokoji sem a tam. To nikdy nedělá. Když se tak prošel asi šestkrát, přišel si pro sako, oblékl si je a zamířil ke dveřím.

„Kampak se chystáte?“ otázal jsem se.

„Do skleníku,“ odsekl a pokračoval v chůzi. Pak se ozval zvuk jedoucího výtahu. Byl úplně mimo. Zašel jsem si do kuchyně na druhý šálek kávy.

15. KAPITOLA

Když Wolfe v jedenáct přišel do kanceláře, pokud se vůbec vrátil k obvyklému rozvrhu, našel na stole následující zprávu:

9.22 Odjíždím na pláž, ohlásil jsem svůj příjezd paní Valdonové telefonicky. Jestli slyšela ty zprávy, mohlo by ji to zasáhnout stejně tvrdě jako vás a mohla by provést něco nežádoucího. Předpokládám, že máme v úmyslu pokračovat, a také jí to povím. Do oběda bych měl být zpátky. Telefonní číslo domu na pláži máte poznamenáno v bloku.

AG

To telefonní číslo mu vlastně bylo k ničemu, protože ve chvíli, kdy četl ten vzkaz, jsem seděl v Heronu a klientka vedle mě. Zaparkoval jsem pod stromem u silnice. Kromě kuchařky, služebné a ošetřovatelky byli v domě dva víkendoví hosté, což nebyla příliš dobrá konstelace pro čistě soukromý rozhovor, a tak jsem musel Lucy odlákat do vozu a odvézt pryč, abych jí pověděl, co je nového. Teď, když jsme zaparkovali, jsem se jí mohl cele věnovat a ona to potřebovala. Svírala mi paži a zuby měla zaťaté do dolního rtu.

„Tak jo,“ řekl jsem. „Je to těžké. Setsakra těžké. Všechna ta kdyby. Kdybys nenajala Nera Wolfa, nevypátral bych Ellen Tenzerovou, a kdybych ji nevypátral, nezavraždili by ji. Kdybys nám nepomohla s tím článkem a s tou maškarádou kolem kočárku, nenašli bychom Carol Mardusovou, a kdybychom ji nenašli, ani ona by nebyla zavražděna. Ale ty jsi přece jen…“

„Víš to určitě, Archie?“

„Ne. Vím jen to, co mi pověděl Saul a co jsem si sám poslechl v rádiu cestou sem. Jen to, co jsem ti řekl. Ale vsadím se milión ku jedné, že to schytala právě proto. Jestli z toho chceš vycouvat, protože by pro tebe bylo moc riskantní pokračovat dál, bude možná rozumné…“

„Nechci vycouvat.“

Myslím, že jsem překvapením otevřel ústa. „Nechceš?“

„Ne. Chci, aby ho Nero Wolfe našel. Aby ho chytil. Toho člověka… toho vraha… zabil je obě, nebo ne?“

„Ano.“

„To on položil to dítě u mě ve vestibulu, že?“

„Ano. Skoro určitě.“

„Tak tedy chci, aby ho Nero Wolfe dopadl.“

„Policajti ho dřív nebo později dostanou.“

„Chci, aby ho dostal Nero Wolfe.“

Pomyslel jsem si, že člověk nikdy neví, co ho čeká. Plýtval jsem dechem na všechna ta kdyby a ona se jimi už vůbec nezabývala. Možná to byla jen otázka množství. Byla schopna pociťovat odpovědnost za jednu vraždu a za dvě už ne. V každém případě tato pochůzka dopadla zcela jinak, než jsem předpokládal.

„Pan Wolfe by ho zcela jistě velice rád dopadl,“ ujistil jsem ji. „A já taky. Ale jsi naše klientka a musíš chápat, že nyní se situace naprosto změnila. V případě Ellen Tenzerové jsme mohli tvrdit, že mezi její smrtí a úkolem, který jsi svěřila panu Wolfovi, nebyla prokázána žádná spojitost, a nejspíš by nám to i prošlo. Ne tak s Carol Mardusovou. Když teď neoznámíme všechno, co o ní víme, a to platí i pro tebe, jednoznačně se dopustíme zadržování důležitého důkazu v případě vraždy a nebudeme se moci vymlouvat, že jsme netušili, jak důležitý důkaz to je. Samozřejmě, že to víme. A jestliže to nepovíme a poldové to někde vykutají sami a dopadnou vraha dřív než my, je s námi amen. Já a pan Wolfe pravděpodobně nejen přijdeme o licence, ale navíc nás asi pošlou do basy. Ty ne…“

„Archie, já nechci…“

„Nech mě domluvit. Ty o žádnou licenci přijít nemůžeš, ale i tebe budou moci obvinit z trestného činu. Dost pochybuju, že by na tom trvali, nejspíš tě vůbec z ničeho neobviní, ale ocitneš se ve velmi zranitelném postavení. Chci aby ti to všechno bylo úplně jasné, než se rozhodneš, co uděláš.“

„Ale to znamená… že půjdete do vězení?“

„Pravděpodobně.“

„Tak dobře.“

„Jak dobře?“

„Tak já z toho vycouvám.“

„Zatraceně, Lucy, tys to pochopila úplně naopak. Anebo já to překroutil. Nechceme, abys vycouvala. Rozhodně ne. Pan Wolfe je zuřivostí úplně bez sebe. Nelíbilo se mu, když zabili Ellen Tenzerovou, protože on mě za ní poslal, ale to není vůbec nic ve srovnání s tímhle. Jestli se mu nepodaří skřípnout vraha Carol Mardusové, nebude celý rok jíst. Já jsem ti jen musel vysvětlit, co tě čeká, pokud se rozhodneš to s námi táhnout dál.“

„Ale tebe zavřou.“

„To je můj problém. A moje práce, jsem detektiv. Nech to na nás. Policajti nevědí, že mezi Ellen Tenzerovou, Carol Mardusovou a námi a tebou je nějaká souvislost, a pokud na to nepřijdou nějakou náhodou, dozvědí se to až poté, co dopadneme vraha a pak už na tom nesejde. Mluvila jsi s kýmkoli o Carol Mardusové?“

„Ne.“

„Určitě ne?“

„Ano. Přikázals mi to.“

„To souhlasí. A teď přikazuji, abys zapomněla na pana Wolfa i na mě a myslela výlučně na sebe. Zůstaneš s námi, nebo to necháš plavat?“

Opět mi sevřela paži. Měla v prstech větší sílu, než bych byl čekal. „Archie, řekni mi poctivě, chceš, abych zůstala? I když myslím jen na sebe?“

„Ano.“

„Tak já zůstanu. Dej mi pusu.“

„To zní jako rozkaz.“

„Je to rozkaz.“

O dvacet minut později jsem s Heronem zabočil na příjezdovou cestu, projel ohybem a zastavil před domovním vchodem. Nikde nikdo, všichni byli na pláži. Když Lucy vystupovala z vozu, řekl jsem: „Něco mě napadlo. Jednou do roka se mi to stává. Třeba půjdu kolem tvého domu a budu tam chtít zaskočit. Můžeš mi půjčit klíč?“

Rozšířily se jí oči. Za stávající situace by devět set děvětadevadesát žen z tisíce odpovědělo: „Samozřejmě, ale proč?“ Ona řekla jen „samozřejmě,“ otevřela dveře auta a šla. Za pár minut byla zpátky. Podala mi klíč, řekla „nikdo ti nevolal,“ a usilovně se pokoušela o úsměv. Sešlápl jsem plynový pedál a vyrazil jsem.

K různým vyhlídkám do budoucna, jež mě nijak nelákaly, patřilo i posezení s Wolfem u oběda. To bude nepříjemné. Vždycky při jídle mluví, takže připadaly v úvahu dvě možnosti: Buď se bude celou dobu mračit, aniž by se alespoň pokusil o konverzaci, anebo si vybere téma co možná nejvzdálenější vraždám a nemluvňatům, třeba Freudův vliv na teologická dogmata, a bude se to snažit překousnout. Naše vyhlídky byly dost zlé i bez toho. Proto jsem cestou zastavil u jednoho občerstvení, dal jsem si knedlíčky s omáčkou, nad níž by Fritz ohrnul nos, a bylo už za pět minut dvě, když jsem zajel s Heronem do garáže za rohem, vystoupal po schodech ke dveřím pískovcového domu a vsunul klíč do zámku.

Čekal jsem, že Wolfe bude právě končit s obědem, ale nebylo to tak. Vůbec nebyl v jídelně. Přešel jsem halou ke dveřím do kanceláře a nahlédl dovnitř. Ani tam nebyl, ale zato tam seděl kdosi jiný. Leo Bingham se usadil v červeném křesle a Julian Haft zabral jedno ze žlutých. Ohlédli se po mně a netvářili se nijak radostně. Stáhl jsem se do kuchyně a tam Wolfe seděl za stolem, kde obvykle snídám, nad mísou sýra, sušenkami a kávou. Vzhlédl, něco zabručel a žvýkal dál. „Knedlíčky jsou ještě teplé, Archie,“ oslovil mě Fritz. „S vlámskou olivovou omáčkou.“

Přísahám, že když jsem si cestou poručil knedlíčky, netušil jsem, že je máme k obědu. „Zakousl jsem něco na pláži,“ lhal jsem. Wolfovi jsem oznámil: „Paní Valdonová si přeje, abyste odhalil vraha. Říkal jsem jí, že ho policajti dřív nebo později dostanou, pokud by se snad chtěla zdekovat, ale ona mi odpověděla, cituji: ‚Chci, aby ho dostal Nero Wolfe,‘ docitováno.“

Zavrčel. „Dobře víte, jak mně je tenhle výraz odporný.“

„Cítím se odporně. Víte, že máme společnost?“

„Ano. Pan Bingham přišel před půl hodinou. Obědval jsem a nemluvil jsem s ním. Vzkázal jsem mu po Fritzovi, že s ním nebudu mluvit, dokud mi nepřivede i pana Hafta a pana Kruga, a on začal telefonovat.“ Naložil si na oplatku kousek Brie.

„Kde jste byl tak dlouho? Měl jste nějaké potíže?“

„Ne. Loudal jsem se. Měl jsem strach si s vámi sednout k obědu. Bál jsem se, že po mně hodíte talíř. Přijde Krug?“

„Já nevím.“

„Opravdu byste s Binghamem nemluvil, kdyby vás odmítl?“

„Jistěže bych s ním mluvil, ale stejně musel počkat až se najím, a tak mezitím mohl sehnat i ostatní.“ Namířil na mě ukazovák. „Archie, usilovně se snažím kontrolovat. Radím vám, abyste tak učinil i vy. Uvědomuji si, že ta provokace je stejně nesnesitelná pro vás…“

U dveří zazněl zvonek. Pohnul jsem se, ale Wolfe vyštěkl: „Ne. Půjde tam Fritz. Vezměte si kousek sýra. Kávu? Podejte šálek.“

Fritz odešel. Podal jsem šálek, nalil si kávu a nanesl na oplatku kousek Brie. Kontroloval jsem se. Za dveřmi je možná Willis Krug, ale také to mohl být inspektor Cramer a v tom případě budou chlupy lítat. Když se však Fritz vrátil, oznámil jen, že uvedl pana Kruga do kanceláře, a já polkl příliš velký doušek kávy a spálil jsem si jazyk. Wolfe si vzal další oplatku se sýrem a ještě jednu. Konečně se mě zdvořile otázal, zda si nedám ještě, odsunul svou židli, vstal, jako vždycky poděkoval Fritzovi za jídlo a vykročil. Šel jsem za ním.

Když jsme vstoupili do kanceláře, vyrazil Leo Bingham z červeného křesla a zaburácel: „Kdo si k čertu myslíte, že jste?“

Wolfe ho obešel. Já prošel mezi Wolfovým stolem a ostatními dvěma. Wolfe usedl a řekl: „Posaďte se, pane Binghame.“

„Proboha, jestli…“

„Sedněte si!“ zařval Wolfe.

„Já chci…“

„Sednout.“

Bingham si sedl.

Wolfe si ho změřil pohledem. „V mém domě smím hulákat jenom já,“ poučil ho. „Přišel jste ke mně nepozván. Co chcete?“

„Mě jste pozval,“ vmísil se Julian Haft. „Co chcete vy?“ Jeho tenorek zněl skoro jako kvikot.

„Nepřišel jsem se sem vztekat,“ prohlásil Bingham. „Chtěl jste Kruga a Hafta a tady jsou. Až s nimi skončíte, chci si s vámi soukromě pohovořit.“

Wolfe zvolna otáčel hlavou doprava, přejel pohledem přes Hafta až ke Krugovi, který seděl nejblíže ke mně, a pak zase zpátky doleva. „To, že jste přišli všichni tři,“ začal, „mi ušetří čas, protože vám všem chci položit tutéž otázku. A nepochybně i každý z vás by se mě chtěl zeptat na tutéž věc. Vy byste chtěli vědět, proč mezi fotografiemi, které jsem vám poslal v úterý, byl i obrázek Carol Mardusové. Já se ptám, proč ji nikdo z vás neidentifikoval?“

Bingham vyhrkl: „Vy jste jim ji poslal taky?“

„Poslal.“

„Kde jste ji vzal?“

„To vám vysvětlím, ale po delším úvodu. Zaprvé, aby bylo jasno, měli byste vědět, že jsem vám zde před šesti týdny vyprávěl čiré výmysly. Paní Valdonová neobdržela žádné anonymní dopisy.“

Bingham s Krugem se začali chovat hlučně. Haft si jen upravil své vyboulené brýle, aby mohl lépe zírat.

Wolfe jejich hlučení ignoroval. „Paní Valdonová za mnou nepřišla kvůli anonymním dopisům, ale kvůli dítěti, které někdo odložil ve vestibulu jejího domu. Najala mě, abych zjistil, kdo je tam odložil a kdo je jeho matkou. A otcem. A já politováníhodným způsobem selhal. Po týdnu neplodného úsilí jsem se rozhodl vycházet z předpokladu, že otcem dítěte byl zesnulý manžel paní Valdonové. A požádal jsem ji, aby mi pomohla zajistit spolupráci tří či čtyř mužů z jeho blízkého okolí. Víte, jak to dopadlo. Pan Upton moji žádost odmítl. Vy tři jste mi předali seznamy žen, které nějakým způsobem přišly do styku s panem Valdonem loni na jaře, tedy v období, kdy bylo dítě počato. Mimochodem poznamenávám, že jméno Carol Mardusové se nevyskytovalo ani na jednom z těch seznamů.“

„Je mrtvá,“ vyhrkl Bingham.

„To vskutku je. Samozřejmě, postupovali jsme tak, abychom zjistili, zda některá z žen na seznamech porodila v daném čase dítě. Takové jsme vypátrali čtyři, ale všechny děti byly tam, kde měly být. Tento pokus, opět bezvýsledný, trval skoro čtyři týdny. Blízek zoufalství jsem zkusil vycházet z jiného předpokladu, totiž, že matka dítěte si bude přát je vidět a zařídil jsem zveřejnění – ale vy jste nejspíš četli ten článek v Gazettě o paní Valdonové?“

Četli ho všichni.

„Podařilo se. V kočárku byly zabudovány skryté kamery a vyfotografovaly každého, kdo se zastavil, aby se podíval na dítě. Odtud pocházely fotografie, které jste vy všichni, pánové, obdrželi v pondělí a v úterý. Všichni jste uvedli, že na nich nikoho nepoznáváte, ale paní Valdonová poznala Carol Mardusovou a pověděla nám její jméno. Dalším šetřením jsme zjistili, že loni v září odcestovala na Floridu, zůstala tam až do zimy, šestnáctého ledna pod falešným jménem nastoupila do nemocnice, porodila dítě a pátého února se s ním vrátila do New Yorku. Bylo zřejmě, že jsme odhalili matku dítěte, odloženého ve vestibulu domu paní Valdonové, protože právě onen článek v novinách ji přilákal na Washingtonovo náměstí, aby si je prohlédla. Přirozeně jsem s ní potřeboval mluvit. Včera ráno se jí pan Goodwin chystal zatelefonovat, ale ona ho předešla. Zavolala nám… v kolik hodin, Archie?“

„Deset minut před desátou.“

„A krátce po dvanácté přišla. Doslechla se…“

„Ona byla tady?“ zvolal Leo Bingham.

„Ano. Doslechla se, že se na ni někdo vyptával, a chtěla vědět proč. Pověděl jsem jí to, položil jí pár otázek, avšak ona odpověděla jen na tři z nich. Potvrdila, že zná vás, pane Binghame, i vás pane Hafte, a že nikdo z vás, ani pan Krug, nejste otcem jejího dítěte. Tadyhle seděla,“ ukázal prstem na Binghamovo červené křeslo. „Položil jsem jí ještě nějaké otázky, ale na ty mi neodpověděla a pak se najednou zvedla a odešla. A teď je mrtvá.“

Nikdo nepromluvil. Bingham, se nakláněl dopředu, s lokty na opěradlech křesla a se zaťatou čelistí. Upřeně zíral na Wolfa. Krug měl oči zavřené. Jeho podlouhlá kostnatá tvář vypadala z profilu ještě delší než jindy. Haft zkřivil ústa a pomrkával. Ze strany jsem viděl, jak za čočkami brýlí pohybuje víčky.

„Tak proto…“ Krug tu větu nedokončil.

„Právě jste přiznal, že jste lhář,“ zaútočil Bingham.

„Říkáte, že vám neodpovídala na otázky,“ podotkl Haft. „Takže nepřiznala, že je matkou toho dítěte.“

„Výslovně ne. Jen náznakem. Jsem k vám zcela otevřený. Protože je mrtvá a protože pan Goodwin byl přítomen, mohli bychom vám namluvit cokoliv. Popisuji vám to všechno docela upřímně. Není pochyb o tom, že Carol Mardusová byla matkou dítěte, ponechaného u dveří paní Valdonové, a že ji silně zneklidnilo, když zjistila, že to vím a mohu to prokázat. A je téměř jisté, že jiný člověk, řekněme X, v tom byl významně zapleten, že ona X pověděla o své rozmluvě se mnou a X, ze strachu, že vyzradí, jakou v tom on sehrál úlohu, ji zabil. Mám v úmyslu vypátrat, kdo je X a odhalit ho.“

„To je… fantastické,“ řekl Krug.

„Možná že jste upřímný,“ uvažoval Haft, „ale mě se zdá… Jak do toho byl zapleten? To ji zabil jen proto, že měl něco společného s dítětem, odloženým ve vestibulu?“

„Ne. Říká vám něco jméno Ellen Tenzerová, pane Hafte?“

„Ne.“

„A vám, pane Krugu?“

„Ellen Tenzerová? Ne.“

Bingham se zeptal: „Není to ta ženská, co ji našli mrtvou v autě? Uškrcenou? Před pár týdny?“

„Je to ona. Byla to ošetřovatelka na odpočinku. Pečovala o dítě, které později někdo položil do vestibulu v domě paní Valdonové, pan Goodwin ji vypátral, mluvil s ní a X ji zabil. Od Carol Mardusové mu tedy nehrozilo jen prozrazení jakési jeho spojitosti s dítětem, ať už šlo o cokoliv. Ona totiž věděla, že zavraždil Ellen Tenzerovou.“

„Jak to mohla vědět?“ podivil se Haft.

„Pravděpodobně si to domyslela. Nejspíš věděla, že se o její dítě starala Ellen Tenzerová. Asi četla noviny a dočetla se, co se Ellen Tenzerové přihodilo, že za ní pan Goodwin jel kvůli knoflíkům na dětské kombinéze, a věděla, že se policejní vyšetřování točí kolem dítěte, které paní Tenzerová měla nedávno ve své péči. Jak vidíte, opravdu jsem upřímný. Mohl bych prostě říci, že Carol Mardusová přiznala to či ono a pan Goodwin by to potvrdil. Já však dávám přednost otevřenému jednání, protože potřebuji vaši pomoc.“

„Vážně mluvíte na rovinu?“ otázal se Bingham.

„Ano.“

„To všechno je pravda – o tom dítěti, o Lucy, že tu Carol včera byla, a o Ellen Tenzerové?“

„Je to pravda.“

„Už jste to pověděl policii?“

„Ne. Já…“

„Proč ne?“

„Právě se k tomu dostávám.“ Wolfe přejel pohledem napravo a zase nalevo. „Mám pro vás návrh, pánové. Vycházím z předpokladu, že si, stejně jako já, přejete, aby byl vrah Carol Mardusové pohnán k odpovědnosti. Jestliže povím policii, co vím, budu jim muset povědět úplně všechno. I o seznamech jmen, které jste mi dodali – samozřejmě včetně oné drobnosti, že pan Upton moji žádost odmítl – a o tom, že na žádném z nich nefigurovalo jméno Carol Mardusové. Řeknu jim i o fotografiích, které jsem vám rozeslal kvůli identifikaci, a o tom, jak jste všichni tvrdili, že na nich nikoho nepoznáváte, přestože snímek skvěle zachytil podobu Carol Mardusové. Možná to pro vás bude nepříjemné, snad dokonce i bolestné. Policisté nejsou hlupáci. Budou si uvědomovat, že každý z vás mohl mít pro své tajnůstkářství nějaký soukromý důvod, který nijak nesouvisí s vyšetřováním. Ovšem také pochopí, že měl-li někdo z vás něco společného s dítětem Carol Mardusové a zabil-li Ellen Tenzerovou, určitě by vynechal její jméno ze seznamu a za žádných okolností by ji neidentifikoval na fotografii. Budou vás tedy otravovat všechny tři.“

„Mluvíte,“ podotkl Krug suše, „jako byste to všechno před policií tajil jen z ohledu na nás.“

Wolfe potřásl hlavou. „To opravdu ne. Nejsem vám povinován vůbec žádnými ohledy. A vy mně také ne. Ale možná bychom si mohli vzájemně pomoci. Já policii nechci pomáhat v pátrání po vrahovi, protože bych ho raději dopadl sám, a také to mám v úmyslu. Popudil mě svou nestoudnou drzostí. Moje klientka, paní Valdonová, mi předala jisté důvěrné informace a já je nehodlám prozradit, leda bych k tomu byl donucen.“

Haft si sňal brýle a přejížděl si prstem po obočí. „Mluvil jste o návrhu.“

„Ano. Jestliže policii nesdělím, co vím, mohu vás, pánové, ušetřit mnoha potíží. Na oplátku mi odpovíte na nějaké otázky. Na mnoho otázek. Na některé z nich můžete odmítnout odpovědět, ale odmítnutí je někdy mnohem výmluvnější než odpověď. Důležité je, že zde musíte všichni zůstat, dokud neskončím. Může to trvat několik hodin. Nedoufám, že bych z vašich myslí získal úplně všechno, co se v nich skrývá o Carol Mardusové, ale vytěžím tolik, kolik jen bude možné.“

„Vytěžil byste možná víc,“ poznamenal Krug, „kdybyste si nás pozval každého zvlášť.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Takhle to bude lepší. Co jeden zapomene, mohou ostatní doplnit. A je to i bezpečnější, protože podmínkou je, že se zúčastníte buď všichni, anebo nikdo. Kdyby snad někdo z vás raději odpovídal policii než mně, pak svůj návrh odvolám. Co vy na to, pane Krugu?“

„Já budu muset policii odpovídat i tak. Jsem bývalý Carolin manžel. Samozřejmě, ten seznam a fotografie by to ještě zhoršily. A pokud jste tak dobrý, jak se o vás říká… beru vás. Odpovím na vaše otázky.“

„Pane Binghame?“

„Jdu do toho. Na vaše otázky možná odpovím.“

„Pane Hafte?“

Brýle už měl zpátky na nose. „Připadá mi to trochu jednostranné. O tom seznamu a o fotografiích můžete policii povědět, kdy budete chtít.“

„To je pravda. Je v tom pro vás riziko. Já vím, že to neudělám, když všichni přistoupíte na můj návrh, ale vy to nemůžete vědět. Musíte si vybrat mezi možností a jistotou.“

„Výborně. Tedy váš návrh přijímám.“

Wolfe se otočil, aby viděl na hodiny. Za deset minut tři. Denní rozvrh v háji. Nemohl to stihnout ani náhodou. Otočil se zpátky. „Potrvá to nějakou chvíli,“ upozornil je. „Nedáte si něco k pití?“

Všichni byli pro a Wolfe zazvonil na Fritze. Pro Hafta skotskou s vodou, Krugovi bourbon a vodu, pro Binghama brandy, vodu zvlášť, pro mne mléko a Wolfovi pivo. Zaklonil se v křesle a zavřel oči. Haft vstal, přešel k policím s knihami a prohlížel si tituly. Bingham požádal, zda si může zatelefonovat, a pak se rozhodl, že to nechá být. Krug neklidně seděl, chvíli zíral tam, chvíli zas jinam a pořád si splétal a rozplétal prsty. Když dostal bourbon s vodou, trochu se napil, ale měl potíže s polykáním a málem se zakuckal. Wolfe si otevřel pivo, odhodil uzávěr do zásuvky – vždycky je tam hází, aby měl přehled, kolik vypil, nalil si, sledoval pěnu, jak opadla asi o palec, a napil se.

Olízl si rty a soustředil se na bývalého manžela. „Mám návrh, pane Krugu. Vyprávějte mi o Carol Mardusové – o vašem společném životě s ní, o jejích stycích s jinými lidmi, cokoli, co podle vás může mít význam. Budu vás přerušovat otázkami jen budu-li muset.“

16. KAPITOLA

Willis Krug si dal načas. Zadíval se na Hafta – nebyl to jen přelétavý pohled – pak na Binghama a potom na svou sklenici, kterou si opřel o nohu a objímal ji propletenými prsty obou rukou. Když promluvil, upíral stále pohled na sklenici.

„Jsou lidé,“ začal, „a je jich docela dost, kteří by vám o mně a o Carol mohli vyprávět stejně dobře jako já. Možná by toho víc řekli o ní. Byli jsme svoji přesně čtrnáct měsíců. Nechtěl bych to znovu prožívat ani…“

Zvedl oči a pohlédl na Wolfa. „Víte, že jsem byl agentem Dicka Valdona.“

Wolfe přikývl.

„To Carol ho za mnou poslala. Nikdy předtím jsem se s ní nesetkal ani o ní neslyšel. Pracovala v Distaffu, posuzovala nabídnuté texty a přesvědčila Mannyho Uptona, aby vydal tři z Dickových povídek. Pak ji napadlo, že by měl mít agenta, a poslala ho ke mně. Já jsem se s ní setkal Dickovým prostřednictvím a asi o rok později jsme se vzali. Věděl jsem, že ona a Dick dřív – patřili k sobě. Každý to věděl. Měla taky něco s Mannym Uptonem. I to věděl každý. Neznamená to, že mluvím špatně o mrtvé. Ona by si nemyslela, že o ní mluvím zle, ani kdyby tu s námi seděla. Vzala si mě, protože ji v Distaffu udělali redaktorkou beletrie, to je významné místo, a ona chtěla – nu, povím to jejími slovy. Řekla, že potřebuje trochu ochočit. Uměla zacházet se slovy. Byla by z ní dobrá spisovatelka.“

Upil trochu bourbonu s vodou a opatrně polkl. „Myslím, že jí to ochočení vydrželo tak tři, čtyři měsíce, ale doopravdy to nevím. Brzy jsem pochopil, že u ní člověk nikdy nic doopravdy neví. Nebudu uvádět žádná jména, protože tohle všechno se stalo už před více než pěti lety a nemá to žádný význam pro období, o něž se zajímáte. Nechci tím říct, že já se o něj nezajímám. Zajímám. Byly doby, kdy bych ji býval schopen uškrtit i já, kdybych… kdybych toho byl schopen. Ale to už je dávno. Říkáte, že chcete dopadnout vraha – no dobrá, já chci, aby se vám to podařilo. Samozřejmě, že to chci. Jen jedné věci nemohu uvěřit, že měla dítě. Podle toho, co jste nám vyprávěl, ho musela mít. V době, kdy byla provdaná za mě, jednou potratila. Jestliže se jí narodilo dítě, jeho otcem musel být Dick Valdon, tím jsem si jist. Nikdo jiný pro ni neznamenal tolik jako Dick. Bůh ví, že já určitě ne. Víte to jistě s tím dítětem? Že odjela na Floridu a tam se jí narodilo dítě?“

„Ano.“

„Tedy jeho otcem musel být Dick Valdon.“

Wolfe zamručel: „Jsem vám zavázán, pane, za svoji klientku. Totožnost otce ji přirozeně zajímá. Pokračujte.“

„To je všechno.“

„To jistě ne. Kdy jste se rozvedli?“

„V roce devatenáct set padesát sedm.“

„A od té doby? Zajímá mně především posledních šestnáct měsíců.“

„S tím vám nemohu pomoci. Za poslední dva roky jsem Carol viděl nejvýš pětkrát, šestkrát, na večírcích a tak. Občas jsme si psali a dost často jsem s ní mluvil po telefonu, ale jen obchodně – o rukopisech, které jsem jí poslal či které jsem se chystal jí poslat. Samozřejmě jsem o ní slyšel různé řeči. Existují lidé, kteří vám klidně řeknou: ‚Slyšel jsem, že to tvoje bývalá táhne s tím a tím.‘ Na tom nezáleží. Na nikom z takových lidí nezáleží.“

„Mýlíte se, pane Krugu. Každé slovo, pronesené od chvíle, kdy člověk poprvé začal mluvit, je součástí historie, i když nezaznamenané. Jistěže se často žvaní naprázdno. Na něco se vás zeptám. Jestliže jste se po rozvodu se svou bývalou ženou stýkal jen příležitostně, proč jste opomněl uvést její jméno na seznamu, který jste mi předal, a proč jste ji neidentifikoval na té fotografii?“

Krug přikývl. „Samozřejmě.“ Odmlka. „Upřímně řečeno, já nevím.“

„Nesmysl.“

„Možná je to nesmysl, ale já nevím. To, že jsem její jméno nevložil do seznamu, lze snadno pochopit…“ Zarazil se. Následovala dlouhá odmlka. „Ne, nebudu uhýbat. Nesejde na tom, jakým způsobem to ospravedlňuje mé svědomí. Nedokážeme kontrolovat podvědomé procesy probíhající v naší mysli, ale někdy víme, k čemu směřují. Podvědomě jsem odmítl připustit, že by Carol poslala Lucy Valdonové nějaké anonymní dopisy; proto jsem ji nedal na ten seznam a roztrhal jsem její fotku. Nic víc vám, ani policii, povědět nemůžu.“

„Policie se vás na to nikdy ptát nebude. Samozřejmě vám položí jinou otázku a tedy ji mohu položit i já: Zabil jste Carol Mardusovou?“

„Ach, bože. To ne.“

„Kdy a jak jste se dozvěděl o její smrti?“

„Odjel jsem o víkendu na venkov. Mám malý domek v Pound Ridge. Právě jsem seděl u pozdní snídaně, když volal Manny Upton. Policie ho uvědomila a požádala ho, aby identifikoval její mrtvolu. Carol neměla v New Yorku žádné příbuzné. Hned jsem odjel do města, do své kanceláře, a byl jsem tam jen pár minut, když zavolal Leo Bingham, že se mám dostavit sem.“

„Byl jste na venkově i přes noc?“

„Ano.“

„Policie se vás bude vyptávat na spoustu podrobností, protože jste bývalý manžel oběti, ale to nechám na nich. Mám ještě jednu otázku, čistě hypotetickou: Carol Mardusová v dubnu loňského roku počala dítě s Richardem Valdonem a v lednu, čtyři měsíce po Valdonově smrti, je porodila. X o tom věděl, pomohl jí zbavit se dítěte a později, ze žárlivosti či zlomyslnosti, je zanesl do vestibulu paní Valdonové. Kdo je tedy X? Kdo z mužů, pohybujících se v okolí Carol Mardusové, odpovídá naznačeným parametrům? Nežádám vás, abyste někoho obvinil, chci jenom znát vaši představu.“

„To nemohu říci,“ opáčil Krug. „Upozornil jsem vás, že o jejím Životě v posledních dvou letech nic nevím.“

Wolfe si dolil zbytek piva z láhve, počkal, až pěna klesne do správné výše, aby mu ulpěla na rtech, napil se, olízl pěnu z rtů, odložil sklenici a otočil se čelem k červenému křeslu. „Slyšel jste moji hypotetickou otázku, pane Binghame. Máte nějaký nápad?“

„Neposlouchal jsem,“ tvrdil Bingham. „Přemýšlel jsem o vás. Začínám být namazaný po vaší brandy. Přemýšlím, zda vám mám či nemám věřit to, jak jste přišel k té fotografii. Vy jste totiž pěkně kluzký.“

„Fuj. Můžete mi věřit nebo ne. Jak je libo. Přijal jste můj návrh. Co mi povíte o Carol Mardusové?“

Bingham sice ještě nemohl být namazaný, ale pracoval na tom. Fritz postavil láhev na stojánek a napodruhé si Bingham nalil víc než deci. Tentokrát nenasadil neonový úsměv, byl neoholený a uzel na kravatě měl nakřivo.

„Carol Mardusová,“ pronesl. „Carol Mardusová byla fascinující, elegantní, aristokratická trajda.“ Pozvedl sklenici. „Na Carol!!“ A napil se.

Wolfe se ho zeptal: „Zabil jste ji?“

„No ovšem.“ Dopil sklenici a odložil ji na stojánek. „Tak dobrá, mluvme vážně, Poznal jsem ji před lety a bylo by jí stačilo jen lusknout prsty, aby mě dostala, ale naskytly se dvě potíže: já byl bankrotář, živící se drobty, a ona patřila Dicku Valdonovi. Když říkám patřila, je to nepřesné, protože ona nikdy nepatřila nikomu, ale tehdy byla Dickova. Potom přišel zas někdo jiný a tak dál. Manny Upton, ten hejl. Jak víte, nějaký čas byla ženou Willise Kruga.“ Podíval se na Kruga. „Ty nejsi hejl. Opravdu sis myslel, že ji ochočíš?“

Žádná odpověď.

„Neochočils. To nešlo.“ Bingham se obrátil zpět k Wolfovi. „Ještě jeden z mých výrazu byl nepřesný. Carol nebyla trajda. Nebyla to žádná flundra. Což by flundra opustila na půl roku dobré místo, aby mohla porodit dítě?“

„Ale vy jste se ještě nerozhodl, zda mi věříte.“

„Do háje! Věřím vám. Věřím vám, protože to na Carol přesně pasuje. Krug má pravdu, otcem toho děcka musel být Dick. A Dick byl mrtvý, takže se to dítě muselo narodit. Chápete? Nepatřilo by žádnému muži, jen jí. Teprve po jeho narození si uvědomila, že ho nechce. Nechtěla se uvázat na žádného mužského, ale bylo by pro ni stejně hrozné uvázat se na dítě. Jenže si to uvědomila, až když bylo na světě. Proto vám věřím. Pasuje to na ni do puntíku. Přiznávám, že jedno se mi nelíbí. Tvrdíte, že jí někdo musel pomoci se ho zbavit, tedy ho o to musela požádat. Proč nepožádala mě? To bolí. Myslím to vážně. Bolí to.“

Jednou ruku sáhl po láhvi, druhou po sklenici, nalil si a pořádně se napil. Nevychutnával ten koňak, prostě ho pil. „Zatraceně,“ zaklel. „Měla požádat mě.“

„Je možné, že se obrátila na nějakou ženu.“

„Ani náhodou. S tím nepočítejte. U Carol ne. Což to nemělo zůstat v tajnosti?“

„Ano.“

„Ženské by se s žádným tajemstvím nesvěřila. Nikdy by žádné ženské nedůvěřovala. Tečka.“

„Vás bolí, že se neobrátila na vás, že vám nedala přednost před jinými dostupnými možnostmi. Tedy musíte mít představu o tom, kdo by jinak připadal v úvahu. Tahle otázka není hypotetická. Považujte za prokázané, že někoho požádala, aby jí pomohl zbavit se dítěte. Koho tedy požádala, když ne vás?“

„To nevím.“

„Samozřejmě, že ne. Ale komu by se mohla s tak choulostivou věcí svěřit, jestliže nepřišla za vámi?“

„Páni, to je teda nápad.“ Bingham si přiložil sklenici ke rtům a ponechal ji tam. Maličko usrkl. „Řekl bych, že především svému bývalému muži, Willisi Krugovi.“

„Pan Krug tvrdí, že se s ní v poslední době stýkal jen obchodně. Chcete to zpochybnit?“

„Ne. Jen odpovídám na vaši otázku. To je setsakra dobrá otázka. Vím, jak Carol o Krugovi smýšlela. Měla ho ráda. Věděla, že mu může důvěřovat, že se na něj může spolehnout. Ale pokud on tvrdí, že to nebyl on, pak je to nejspíš pravda. Na druhém místě bych si vybral Juliana Hafta.“

Wolfe zabručel. „Jenom jste vyjmenoval přítomné osoby. Šaškujete.“

„Nešaškuju. Carol považovala Hafta za absolutní špičku. Věřila, že se mu nikdo nemůže rovnat, pokud jde o posuzování literatury, a dávala mu to najevo. Byl jediným mužem, s nímž byla ochotna jít na večeři a pak se ještě vrátit domů a číst rukopisy. To je další důvod, proč se pro ni nehodí označení trajda. Měla ráda svou práci a dobře se v ní vyznala. Umím ze sebe dělat šaška, ale teď ho nedělám. Avšak neměl jsem jako prvního jmenovat Willise Kruga. Zapomněl jsem na Mannyho Uptona. On by měl být první.“

„Její zaměstnavatel.“

„Byl to její šéf. Proto by měl být na prvním místě. Dovolil jí odejít na šest měsíců a pak ji vzal zpátky do práce. Musel vědět, kam odjela. Všem přátelům, včetně mě, namluvila, že odjíždí na dlouhou dovolenou, ale Mannymu musela povědět pravdu. K čertu, to je přece jasné. Pokud jste jen z poloviny tak dobrý, jak se o vás říká – to přímo bije do očí.“

„To vskutku ano. Ona však v tom křesle, které jste dnes obsadil vy, seděla teprve včera odpoledne. I když budeme pana Uptona považovat za nejpravděpodobnější alternativu, existují ještě nějaké jiné? Kromě pánů Hafta a Kruga?“

„Ne.“ Bingham upil trochu brandy. „Ne, leda by tu byl někdo, o kom nevím, a to si nemyslím. Carol se mi ráda svěřovala. Líbilo se jí, jak její důvěru přijímám.“

„Myslím, že už jsem se vás zeptal, zda jste ji nezabil vy?“

„A já odpověděl no ovšem. Chtěl jsem říct ovšem že ne. Neptal jste se mě, kde jsem byl včera večer a jak a kdy jsem se dozvěděl o její smrti. Noc jsem strávil doma v posteli, sám. A před devátou už jsem pracoval ve studiu. Připravuji pilotní program pro velkou podzimní show a mám už měsíc zpoždění. Někdo ve studiu to slyšel v rádiu a pověděl mi o tom. A její obrázek byl v tom štosu fotografií, co jste mi poslal v úterý. Utrhl jsem se, jak nejdřív to šlo, a šel jsem kvůli té fotce za vámi. Moc dobře jsem pochopil, že asi něco víte.“

„Poznal jste ji na té fotografii?“

„Samozřejmě. Neřekl jsem vám to ze stejného důvodu jako Krug; on tvrdí, že se o tom rozhodl podvědomě, ale já ne. Říkal jste, že hledáte někoho, kdo Lucy Valdonové posílá anonymní dopisy. Nepřipadalo v úvahu, že by Carol Mardusová někomu poslala anonymní dopis. Nepotřeboval jsem, aby mě o tom informovalo moje podvědomí.“

„Byly vaše vztahy s ní intimní, pane Binghame?“

„Blbost. Ne, prostě jsme spolu mluvili. Používali jsme kouřové signály.“ Pohlédl na hodinky. „Musím se vrátit do studia.“

„Už brzy skončíme.“ Wolfe se natáhl pro sklenici, vyprázdnil ji a zase ji postavil. „Pane Hafte. Má pozornost se nyní upírá k vám, pan Bingham se o vás zmínil ve svém výčtu možností. Rád bych si poslechl, co na to říkáte.“

Haft seděl zhroucený v křesle, třískovité nožky natažené rovně před sebe. U některých lidí to nevadí, když vypadají tak zhrouceně, ale on na to nebyl stavěný. Dopil svoji skotskou s vodou a postavil sklenici na Wolfův stůl.

„Asi bych se měl cítit polichocen,“ usoudil. Jeho tenorek ostře kontrastoval se sytým Binghamovým barytonem. Otočil se k Binghamovi. „Leo, opravdu si vážím toho, že si myslíš, že by mě Carol poctila svou důvěrou v tak choulostivé věci. I když jsi mě odsunul až na poslední místo a Mannyho Uptona jsi postavil do čela.“ Přejel pohledem k Wolfovi. „Jelikož Bingham tak přesně vylíčil povahu mých vztahů se slečnou Mardusovou, nezdá se, že bych mohl cokoliv dodat, snad jen vám vysvětlit, jak to bylo v mém případě s tím seznamem a fotografií. Ale i v tom již mě předešli jiní. Mohu jen papouškovat jejich vysvětlení. Bylo nemožné, že by slečna Mardusová někomu poslala anonymní dopis. Myslím, že… Ne, ještě jste se ptal na včerejší večer. Obvykle trávím víkendy v mém domě ve Westportu, ale dnes odpoledne přiletí z Anglie jeden z nejvýznamnějších autorů – alespoň pro mě je velmi významný. Vezmu ho dnes večer na večeři a do divadla. Spal jsem ve svém bytě v Churchill Towers a tam jsem byl až do chvíle, kdy mi Bingham zavolal. O slečně Mardusové jsem se dozvěděl až od něho.“ Stáhl nožičky pod sebe. „Máte nějaké otázky?“

Wolfe se na něj mračil. „Jak se jmenuje ten významný autor?“

„Luke Cheatham.“

„Ten, co napsal Bezměsíčnou noc?“

„Ano.“

„Vyřiďte mu prosím ode mne pozdrav.“

„S radostí. Nezapomenu na to.“

Wolfe pohlédl na hodiny. Za dvanáct minut čtyři. Zbývala mu spousta času na malý projev. Přejel po nich pohledem. „Pánové,“ oslovil je, „možná si navzájem zcela nedůvěřujeme, ale máme společný zájem. Vaše vysvětlení, tak jak jste je uvedli, proč jste vynechali jméno Carol Mardusové z vašich seznamů a proč jste ji odmítli identifikovat podle fotografie, mě možná uspokojilo a možná taky ne. Ale určitě by neuspokojilo policii. Nabyla by podezření, že u jednoho z vás je toto vysvětlení falešné, a nikdo z vás není schopen dokázat, že je pravdivé. Proto si nepřejete, aby se policie dozvěděla, o čem tu byla řeč, dokonce ani to, že jste zde byli, a já si to také nepřeji. V tom spočívá náš společný zájem. Co se výsledku týče, uvidíme. Ten, kdo zabil Ellen Tenzerovou a Carol Mardusovou, bude nevyhnutelně pohnán k odpovědnosti. Z důvodů, jež jsem vám vylíčil, si přeji být nástrojem jeho zkázy. S trochou štěstí se mi to podaří.“

Povstal. „V každém případě vám jménem své klientky děkuji.“ Zamířil do haly, o celých pět minut dřív, než stanovil denní rozvrh. Leo Bingham se podíval na láhev brandy, potom na hodinky, vyskočil a odešel. Následoval jsem ho. V hale právě Wolfe nastupoval do výtahu. Bingham dorazil k venkovním dveřím dřív než já. Podržel jsem je otevřené, protože se již blížili i ostatní dva. Cestou kolem mě pokývli na pozdrav a já zůstal stát na prahu a pozoroval je, jak sestupují po schodech. Pak jsem se vrátil do kanceláře.

Bylo zde několik soust, do nichž jsme se mohli zakousnout, ale tím hlavním byly Binghamovy alternativy. Jestli opravdu znal Carol Mardusovou tak dobře, jak tvrdil, že ji zná, existovali jen čtyři kandidáti. I kdyby ji zabil on sám, musel by jmenovat ty, koho by si nejspíš byla vybrala, kdyby si nevybrala jeho. Bylo tedy nanejvýš pravděpodobné, že to byl jeden z těch čtyř. Postál jsem u okna, pak jsem si sedl ke stolu a zase jsem chvíli stál, a v duchu jsem je probíral. Tak který? Tuhle hru pro jednoho hráváme někdy všichni, když se snažíme rozeznat vraha mezi nějakou partou na základě toho, kdo co řekl, jak se tvářili a co dělali. Je to opravdu hloupá hra, pokud se vám nepodaří odhalit nějakou trhlinku. Mně se to nepodařilo.

Problém byl v tom, že jsme netušili, kolik času nám zbývá – zda měsíc, týden nebo den. Anebo hodina. Oddělení vražd bude Carol Mardusovou zkoumat ze všech úhlů. Všechny je budou vyslýchat, pravděpodobně nejdřív Willise Kruga, a někdo z nich by se mohl sesypat. V tom případě jsme v rejži. Je velký rozdíl mezi tím, když neposkytnete informace, na které se vás nikdo neptal a tím, když je odmítnete poskytnout či odpovíte nepravdivě, jestliže se vás zeptají. Stačilo, aby Cramer zvětřil nějakou spojitost mezi Carol Mardusovou a dítětem nebo jenom to, že přišla Wolfa navštívit. Cokoli z toho by znamenalo, že se přihrne k našim dveřím, vpochoduje do kanceláře a zeptá se Wolfa, jestli někdy slyšel o Carol Mardusové. A bude hotovo. Na tenčím ledě jsme ještě nikdy nebruslili. Musel jsem zajít do kuchyně na kus řeči s Fritzem, abych se nevydal nahoru do skleníků za Wolfem. Měl jsem nutkání mu vysvětlit, že se mě nezeptal na můj názor, než to všechno vyklopil Krugovi, Haftovi a Binghamovi, a já se ho tudíž také nehodlám ptát, kdy a kde to smím vyklopit, až budu chtít. A že má dvě možnosti: Buď mě vykopnout, anebo se přestat babrat s orchidejemi a dát se do práce. Rozhodl jsem se počkat, až přijde dolů, a když se zeptá, co navrhuji, něco po něm hodím.

Ale nenajde mě sedět v kanceláři jako nějakého troubu v base. Půjdu do haly a vpálím mu to vestoje. Nebudu ho popichovat. Pořádně ho praštím. Když se tedy ozvalo bzučení výtahu, vyšel jsem do haly a zaujal postavení proti jeho dveřím, takže když se výtah s trhnutím zastavil, dveře se otevřely a on vyšel ven, zjistil, že mu stojím v cestě. Otevřel jsem ústa, v tom zazvonil domovní zvonek a oba jsme se ohlédli k panelu z polopropustného skla. Byl to inspektor Cramer.

17. KAPITOLA

Oba jsme se rychle otočili zpátky a pohlédli si do očí. Nebylo třeba slov ani kouřových signálů. Zamumlal: „Pojďte.“ A vykročil dozadu a já za ním. V kuchyni u dřezu Fritz skrápěl ledovou vodou výhonky řeřichy. Ohlédl se, uviděl, jak se Wolfe tváří, a prudce se otočil.

„Za dveřmi stojí pan Cramer,“ oznámil mu Wolfe. „Já s Archiem odcházíme a nevíme, kdy se vrátíme. Určitě ne dnes večer. Neotvírejte mu. Zajistěte dveře řetězem. Povězte mu jen, že tu nejsme, a nic víc. Vůbec nic. Kdyby se vrátil s příkazem k prohlídce, musíte ho vpustit, ale nic mu neříkejte. Nemáte ponětí, kdy jsme odešli.“

Zvonek se opět rozezněl.

„Rozuměl jste?“

„Ano, ale…“

„Jděte.“

Fritz odešel. Wolfe se otázal: „Pyžama a kartáčky?“

„Není čas. Jestli s ním přišel Stebbins, pošle ho číhat na 34. ulici.“

„Máte peníze?“

„Moc ne. Nějaké vezmu.“ Vyskočil jsem. Ale Fritz právě otevíral dveře na škvíru, jak mu to řetěz umožňoval, a tak jsem se po špičkách doplížil do kanceláře, k sejfu, vybral jsem z přihrádky na peníze hromádku zelených, sejf jsem zase zavřel a otočil číselníkem zámku a po špičkách jsem se vrátil do haly. Wolfe už mířil ke schodům. Dole jsem ho předešel, vystoupali jsme po čtyřech schodech a prošli podél cihlové zdi k vratům s Hotchkissovým zámkem. Pak dál, uličkou na chodník 34. ulice. Nemělo smysl se zastavovat a rozhlížet se kolem. Nebylo pravděpodobné, že by sem Cramer někoho postavil už předem, ale jestli to udělal, brzy se to dozvíme. Zahnuli jsme doleva. Nečekali byste, že člověk, který toho nachodí tak málo jako Wolfe, dokáže bez námahy pořádně natahovat nohy, ale opravdu to umí.

Dokonce dokázal i mluvit. „Nesledují nás?“

„Pochybuju. Tohle jsme ještě nikdy neudělali. Kromě toho by nás nesledovali, ale zastavili.“

Na chodníku bylo víc lidí, než by člověk o červnové sobotě čekal. Rozdělili jsme se, abychom mezi sebou nechali projít nějakého hromotluka, co mašíroval rovnou za nosem, a zase jsme se sešli. Wolfe se zeptal: „Musí to být hotel?“

„To ne. Vaše fotka bývá moc často v novinách. Až zajdeme za roh, můžeme trochu zpomalit. Mám návrh. Dneska ráno na pláži mě napadlo, že bychom mohli potřebovat nějakou schovávačku, a požádal jsem paní Valdonovou o klíč k jejímu domu. Mám ho v kapse.“

„Nehlídají tam?“

„Proč by měli? Včera všichni odjeli na pláž. Nikdo tam není.“

Na křižovatce jsme počkali na zelenou, přešli 34. ulici a zamířili do centra po Deváté avenue. Poněkud jsme zvolnili. „Jsou to necelé dvě míle,“ podotkl jsem. „Pohyb na čerstvém vzduchu udržuje tělo v pohotovosti a bystří mysl. Taxíkáři moc mluví. Některý z nich by například někde u polívky mohl začít vykládat: ‚Nero Wolfe běhá po ulici. Zrovna jsem ho odvez do toho baráku na Jedenáctý ulici, kde bydlí ta ženská s dítětem.‘ Za hodinu by to už vědělo celé město. Můžeme se někde v hospodě stavit na pivo. Řekněte, až budete chtít.“

„Moc mluvíte. Viděl jste mě chodit po horách a údolích celé dny.“

„Jo. A nikdy na to nezapomenu.“

Cestou jsme udělali jednu zastávku v lahůdkářství na rohu Šesté avenue a Dvanácté ulice, a když jsme vešli do vestibulu, kde kdysi leželo dítě zabalené do přikrývky, nesli jsme oba pořádný náklad. Šunka, hovězí v konzervě, jeseter, ančovičky, salát, ředkvičky, nakládané cibulky, kukuřice, pomeranče, citróny, broskve, švestky, tři druhy oplatek, káva, máslo, mléko, smetana, čtyři druhy sýra, vejce, olivy a dvanáct lahví piva. Chleba ne. Kdyby Fritz zemřel, Wolfe by pravděpodobně už nikdy chléb neochutnal. Bylo sedm hodin a deset minut, když jsem si uvolnil ruku alespoň natolik, abych se mohl podívat na hodinky, a ve tři čtvrti na osm jsem měl všechno uklizené a Wolfe prostřel večeři na kuchyňském stole.

Jeho salátová zálivka, vyrobená z přísad nalezených ve spíži, nedosahovala Fritzových kvalit, ale samozřejmě, chyběly mu ty pravé suroviny. Já jsem umyl nádobí a on utíral.

Teď už nemělo smysl ho popichovat ani mlátit. Byl vyhnancem z vlastního domu, ze svých skleníků, ze svého křesla a od svého jídelního stolu, a měl jen jedinou cestu, jak se k tomu všemu se ctí vrátit. Samozřejmě mě nemohl nikam posílat, protože i já byl vyhnancem, ale byli zde Saul, Fred a Orrie, a když jsme odcházeli z kuchyně, dalo se předpokládat, že přemýšlí, kde je máme začít shánět. Zeptal se mě však, kde je dětský pokoj. Odvětil jsem, že pochybuji, zda se mu tam podaří odhalit nějakou stopu.

„Ten koberec,“ připomněl mi. „Říkal jste, že je to pěkný tekke.“

Nejen že si prohlédl tekke. Zkontroloval všechny koberce v domě. Naprosto přirozené. Potrpí si na pěkné koberce, spoustu toho o nich ví a málokdy mívá příležitost vidět jiné než ty, které má doma. Potom půl hodiny zkoumal výtah a jezdil s ním nahoru dolů, zatímco já řešil otázku, kde budeme spát. Byl to moc příjemný večer, ale nemělo smysl ho pošťuchovat. Nakonec jsme si šli lehnout každý do jednoho z pokojů ve třetím patře. V jeho pokoji byl krásný koberec, o němž tvrdil, že je to feraghan z osmnáctého století.

V neděli ráno mě vzbudila vůně – alespoň to bylo to první, co jsem si uvědomil po probuzení – dobře známá vůně. Byla jen slabě zřetelná, ale poznal jsem ji. Vstal jsem, došel až ke schodům a začichal jsem. Nebylo pochyb. Sešel jsem do kuchyně a tam jsem ho objevil. V košili s krátkými rukávy snídal vejce au beurre noir. Hrál si na hospodyňku.

Popřál mi dobré jitro. „Dejte mi vědět dvacet minut předtím, než budete hotov.“

„Samozřejmě. Vinný ocet?“

Přikývl. „Není moc dobrý, ale postačí.“

Vrátil jsem se nahoru.

O hodinu a půl později, když jsem posnídal a uklidil, nalezl jsem ho ve velkém pokoji v prvním patře. Seděl ve velkém křesle, které si přitáhl k oknu, a četl nějakou knihu. Ještě pořád jsem byl rozhodnut ho nepopichovat. Zdvořile jsem se otázal: „Mám skočit ven pro noviny?“

„Jak chcete. Pokud myslíte, že je to bezpečné.“

Nehrál si na hospodyňku, ale na táboření pod širákem. Při tom se člověk o noviny nezajímá.

„Snad bych měl zavolat paní Valdonové a povědět jí, kde jsme.“

„To by bylo vhodné, ano.“

Má bezpečnostní záklopka povolila. „Poslyšte, pane. Jsou chvíle, kdy si můžete dovolit chovat se výstředně, a chvíle, kdy si to dovolit nemůžete. Možná, že vy si to můžete dovolit i teď, ale já ne. Dávám výpověď.“

Ruce s knihou mu zvolna klesly. „Je léto a k tomu neděle, Archie. Kde jsou všichni? Přesně řečeno, kde je pan Upton? Jsme tady jako v krabici. Pokusil byste se jen s pomocí telefonu vyhledat pana Uptona a přesvědčit ho, aby si sem se mnou přišel pohovořit? I kdybyste to dokázal, bylo by to rozumné?“

„Ne. Ale tohle není jediná cestička, kterou máme. Kdo to vyžvanil poldům? To bych se mohl dozvědět po telefonu. Tak bychom měli o jeden úkol méně.“

„Na takový postup není čas. Nemůžeme se oholit, nemůžeme si převléci košile, ponožky, čisté prádlo. Až půjdete pro noviny, kupte kartáčky na zuby. Musím mluvit s panem Uptonem. Přemýšlel jsem o paní Valdonové. Až jí budete volat, požádejte ji, aby sem dnes večer přijela. Po setmění a sama. Přijde?“

„Ano.“

„A přemýšlel jsem ještě o další drobnosti. Není žádný spěch, ale když už jste tak rozpálený – mohl byste sehnat Saula?“

„Ano. Zavolám jeho službu pro nepřítomné.“

„Ať se sem dostaví zítra ráno. Uvažuji také o neteři Ellen Tenzerové. Jmenuje se Anne?“

„Ano.“

„Pochopil jsem správně, že pracuje jako náhradnice za dočasně nepřítomné kancelářské síly?“

„Správně.“ Zvedl jsem obočí. „Ať se propadnu. No jistě. To by určitě šlo. Mělo mě to napadnout.“

„Měl jste moc napilno s tím, jak jste dýmal netrpělivostí. Když už je řeč o dýmu, ten jeseter je docela dobrý a já bych ho rád zkusil fumé la Muscovite. Až koupíte noviny, mohl byste sehnat také trochu fenyklu a bobkového listu, pažitku, petržel, šalotku a rajčatový protlak?“

„V neděli ráno v lahůdkářství? To ne.“

„Škoda. Tak přineste, co seženete.“

Soukromý detektiv s licencí, a ani neví, co se dá sehnat v lahůdkářství.

Neděle nám tedy uběhla příjemně – při novinách, knihách a televizi, jak si kdo přál. Jeseter byl báječný, přestože jsme použili náhražky pro dočasně nedostupná koření. Když jsem zatelefonoval Lucy a oznámil jí, že má v domě návštěvu a že ji zveme, aby s námi přijela strávit noc, první, co jí přišlo na mysl, bylo povlečení. Byly postele povlečené? Když uslyšela že ano, ulevilo se jí natolik, že náš status uprchlíků před zákonem už vůbec nehrál žádnou roli. Kolem deváté se ozval Saul, kterému předala vzkaz služba pro nepřítomné, a já mu pověděl, kam má druhý den ráno přijít. Volal do kanceláře v sobotu večer a ještě jednou v neděli ráno, a když mu Fritz sdělil, že nejsme doma a nic jiného o nás neví, i on byl tak trochu fumé, protože věděl, že pro Wolfa není žádná skulinka příliš úzká, aby se jí nepokusil protáhnout, pokud je dostatečně naštvaný.

Nevěděl jsem, má-li Lucy ještě jeden klíč, a tak jsem po večeři zůstal v kuchyni s haldou časopisů. Byl jsem připraven jí otevřít, jakmile zazvoní, ale několik minut po desáté jsem uslyšel, jak se otevřely a zavřely dveře, a vyšel jsem do haly, abych ji uvítal. K řádnému přivítání detektiva s klientkou potřebovala obě ruce, či spíše paže, a tak upustila kabelku na zem. Když jsme se uvítali, kabelku jsem zvedl.

„Já vím, proč čekáš tady dole,“ prohlásila. Ve světle zelených letních šatech a tmavozeleném kabátku vypadala velmi k světu. Tmavé opálení spolu s ruměncem člověka překvapí víc ve městě než na pláži. Vzala si ode mě kabelku. „Myslel sis, že třeba nebudu… diskrétní. Ty jsi teda domýšlivý, ale stejně tě mám ráda. Je pravda to, co jsi říkal do telefonu? Opravdu se s Nerem Wolfem skrýváte?“

Vysvětlil jsem jí situaci natolik, aby pochopila, oč jde, včetně toho, že podle Kruga a Binghama byl otcem dítěte Dick. „Tak,“ dodal jsem. „To, k čemu sis najala Nera Wolfa, je hotovo. Zbývá jen vyřešit dvě vraždy, a jestli nás chceš dostat z domu, stačí zvednout telefon. Státní zástupce pro nás s radostí pošle auto. Rád jsem tě poznal. Jestliže já jsem domýšlivý, ty jsi tomu napomohla. Pan Wolfe se tě ale nejdřív chce na něco zeptat.“

„Pověz mi pravdu, Archie. Opravdu si myslíš, že bych to udělala?“

„Zajisté. Nic mu nedlužíš. Pokud jde o mě, tak moc domýšlivý zas nejsem. Vlastně nejsem vůbec domýšlivý. Jen považuji za otázku zdravého rozumu, mít rád sám sebe.“

Usmála se. „Kde je?“

„O patro výš.“

Když jsme vešli do velkého pokoje, Wolfe se zvedl z křesla. Nezvaný host by měl být alespoň zdvořilý. Po úvodní výměně pozdravů se rozhlédla kolem sebe a pravděpodobně ji překvapilo, že tu není žádný svinčík, když v domě přes noc zůstali dva chlapi o samotě. Potom vyslovila naději, že se zde Wolfe cítí pohodlně.

Zavrčel: „Nikdy v životě jsem se necítil méně pohodlně. Nijak tím nehodlám snižovat kvalitu vaší pohostinnosti; z celého srdce vám děkuji za poskytnutí útulku, ale já jsem ohař, ne zajíc. Popsal vám pan Goodwin situaci? Archie, křesla.“

Mezitím jsem už dvě přisunul, protože mi bylo jasné, že on si ponechá to nejrozměrnější, kde bylo i světlo na čtení. Usedli jsme.

Wolfe se na ni zahleděl. „Jsme v maléru. Zeptám se vás docela neomaleně, madam, dokážete být vytrvalá?“

Zamračila se. „Pokud tím myslíte, zda umím držet jazyk za zuby, pak ano, to umím. Řekla jsem to Archiemu už včera.“

„Policie na vás vyvine nátlak, teď, když objevila spojení mezi Carol Mardusovou a mnou – a tím pádem i vámi – a já se musel ztratit. Jste mojí klientkou a já bych vás měl chránit, ale zatím vy chráníte mne. I pana Goodwina. Může vám poděkovat sám a také tak bezpochyby učiní; co se mě týče, jsem vám hluboce zavázán a musím vás požádat, abyste mi zavdala ještě jeden důvod k vděčnosti. Potřebuji se co nejdříve setkat s Manuelem Uptonem. Mohla byste ho sem pozvat zítra ráno?“

„Ale… jistě, jestli se mi to podaří.“

„Nesmíte mu povědět, že tu jsem. Jednou mi řekl, že pokud od něj něco chcete, musíte ho o to požádat sama. Dobrá. Požádejte ho, aby vás navštívil.“

„A co mám říct, až přijde?“

„Nic. Jen ho vlákejte dovnitř. Nedokážu-li jej zde zadržet slovy, pan Goodwin to zařídí s pomocí svalů. Máte ráda vajíčka?“

Zasmála se. Pohlédla na mě a já se zasmál také.

Wolfe se zaškaredil. „Zatraceně, co je na vajíčkách tak komického? Umíte připravit míchaná vejce, paní Valdonová?“

„Ano. Samozřejmě.“

„Abych použil jeden z oblíbených výrazů pana Goodwina, vsadím deset proti jedné, že to neumíte. Udělám vám míchaná vejce k snídani a uvidíme. Dejte mi vědět čtyřicet minut předem.“

Rozšířily se jí oči. „Čtyřicet minut?“

„Ano. Věděl jsem, že to nevíte.“

18. KAPITOLA

Manuel Upton přišel v pondělí ráno ve tři čtvrti na dvanáct.

Jinak se toho událo jen málo. Naše klientka se v mé přítomnosti Wolfovi přiznala, že neumí míchaná vajíčka. Já jsem uznal, v její přítomnosti, že jeho míchaná vajíčka, která jsme právě snědli, se plně vyrovnají nejlepším Fritzovým kreacím. A on v rozhovoru s ní, za mé přítomnosti, uznal, že čtyřicet minut je příliš dlouhá doba na to, aby ji hospodyně věnovala výlučně míchání vajec. Trval však na tom, že v kratší době není možné dosáhnout dokonalého výsledku, aby každá částečka byla dokonale pevná, hebká a šťavnatá.

News, pro něž jsem zaskočil, psaly, že Carol Mardusová byla kdysi blízkou přítelkyní zesnulého Richarda Valdona, slavného spisovatele, ale nijak se tam nenaznačovalo, že by šlo o cokoliv víc než o zajímavost z jejího života, o níž má veřejnost právo být informována.

Saul dorazil podle dohody o půl desáté a dostal pokyny ohledně Anne Tenzerové. Hlásil, že v osm ráno volal Fritzovi a dozvěděl se, že se poldové z oddělení vražd v kanceláři střídají ve dne v noci na směny, že jim k tomu dává právo příkaz k prohlídce a že jeden z nich naslouchá u telefonu. Saul na to řekl, že volá, jen aby dal na vědomí, že nemá do čeho píchnout, a kdybychom ho potřebovali, je Wolfovi k dispozici. Dále hlásil, že se ze spolehlivého zdroje – který nechtěl prozradit ani nám – dozvěděl, že se v bytě Carol Mardusové našel lístek papíru s Wolfovým telefonním číslem. Takže možná nikdo nic nevyžvanil. Možná se Cramer jen přišel zeptat, jestli Wolfe někdy mluvil s Carol Mardusovou, či o ní alespoň slyšel, ale i to by stačilo k zapálení doutnáku. Saul dostal tři sta dolarů v deseti a dvacetidolarových bankovkách. Třeba je Anne Tenzerová na mizině a mohly by se jí hodit.

Uptonovo uvítání jsme připravili jednoduše.

Ke dveřím musela na každý pád Lucy, pro případ, že by přišla nějaká úřední návštěva. Otevřela mu, vzala ho do prvního patra a zavedla do velkého pokoje. Přesunul jsem k pohovce nejprostornější křeslo a do něj usedl Wolfe. Já zůstal stát. Upton vstoupil, uviděl nás a zastavil se. Ohlédl se po Lucy, ale ta už tam nebyla. Vyklouzla ven a právě zavírala dveře, jak jsme se předem dohodli.

Upton se otočil zpátky čelem k Wolfovi. Byl to takový skrček, že i když stál a Wolfe seděl, měli oči téměř ve stejné rovině. Vypadal ještě menší, než jsem si ho pamatoval. „Vy tlustej kašpare,“ zakrákal. Otočil se na patě, zamířil ke dveřím, zjistil, že mu stojím v cestě, a zůstal stát.

„Je mi líto,“ oznámil jsem mu. „Uzavřená cesta.“

Měl dost rozumu na to, aby se nehádal s personálem, zvlášť když bylo zřejmé, že personál na něj stačí jednou rukou. Otočil se ke mně zády. „Tohle je absurdní,“ zaskřehotal. „Tohle je New York a ne Černá hora.“

Tak on má něco proti Černohorcům, pomyslel jsem si. Neřekl jsem to, jen mě to napadlo, takže to nemám v záznamech.

Wolfe ukázal na křeslo. „Můžete se klidně posadit, pane Uptone. Musíme si důkladně promluvit. Jestli vám připadá absurdní, že vás zde držíme proti vaší vůli, tedy na tom vůbec nic absurdního není. Jsme tu tři a odmítneme jakákoli obvinění, která byste proti nám mohl vznést. Váš handicap, daný vzrůstem, vylučuje, že by mohlo dojít k násilí. Pan Goodwin je schopen vámi zatřepat jako s loutkou. Sedněte si.“

Upton zaťal čelist. „Chci mluvit s paní Valdonovou.“

„Snad později. Až mi povíte vše, co víte o Carol Mardusové.“

„O Carol Mardusové?“

„Ano.“

„Chápu. Vlastně nechápu. Proč…“ Kousl se do rtu. Pak pokračoval: „Jste v domě Lucy Valdonové. Tedy s ní ještě pořád manipulujete. Podařilo se vám jí namluvit, že jí anonymní dopisy poslala Carol Mardusová? Teď, když je mrtvá?“

„Žádné anonymní dopisy neexistovaly.“

Upton na něj zůstal civět. Měl to blíž ke křeslu než na pohovku, ale došel až k pohovce a sedl si. „Tohle vám nemůže projít,“ řekl. „Byli u toho tři další lidé, když jste nám všem vyprávěl o anonymních dopisech.“

Wolfe přikývl. „Promluvil jsem si s nimi ještě jednou, předevčírem, v sobotu odpoledne, a vyložil jsem jim, že jsem si ty anonymní dopisy vymyslel, abych nějak vysvětlil, k čemu potřebuji ty jmenné seznamy. Ty mi nebyly nic platné, ale práci, k níž mě paní Valdonová najala, jsem dokončil. Teď pátrám po vrahovi. Když jsem v sobotu odpoledne mluvil s těmi třemi muži, zazněl tam názor, že Carol Mardusovou jste zabil vy. O tom si chci s vámi pohovořit. O tom, zda je možné, že jste vrahem.“

„Kecy.“ Upton zvedl bradu. „Tedy to se vám musí nechat. Vybudoval jste si reputaci jen díky obyčejné drzosti. A také jste lhář. Nikdo vám neřekl, že jsem zabil Carol Mardusovou. Řekli vám snad taky, proč jsem to udělal? O co vám jde doopravdy? Proč jste přemluvil Lucy Valdonovou, aby mě sem vylákala?“

„Abych získal informace, které nutně potřebuji. Kdy jste se dozvěděl, že mě Carol Mardusová v pátek navštívila?“

„Další kecy. Nečekal bych od vás, že na mě budete zkoušet tak starý, obnošený trik. Přišla za vámi, něco vám pověděla a teď je mrtvá. Předpokládám, že se vám svěřila, že ji chci zabít, nebo něco podobného.“

„Ne.“ Wolfe se zavrtěl v křesle. Zadní opěradlo bylo příliš vysoké, takže se nemohl zaklonit tak, jak byl zvyklý z domova. „Má-li naše rozmluva mít vůbec nějaký smysl, budu vám to muset vyložit. Zavázal jsem se, že pro paní Valdonovou vypátrám matku dítěte, jež někdo odložil ve vestibulu jejího domu. Za cenu vysokých finančních nákladů a po dlouhém tápání jsem tak učinil. Byla to Carol Mardusová. Přišla za mnou v pátek, aby zjistila, kolik toho vím, a já jí vyhověl. Když se i s dítětem vrátila z Floridy, potřebovala přítele, nějakého muže, který by jí pomohl se dítěte zbavit. Nazvěme ho X.“

„Raději Z. X je už přepracovaný.“

Wolfe ho ignoroval. „Jsou jen čtyři muži, na něž by se slečna Mardusová mohla obrátit o pomoc v takové záležitosti: Willis Krug, Julian Haft, Leo Bingham a vy. To, že si zvolila právě X, nebylo příliš šťastné. Podařilo se jim sice dobře vyřešit otázku, jak se dítěte zbavit co nejrychleji. Umístili je do péče jisté Ellen Tenzerové, bývalé ošetřovatelky, která žila sama ve svém domku v Mahopacu. Ale slečna Mardusová pověděla X, že otcem děcka byl Richard Valdon, a to byla chyba. Ze dvou důvodů. Slečna Mardusová nedostatečně uvážila dvě skutečnosti, týkající se X: zaprvé, jemu samému v minulosti i v současné době odpírala to potěšení, aby se s ní mohl intimně stýkat, což on těžce nesl. A za druhé: měl duši skřeta. Definujme skřeta jako zlovolného démona. Jako vydavatel musíte být znalcem slov.“

Upton nic neřekl.

„A tak, když byly dítěti čtyři měsíce a když s ohledem na náklady spojené s péčí o ně začalo být žádoucí zajistit pro ně jinou a trvalou péči, dopřál si X cosi, co nepochybně považoval za prostý kanadský žertík. Vybral si k tomu jednu květnovou neděli, protože věděl, že paní Valdonová bude ten večer sama doma. Vyzvedl od Ellen Tenzerové dítě, na přikrývku připíchl špendlíkem lístek s natištěným vzkazem, položil je do vestibulu domu paní Valdonové a zavolal jí, že ji ve vestibulu cosi očekává. Ten vzkaz leží v sejfu v mojí kanceláři. Stojí tam… Archie, vy máte lepší paměť než já.“

Seděl jsem v křesle, jímž Upton pohrdl. „Cituji,“ začal jsem, „Paní Valdonová, toto dítě je vaše, protože chlapec by měl žít v domě svého otce. Konec citátu.“

„Opakujte to,“ přikázal mi Upton.

Zopakoval jsem to.

„Malý, zlomyslný skřet,“ konstatoval Wolfe. „Nejen že mu působilo radost, že rozrušil paní Valdonovou. Další pointa spočívala v tom, že pověděl slečně Mardusové, co udělal. Jenomže paní Valdonová přišla za mnou a mně a panu Goodwinovi trvalo pouhé tři dny, než jsme vypátrali, že o dítě pečovala Ellen Tenzerová. Pan Goodwin ji navštívil a hovořil s ní a ona se poplašila. Pochybuji že by věděla, co se s dítětem dál stalo. Nejspíš netušila, ani kdo je jeho matkou. Ale věděla, že jeho původ je tajemství, jež by nikdy nemělo být prozrazeno. Navázala spojení s X a večer se setkali. Duše skřeta, to je prazvláštní fenomén. Přivedla ho k činu, který považoval za omluvitelný vtip, ale náhlá hrozba, že bude odhalen, byla pro něj nepřijatelná. Jeho žertík byl sice omluvitelný, ale nezveřejnitelný. Usedl s Ellen Tenzerovou do vozu a to, že ji uškrtil, nebylo jen důsledkem náhlého hnutí mysli, protože si musel šňůru přinést s sebou.“

Upton se na pohovce zavrtěl. Poslouchal oběma očima i ušima. „Dal bych leccos za to,“ podotkl, „kdybych věděl, kolik z toho jste si jen vymyslel. Úplně všechno?“

„Ne. Většinou je to dokázáno anebo to lze dokázat. Něco málo jsou domněnky, vycházející z platných skutečností. Povím vám jednu domněnku, protože slečna Mardusová mi nesdělila, zda a případně kdy pojala podezření, že X zabil Ellen Tenzerovou. Musela by ho podezírat, kdyby věděla, že Ellen Tenzerová pečovala o její dítě, ale ona to možná nevěděla. Četla noviny?“

„Cože?“

„Četla slečna Mardusová noviny?“

„Samozřejmě.“

„Pak není jenom domněnkou, že po rozhovoru se mnou začala X podezírat z vraždy Ellen Tenzerové. Bylo to víc než jen prosté podezření. V novinách se psalo o návštěvě pana Goodwina u paní Tenzerové. Musím to dál vysvětlovat?“

„Ne.“

„Ostatní je zřejmé. Po rozhovoru se mnou učinila slečna Mardusová totéž, co slečna Tenzerová po rozhovoru s panem Goodwinem. Spojila se s X. Večer se sešli a on měl v kapse připravený kus šňůry. Podle toho, co bylo zveřejněno, nepoužil téhož druhu provazu jako u Ellen Tenzerové. Prohnaná předvídavost. Nyní mu již nehrozilo jen odhalení jakožto pachateli nehezkého šprýmu, ale i vraždy. Uškrtil ji – tentokrát pravděpodobně ve svém vlastním autě – a její tělo pohodil do postranní ulice. Blízko Perry Street, ve vzdálenosti necelého jednoho bloku od domu, kde bydlí Willis Krug. Chtěl ji vrátit bývalému manželovi? Tohle není ani domněnka, jen to podotýkám. Na skřeta by se to hodilo. Či ne?“

„Tak už to dokončete,“ skřehotal Upton. „Kdo je podle vás X?“

„To je riskantní, pane Uptone. Mohlo by to být posuzováno jako pomluva.“

„Ano, to by mohlo. Úřad státního zástupce zřejmě o tom, co jste mi pověděl, neví vůbec nic. Strávil jsem tam větší část včerejšího dne. Neměl byste jim to oznámit?“

„Měl bych, to ano. Ale neoznámil jsem jim to. Učiním tak, až budu znát jméno X.“

„To znamená, že zadržujete důkaz?“

„Něco mnohem horšího. Spikl jsem se za účelem bránění průchodu spravedlnosti. Totéž platí o panu Goodwinovi a o paní Valdonové. Proto vás zde musíme zadržet, dokud nezjistím, kdo je X.“

„Vy si tady klidně sedíte…“ Upton to nechal vyznít do ztracena. „To je neuvěřitelné. Proč já? Proč o tom mluvíte se mnou?“

„Potřebuji to s vámi probrat. V sobotu jsem mluvil s Binghamem, Krugem a Haftem a chtěl jsem si promluvit i s vámi. Jeden z nich nadhodil, ne doslovně, ale z jeho řeči to vyplynulo, že jste Carol Mardusovou zabil vy. Tvrdil, že byste jí byl sotva poskytl šestiměsíční dovolenou, kdyby vám nesdělila dostatečně pádný důvod, proč ji potřebuje, že jste tedy věděl o jejím těhotenství, a proto se na vás pravděpodobně obrátila o pomoc i tehdy, když se potřebovala dítěte zbavit. Z toho vyplývá, že X jste vy. To určitě není nijak násilná konstrukce. Když jsem vám sdělil, že s vámi chci diskutovat o tom, zda je možné, že jste vrahem, řekl jste: kecy. Nemyslím, že byste to mohl tak kavalírsky pominout.“

„Opakuji, že to jsou kecy. A já spravedlnosti v průchodu bránit nehodlám.“ Vstal. „To se podíváme, jestli si opravdu…“ zamířil ke dveřím.

Nijak zvlášť jsem si nepřál s ním třepat, a tak jsem jen doběhl ke dveřím dřív než on a postavil se k nim zády. Chňapl mi po ruce, ale minul, a tak mě chytil za sako a začal za něj tahat. Takové zacházení saku nesvědčí, zvlášť když jde o oblek z lehkého, letního materiálu, a tak jsem ho chytil za zápěstí a zakroutil jimi možná o něco silněji, než bylo třeba. Pustil mě a já jeho taky a ten zatracený cvok uskočil a rozehnal se po mně. Ustoupil jsem stranou, otočil ho čelem vzad, zezadu jsem mu přitiskl paže k tělu, dostrkal jsem ho ke křeslu a usadil jsem ho tam. Stejně to bylo původně křeslo pro něj. Když jsem vykročil ke svému křeslu, zazvonil ve skříňce telefon, ale nevěnoval jsem mu pozornost.

Wolfe zabručel: „Výborně, prokázal jste, že jste pod nátlakem. Tedy se neúčastníte spiknutí. Předpokládejme, že vy nejste X. Ale slečna Mardusová vám určitě pověděla, proč potřebuje šest měsíců dovolené. Věděl jste, že je těhotná a že má v úmyslu porodit. Neprozradila vám snad později, po návratu, kdo jí pomohl se toho dítěte zbavit? Jistě chápete, pane Uptone, že na tuto otázku mi musíte odpovědět.“

Ztěžka dýchal a probodával mě pohledem. Pak se zamračil na Wolfa. „Vám ne,“ odsekl. „Odpovím na ni někomu, kdo má právo mi ji položit. A vy taky budete muset odpovídat. Na spoustu otázek.“ Odmlčel se, aby popadl dech. „Nezmínil jsem se policii o tom dítěti, protože jsem nevěděl, že nějak souvisí s vraždou, a nevím to ani teď. Pověděl jsem jim o anonymních dopisech, o tom, že jste chtěl seznamy žen, které se znaly s Dickem Valdonem, a že od Kruga, Hafta a Binghama jste je pravděpodobně dostal. Jestli si myslíte, že se z toho dokážete vykroutit…“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Pootevřel jsem je jen natolik, abych viděl ven. Stála tam Lucy. Zašeptala: „Saul Panzer.“ Přikývl jsem, zavřel jsem dveře a oznámil Wolfovi: „Telefon pro vás.“ Vstal a šel. Otevřel jsem mu a zase za ním zavřel, vrátil jsem se ke svému křeslu a usedl jsem.

„Přerušili jsme vás,“ oslovil jsem ho zdvořile. „Právě jste říkal něco o vykrucování. Chcete-li pokračovat, rád vás vyslechnu.“

Očividně nechtěl pokračovat. Ani se na mě nezaškaredil a já věděl proč. Bolela ho zápěstí a on mi nechtěl dopřát pohled na to, jak si je tře, a musel se soustředit. Když někomu zakroutíte zápěstím tímto zvláštním způsobem, nějakou chvíli to bolí. Náhodou jsem věděl, že nahoře ve skříňce je tuba hojivé masti, ale nechtělo se mi ho tam vodit. Nebyl to můj dům a kromě toho mi zmuchlal sako. Jen ať trpí. Užíval si to dobrých patnáct minut.

Otevřely se dveře a vešla Lucy, následována Wolfem. Ona zůstala stát a on šel dál. Upton vstal z křesla a začal něco povídat, ale Wolfe ho přerušil. „Zůstaňte sedět. Paní Valdonová bude telefonovat a můžete si ji poslechnout.“

Obrátil se ke mně: „Dejte jí číslo pana Cramera.“

Poslechl jsem, ona je zopakovala a zamířila ke skříňce na konci místnosti. Upton také vykročil tím směrem, ale narazil na mě, a tak za ní jen zavolal, že je Wolfe šarlatán a lhář a tak dále. Když dostala spojení a začala mluvit, sklapnul, zůstal stát a poslouchal. Stejně jako já. Podle toho, jak obtížné pro ni bylo dostat k telefonu inspektora Cramera, přestože uvedla svoje jméno, jsem hádal, že mluví s poručíkem Rowcliffem. Nikdy nepochopím, na co si ho Cramer vlastně drží. Ale konečně ho Lucy měla na drátě.

„Inspektor Cramer? Ano, Lucy Valdonová. Jsem doma, na Jedenácté ulici. Rozhodla jsem se, že vám musím povědět něco o tom dítěti a o Carol Mardusové… ano, Carol Mardusová… Ne, nechci mluvit se státním zástupcem, jen s vámi… Ne, nevím, kde je Nero Wolfe. Rozhodla jsem se vám to povědět, ale udělám to podle svého. Chtěla bych to zároveň vysvětlit i některým dalším lidem… Willisu Krugovi, Leo Binghamovi a Julianu Haftovi a chci, abyste je sem přivedl nebo je sem pozval… Správně… ne, to neudělám, chci aby byli u toho, až vám to povím… Ne, Manuel Upton je teď tady se mnou… To je v pořádku… Nic mi není… Ano, vím úplně přesně, co dělám… Samozřejmě, přijďte hned, když chcete, ale já nebudu mluvit, dokud všichni nepřijdou… Ano, jistě… Tak dobrá, nebudu.“

Zavěsila a otočila se. „Bylo to tak dobře?“

„Ne,“ řekl Wolfe. „Neměla jste mu říkat, že tu je pan Upton. Přijde a hned se po něm bude shánět. To ale není důležité. Sdělíte mu, že mezitím odešel. Archie, odveďte ho do třetího patra a zařiďte, aby byl zticha.“

19. KAPITOLA

Za všechna ta léta, co jsem strávil s Nerem Wolfem byl toto první a jediný případ, alespoň pokud já vím, kdy se nacházel o samotě v ložnici s nějakou ženou. Ložnice byla ve třetím patře, tam, kde předtím spal, a tou ženou byla Anne Tenzerová. Uvádím to čistě jako fakt, nechci nic naznačovat. Dveře místnosti byly otevřené dokořán a nedaleko se nacházely jiné otevřené dveře, od pokoje, kde jsem udržoval Manuela Uptona v tichosti. To však by mohlo vyvolat nesprávný dojem. On se udržoval v tichosti sám, nepotřeboval mou pomoc. Od chvíle, kdy uslyšel, jak Lucy zve inspektora Cramera na návštěvu, neutrousil víc než dvacet slov, z toho polovinu na odmítnutí nabízeného sendviče se šunkou a sklenice mléka, které Wolfe přinesl. Já to přijal. Dokonale připravená míchaná vajíčka jsou skvělé jídlo, ale rychle po něm vytráví.

Saul Panzer dole pomáhal Lucy přijímat a usazovat hosty podle Wolfových instrukcí. Později mi pověděl, že všechno zdržel pozdní příchod Lea Binghama. Pět minut po půl druhé jsem zaslechl kroky, vyhlédl ven a u dveří sousedního pokoje jsem uviděl Saula. Promluvil s Wolfem, pak se otočil ke mně a řekl: „Všechno připraveno.“ Potom zamířil ke schodům a sešel dolů. Vyvedl jsem Uptona ven a do výtahu, kde se k nám po chvíli připojili Wolfe s Anne Tenzerovou. Bylo by tam místo i pro víc lidí, pokud by ovšem nedosahovali Wolfových rozměrů. Osobně stiskl knoflík a cestou dolů naklonil hlavu na stranu, naslouchal, zda se ozve nějaké vrzání či skřípání, a žádné neuslyšel. Měl jsem dojem, že zanedlouho dostanu pokyn zjistit, kolik taková zdviž stojí.

Nikdy jsem si o inspektoru Cramerovi nemyslel, že je trouba, a nemyslím si to ani teď. Vezměte si třeba to, jak zareagoval, když se ohlédl a uviděl nás přicházet. Vyskočil, otevřel ústa a zase je zavřel. Okamžitě mu došlo, že by si Wolfe nikdy nedovolil zinscenovat takovouhle šarádu, kdyby neměl naprostou jistotu. Kdyby se před svědky začal rozčilovat, jen by Wolfovi nakonec všechno ještě zpříjemnil. Když jsme se blížili, zrudl mu obličej a pevně svíral rty, ale jinak ani nepípl.

Saul je rozsadil podle instrukcí. Lucy úplně nalevo a vedle ní stálo křeslo pro Anne Tenzerovou. Willis Krug s Julianem Haftem seděli na pohovce a Leo Bingham v křesle napravo od ní. Cramer měl křeslo vprostřed, postavené čelem k pohovce, a po jeho levici usedl Saul. Neprostornější křeslo, určené pro Wolfa, stálo tam, kam jsem je sám už předtím postavil, u levého konce pohovky, na níž zbývalo dost místa i pro Uptona a pro mne. Upton měl sedět vedle Hafta a já nedaleko Wolfa.

Ale Upton měl jiné plány. Když jsme došli k pohovce, místo, aby si sedl, postavil se čelem ke Cramerovi. „Vznáším obvinění, inspektore,“ prohlásil. „Proti Neru Wolfovi a Archiemu Goodwinovi. Zadrželi mě tu násilím. S pomocí fyzického násilí. Goodwin mě napadl. Jsem Manuel Upton. Nevím přesně, technicky vzato, o jaké obvinění se jedná, ale vy to víte. Žádám, abyste je zatkl.“

Cramer měl pro tu chvíli i bez toho dost jiných starostí. Zostra na něj pohlédl. „Hrozí jim mnohem závažnější obvinění,“ zavrčel. Potom shlédl na Wolfa, který se mezitím posadil. „Co řeknete na tohle?“

Wolfe udělal obličej. „Pan Goodwin, paní Valdonová a já to nehodláme brát na vědomí. Navrhuji, abyste se tím zabýval až později, pokud na to vůbec dojde. Máme na práci důležitější věci – to víte, protože, samozřejmě, paní Valdonová vám telefonovala na můj popud.“

„Kdy jste sem přišel?“

„V sobotu. Předevčírem.“

„Vy jste tady už od soboty?“

„Ano.“

„A Goodwin taky?“

„Ano. Neposadíte se? Nerad mluvím se zakloněnou hlavou.“

„Zatkněte je,“ krákal Upton. „Oficiálně vás žádám, abyste je zatkl.“

„Nebuďte osel,“ napomenul ho Wolfe. „Hodlám označit vraha a pan Cramer to ví. Jinak by mě byl zatkl i bez vašeho obvinění, jakmile mě spatřil.“ Ohlédl se nalevo a pak napravo. Cramer si sedl. Já také. Upton tak jako jediný zůstal stát a tedy se také posadil, mezi Hafta a mne na pohovku.

Wolfe se zaměřil na Cramera. „Nevím, kolik toho víte, ale případné mezery vyplníme později. Náš vrah patří k oněm nešťastným stvořením, jež sice pro tak barvitou úlohu nemají žádné předpoklady a nehodí se pro ni, ale přesto…“

„Tohle si taky můžete nechat na později,“ zavrčel Cramer.

„To je úvod, bez něhož se neobejdeme. Ale přesto náhle zjistí, že je do ní život uvrhl. Asi před sedmi měsíci ho Carol Mardusová požádala, aby jí pomohl zbavit se děcka, které si nechce ponechat, a on jí vyhověl. Kdybyste mu tehdy řekl, že v důsledku této milé, přátelské úsluhy se během roku stane dvojnásobným vrahem, měl by vás za dementního jedince. Další osudný krok už nebyl tak milý, ale ještě ne vražedný, jen zlomyslný. Protože věděl, že otcem dítěte byl Richard Valdon, vzal…“

„Tohle je moc velká mezera. Mluvíte o dítěti, o něž pečovala Ellen Tenzerová?“

„Ano. Vidím, že takhle to nepůjde. Musím ho pojmenovat. Poznáváte tu ženu, která přišla do místnosti se mnou?“

„Ne.“

„Je to Anne Tenzerová, neteř Ellen Tenzerové. Samozřejmě byla vyslechnuta během vyšetřování smrti její tety, ale zřejmě jste ji nevyslýchal vy.“ Wolfe se ohlédl. „Slečno Tenzerová, pověděla byste, prosím, panu Cramerovi, jaké je vaše povolání?“

Anne si odkašlala. Ještě stále měla světlé vlasy, a kdybyste deseti mužům položili otázku, která z dvou přítomných žen je přitažlivější, zda ona anebo Lucy, nejspíš sedm z nich by hlasovalo pro ni. Když nastoupila do výtahu a uviděla mě, pronesla jen jediné slovo: Nazdar. Velmi odměřeně. Nazdar není totéž, co ahoj.

Upřela na Cramera chladné, vědoucí oči. „Pracuju jako sekretářka u Agentury pro krátkodobé náhrady personálu. Zaskakuji… o dovolených a vůbec, kdykoli se někde krátkodobě uvolní místo. Pracuji u vysokých řídících pracovníků.“

„Tedy jste již byla zaměstnána v mnoha různých firmách?“ vyptával se Wolfe.

„Pracovala jsem v mnoha různých firmách. Mým zaměstnavatelem je agentura. Ročně vystřídám průměrně patnáct různých míst.“

„Je zde, v této místnosti, někdo, pro koho jste už v minulosti pracovala?“

„Ano.“

„Poznáváte ho?“

„Jistě. Julian Haft, prezident společnosti Parthenon Press.“

„Kdy jste u něho pracovala?“

„Na přesná data si nevzpomenu, ale bylo to začátkem loňského léta. Myslím, že poslední dva týdny v červnu a první týden v červenci.“

„Stýkala jste se při práci s panem Haftem často?“

„Ano. Zatupovala jsem jeho osobní sekretářku. Byla na dovolené.“

„Padlo někdy ve vašem rozhovoru s ním jméno vaší tety, Ellen Tenzerové?“

„Ano. Diktoval mi dopis o nějaké knize, o rukopisu. Napsala to žena, která kdysi pracovala jako ošetřovatelka. Poznamenala jsem, že moje teta také bývala ošetřovatelkou, a trochu jsme si o tom povídali. Musela jsem mluvit i o tom, že ve svém domě někdy pečuje o malé děti, protože když mi pak volal, ptal se…“

„Když dovolíte, prosím. Kdy vám volal?“

„O několik měsíců později, v zimě, myslím, že někdy v lednu. Zavolal do agentury, nechal mi tam vzkaz a já se mu ozvala. Ptal se, jestli moje teta ještě stále pečuje o děti, a já odpověděla, že snad ano, a on chtěl její jméno a adresu.“

„Pověděla jste mu to? To jméno a adresu?“

„Ano.“

„Byla jste…“

„Okamžik.“ Cramer se na ni zamračeně zahleděl. „Proč jste o tom nic neřekla při výslechu po smrti vaší tety?“

„Protože jsem na to zapomněla – ne, nezapomněla, ale nenapadlo mě to. Proč by mělo?“

„A co vám to připomnělo teď?“

„Zeptal se mě na to jeden člověk.“ Pokývla hlavou směrem k Saulovi. „Tenhle. Jmenoval několik mužů, celkem čtyři, a chtěl vědět, jestli jsem se s někým z nich někdy setkala. Pověděla jsem mu, že znám Juliana Hafta a že jsem u něj pracovala, a on se vyptával, jestli mám nějaký důvod se domnívat, že někdy slyšel o mé tetě. Ovšemže jsem si na to vzpomněla a řekla jsem mu to. Říkal, že by to mohlo pomoci při pátrání po vrahovi mé tety, a tak jsem mu řekla úplně všechno.“

„Nepomáhal vám nějak se vzpomínáním?“

„Nevím, co tím myslíte, že mi pomáhal. Vzpomněla jsem si sama. Jak by mi mohl pomoci si vzpomenout?“

„Třeba vám něco připomněl. Například to, že jste panu Haftovi vyprávěla o vaší tetě, co se stará o děti. Mohl vám připomenout ten telefonát z ledna.“

„To snad mohl, ale neudělal to. Nic mi nenapovídal, jenom kladl otázky. To vy mi napovídáte. Právě dělám něco, co nemám a co jsem nikdy dřív neudělala. Vzhledem k povaze mé práce – pracuji u různých významných lidí – se předpokládá, že o ní s nikým nebudu mluvit, a také to nedělám. Teď vám odpovídám proto, že ve skutečnosti nejde o moji práci, ale o tetu, a ta byla zavražděna.“

„Zaplatil vám ten muž za informace, které jste mu poskytla?“

„Ne.“ Anne zaplály oči a prudce zvedla bradu. „Myslím, že byste se měl stydět. Mou tetu zavraždili už před šesti týdny, vy jste inspektor, máte na starosti vraždy a dosud jste nikoho nezatkl. A když se někdo pokusí s tím něco udělat, a očividně i něco dokázal udělat, obviníte ho, že mě podplatil. Měl byste se stydět.“

„Nikoho neobviňuju, slečno Tenzerová.“ Cramer nevypadal, jako by se styděl. „Dělám totéž, co ten muž. Kladu vám otázky. Slíbil vám, že vám něco zaplatí?“

„Ne!“

„Jste ochotná opakovat pod přísahou, co jste tady vypověděla?“

„Samozřejmě.“

„Viděla jste někdy někoho z ostatních mužů v této místnosti? Kromě pana Hafta?“

„Ne.“

„Neviděla? Nemluvila jste snad ve výpovědi, kterou jste před několika týdny podepsala, o jistém rozhovoru s jedním z nich?“

Rozhlédla se. „Ach. Archie Goodwin. Ano.“

„Setkala jste se s Goodwinem nebo jste s ním mluvila někdy od toho rozhovoru, uvedeném ve vaší výpovědi?“

„Ne.“

„Kdy za vámi tento muž, Panzer, poprvé přišel a vyptával se vás?“

„Dnes. Dnes ráno.“

„Nekladl vám někdo podobné otázky jako on, někdy dřív než dnes?“

„Nekladl.“

Cramerův pohled se přenesl na Saula. „Panzere, potvrzujete všechno, co vypověděla slečna Tenzerová?“

Saul přikývl. „Ano. Všechno.“

„Šel jste za ní na pokyn Nera Wolfa?“

„Ano.“

„Kdy a kde vám ten pokyn vydal?“

„Zeptejte se ho.“

„Ptám se vás.“

„Fuj,“ ozval se Wolfe. „Saule, povězte mu to.“

„V kuchyni, tady v domě,“ řekl Saul. „Dnes dopoledne, kolem půl desáté.“

Cramer se obrátil k Wolfovi. „Jak jste tak najednou přišel na ten nápad s Anne Tenzerovou?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Na tom nebylo nic náhlého. Napadlo mě to příliš pozdě. A přesně řečeno to nebyl ani nápad, prostě jsem se chytil stébla.“ Pohlédl na Juliana Hafta. „Pane Hafte, předpokládám, že si vzpomínáte na to, o čem mluvila slečna Tenzerová? Na to, jak vám loni v létě, před rokem, vyprávěla o své tetě a jak jste jí v zimě telefonoval a žádal o jméno a adresu?“

Haft ještě nebyl rozhodnutý, jak se k tomu postaví. Musel se tím zabývat od chvíle, kdy uviděl Anne Tenzerovou přicházet s Wolfem, ale třikrát si sundal brýle a třikrát si je zase nasadil, a jestliže se nedokázal rozhodnout, co si počne s rukama, samozřejmě si nemohl ani rozmyslet, jak bude používat svůj jazyk. A tak vyhrkl: „Ne, nevzpomínám.“

„Vy si na to nevzpomínáte?“

„Ne.“

„Popíráte to, co řekla? Tvrdíte, že lže?“

Olízl si rty. „Netvrdím, že lže. Musí se mýlit. Musela si mě s někým splést.“

„To není rozumné. Ba co víc, to je dětinské. Buď byste měl potvrdit fakta, o nichž mluvila, a zkusit popřít to, co z nich vyplývá, anebo ji musíte označit za lhářku. Jenže vy jste ovšem trouba. Bláhově jste upoutal moji pozornost už tehdy v červnu, v mé kanceláři, když jsem vám a ostatním vykládal o anonymních dopisech. Měl jste námitky proti mé žádosti o seznamy jmen a váhal jste mi takový seznam předat. Ale začal jste se vyptávat na obálky. Tvrdil jste, že by někoho z vás mohlo něco napadnout, až uvidíte rukopis. To ve mně vzbudilo domněnku. Nedomníval jsem se ovšem, že byste snad měl nějaké důvody k podezření ohledně těch anonymních dopisů, protože žádné neexistovaly. Napadlo mě, že víte, že žádné dopisy neexistují…“

Cramer mu skočil do řeči. „Chcete tvrdit, že žádné anonymní dopisy nebyly?“

„To chci.“

„Takže to všechno byla kamufláž?“

„Byl to jistý manévr. Říkal jsem vám, že mezery můžeme vyplnit později.“ Wolfe se vrátil k Haftovi. „Jestliže jste věděl, že žádné dopisy nejsou, a neřekl jste to, nejspíš jste také věděl, proč si mě paní Valdonová najala. Jak říkám, pošetile jste upoutal moji pozornost, ale žádné skutečné riziko jste tím nepodstoupil, protože jste všechny nebezpečné souvislosti odstranil vraždou Ellen Tenzerové. Bylo by…“

„To je lež. Jste lhář.“

„Samozřejmě. Taková reakce by napadla i ponravu a vy jste podle definice člověk. Mě se už nemáte proč obávat, pane Hafte. Nemohu dokázat, že jste zavraždil Ellen Tenzerovou a Carol Mardusovou, mohu to jen prohlásit. Jsem spokojen. Práci, k níž mě paní Valdonová najala, jsem dokončil už před dvěma dny a nelze od ní očekávat, že mě bude platit za to, abych zastupoval Nemesis. Teď, když jsem odhalil vaši vinu i vaši nestoudnost, dokonce vám poradím. Okamžitě odtud odejděte a připravte si obhajobu. Tak rozsáhlá operace musela zanechat stopy – dopisy či telegramy, šekové útržky a zrušené šeky, pokud jste Ellen Tenzerové zaplatil, klubko šňůry, někde naškrábané telefonní číslo Ellen Tenzerové, gumová tiskárnička, s jejíž pomocí jste natiskl vzkaz, připíchnutý k pokrývce, vlasy Carol Mardusové ve vašem voze, vaše vlasy v autě Ellen Tenzerové – teď, když bylo vysloveno vaše jméno, existuje bezpočet možností. A také ovšem jsou zde skutečnosti, které nelze vymazat. Například jste v pátek večer musel jet nějakým autem, buď vaším, nebo autem někoho jiného. Čeká vás spousta práce a měl byste se do ní ihned pustit. Neodejdete?“

Leo Bingham zamumlal: „Pane bože, to je surové.“

„Zatraceně dobře víte, že nikam nepůjde,“ zachraptěl Cramer.

„Nikdo nikam nepůjde.“ Vstal. „Kde je telefon?“

Wolfe zaklonil hlavu. „Mám návrh. Před dvěma hodinami jsem panu Uptonovi položil otázku, na níž odmítl odpovědět. Prý na ni odpoví jen tomu, kdo má právo mu ji položit. Řekl bych, že vám to právo přizná. Navrhuji, abyste se ho zeptal, zda mu Carol Mardusová pověděla, kdo jí pomohl zbavit se dítěte.“

Cramer se zamračil na Uptona. „Řekla vám to?“

„Ano,“ odvětil Upton.

„Proč jste to sakra neřek‘ už včera?“

„Neptali jste se. A já nevěděl to, co vím teď. Opakuji svůj formální požadavek, abyste na základě mé stížnosti zatkl Nera Wolfa a Archieho Goodwina. Ale odpovím na vaši otázku. Carol Mardusová mi vyprávěla, jak na ni Julian Haft čekal na letišti, nebo hned u něj, a převzal od ní to dítě.“ Otočil se na Hafta, který seděl vedle něj. „Juliane, nemůžeš čekat, že…“ Nedořekl to. Haft se snažil sundat si brýle a ruce se mu tak třásly, že to nedokázal. Cramer se otázal paní Valdonové: „Kde máte telefon?“

Ukázala prstem. „Tamhle.“

Zamířil tam, ale najednou se zastavil a zprudka se otočil. „Zůstaňte, kde jste,“ zavelel. „Všichni. Zavolám sem auta a všechny vás odvezu ke státnímu zástupci.“ Zahleděl se na Wolfa. „Včetně vás. Nikdy nevycházíte z domu, co? Tak teď, když jste vyšel, se tam vrátíte, až vám řeknu.“ Vykročil ke skříňce.

Wolfe se ohlédl na klientku. „Paní Valdonová. Pomohla jste mi a jsem vám zavázán. Navrhuji, abyste odešla z místnosti. Jděte nahoru a zamkněte se. Při tom, jak je inspektor Cramer naložený, by vás mohl chtít také odvézt a k tomu není žádný důvod. Odejděte, prosím.“

Lucy vstala a odešla. Od chvíle, kdy ode mě takhle odkráčela z téhož pokoje, uplynulo osmačtyřicet dnů.

20. KAPITOLA

Jednou ráno v kuchyni, bylo to takové sněžné, lednové ráno, kdy je příjemné sedět uvnitř a dívat se oknem ven, jsem zvolna žvýkal třetí sousto smaženky s vepřovým, polkl jsem a ohlédl se na Fritze.

„Zase nová tvorba?“ otázal jsem se.

Zazářil. „Učíte se rozlišovat chutě, Archie. Distinguer. Ještě deset let a budete mít opravdu zkušený jazyk. Dokážete popsat, co jsem s tím udělal?“

„To jistě ne. Ale něco jste udělal. Co?“

„Rozmačkal jsem trochu šalvěje a přidal špetku oregana. Co na to říkáte?“

„Že jste génius. Dva géniové v jednom domě a s jedním z nich se dá vyjít. Můžete mě tomu druhému citovat.“ Vzal jsem si ještě kousek smaženky, bez slaniny. Obyčejně se pustím do slaniny po prvních dvou, třech soustech smaženky, ale chtěl jsem dále cvičit svůj zkušený jazyk. „Když už je řeč o něm, předpokládám, že jste četl noviny?“

„Ano. O tom vrahovi, o tom Haftovi. Zamítli jeho odvolání.“

„Zkusí to znovu. Když má někdo prachy na advokáty, může se hodně vykrucovat. To je jedna z nevýhod chudých lidí. Nemohou si dovolit nikoho zabít.“

Stál u sporáku a obracel další plátek smaženky.

„Omlouvám se, Archie, že jsem vás nechal čekat, ale pánev byla studená. Čekal jsem, že přijdete dolů později. Říkal jste, že jdete do Flaminga.“

Polkl jsem smaženku se slaninou. „Už zase kroužíte,“ obvinil jsem ho. „Mohl jste se prostě zeptat, proč jsem nešel do Flaminga, a jestli jsem tam byl, tak proč jsem se vrátil domů tak brzy.“

„Bien, tedy se ptám.“

„Dobrá. Odpovím vám. Zaprvé, byl jsem tam. Za druhé, vrátil jsem se brzy, protože jsme brzy odešli. Za třetí, proč jsme odešli tak brzy. Dítě mělo teplotu a má společnice z toho byla celá ustaraná. Ustaraná žena by neměla tančit. Stačí to?“

„Ano.“ Vzal si můj talíř a po chvíli mi ho vrátil s plátkem horké smaženky. „On si také dělá starosti, Archie. Bojí se, že byste si ji mohl vzít.“

„Já vím. To se mi hodí. Asi tak za měsíc si mu řeknu o zvýšení platu.“ Ukousl jsem si kousek domácí smaženky se špetkou oregana.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai