TŘI STAŽENÉ OPONY.

Okřídlená zbraň.

Dívka vytáhla z kabelky list růžového papíru, zvedla se z červeného koženého křesla, položila papír na stůl před Nera Wolfa a opět se posadila. Vyskočil jsem, abych mu ho podal a při té příležitosti také zběžně zjistil, oč běží. Jednak ve mně pulsovala povinnost držet se v obraze a jednak jsem mu chtěl ušetřit tu nadlidskou námahu se zvedáním. Byl to šek na pět tisíc dolarů, datovaný téhož dne, čtrnáctého srpna, vystavený na jeho jméno a podepsaný Margaret Mionovou. Wolfe mu věnoval pohrdavý pohled a znovu ho odložil na desku.

„Víte, říkala jsem si, že takhle by se nám možná začínalo líp,“

pípla rozpačitě.

Když před chvílí vplula do kanceláře, jen jsem si od svého stolku potvrdil první dojem, nabytý při telefonickém hovoru. Na návštěvu se objednala v neděli časně odpoledne a já se pak hned pustil do prohrabování starých novin a hledal její fotku. Usoudil jsem, že setkání s ní nevypadá na nějaké zvláštní utrpení ani na mimořádný zážitek, jenže teď mým přesvědčením pořádně otřásla. Dojem z ní nevytvářelo to, co s sebou fyzicky nosila, což ostatně nebylo nic moc, ale jak s tím dokázala nakládat. Čímž nemyslím žádné laciné triky. Nemohla okouzlovat atraktivními ústy, ale dokázala do nich vložit ten nejatraktivnější úsměv. V páru šedých očí nečíhalo nic mimořádného, s rozkoší jsem ale pozoroval, jak živě jimi dokáže šmejdit od Wolfa k chlápkovi, který s ní přišel a pak se jí uvelebil po levici. Odhadoval jsem ji na nějakých sedmadvacet.

„Nemyslíš,“

vyjel na ni, „že bychom si napřed měli vyjasnit pár věcí?“

Z hlasu mu dýchalo napětí s nervozitou a totéž se dalo vyčíst z výrazu tváře. Topil se ve starostech a kašlal na to, kdo všechno se to dozví. Zapadlé šedé oči i mohutná čelist signalizovaly, že za šťastnějších dní býval zvyklý velet; dnes tu ale seděl jako hromádka neštěstí. Něco ho žralo. Když ho naše klientka představila jako Fredericka Wepplera, upamatoval jsem si ho jako hudebního kritika z Gazette, ale nějak jsem si nedokázal vzpomenout, zda byl podepsán také pod článkem s velkou fotografií paní Mionové.

Chlácholivě se na něj podívala. „Tímhle si nepomůžeme, Frede, vážně. Musíme to vyklopit a počkat, co nám řekne.“

Usmála se na Wolfa, vlastně to možná ani nebyl úsměv, třeba jen předváděla nový způsob zacházení se rty. „Pan Weppler si vůbec nebyl jistý, jestli se sem máme vydat, tak jsem ho musela přesvědčit. Muži jsou vůbec často mnohem opatrnější než ženy, nemyslíte?“

„Ale ano,“

zavrčel souhlasně Wolfe a dodal:

„Díky bohu.“

Spokojeně přikývla. „Taky si myslím.“

Důležitě ukázala na růžový papírek na stole. „Tenhle obrázek jsem vám přinesla na důkaz, jak vážně to myslíme. Lítáme v průšvihu a rádi bychom se z něj s vaší pomocí vymotali. Chtěli bychom se vzít, jenže to nejde. Vlastně, abych mluvila za sebe, já se za něj chci vdát.“

Mrkla na Wepplera, a tentokrát už se úsměv nedal zaměnit za nic jiného. „A co ty, Frede, vezmeš si mě?“

„Jistě,“

zamumlal. Pak najednou bojovně vysunul bradu a prudce vyjel na Wolfa:

„Zní vám to dost zmateně, že? Nic vám po tom není, a my se tu doprošujeme o pomoc. Je mi čtyřiatřicet, ale tohle je vůbec poprvé, co mě –,“

zarazil se. Po chvíli dodal mírně jako beránek:

„Miluju paní Mionovou a chci si ji vzít. Chci to víc, než jsem co kdy v životě chtěl.“

Očima zabloudil k objektu své lásky a téměř nábožně zašeptal:

„Peggy!“

Wolfe nesouhlasně zabručel. „Dobrá, tak tohle bychom měli. Oba se chcete vzít. Co vám tedy brání?“

„My nemůžeme,“

opáčila Peggy. „Prostě nemůžeme. Vlastně… četl jste o smrti mého muže? Před čtyřmi měsíci, v dubnu? Jmenoval se Alberto Mion… operní pěvec.“

„Mlhavě si vzpomínám, ale raději mi osvěžte pa měť.“

„Víte, on zemřel… no, prostě se zabil.“

Teď už po nějakém úsměvu nebylo ani památky. „Našli jsme ho s Fredem… panem Wepplerem. V sedm večer v našem bytě na East End Avenue. Zrovna to odpoledne jsme se do sebe s Fredem zamilovali a…“

„Peggy!“

vzrušeně ji zarazil Weppler.

Zlobně do něj zabodla oči a pak se s beránčím pohledem vrátila k Wolfovi. „Snad bych se měla zeptat vás, pane Wolfe. On říká, že bychom vám měli svěřit jen tolik, abyste pochopil náš problém, zatímco podle mého bychom vám neměli tajit vůbec nic. Co myslíte?“

„Nemyslím nic, dokud si vás nevyslechnu. Pokračujte. Až se budu chtít na něco zeptat, udělám to.“

Přikývla. „Vsadím se, že přijdete na spoustu otázek. Miloval jste někdy někoho tak, že byste radši zemřel, než aby vaše láska přišla vniveč?“

„Nikdy,“

s nechutí prohlásil Wolfe. Musela ho strašně žrát. Díval jsem se přímo před sebe.

„No vidíte, já ano a ráda se k tomu přiznávám. Jenže o tom nikdo neměl tušení, dokonce ani on, viď, Frede?“

„Kdepak,“

prohlásil Weppler s odporem, který mohl soutěžit s Wolfovým.

„Nic netušil až do toho odpoledne,“

vysvětlovala Peggy Wolfovi. „Pořádali jsme oběd, na který byl pozvaný i on. Došlo k tomu hned po jídle. Všichni se vypařili a my se najednou dívali jeden druhému do očí tak, jako jsem se nikdy nikomu do očí nedívala. Pak jeden z nás promluvil, už ani nevím kdo.“

Vrhla Wepplerovým směrem pohled, pod kterým by roztál ledovec. „Vím, že ti to připadá strašné, takhle to někomu vyprávět, Frede, ale když mu všechno nevylíčíme, nikdy nepochopí, proč ses vydal nahoru navštívit Alberta.“

„Vážně to musí pochopit?“

ohradil se Weppler.

„Přirozeně.“

Obrátila se zpátky k Wolfovi. „Pravou atmosféru toho momentu vám asi stejně navodit nedokážu. Byli jsme docela… víte, zamilovali jsme se, i když jsme se už asi milovali dřív. Jenže jsme si o tom nepověděli, není to úžasné? Fred se chtěl hned vydat za mým mužem, všechno mu vylíčit a dohodnout se s ním, co bude dál, a já souhlasila. A tak se vydal nahoru –“

„Nahoru?“

„Jistě, nahoru. Bydlíme v dvoupatrovém apartmá a manžel nahoře zřídil zvukotěsné studio pro cvičení hlasivek. No, a tak se –“

„Prosím tě, Peggy,“

přerušil ji znovu Weppler, tentokrát jemně. Rozpačitě se zadíval na Wolfa. „Měl byste to dostat z první ruky. Šel jsem nahoru Mionovi oznámit, že jsem se zamiloval do jeho manželky a že ona miluje mě, a ne jeho. Chtěl jsem ho poprosit o civilizovaný přístup. Rozvod dnes neznamená nic, co by bylo v rozporu s civilizovaným chováním, jenže on se choval úplně strašně. V jeho reakci se nenašla ani špetka kulturnosti. Nechtěl se sice přímo prát, ale rozumně mluvit se s ním nedalo. Chvíli jsme se dohadovali, jenže já brzy došel k závěru, že buším do zamčených vrat, a tak jsem se radši vypařil. V tom stavu jsem se nechtěl vracet k paní Mionové, a tak jsem ze studia vyšel přímo na chodbu a sjel výtahem.“

Zarazil se.

„No a?“

popoháněl ho Wolfe netrpělivě.

„Odešel jsem. Chvíli jsem se procházel po parku, a když jsem se jakžtakž uklidnil, zavolal jsem paní Mionové. Setkali jsme se venku. Vylíčil jsem jí, jak byl pan Mion napružený, a navrhl společný odchod. Nechtěla.“

Weppler se nadechl a pokračoval:

„Pokud máte znát všechno, měl byste vědět ještě o dvou skutečnostech.“

„Asi ano, jestli s tím skutečně souvisí.“

„Souvisí. Za prvé, paní Mionová už před smrtí manžela měla své peníze a ty jí pořád patří. Tohle na ní Miona strašně zajímalo, ale mně je to celkem putna. Jenom vám to oznamuju.“

„Děkuju vám, pane. A ta druhá skutečnost?“

„To je důvod, proč ho paní Mionová nechtěla hned opustit: Asi víte, že nějakých pět nebo šest let zpíval v Metropolitní opeře první tenor, ale pak ho dočasně opustil hlas. Gifford James, operní baryton, ho zasáhl pěstí do krku a zle mu pošramotil hlasivky s hrtanem. Došlo k tomu začátkem března a Mion prostě za žádných okolností nemohl dokončit sezónu. Operovali ho, ale hlas se mu vrátit nechtěl. Přirozeně byl na dně, a v takové situaci by mu paní Mionová prostě nedokázala dát kopačky. Snažil jsem se ji přesvědčit, jenže trvala na svém. Tehdy jsem se choval jako hlupák, asi proto, že takovouhle lásku jsem potkal prvně v životě a Mion mi pak skutečně zvedl mandle. Nechal jsem paní Mionovou v parku, dojel do centra, zapadl do prvního baru a poručil si pití. Utekla spousta času a pár jsem jich urazil, ale ne zase tolik, abych se opil. Něco před sedmou mi došlo, že ji musím ještě jednou vidět a za každou cenu ji tam odtud dostat. Nesměla s ním strávit už ani jednu noc. S tím jsem se vydal zpátky na East End Avenue, vyjel jsem do dvanáctého patra a tam trčel nějakých deset minut v hale, než jsem se odvážil stisknout tlačítko na zvonku. Uvedla mě služka a já zase stál před paní Mionovou. Jenže pak se mi nějak roztřásla kolena, a tak jsem jí pro jistotu navrhl nový postup, totiž vyrazit za Mionem společně. Souhlasila, takže jsme se vydali nahoru a –“

„Jeli jste výtahem?“

„Kdepak, použili jsme schodiště přímo v apartmá. Vstoupili jsme do studia. Mion tam ležel na podlaze. Vrhli jsme se k němu. Byl mrtvý, s obrovskou dírou v hlavě. Doprovodil jsem paní Mionovou zpět a přesvědčil ji, aby si šla odpočinout, jenže na schodech…, jsou pro dva moc úzké…, na těch schodech upadla a pořádně se uhodila. Odnesl jsem ji do ložnice, uložil ji a spěchal do obýváku k telefonu, když mě ještě něco napadlo. Sjel jsem výtahem do přízemí, zavolal jsem si strážného a chlapíka od výtahu a obou jsem se zeptal, kdo všechno toho dne apartmá Mionových navštívil, ať už v jedenáctém, nebo dvanáctém patře. A ať si dávají zatracený pozor, aby někoho nevynechali, řekl jsem jim. Uvedli pár jmen, všechna jsem si zapsal. Pak jsem se vrátil do apartmá a zavolal policii. Potom mě napadlo, že takový amatér jako já těžko může potvrdit něčí smrt, a tak jsem sehnal doktora Lloyda, který bydlí ve stejné budově. Přišel hned a já ho zavedl do studia. Netrvalo ani pět minut, než se objevil první policista. A potom, přirozeně –“

„Prosím vás,“

rezolutně mu skočil do řeči Wolfe, „vyprávět všechno znamená někdy strašně moc. Ještě jste se ani nezmínil o tom, proč jste za mnou přišli.“

„Dostanu se k tomu.“

„Doufám, že si pospíšíte. Já pro to udělám, co je v mých silách. Paměť už jste mi probrali. Doktor i policie ho prohlásili za mrtvého. Strčil si hlaveň revolveru do pusy. Kulka proletěla mozkem i lebkou. Revolver nalezený na podlaze u těla mu patřil, obvykle ho měl ve studiu. Nikde se nenašly stopy po rvačce a na těle nebylo žádné zranění. Ztráta hlasu posloužila jako ideální motiv pro sebevraždu.“

Oba přitakali. „A policie ten případ znovu otevřela? Nebo je to jen taková šuškanda?“

Pro změnu zavrtěli hlavami.

„Tak snad raději pokračujte. Pořád nevidím ten problém.“

„Ten je v nás,“

opáčila Peggy. „Pročpak? Co s vámi má být zlého?“

„Všechno.“

Bezradně máchla rukama. „Vlastně ne všechno, jenom jedna věc. Po manželově smrti a skončení toho příšerného vyšetřování jsem na pár dní odcestovala. Pak jsem se vrátila a… Víte, v posledních dvou měsících jsme s Fredem společně strávili dost času, ale nějak to nefungovalo. Cítili jsme, že takhle nechutná to pravé ořechové. Předevčírem, v pátek, jsem s přáteli odjela na víkend do Connecticutu a setkali jsme se tam. Ani jeden jsme nevěděli, kam se ten druhý chystá. Celou noc a den jsme to celé probírali a nakonec jsme se rozhodli jít vás poprosit o pomoc. Vlastně jsem se rozhodla já, ale on by mě v tom nenechal samotnou.“

Peggy se k nám naklonila a se smrtelně vážnou tváří naléhala:

„Musíte nám pomoct, pane Wolfe. Já ho tak strašně miluju, vážně strašně! A on zase miluje mě, já to cítím. Včera odpoledne jsme se dohodli na svatbě v říjnu. Jenže pak jsme si večer začali povídat a vrátilo se to… Vlastně ani ne ve slovech, spíš v pohybech nebo v pohledech. Když se díváme jeden druhému do očí, sedí tam něco, co by tam být nemělo a s čím se prostě veselka strojit nedá.“

Zlehka se otřásla:

„Prostě bychom s tím nedokázali spokojeně žít dlouhá léta…, nebo dokonce navěky. Vážně nemohli! To nám je jasné a oba to chápeme. Pořád bychom se ptali: Kdo vlastně poslal Alberta na onen svět? Provedl to on? Nebo jsem to snad byla já? Nemyslím si, že by věřil v mou vinu, a ani já nevěřím v tu jeho, jenže někde v zákoutí mozku nám to prostě sedí a nedokážeme se toho zbavit.“

Pateticky rozpřáhla ruce. „A tak bychom rádi, abyste našel pachatele!“

Wolfe nesouhlasně zabručel:

„Nesmysl. Co potřebujete, je konzultace s psychiatrem. V policejní práci se dají najít kopance, ale takoví nekňubové zase nejsou. Pokud uznali důkazy za dostatečné –“

„Jenže v tom to právě vězí! Určitě by se s nimi nespokojili, kdyby tehdy mluvil pravdu!“

„Aha!“

Wolfe významně zvedl obočí. „Takže vy jste jim lhali?“

„Ano. Vlastně bych to ani nenazvala lží, spíš jsme jim neřekli plnou pravdu. Když jsme se nahoru dostali poprvé a viděli jeho mrtvolu, žádná zbraň se na dohled nepovalovala. Na to bych mohla přísahat.“

„To se podívejme. Jste si jistá?“

„Naprosto. Nikdy jsem nevnímala tak jasně, jako právě tenkrát tam na tom místě. Žádná zbraň. Nikde na dohled.“

Wolfe se obrátil k Wepplerovi. „Souhlasí, pane?“

„Ano, mluví pravdu.“

Wolfe zafuněl. „Dobrá,“

připustil. „Asi opravdu vězíte v průšvihu, ze kterého se nedostanete jen mávnutím rukou.“

Rozhodl jsem se změnit polohu na židli. Kdesi v dolních partiích páteře mi už v dosavadní pozici začínalo brnět. Stará kamenná budova na Západní pětatřicáté skýtá všem skutečně jedinečné životní prostředí, Fritzi Brennerovi, kuchaři a majordornovi v jedné osobě, Theodoru Horstmannovi, který v podkrovních sklenících pečuje o tisícovky orchidejí, a také mně, Archiemu Goodwinqvi, jehož operační prostor se obvykle nachází v přízemní kanceláři mamutích rozměrů. Samozřejmě, svou činnost považuji za tu nejzajímavější, vždyť jako osobní asistent proslulého soukromého detektiva se člověk stále prodírá těmi nejneuvěřitelnějšími případy, od obyčejného zmizení náhrdelníku až k nejnovějším vyděračským kouskům. Jenom jeden zločin však ve mně při tom všem dokáže vyvolat brnění v páteři: vražda. A podle toho, co nám tady právě vyvrkaly tyhle dvě zamilované hrdličky, se tady právě o vraždě mluvilo…

Než hrdličky za dvě hodiny odplachtily, naplnil jsem údaji dva poznámkové bloky.

Kdyby si všechno pořádně rozmysleli dřív, než vytočili Wolfovo číslo a domluvili si schůzku, patrně by ten telefon nechali na pokoji. Jak Wolfe konstatoval, nechtěli po něm vlastně nic víc než zázrak. Požadovali, aby za prvé vyšetřil uleželou vraždu, starou čtyři měsíce, aniž by bylo jasné, že vůbec k nějaké došlo, za druhé aby prokázal, že pachatelem nebyl ani jeden z nich, což se dalo potvrdit jen odhalením skutečného vraha, a za třetí, pokud by přece jenom došel k názoru, že všechno spískali oni, měl všechno hodit přes palubu a zapomenout, že je kdy potkal. Takhle to sice nestavěli, ve svém výkladu naopak zůstávali čistí jako sníh, jenže jinak jejich požadavky prostě vyložit nešly.

Wolfe se s nimi nehodlal párat. „Pokud tuhle práci vezmu,“

oznámil jim, „a najdu důkazy, které někoho usvědčí z vraždy, kohokoli, zůstane výhradně na mém rozhodnutí, jak s těmi důkazy naložím. Nejsem sadista ani nějaký narcis, ale rád začínám i končím s čistým štítem. Jestli tedy máte zájem na všechno zapomenout, vezměte si svůj šek a záznamy pana Goodwina budou zničeny. Můžeme vaši návštěvu smazat.“

Zdálo se, že jeho návrh v té chvíli vážně zvažují, především Fred Weppler, ale nakonec se pro něj nerozhodli. Podívali se na sebe očima plnýma obav. Do té doby už jsem stačil usoudit, že se mi oba zamlouvají a že jim fandím v té jejich dojemné snaze vyhrabat se z pasti, kterou nad sebou sami sklapli. Když se tak vzájemně pozorovali, jako by si svými zraky sdělovali: „Vypadněme odtud a buďme někde sami, jen ty a já, miláčku, a na tyhle hrůzy jednou provždy zapomeňme.“

Vzápětí ale jako by si odpovídali:

„Dobrá, ale nám přece nejde jenom o krásný dnešní den nebo o týden. Chceme prožít kouzelný zbytek života, a tak…“

Musel jsem se vší silou ovládat, abych nedal najevo pohnutí nad tímhle němým rozhovorem, a několikrát jsem se nad nimi zamyslel s nefalšovaným hlubokým soucitem. Ale, koneckonců, pořád mezi námi ležel ten šek na pět tisíc na Wolfově stole.

Do bloků jsem si zaznamenal spoustu důvěrných údajů. Obsahovaly tisíce detailů, z nichž se mohly, ale také nemusely vyklubat směrodatné informace. Psal jsem si o vzájemném odporu ¦ mezi Peggy Mionovou a manažerem jejího manžela Rupertem Grovem, o tom, jak Gifford James před svědky Alberta Miona ztrapnil, o tom, jak těžce někteří lidé nesli Mionovu zálibu v drobných ústrcích, rozdělovaných padni komu padni. To všechno se samozřejmě využít nedalo a Wolfe sám nikdy nepotřeboval víc než nepatrný drobek mých poznámek, jenže zapsat se prostě musely, aby potom měl z čeho vybírat. Důkazem číslo jedna se přirozeně stala zbraň. Zbrusu nová, Mion si ji pořídil den poté, co mu Gifford James poškodil hlasivky. Kupoval ji, aspoň podle vlastních slov, nikoli kvůli pomstě, ale proto, aby se příště dokázal bránit. Při každé cestě ven ji nesl v kapse a doma ji přechovával ve studiu v zásuvce pod Carusovou bustou. Pokud bylo známo, jediná kulka, která kdy opustila hlaveň, skončila v Mionově hlavě.

Když se dostavil doktor Lloyd a Weppler ho zavedl do studia, našli zbraň ležet na podlaze poblíž Mionová kolena. Doktor Lloyd se po ní natáhl, ale nakonec ruku stáhl, aniž se pistole dotkl, a tak ve stejné poloze očekávala příchod policie. Peggy si byla jista, že v místnosti předtím žádnou zbraň neviděli, a Fred její pozorování potvrzoval. Policie se nikdy nezmínila o otiscích prstů na zbrani, což se dalo snadno pochopit: na zbraních se obvykle nenajde nic, co by se dalo použít. V průběhu dvou a půl hodiny se Wolfe občas v náznacích ke zbrani vracel, ale nevymámil z nich nic nového.

Kaleidoskop událostí toho dne se pomalu plnil. Ráno nám nepřipadalo nijak důležité, a tak jsme začínali polednem, kdy se při obědě sešlo pět účastníků: Mion, Peggy, Fred, jakási Adéle Bosleyová a doktor Lloyd.

Šlo spíš o pracovní setkání než o společenské posezení. Freda chtěl Mion při této příležitost přesvědčit, že všechny ty zprávy o doživotní ztrátě hlasu jsou jen nehorázný humbuk, o čemž by měl v Gazette informovat. Adéle Bosleyová měla v Metropolitní opeře na triku vztahy s médii, a tak hodlala pomáhat zpacifikovat Freda. Doktor Lloyd jako lékař byl zase připraven dosvědčit, že operace Mionových hlasivek proběhla k dokonalé spokojenosti lékařského týmu a že by si rád přisadil na start operní sezóny v listopadu s Mionem v plné síle. Při obědě nedošlo k ničemu mimořádnému, snad až na Fredův souhlas s napsáním požadovaného příspěvku. Adéle Bosleyová a Lloyd se pak vytratili a Mion se vydal do svého zvukotěsného studia. Fred s Peggy se věnovali vzájemnému hledění do očí a oba přitom odhalili tu nejdůležitější událost od okamžiku stvoření světa.

Přibližně za hodinu se konalo další setkání, tentokrát ve studiu; o něm ale obě hrdličky věděly jen z doslechu. Fredovi se zatím podařilo absolvovat uklidňovací kúru. Po ní zavolal Peggy, a ta se za ním vydala do parku. Jejich zprostředkované informace o druhém setkání zůstávaly tedy jen kusé. Kromě Miona a doktora Lloyda přišli ještě tři lidé: Adéle Bosleyová kvůli dořešení čehosi z oblasti vzletně nazývané public relations, Gifford James, právě ten baryton, který měl před šesti týdny na svědomí ztrátu Mionova hlasu, a Jamesův právník, soudce Henry Arnold. Schůzka proběhla v ještě méně společenském duchu než polední setkání; jejím jediným tématem se totiž měla stát žaloba o odškodné čtvrt miliónu dolarů. Právě tolik Mion požadoval po Giffordu Jamesovi za ublížení na zdraví a na hrtanu.

Pokud bylo Peggy a Fredovi známo, celá debata se odehrávala v nesmírně napjaté atmosféře. Oleje do ohně přilil Mion hned na začátku, když zpod Carusovy busty vytáhl pistoli a položil ji na stůl. Tímhle detailem si byli naprosto jisti, ačkoli se debaty nezúčastnili. Přes vypjatou atmosféru a řadu výpadů však ani na téhle schůzce žádné zbraně nepromluvily. A Mion schůzku přežil v dokonalém zdraví, samozřejmě s výjimkou hlasivek, o tom se nedalo pochybovat. Poté ještě stačil vytočit dvě telefonní čísla: nejdřív si podal svého holiče a po něm hovořil se značně zazobanou patronkou opery. Potom mu ještě zavolal jeho manažer Rupert Grove a kolem půl šesté Mion domácím telefonem požádal služebnou o vermut s ledem. Ten mu vzápětí připravila. Přijela do studia se servírovacím vozíkem a zastihla ho v dokonale vzpřímeném a dokonale živém stavu.

Pečlivě jsem si zaznamenával všechna jména a ověřoval si jejich písemnou podobu; zdálo se totiž, že k jednomu z nich budeme na konci vyšetřování nuceni nalepit nálepku se slovíčkem „vrah.“ Zvlášť důkladně jsem si zapsal to poslední, ke kterému jsme se dobrali: Clara Jamesová, Giffordova dcera. Pozornost si zasloužila ze tří důvodů. Tak předně: Jamese prý totiž k výpadu na Miona vedla právě zpráva nebo možná podezření, v tom se Peggy s Fredem neshodli –, že Mion ve vztahu k jeho dceři překročil obvyklé meze společenského chování. A potom, jejím jménem také končil seznam lidí, s nimiž se toho odpoledne Mion setkal. Podle vrátného přišla kolem čtvrt na sedm, vystoupila z výtahu ve třináctém patře, kde se nacházelo studio, a za nějakých deset minut se svezla dolů, ovšem z patra dvanáctého. Navíc na ni také upozornila Peggy. Ta zůstala v parku ještě chvíli po rozchodu s Fredem. Domů se vrátila někdy kolem páté, ovšem vyjet nahoru a setkat se s manželem netoužila. Po šesté hodině, snad v půl sedmé, sama otevřela dveře; služebná s kuchařkou totiž zrovna chystaly večeři. Stála tam Clara Jamesová, bledá a napjatá. Jenže to u ní nebylo nic zvláštního. Ptala se po Albertovi a Peggy odpověděla, že by přece měl být ve studiu. Ne, ve studiu není, opáčila Clara, ale nevadí. Když vyšla k výtahu, Peggy spěšně zavřela. Netoužila po společnosti, a už vůbec ne po společnosti Clary Jamesové.

Asi za půl hodiny se objevil Fred a společně se vydali o patro výš, aby zjistili, že tam Alberto sice stále je, ale už vůbec ne ve vzpřímeném a o to méně v živém stavu.

Tady se otvíralo pole pro dlouhé hodiny nekonečných otázek a odpovědí, ale Wolfe se soustředil jen na to, co v tuhle chvíli pokládal za podstatné. I tak jsme se snadno přehoupli do třetí hodiny rozhovoru a do třetího poznámkového bloku. Absolutně ignoroval některá témata a místa, která mi připadala důležitá. Například: bylo Albertovým obyčejem překračovat meze společenského chování ve vztahu k manželkám nebo dcerám svých známých, a pokud ano, prosil bych jména. Ze všeho, co už zaznělo, jsem Alberta považoval za člověka, který si nehodlá dělat problémy s tím, je-li nějaká žena náhodou manželkou nebo dcerou jeho známého. Jenže tohle Wolfa očividně nevzrušovalo. Místo toho se několika oklikami dostal zpátky k tématu zbraně, a když se nedověděl nic nového, nesouhlasně zabručel a zamračil‘ se. Tiše se na něj dívali, a tak na ně nakonec vyštěkl: „Tak, a teď to vysypte. Kdo z vás mi lže?!“

Zdáli se zaskočeni a uraženi. „Takhle se nikam nedostanete,“

hořce poznamenal Fred Weppler. „A my taky ne…“

„Nejsme přece takoví hlupáci,“

protestovala Peggy Mionová. „Přece bychom sem nepřišli, nepředali vám šek a potom vám nezačali lhát. To by bylo hloupé.“

„Tak potom jste hloupí,“

opáčil chladně Wolfe. Ukázal na ni prstem. „Podívejte. Všechno by do sebe zapadalo a nedalo by se s tím hnout, jenže tu zůstává jedna věc. Kdo k čertu přinesl tu zbraň k mrtvole? Když jste vstoupili do studia, ještě tam nebyla, na to oba přísaháte a já vám věřím. Pak jste odešli dolů po schodech, spadla jste a on vás odnesl do pokoje. Do bezvědomí jste ale neupadla?“

„Kdepak,“

Peggy se mu zadívala do očí. „Mohla jsem dojít sama, ale trval na tom, že mě prostě musí odnést.“

„Bezpochyby. A tak to taky udělal. Vy jste pak zůstala v pokoji a on se vydal do přízemí sestavit seznam potencionálních podezřelých z vraždy, což se mimochodem později ukázalo jako obdivuhodně předvídavé, a pak se vrátil zalarmovat policii s lékařem. Ten se vzápětí objevil, náhodou žije ve stejné budově. Mezi vaším odchodem ze studia a doktorovým příchodem nemohlo uběhnout víc než patnáct minut. Dveře ze studia na chodbu ve třináctém poschodí mají automatický zámek, zamyká se, jakmile zapadnou, a tyhle dveře zůstaly zavřené a zamčené. V těch patnácti minutách prostě nikdo nemohl vstoupit. Vy tvrdíte, že jste vstala z postele a usadila se v obývacím pokoji, takže po schodech nemohl jít nikdo, koho byste nezpozorovala. Kuchařka se služebnou vařily v kuchyni a ani jedna neměla ponětí, co se kolem děje. A tak vlastně ve studiu nemohl zbraní manipulovat vůbec nikdo.“

„Jenže to právě takhle někdo provedl,“

umíněně opakoval Fred.

Peggy začala naléhat:

„Nevíme přece, kdo se mohl dostat ke klíči…“

„To už jste říkala,“

pokračoval nemilosrdně Wolfe. „Dokonce i kdyby ten klíč měl úplně každý z vašich známých, nevěřil bych tomu a nikdo s kapkou rozumu by neuvěřil zrovna jako já.“

Zabloudil pohledem k mé židli. „Archie? Vy byste to takhle koupil?“

„Ani kdybych to viděl ve filmu,“

připustil jsem.

„Slyšíte?“

obrátil se k nim. „Pan Goodwin proti vám vůbec nic nemá, naopak je ochoten se ve vašem zájmu třeba poprat. Podívejte, jak se krčí za poznámkami a každým pohledem vyjadřuje sympatie vám dvěma a vašemu líbeznému vztahu. Ale souhlasí se mnou v tvrzení, že lžete. Protože tu zbraň prostě nemohl položit na podlahu nikdo jiný, jedině jeden z vás. Musím to vědět. Možná vás k tomu donutily okolnosti, nebo jste se aspoň cítili v jejich vleku.“

Obrátil se na Freda. „Předpokládejme, že jste otevřel zásuvku nočního stolku paní Mionové, abyste jí podal nějakou vonnou sůl, a našel jste ještě teplou zbraň. Blesklo vám hlavou, že ji tam zřejmě uložil někdo, kdo se snažil nasměrovat podezření k paní Mionové. Jak byste se pak přirozeně zachoval? Přesně takhle: vzal byste ji a hodil k tělu, aniž byste se paní o čemkoli zmínil. Přirozeně byste –“

„Pitomost,“

vyjel Fred. „Úplná pitomost.“

Wolfe se podíval na Peggy. „Anebo řekněme, že jste ji našla vy sama po Fredově odchodu dolů. Přirozeně byste –“

„To je přece absurdní,“

naléhavě se ohradila Peggy. „Jak by se mi dostala do ložnice, kdybych ji tam sama nedonesla? Manžel přece ještě v půl šesté žil, a já přišla domů už předtím a pak jsem se zdržovala jen ve svém pokoji a obýváku až do Fredova příchodu kolem sedmé. Takže pokud nepředpokládáte –“

„Výborně,“

poznamenal Wolfe. „Možná to nebylo v ložnici, ale někde jinde. Jenže já prostě nemůžu pokračovat, dokud se mi jeden z vás nepřizná. Určitě se mnou souhlasíte, že taková zbraň neumí létat. Víte, od ostatních mě čeká spousta lží, anebo aspoň od jednoho z nich, a tak bych od vás rád slyšel pravdu.“

„Nic jiného jsme vám neříkali,“

prohlásil pevně Fred.

„Kdepak.“

„Potom tu všichni ztrácíme čas.“

Fred se postavil. „Půjdeme, Peggy?“

Opět se na sebe zadívali a očima sehráli další obraz svého patetického představení beze slov. Když se v jeho scénáři dostali do místa, kde se říká: „A navždy to bude kouzelné…“, Fred se zase posadil.

Wolfe ale jejich scénář neměl k dispozici. „Jestliže ztrácíme čas,“

poznamenal suše, „pak se dál nemáme o čem bavit.“

Takže teď to celé docela jasně leželo na mně. Když Wolfe otevřeně prohlásí něco takového, sám od sebe svým názorem neotřese. Vstal jsem, ležérně sebral růžový papírek z jeho stolu, položil ho na svůj a umístil na něj těžítko. Pak jsem se na Wolfa usmál.

„Samozřejmě, máte úplnou pravdu,“

poznamenal jsem. „Až se jednou budeme kousat nudou, můžeme si sestavit seznam lidí, co tady seděli a vmetli nám do obličeje ty nejnaivnější lži. Třeba takový Mike Walsh nebo Calida Frostová, a pak ten chlapík s kavárnami, Pratt, no, našlo by se jich na tucty. Ale i jejich peníze se nám hodily a já zase netrčím v poznámkách tak hluboko, abych si toho nevšiml. Tyhle peníze se k nám přece nepřikutálejí jen tak?“

„K těm poznámkám,“

upjatě prohlásil Fred Weppler. „Rád bych si něco vyjasnil hned na začátku.“

Wolfe se na něj upřeně zadíval.

Bez problémů mu pohled vrátil a pokračoval:

„Přišli jsme se vám sem důvěrně svěřit se svými těžkostmi a požádat vás o jejich vyšetření. Vy nás považujete za lháře, což ve mně vyvolává značné pochybnosti, ale pokud paní Mionová trvá na tom, abychom zde trčeli, jsem pro. Jen bych rád vysvětlil, že popřeme všechno od A do Z, kdyby vás náhodou napadlo naše svědectví nepokládat za důvěrné a vykládat třeba na policii nebo někde jinde, že jsme ve studiu původně nenašli zbraň. Poznámky nepoznámky. Popřeme to a vaši výpověď zpochybníme.“

Mrkl směrem ke své milované. „To přece musíme, Peggy, že?“

„Policii nic vykládat nebude,“

prohlásila pevně Peggy.

„Snad ne. Ale kdyby k tomu došlo, musíš přece stát za mnou a všechno popřít.“

„Ale jistě,“

slíbila tak ochotně, jako by jí právě nabízel doprovod na lov chřestýšů.

Wolfe je potichu pozoroval, rty pevně stisknuty. Samozřejmě, i s šekem přitištěným k desce mého stolu a téměř putujícím do banky se nejspíš rozhodl zařadit je na seznam těch klientů, kteří mu lžou do očí a kterým se nedá věřit. Donutil se zeširoka otevřít oči, pak je opět přivřel a nakonec místo dalších očních prostocviků promluvil.

„Takže se pro začátek spokojíme s tímhle,“

prohlásil. „Určitě jste si všimli, že předpokládám vaši nevinu, jenže já už jsem stavěl na stovkách scestných předpokladů, takže si zase tolik nefanděte. Pojal někdo z vás určitá podezření, pokud jde o osobu vraha pana Miona?“

Synchronně zavrtěli hlavami.

Wolfe zabručel:

„Já ano.“

Zírali na něj s vyvalenýma očima.

Přikývl. „Je to jen takový předpoklad, ale zamlouvá se mi. Nebude od věci si ho prověřit. Pro začátek se musím setkat s lidmi, o kterých jste mluvili, se všemi šesti, a rád bych je tu viděl všechny najednou. Protože si nepřejete, aby mé vyšetřování vešlo ve známost, musíme si najít nějakou zástěrku. Nechal po sobě váš manžel poslední vůli, paní Mionová?“

Přikývla a řekla, že nechal.

„Jste univerzální dědičkou?“

„Ano, ale –,“

rozhodila rukama, „– já nic nepotřebuju a ani to vlastně nechci.“

„Jenže vám to patří. Což se nám hodí. Přechází na vás totiž taky nárok na náhradu škody, kterou vašemu manželovi způsobil pan James. Všech šest lidí, se kterými bych se rád setkal, v té záležitosti tak či onak figuruje. Takže jim hned teď pošlu doporučené dopisy s oznámením, že vás v celé záležitosti zastupuji a že bych se s nimi zítra večer rád sešel ve své kanceláři.“

„Ale to je nesmysl!“

vykřikla vyděšeně Peggy. „To bych neudělala! Ani ve snu by mě nenapadlo chtít po Giffovi nějakou náhradu.“

Wolfe bouchl pěstí do stolu. „Vypadněte!“

prohlásil dotčeně. „Zmizte mi z očí. Jděte! Vyřešit vraždu není jako hrát si s panenkami. Nejdřív mi tu lžete a teď nechcete obtěžovat pár lidí, pravděpodobně včetně vraha! Archie, doprovoďte je ven.“

„Jak si přejete,“

opáčil jsem. Už jsem těch lidiček taky začínal mít dost. Zařadil jsem je do kategorie ztracených klientů. „Zkuste to u Armády spásy,“

navrhl jsem jim. „Jsou osvědčení a pomáhat lidem v nouzi je jejich chleba. Mé bloky si můžete vzít sebou, stály dohromady šest čtvrťáků. Za obsah si neúčtujeme nic.“

Znovu se na sebe podívali.

„Asi by se s nimi nějak setkat měl,“

poznamenal Fred. „Musí k tomu najít nějaký důvod a tenhle se dá docela dobře strávit. Nic jim přece nedlužíš, ani jednomu z nich.“

Peggy to vzdala.

Dojednali jsme ještě několik podrobností, z nichž nejdůležitější byl seznam adres, a pak nás opustili. Způsob jejich odchodu a našeho rozloučení ani v nejmenším nepřipomínal jednání obchodních partnerů; chovali jsme se k sobě vzájemně spíš jako k obtížnému hmyzu. Šek ale z místa pod těžítkem nikam neputoval. Sotva jsem je vypustil z budovy, vrátil jsem se do kanceláře. Wolfe spočíval ve své oblíbené poloze a třásl se odporem.

Protáhl jsem se a mohutně zažíval. „To bude psina,“

poznamenal jsem spokojeně. „Připravíme si takovou pastičku na myši. Jestli mezi nimi přijde i vrah, moc rád uvidím, kolik času vám zabere vymámit z něj přiznání. Řekl bych, že to položí dřív, než se sejde porota.“ ‚

„ Držte zobák,“

vyjel na mě. „Hlupáci.“

„Ale no tak, mějte srdce,“

zaprotestoval jsem. „Od zamilovaných se nečekají hluboké úvahy, na přemýšlení si najímají takové hlavičky, jako je ta vaše. Měl byste být pyšný a šťastný, že padli zrovna na vás. Co zmůže jedna nebo dvě velké lži proti tomu nebeskému zázraku lásky? Když jsem viděl –“

„ Držte zobák,“

zopakoval. Otevřel oči. „Vezměte si notes. Ty dopisy musíme odeslat hned.“

Dýchánek v pondělí večer trval dobré tři hodiny a ani jednou v jeho průběhu nezaznělo slovo vražda. V dopisech se přímo vysvětlovalo, že Wolfe zastupuje paní Mionovou a rád by si předem ověřil, zda se dá od pana Gifforda Jamese vymámit odpovídající obnos, aniž by se museli do případu vkládat právníci a soudní znalci, a jak vysokou částku by bylo možno považovat za přiměřenou. Po přečtení těchto řádek se všichni oslovení dostavili nabroušeni: Gifford James, jeho dcera Clara, jeho právník, soudce Henry Arnold, Adéle Bosleyová z oddělení public relations, doktor Nicholas Lloyd jako lékařský znalec a Rupert Grove, který bývával Mionovým manažerem. Suma sumárum šest návštěvníků, právě tak na naši velkou pracovnu. Fred s Peggy žádnou pozvánku nedostali. Jamesovo trio dorazilo společně a na minutu přesně; zazvonili úderem deváté, a tak nás s Wol fem vyrušili od večerní kávy. Byl jsem na ně tak zvědavý, že jsem jim utíkal otevřít místo Fritze, kuchaře a komorníka, který se už léta pokouší Wolfovi zpříjemňovat život téměř stejně vydatně jako já sám. Nejdřív ze všeho jsem zaznamenal skutečnost, že se známý baryton chopil vůdcovské role a s rukou na klepadle nechal právníka s dcerou postávat opodál. Vzhledem mě nepřekvapil, jelikož jsem čas od času dopřál Lily Rowanové potěšení sdílet se mnou předplacená místa v opeře; nečekal jsem tedy nic mladistvého, vždyť se přece už musel blížit padesátce. Podal mi klobouk tak samozřejmě, jako by hlídání klobouků mělo být onen pondělní večer patnáctého srpna tou pravou a jedinou činností, které jsem hoden. Proto jsem klobouk musel nechat padnout na zem.

Clara se rozhodla věnovat mi pohled. Už to samotné svědčilo o její neobyčejné všímavosti; vždyť chlápka, který vám otvírá dveře, si přece obvykle nevšímáte. Jenže ona zpozorovala, jak jsem nechal upadnout klobouk jejího otce, a tak mě svým pohledem poctila. Prvního průzkumníka vzápětí následoval druhý, hloubavější bratříček, který mi sděloval: „A ty jsi kdo, mimochodem? Ale co, setkáme se později.“

Což mě k ní naladilo přátelsky, ovšem s určitým odstupem. Byla nejenom bledá a napjatá, jak ji líčila Peggy, ale také se jí, leskly oči. A dívkám jejího věku by se takhle oči lesknout neměly. Přesto jsem se na ni přátelsky zašklebil, abych nějak odměnil námahu spojenou s vysláním hloubavého pohledu.

Právník, soudce Henry Arnold, si mezitím odložil klobouk sám. Samozřejmě, přes den jsem se na všechny vyptával a mimo jiné jsem zjistil původ označení soudce: kdysi pracoval v městské radě. Dnes mu všichni říkali právě takhle, a to i přesto, že první pohled na něj rozhodně nepatřil mezi imponující zážitky. Byl to takový mrňavý hejsek s obrovskou hlavou, nahoře tak plochou, že byste si na ni mohli odložit popelník, a s maličkým přeraženým nosem. Uvnitř té hlavy to určitě měl srovnáno líp než navenek: na seznamu jeho klientů totiž figurovala celá řada broadwayských celebrit.

Odvedl jsem je do kanceláře a představil Wolfovi. Chystal jsem se je rozsadit do žlutých křesel, jenže baryton majetnicky zamířil k červenému koženému a nehodlal je zřejmě dobrovolně opustit. Zrovna jsem pomáhal Fritzovi chystat objednané pití, když se zvonek rozřinčel znovu. Opět jsem zamířil ke vchodu.

Dostavil se doktor Nicholas Lloyd. Nepřišel v klobouku, takže se nekonala žádná válka nervů, zvlášť když jsem dospěl k názoru, že ten zkoumavý pohled, kterým po mně přejel, patří k čistě profesionálním. Zřejmě si pro sebe potřeboval diagnostikovat, zda jsem anemický, diabetik nebo jakou že to vlastně trpím chorobou. Svou upravenou, líbivou vizáží a ustaranýma tmavýma očima se každým coulem hodil přesně ke své profesi, možná dokonce mohl spíš být chirurgem. Dopolední vyptávání mě vybavilo informacemi o jeho skvělé reputaci. Na první pohled bych soudil, že zasloužené. Když jsem ho domanévroval do kanceláře, vděčně se podíval na bar s občerstvením. Toho večera se stal bezkonkurenčně nejvděčnějším z našich hostů a v objednávkách se ani jednou nezpronevěřil bourbonu s vodou a ždibíčkem peprmintu.

Poslední dva přišli společně, nebo aspoň společně postávali přede dveřmi, když jsem otvíral. Adéle Bosleyové bych patrně býval vyhradil červené křeslo, kdyby se do něj už předtím nevevalil James. Potřásla mi rukou a oznámila, že už léta netouží po ničem jiném, než je setkání s Archiem Goodwinem. Být milá však představovalo součást její práce v public relations. Poklona mi jedním uchem dorazila do mozku a druhým zase střelhbitě vyletěla. V červeném křesle bych ji rád viděl především proto, že ze svého místa mám možnost pozorovat účastníky debaty ve tříčtvrtinovém profilu, zato majitel posedu na čestném místě je mi vystaven celou tváří a mně se pohled na její celou tvář náramně zamlouval. Ne že by působila jako nějaká sexbomba, a v době, kdy Clara Jamesová spatřila světlo tohoto světa, určitě navštěvovala aspoň pátou či šestou třídu, i tak ale se svou dokonalou bronzovou pokožkou, rozkošnou pusou bez přehnané rtěnky a s nádhernýma hlubokýma hnědýma očima skýtala nikoli nezajímavou podívanou.

Rupert Grove mi ruku k potřesení nenabídl, což mi ani v nejmenším nevadilo. Možná dokázal uspokojivě zvládat záležitosti Alberta Miona, svou vlastní postavu si však držet na uzdě nedokázal. I obézní lidé si mohou zachovat šmrnc a úroveň, vezměte si třeba Falstaffa nebo Nera Wolfa, jenže tady braly veškeré míry a proporce zasvé. Na kratičkých nohách spočívala prostřední třetina těla, tvořící drtivou většinu objemu. Pokud jste se k němu náhodou chtěli chovat zdvořile a dívat se mu do tváře, stálo vás to nesmírné přemáhání. Absolvoval jsem je, jelikož jsem si všechny potřeboval v duchu odhadnout, ale v tomhle obličeji se prostě nedalo vypátrat zhola nic zajímavého. Trčel tam jen pár bezvýrazných, mdlých tmavých očí.

Když se i tenhle tandem podařilo rozsadit a zásobit příslušnými tekutinami, Wolfe vypálil svou první salvu. Mrzí ho, že se všichni museli za dnešního horkého večera obtěžovat až sem, prohlásil, ale přetřásat se tu dnes bude téma, k němuž by si každý z přísedících měl přiložit své polínko. V mumlání z druhé strany stolu se daly rozeznat všechny emoce, od rozpaků až po důrazné rozhořčení. Soudce Arnold jednoznačně oznámil, že se dnes žádné téma projednávat nebude, neboť smrtí Alberta Miona celá záležitost z právního hlediska skončila.

„Nesmysl,“

opáčil důrazně Wolfe. „Kdybyste tomu věřil, jako právník byste se sem určitě neobtěžoval. A kromě toho: pro tohle setkání jsme se rozhodli především proto, abychom se vyhnuli soudu. Čtyři z vás v průběhu dne kontaktovali paní Mionovou se záměrem ověřit si, zda skutečně vystupuji v jejím zastoupení, což jim bylo potvrzeno. Rád bych v jejím zastoupení shromáždil fakta. A ona se zachová podle mých rad, na to se můžete spolehnout, i když bych nerad předvídal její chování. Dojdu-li k názoru, že by jí měla být vyplacena značná částka, zůstává vaším právem snažit se přesvědčit ji o opaku. Jestli jí ale poradím, ať celou věc nechá plavat, nepochybně dá věcem volný průchod. Rád bych všechno zodpovědně posoudil, a proto se potřebuju seznámit se všemi fakty. Proto.“

„Vy přece nejste žádný soud,“

vyjel Arnold.

„Jistěže ne, pane, nejsem. Jestliže dáváte přednost soudnímu projednávání, není nic snazšího.“

Wolfe přesunul pozornost jinam. „Slečno Bosleyová, jak by se vašim zaměstnavatelům zamlouvala takováhle publicita? A co vy, doktore Lloyde, dal byste přednost svědectví před tribunálem, nebo si radši celou věc probereme jen mezi sebou? Pane Grove, vašemu klientovi by se taková soudní aféra zamlouvala, kdyby byl ještě mezi živými? A co vy, pane Jamesi? Ani vás by zrovna tenhle druh publicity neblažil, nemám pravdu? Zvlášť pokud by v něm významnou roli hrálo jméno vaší dcery, že?“

„Proč v tom propírat právě ji?“

otázal se James školeným barytonem.

Wolfe opáčil s bohorovným klidem:

„Kvůli důkaznímu řízení. Slova, která jste na pana Miona křičel těsně před fyzickým napadením, by nepochybně vešla ve známost. ‚Nech mou dceru na pokoji, ty bastarde,‘ tak jste to, myslím, povídal.“

Vsunul jsem ruku do kapsy. Léta praxe mi mnohokrát potvrdila, že pokud sedíte na takovémhle dýchánku s vrahem, nikdy neškodí mít zbraň při ruce. Teď nemluvím o třetí zásuvce svého stolku, kde tyhle miláčky přechovávám, ale kde příliš po ruce nebývají; proto si obvykle před příchodem hostů jednoho z nich přemístím do kapsy. A právě do ní mi teď podvědomě zabloudily prsty. Dobře jsem si totiž vzpomínal, jak prchlivě se dokáže James chovat. Jenže nyní zůstal na židli sedět jako opařený. Zachrčel, jako by se dusil: „To je lež!“

Wolfe si odkašlal. „Deset lidí vás při tom slyšelo. Jestliže jejich svědectví odmítnete pod přísahou a všech deset bude trvat na svém, docela určitě vám to přinese značnou publicitu. Upřímně řečeno si ale myslím, že bychom celou tu záležitost měli raději společně probrat dnes večer.“

„A co byste rád věděl?“

zeptal se soudce Arnold.

„Fakta. Tak předně to, co jsem už naťukl. Rád bych věděl, jestli jsem se nespletl. Pane Grove, vy jste se u té hádky vyskytoval. Citoval jsem slova pana Jamese přesně?“

„Naprosto.“

Grove mluvil pištivým, vysokým tenorem, což mi k němu dokonale ladilo.

„Určitě jste ho slyšel říkat právě tohle?“

„Ano.“

„A co vy, slečno Bosleyová?“

Dotázaná se tvářila, jako by ji zrovna šeredně rozbolela hlava. „Poslyšte, neměli bychom raději –“

„Prosím vás. Nikdo z vás není pod přísahou, jenom shromaždúju fakta a nerad bych, aby mě někdo označil za lháře. Slyšela jste ho pronést tahle slova?“

„Ano, slyšela.“

Adéle očima hledala Jamese. „Mrzí mě to, Giffe.“

„Ale to je přece nesmysl,“

vzlykla Clara Jamesová.

„Takže všichni lžeme, jako když tiskne?“

obořil se na ni Wolfe.

Možná jsem ji měl tam dole v hale varovat, když se na mě tak hezky koukla. Měla se před ním mít na pozoru. Je přece nejen soběstačná mladá dívka; také se jí lesknou oči a ke všemu ještě působí tím dojmem hubenosti, jejž obvykle vyzařují lidé, kteří podceňují pravidelnou výživu. A Wolfe lidi, kteří podceňují svátost jídla, nemohl ani cítit. Od prvního okamžiku jsem tušil, že si na ní smlsne.

Ale ona se nedala. „Tak jsem to nemyslela,“

prohlásila omluvně. „Nebuďte tak vztahovačný. Chtěla jsem jenom říct, že jsem lhala otci. To, co se domníval o Albertovi a o mně, se nezakládalo na pravdě. Jenom jsem ho tak dráždila, protože… Na tom vlastně nesejde. Zkrátka a dobře jsem mu předtím neřekla pravdu a právě tehdy večer jsem mu to přiznala.“

„Kdy večer?“

„Když jsme se vrátili domů z večírku po premiéře Rigoletta. Právě tam otec napadl Alberta, vždyť víte, přímo na jevišti. Když jsme dorazili domů, přiznala jsem se mu, že to všechno, co jsem mu o sobě a Albertovi napovídala, jsem si prostě vymyslela.“

„A kdy jste tedy lhala? Poprvé, nebo v tom druhém případě?“

„Neodpovídejte mu, drahoušku,“

vložil se do záležitosti po advokátsku soudce Arnold. Ostře se na Wolfa zadíval. „Tohle všechno je irelevantní. Poskytneme vám fakta, ale pouze taková, která souvisí s případem. To, co si povídala slečna Jamesová se svým otcem, mezi ně rozhodně nepatří.“

Wolfe potřásl hlavou. „Ale ne.“

Chvíli bloudil očima zleva doprava a naopak. „Zřejmě jsem to předtím neřekl dost jasně. Paní Mionová ode mě chce zjistit, jestli existuje nárok na odškodné, možná ani ne tolik z právní stránky věci, ale morálně. Pokud dojdu k názoru, že na útoku pana Jamese na pana Miona nebylo z morálního hlediska nic závadného, může to podstatně ovlivnit mé rozhodování.“

Znovu soustředil pozornost na Claru. „Ať má otázka byla nebo nebyla irelevantní, slečno Jamesová, uznávám, že se vás mohla dotknout, a proto si vysloužila bouřlivou reakci. Beru ji zpět a zkusím místo toho jinou. Naznačila jste otci už někdy před tím večírkem, že by se vás pan Mion pokoušel obtěžovat?“

„Víte…“

Clara se zasmála. Ozval se nakřáplý sopránový smích. Zněl poměrně atraktivně. „Nádherně staromódně řečeno. Ano, naznačila. Ale to jsem si vymýšlela!“

„Ale vy jste jí věřil, pane Jamesi?“

Gifford James na tom se sebeovládáním nebyl nejlépe a dokážu si představit, že se mu takhle zničující otázky, směřující ke cti jeho dcery, musely z cizích úst poslouchat hrozně těžko. Ale koneckonců zbytku publika nepřinášely žádné novinky a bezpochyby tu zaznít musely. Nějak se mu podařilo přinutit se k tiché rozhodné odpovědi. „Věřil jsem tomu, co mi dcera vyprávěla, jistě.“

Wolfe spokojeně přikývl. „Tak, to bychom měli,“

konstatoval se zadostiučiněním. „Moc mě těší, že to máme za sebou.“

Očima znovu přejel po přítomných. „Pane Grove, teď mi, prosím, povězte něco o setkám ve studiu pana Miona pár hodin před jeho smrtí.“

Tlusťoch Rupert se skloněnou hlavou vyslal k Wolfovi zkoumavý pohled vodových očí. Teprve pak se zdráhavě rozezněl jeho pisklavý tenor. „Konalo se to kvůli projednání Mionových požadavků, pokud jde o odškodnění za všechno, co se mu přihodilo.“

„Zúčastnil jste se?“

„Přirozeně. Vždyť jsem působil jako Mionův poradce a manažer. Byli tam i slečna Bosleyová, doktor Lloyd, pan James a soudce Arnold.“

„A kdo to celé dal dohromady? Vy?“

„Určitým způsobem vlastně ano. Arnold setkání navrhl, a tak jsem o něm řekl Mionovi a telefonicky se spojil s doktorem Lloydem a slečnou Bosleyovou.“

„A na čem jste se dohodli?“

„Na ničem. Vlastně na ničem určitém. Rozsah škody se pořád ještě nedal odhadnout… Nikdo netušil, kdy se Mion znovu vrátí na jeviště.“

„Co přesně jste na té schůzce dělal vy?“

Grove naštvaně zamhouřil oči. „Neříkal jsem vám, že jsem byl Mionovým manažerem?“

„Ale jistě. Víte, já myslel v jaké pozici jste vystupoval v tom dohadování o náhradě škody. Co jste vlastně požadovali?“

„Podle našeho se hned měla zaplatit předběžná náhrada padesát tisíc dolarů. Dokonce i kdyby se Mionovi hlas vrátil, stála ho ta přestávka přinejmenším tolik. Musel zrušit jihoamerické turné, nestihl natočit řadu desek a musel odmítnout několik smluv i rozhlasových nabídek.“

„Nic z toho by nedalo dohromady padesát tisíc,“

zachraptěl na něj soudce Arnold. Ten s hlasivkami potíže neměl, chraptěl zřejmě od narození. „Dali jsme si dohromady údaje.“

„K čertu s vašimi údaji! Každý dokáže –“

„Pánové!“

napomenul je Wolfe a důrazně zaklepal na desku stolu. „S čím šel na tu schůzku pan Mion?“

„S tím samým, co já. Přirozeně.“

Grove nenávistně zíral na Arnolda. „To jsme si probrali předem.“

„Přirozeně.“

Wolfe střelil pohledem doleva. „Jak jste to viděl vy, pane Jamesi?“

„Řekl bych,“

vpadl mu do řeči Arnold, „že bych měl mluvit v zastoupení svého klienta. Souhlasíš, Giffe?“

„Tak mluv,“

zamumlal slavný baryton.

Arnold se nedal dvakrát pobízet a chopil se slova. Držel se ho podstatnou část první třetiny našeho tříhodinového setkání. Wolfe ho nechal řečnit, čímž mě dokonale překvapil. Nakonec jsem usoudil, že dal jeho blábolům zelenou jen proto, aby si opět potvrdil svou dlouhými lety praxe vypěstovanou skepsi vůči právnické profesi. Pokud jsem se trefil, Arnold mu nahrával přímo ideálně. Zmínil se snad úplně o všem. Zřejmě si liboval v tématu inkvizice, a tak nás provlekl několika stoletími zpět a obšírně nás informoval o jejích praktikách, přičemž si dával záležet především na duchovních pohnutkách. Pak si zase dlouhé minuty liboval v příčinné souvislosti. Přednášku na tohle téma si přichystal skutečně dokonale, jenže já jsem někde v první třetině ztratil schopnost držet s jeho výkladem krok.

I tak ale jeho řečnění tu a tam dávalo smysl. Jednou jsem ho dokonce přistihl při výroku:

„Myšlenka na předběžnou náhradu, jak to nazvali, se prostě nedala akceptovat. Nedá se přece předpokládat, že kdokoli, dokonce i pokud nakrásně připustí provinění, přistoupí na výplatu za podmínek, kdy dosud není stanovena ani celková částka, která je od něj očekávána, a navíc není přijata ani přesná metoda k jejímu vykalkulování.“

V jiném okamžiku ze sebe zase vysypal:

„Vyžadování takhle vysokého obnosu by se dalo lépe označit slovem vydírání. Přesně věděli, co by se dělo s touhle záležitostí před soudem. Můj klient by tam popsal spravedlivý hněv, který se ho zmocnil, jakmile se dověděl o pochybení své dcery, a porota by pak jen těžko odsouhlasila vůbec nějaké finanční náhrady. A věděli taky, že vést obhajobu takhle se nám vyloženě příčí.“

„O ničem se nedozvěděl,“

namítl Wolfe. „Uvěřil něčemu, co se nezakládalo na pravdě, to přece jeho dcera připouští.“

Mrkl jsem s povytaženým obočím na Claru. Evidentně ji netěšilo další nimrání v oblasti jejích lží a pravd, ale ani ona, ani její otec nejevili nejmenší chuť zapojit se do diskuse a stát se terčem dalšího dohadování.

V dalším z mých světlých okének zase Arnold prohlásil:

„Dokonce i pokud by můj klient byl tak bláhový a dovolil by nějak vyčíslit náhradu poškození, nedala by se celková částka určit bez stanovení celkového rozsahu škody. A ten neznal nikdo. Z naší dobré vůle jsme nabídli bez prejudice konečné odškodné ve výši dvaceti tisíc dolarů v hotovosti. Odmítli. Platbu požadovali pouze jako předběžnou. Což jsme zase odmítali my, už jenom z principu. Nakonec jsme se dohodli na jediné věci: vynasnažíme se nějak dát dohromady celkovou částku, která by vyčíslila rozsah škody. Od toho tam samozřejmě seděl doktor Lloyd. Požádali jsme ho o prognózu a on nám sdělil, že… Ale to vám nemusím líčit zprostředkovaně. Vždyť je tady dnes mezi námi, a můžete se ho zeptat přímo.“

Wolfe přikývl. „Můžeme vás poprosit, doktore?“

V duchu jsem se pokřižoval. Panebože, jenom ne další odbornou přednášku s historickým podtextem.

Lloyd se k nám naštěstí zachoval ohleduplně. Přizpůsobil výklad naší mizivé znalosti pojmů a ani zdaleka se v něm nepřiblížil celé hodině. Než se rozhovořil, důkladně nasál už ze své třetí dnešní dávky namíchaného bourbonu. Tenhle lok mu dokázal vyhladit pár drobných vrásek z pohledného obličeje a jeho pohled zbavil ustaraného výrazu.

„Pokusím se reprodukovat to stejně, jak jsem to říkal tehdy,“

prohlásil uvážlivě. „Nejdřív jsem popsal škody napáchané samotným úderem. Došlo k výraznému poškození stěn hrtanu, naopak prstenčitá chrupavka naštěstí vyvázla prakticky bez následků.“

Usmál se. Sebevědomě, nikoli však opovržlivě. „Čekal jsem dva týdny a aplikoval doporučenou léčbu. Nejdřív jsem myslel, že se operaci vyhneme, jenže nakonec se to bohužel nepovedlo. Když jsme to otevřeli, vážně se mi ulevilo. Vůbec to nebylo tak zlé, jak se zdálo zvenku. Operace vyšla skvěle a on se obdivuhodně zotavoval. Kdybych mu tehdy na místě slíbil návrat hlasu v plné síle do dvou měsíců, moc bych neprohádal, jenže hlasivky jsou přece jenom příliš citlivá záležitost a v případě tenoru, jakým disponoval Mion, se jednalo o skutečný skvost. Zvolil jsem tedy raději obezřetný postup a jenom jsem mu řekl, že by mě velice překvapilo a zklamalo, kdyby nebyl dokonale připravený na začátek příští operní sezóny. Což tehdy znamenalo za sedm měsíců. Dodal jsem ještě, že tajně doufám a věřím v ještě mnohem rychlejší uzdravení.“

Lloyd našpulil rty. „Takhle nějak jsem to tehdy říkal, aspoň myslím. Samozřejmě, přivítal jsem porovnání svého posudku s Rentnerovým. Jednalo se určitě o jeden z rozhodujících faktorů a šlo o obrovskou sumu peněz, a tak mi moc nevonělo nést sám veškerou zodpovědnost.“

„Rentner? Kdo to má být?“

zeptal se Wolfe.

„Doktor Abraham Rentner z Mount Sinai,“

opáčil Lloyd útrpným tónem, jaký bych nasadil já při dotazu, kdože to má být Jackie Robinson. „Tehdy jsem mu zavolal a dohodl si s ním na další den schůzku.“

„Trval jsem na tom,“

důležitě mu skočil do řeči tlusťoch Rupert. „Mion si zasloužil získat ty peníze ne někdy ve vzdálené budoucnosti, ale hned. Bylo evidentní, že se jim nechce platit bez určení celkové náhrady, a pokud jsme k takovému řešení měli přistoupit, nechtěli jsme ani za nic požadovat příliš málo. Nezapomínejte, že Mion ze sebe tehdy nebyl schopen vypravit jediný tón.“

„A nebyl by ho býval vypravil ani v nejbližších dvou měsících, ani v tom nejjemnějším pianissimu, to vám dám písemně,“

přihlásil se znovu o slovo Lloyd.

„Zdá se,“

vmísil se do debaty soudce Arnold, „že se nám tu podsouvá nesouhlas s dalším znaleckým posudkem. Tady musím protestovat.“

„Vždyť jste přece nesouhlasili!“

vyprskl Grove.

„Kdepak!“

ohradil se důrazně Gifford James. „My jsme jenom…“

Všichni tři na sebe začali pokřikovat jako na trhu. Já osobně v jejich kůži bych neplýtval energií a soustředil bych se na momentální otázku dne, totiž jestli bude něco zaplaceno paní Mionové a případně také kolik, jenže oni se chovali jak malí kluci. Starali se jen o to, aby se náhodu nedohodli třeba i na té nejbezvýznamnější prkotině. Wolfe trpělivě vyčkal, než se jejich hádka dostane tam, kam nevyhnutelně směřovala, tedy do ztracena, a pak se rozhodl nasměrovat debatu dosud neprozkoumaným směrem. Obrátil se k Adéle a zeptal se jí: „Slečno Bosleyová, od vás jsme se ještě nic nedozvěděli. Na které straně v téhle kauze stojíte?“

Adéle Bosleyová zatím jen seděla a sledovala debatu. Tu a tam usrkla rumový koktejl, teď právě končila druhý, a rozhlížela se. Což prováděla strašně inteligentně, aspoň podle mě. I když se už srpen překulil do druhé poloviny, jako jediná z půltuctu dnešních hostů si stihla v létě pořídit dokonalé opálení. Se sluncem určitě na public relations vycházeli dokonale.

Potřásla hlavou:

„Nestála jsem ani na jedné, pane Wolfe. V tomhle případě mi šlo jedině o zájmy našeho zaměstnavatele, totiž Metropolitní opery. Přirozeně jsme preferovali řešení v tichosti, bez skandálů na veřejnosti. A tak jsem nehledala odpovědi na žádná jestli, kdo a co.“

„Takže jste se chovala neutrálně?“

„Ne. Snažila jsem se je přimět, aby to celé co nejrychleji sprovodili ze světa.“

„Vy pokrytče!“

zasyčela Clara Jamesová hlasem, za který by se nemusel stydět ani hroznýš. „Mohla jste otci přece trošku pomáhat, bez něj byste tohle místo nikdy nesehnala. Anebo –“

„Sklapni, Claro,“

přikázal jí autoritativně otec.

Nevěnovala mu ani ždibec pozornosti a pokračovala:

„Anebo už jste si celou svou vděčnost odpracovala jinak?“

Překvapovala mě. Soudce Arnold seděl, jako by spolkl brouka. Tlusťoch Rupert se tvářil rozpačitě a doktor Lloyd mohutně upil z dalšího bourbonu s vodou.

Vzhledem k platonickému přátelství, ke kterému jsem se ve vztahu k Adéle rozhodl, jsem tak trochu doufal, že po syčící a prskající Claře něčím hodí, ale ona se místo toho klidně obrátila k jejímu otci. „Mohl by sis laskavě zamést před rodinným prahem, Giffe?“

Pak, aniž by čekala na odpověď, opět obrátila pozornost k Wolfovi a pokračovala. „Slečna Jamesová ráda nechává své fantazii volné pole působnosti. Dnes tu ale nemáme řešit její urážky a problémy. Nikdo z nás.“

Wolfe přikývl. „S naším případem to stejně nesouvisí.“

Zašklebil se. „Vraťme se tedy k tomu, co nás zajímá. Kdy vaše setkání skončilo?“

„Nejdřív se rozloučili pan James se soudcem Arnoldem, to bylo kolem půl páté. Brzy po nich potom doktor Lloyd. Já se před odchodem ještě chvíli bavila s Mionem a panem Grovem.“

„Kam jste měla namířeno?“

„Do své kanceláře na Broadwayi.“

„A tam jste se zdržela dlouho?“

Věnovala mu překvapený pohled. „Ani nevím. Nebo ano, vlastně si vzpomínám. Odcházela jsem krátce po sedmé. Čekala mě tam spousta práce a přepisovala jsem taky zprávu o setkání u Miona.“

„Viděla jste ještě Miona před jeho smrtí?“

„Jak bych se s ním mohla setkat?“

zdála se nesmírně překvapena. „Copak nevíte, že ho v sedm našli mrtvého? Stalo se to dřív, než jsem se vyhrabala z kanceláře.“

„A netelefonovala jste mu? Někdy mezi půl pátou a sedmou?“

„Kdepak.“

Adéle se tvářila zmateně a nevěřícně. Překvapovalo mě, jak nemotorně se Wolfe pohybuje po tenkém ledu v nebezpečné blízkosti zapovězeného předmětu vraždy. Adéle dodala: „Vůbec nechápu, k čemu se snažíte dobrat.“

„Ani já,“

připojil se důrazně Arnold. Sarkasticky se usmál. „Možná vás nutí síla zvyku, abyste se vyptával lidí, kde a s kým byli v okamžiku nějaké násilné smrti. Proč nás vlastně nevyslýcháte jednoho po druhém?“

„K tomu se zrovna chystám,“

odsekl netrpělivě Wolfe. „Rád bych přišel na kloub tomu, proč se Mion vlastně zabil. Právě tohle totiž může výrazně poznamenat mé dobrozdání pro vdovu. Dva nebo tři z vás mi potvrdili, že schůzku opouštěl pořádně rozrušený, i když nikoli nepříčetný nebo zuřivý. Víme, že spáchal sebevraždu. V takových věcech se policii obvykle dá věřit. Nikdo ale netuší proč.“

„Možná přece“

ozvala se Adéle Bosleyová. „Víte vy vůbec, jak se takový zpěvák, a zvlášť eso Mionova formátu, vyrovnává s pocitem, že prostě není slyšet a že se nedokáže domluvit jinak než chrapotem nebo šeptem? Musí to být strašné.“

„Jenže s ním člověk nikdy nevěděl, na čem je,“

dodal tlusťoch Rupert. „Kdysi jsem ho slyšel, jak během chvilky odzpíval árii doslova nebeským hlasem a hned nato se rozječel a úplně sesypal, když mu řekli, že se patrně nepovedla nahrávka. Byl schopný se v jedné chvíli vznášet v oblacích, a vzápětí by se věšel.“

Wolfe si odkašlal. „Jistě, a všechno, o čem v posledních dvou hodinách svého života debatoval, mohlo vážně poznamenat jeho duševní stav a nasměrovat ho až k sebevraždě. Pokud mám zvažovat morální právo paní Mionové na náhradu, rád bych od vás všech věděl, kde jste byli po tom setkání až do sedmi večer a čemu jste se věnovali.“

„Panebože.“

Soudce Arnold teatrálně zalomil rukama. Pak je nechal klesnout a nadechl se. „No dobrá, už se připozdívá. Tedy, jak jste se dověděl od slečny Bosleyové, opustili jsme Mionovo studio společně s mým klientem. Odešli jsme do baru Churchill a všechno si ještě jednou probrali nad skleničkou. Později se k nám připojila slečna Jamesová, zastavila se jen na drink. Strávila s námi slabou půlhodinku a pak nás opustila. My jsme se s panem Jamesem rozešli až po sedmé. Ani jeden z nás v té době s Mionem nemluvil, ani mu žádným způsobem nic nevzkázal. To by vám snad mohlo stačit, nebo ne?“

„Já vám děkuji,“

opáčil zdvořile Wolfe. „Vy to patrně celé potvrdíte, že, pane Jamesi?“

„Ale ano,“

nevrle odsekl slavný baryton. „Spadli jsme do pěkné motanice.“

„Taky začínám mít ten pocit,“

přitakal Wolfe. „Doktore Lloyde? Pokud vám to tedy nevadí…“

Vadit mu nemělo co, vždyť už ho hřály čtyři dávky našeho nejlepšího bourbonu a po takové porci vám nevadí téměř nic. „Samozřejmě,“

prohlásil vstřícně. „Zavolal jsem pěti pacientům, dvěma na Páté avenui, jednomu na Východní šedesáté a dvěma v nemocnici. Krátce po šesté jsem dorazil domů, vykoupal jsem se a zrovna jsem se oblékl, když mi zavolal Fred Weppler a vyklopil všechno o Mionovi. Přirozeně jsem tam hned běžel.“

„Předtím jste Miona neviděl, ani jste mu nevolal?“

„Po té schůzce už ne. Možná jsem měl, ale ani mě to nenapadlo… Víte, já nejsem psychiatr, ale jako jeho osobní lékař jsem možná měl něco tušit.“

„Choval se často prchlivě?“

„Bohužel ano.“

Lloyd pevně sevřel rty. „Samozřejmě to není správný medicínský termín.“

„To určitě,“

souhlasil Wolfe div ne srdečně. Vzápětí přesunul svou pozornost jinam. „Pane Grove, vás se nebudu ptát, jestli jste Mionovi volal. Je totiž zaznamenáno, že se tak stalo. Došlo k tomu kolem páté?“

Tlusťoch Rupert znovu nebezpečně naklonil hlavu. Zřejmě se mu v téhle póze nejlíp odpovídalo. „Bylo to krátce po páté,“

opravil Wolfa. „Spíš ve čtvrt na šest.“

„Odkud jste volal?“

„Z Harvard Clubu.“

K čertu, pomyslel jsem si, dostat se do Harvard Clubu samo o sobě představuje pěkně tvrdý oříšek. „A copak jste si povídali?“

„Vlastně nic moc.“

Groveových rtů se zmocnil neovladatelný třes. „A vůbec do toho nemusíte strkat ten svůj zatracený nos. Jenže všichni ostatní se vám svěřili, tak nebudu trhat partu. Předtím jsem se ho zapomněl zeptat, jestli by se neuvolil za tisíc dolarů prezentovat určitý výrobek, no a z agentury potřebovali znát odpověď. Debatovali jsme o tom asi pět minut. Nejdřív odsekl, že ani nápad, ale nakonec souhlasil. Nic víc, nic míň.“

„Mluvil jako někdo, kdo se právě chystá spáchat sebevraždu?“

„Co vás vede. Vypadal naštvaně, ale to se dalo pochopit, vždyť nemohl zpívat a věděl, že minimálně dva měsíce zůstane ve stejném stavu.“

„A co jste dělal po tom telefonátu?“

„Zůstal jsem v klubu. Objednal jsem si večeři a vlastně jsem s ní ještě ani neskončil, když se to o Mionovi všude rozkřiklo. Zrovna mi přinesli zmrzlinu s kávou.“

„To je moc zlé. Snažil jste se po telefonu znovu pana Miona přesvědčit, aby na pana Jamese nijak netlačil?“

Groveova hlava se náhle narovnala a on teď seděl jako pravítko. „Cože jsem měl udělat?“

dožadoval se.

„Slyšel jste dobře,“

nerudně opáčil Wolfe. „Co vás na tom překvapuje? Paní Mionová mě pochopitelně informovala, vždyť pro ni přece pracuji. Od začátku jste se stavěl k Mionovu požadavku získat co nejdřív náhradu odmítavě a snažil jste se ho odradit. Tvrdil jste mu, že za takhle mizernou a bolestnou publicitu ty peníze nestojí. Stál ale o vaši podporu a vyhrožoval výpovědí smlouvy, pokud nebudete stát za ním. Vyjádřil jsem to přesně?“

„Kdepak.“

Groveovy rybí oči se nervózně zableskly. „Takhle to vůbec nebylo! Jenom jsem mu řekl svůj názor. Když se rozhodl, že bude vymáhat peníze, stál jsem za ním.“

Hlas mu vyskočil ještě o oktávu výš, i když bych něco takového před minutou pokládal za zhola nemožné. „Celou svou váhou jsem ho podporoval.“

„Hmmm.“

Wolfe se nehodlal dohadovat. „A jak se tedy teď díváte na případné požadavky paní Mionové?“

„Nemyslím, že by měla na něco nárok. Nechápu, na jakém základě. Být na Jamesově místě, nevymámila by ze mě ani cent.“

Wolfe rozvážně přikývl. „Vy ji asi moc nemilujete, že mám pravdu?“

„Abych řekl pravdu, ne. Nikdy jsem si ji neoblíbil. Musím ji snad obdivovat?“

„Ale vůbec ne. Zvlášť když ani ona k vám nechová žádné sympatie.“

Wolfe si posunul křeslo a pohodlně se opřel. Při pohledu na jeho vyšpulené rty jsem pochopil, že příští číslo programu se mu už předem protiví. Ze směru jeho pohledu jsem pochopil důvod. Mířil totiž ke Claře Jamesové. Vědět, že se při vyšetřování bude muset potýkat s takovým týpkem, nikdy by tenhle případ nevzal, na to bych dal ruku do ohně. S odporem promluvil: „Slečno Jamesová, rozuměla jste všemu, co zde už bylo řečeno?“

Ozvala se uraženě, jako by přednášela stížnost:

„Už jsem si říkala, jestli mě budete ignorovat celý večer. Já jsem se tam tenkrát přete taky motala, víte?“

„Jistě, já jsem na vás nezapomněl.“

Z tónu jeho hlasu však musel každý pochopit, že svět bez Clary Jamesová se mu v téhle chvíli jevil jako to nejkrásnější místo pro život. „Proč vás vlastně otec se soudcem Arnoldem poslali z toho baru zpátky, navštívit Miona?“

Arnold s Jamesem okamžitě začali zuřivě hlasitě a téměř simultánně protestovat. Wolfe jim ale nevěnoval nejmenší pozornost a trpělivě čekal, až se mezi jejich hlasy prosadí ten Clařin.

„… nic společného,“

dokončila svůj neslyšný proslov. „Šla jsem tam sama.“

„Takže se ta návštěva zrodila ve vaší hlavě?“

„Úplně. Čas od času se mi tam nějaký ten nápad urodí. A nikdo mi nemusí pomáhat.“

„A co vás tedy vlastně hnalo?“

„Nemusíte mu odpovídat, drahoušku,“

ozval se Arnold.

Nehodlala se s ním zdržovat. „Vyprávěli mi o té schůzce a to mě prostě vzalo. Říkala jsem si, že je to celé pitomost, jenže s tím jsem za Albertem nešla. Chtěla jsem ho přesvědčit, ať to celé vzdá.“

„Takže jste to u něj hodlala uhrát na staré dobré časy?“

Tahle otázka ji vůčihledně potěšila. „Vy se ale dokážete vyjadřovat galantně! Jak by dívka v mém věku mohla operovat nějakými starými dobrými časy!“

„Jsem moc rád, že oceňujete můj způsob vyjadřování,“

odsekl Wolfe nasupeně. „Každopádně jste se tam vydala. A dorazila jste něco po čtvrt na sedm?“

„Tak nějak.“

„Setkala jste se s Mionem?“

„Ne.“

„A proč ne?“

„Prostě tam nebyl. Přinejmenším –,“

zarazila se. Oči už se jí tak neleskly. Nadechla se a pokračovala:

„Aspoň jsem si to tenkrát myslela. Vyjela jsem do třináctého patra a zazvonila na zvonek do studia. Pořádně to řinčelo. Měl to tak seřízené schválně, aby ho při zkoušení slyšel i přes piano a svůj hlas. Jenže přes zvukotěsné dveře ven stejně žádný zvuk nedolehl. Párkrát jsem zazvonila, jenže pořád jsem si nebyla jistá, jestli se uvnitř vůbec něco ozvalo, a tak jsem pro jistotu ještě zaklepala. Když už se k něčemu rozhodnu, ráda to také dokončím, a protože jsem si byla jistá, že tam uvnitř je, zase jsem zazvonila a nakonec jsem si sundala botu a bušila do dveří podpatkem. Pak jsem po veřejném schodišti seběhla o patro níž a zazvonila u jejich bytu. Byla to hloupost, věděla jsem, jak mě paní Mionová nenávidí, ale přesto jsem se k tomu odhodlala. Přišla mi otevřít a povídala, že Alberto vůbec neodešel ze studia. Vysvětlila jsem jí, že tam není, a ona přede mnou přirazila dveře. Tak jsem se vrátila domů a namíchala si pití. Což mi připomíná, máte tu skvělou skotskou, i když jsem o téhle značce nikdy neslyšela.“

Zvedla skleničku a nechala v ní zarachtat kostky ledu. „Ještě něco?“

„Ne.“

Wolfe se zamračil. Mrkl na nástěnné hodiny a pak znechuceně přejel pohledem po obličejích našich hostů. „Docela určitě oznámím paní Mionové, že jste se nepokoušeli zamlžit známá fakta.“

„A co dál?“

dožadoval se Arnold.

„Nevím. Uvidíme.“

To se jim nezamlouvalo. Ani ve snu bych nečekal, že by se šest našich povahově diametrálně odlišných hostů dokázalo někdy na něčem shodnout. Wolfovi se ale tohle kouzlo podařilo provést pouhými dvěma slovy. Toužili po nějakém vyjádření, a pokud ne, aspoň po jeho názoru, a pokud ani to ne, tak tedy po určitém vodítku. Adéle Bosleyová nasadila umíněný výraz, tlusťoch Rupert dokonce téměř nepříčetně zaskřípal zuby a soudce Arnold viditelně bojoval s chutí pronést něco peprného. Wolfe s nimi měl trpělivost, ale nakonec se přece jenom zvedl a popřál jim dobrou noc, jako by skutečně měl dnešní sezení za skončené. Zvedli se v tak mizerné náladě, že z nich nevypadlo ani slovíčko díků za nápoje. Dokonce ani z Adéle, školené v jednání s veřejností, a ani z doktora Lloyda, který stihl sprovodit ze světa téměř celý obsah láhve bourbonu.

Pečlivě jsem za nimi zavřel, zajistil vchodové dveře a vrátil se do kanceláře.

Wolfe tam k mému úžasu stál před knihovnou a zaujatě studoval tituly na hřbetech knih.

„Pořád v akci, že?“

zeptal jsem se podezřívavě.

Obrátil se ke mně a vyštěkl:

„Chci další láhev piva.“

„Nesmysl. Od večeře jste jich zvládl pět.“

Nesnažil jsem se o nějaký zvláštní důraz; tohle dohadování už vplulo do naší večerní rutiny. Sám si stanovil po večeři limit pěti lahví a sám se taky obvykle dostal do situace, kdy jej hodlal překročit stejně jako dnes. Když ho ale někdo dokázal takhle vynervovat, obvykle přehrával odpovědnost za dodržování svých zásad na mě.

Tohle prostě patřilo k mé práci. „Nedá se nic dělat,“

dodal jsem pevným hlasem. „Počítal jsem je. Přesně pět. Co vás žere? Večer je fuč, a vy pořád neznáte vraha?“

„Pche,“

ucedil přes sevřené rty. „To není ono. Kdyby na to přišlo, mohli bychom to celé uzavřít a jít do postele. Vadí mi ta zatracená okřídlená pistole.“

Pozoroval mě štěrbinami očí, jako by mě podezříval, že i mně pod košilí rostou křidélka. „Samozřejmě bych se na ni mohl vykašlat. Ale ne, ne za situace, do které se naši klienti nechali vmanévrovat, takový vrták nebudu. Nezbývá nám, než to rozlousknout. Jinudy cesta nevede.“

„To zní logicky. Můžu vám nějak pomoct?“

„Jistě. Zavolejte hned ráno panu Cramerovi a požádejte ho, ať se tu objeví kolem jedenácté.“

Udiveně jsem povytáhl obočí. „Jenže toho přece zajímají jenom vraždy. Mám mu jeden takový exemplář slíbit?“

„Ne. Jenom mu řekněte, že to nebude ztráta času.“

Wolfe ke mně vykročil. „Archie.“

„Ano, pane.“

„Mám za sebou hrozný večer, a tak si dám ještě jednu láhev.“

„Nedáte. Ani nápad.“

Objevil se Fritz a pustili jsme se do úklidu. „Už je po půlnoci a vy tu pořád strašíte. Jděte si lehnout.“

„Jedno by ho nezabilo,“

zašeptal Fritz.

„Díky za pomoc,“

opáčil jsem trpce. „Oba vás varuju. V kapse mám zbraň a dokážu s ní zacházet. To je tedy domácnost!“

Devět měsíců v ro ce působil urostlý, rozložitý a prošedivělý inspektor Cramer dojmem profesionála nad věcí. V létě mu ale vedro zbarvilo tváře do ruda a vypadal opravdu politováníhodně. Byl si toho dobře vědom a vůbec se mu to nezamlouvalo, a tak se s ním v srpnu jednalo podstatně hůř než třeba v lednu. Pokud by mě někdy okolnosti donutily přiznat se na Manhattanu k vraždě, doufám, že se tak stane uprostřed zimy.

V úterý v poledne se rozvalil v červeném koženém křesle a zíral na Wolfa téměř tupě. V jedenáct to k nám nestihl kvůli jiné schůzce, kterou nemohl přesunout, přestože právě v jedenáct Wolfe končí své obvyklé posezení s orchidejemi v podkrovním skleníku, což Cramerovi bylo dobře známo. Ani Wolfe nevypadal nijak uvolněně, a tak jsem se v duchu připravoval na pěkný vaudeville. Moc mě zajímalo, jak se Wolfe hodlá vyptávat na okolnosti vraždy, aniž by přiznal, že k nějaké došlo. Cramer totiž určitě nebyl ani ve vedru žádný ňouma.

„Jedu na předměstí,“

zabručel. „Stavil jsem se cestou, ale nemám moc času.“

Pravděpodobně nám právě sdělil bohapustou lež. Nehodlal prostě připustit, že inspektor newyorského policejního okrsku se jednoduše přižene na výzvu soukromého detektiva, i když tím detektivem nebyl nikdo jiný než Nero Wolfe a i když jsem ho informoval, že mu předhodíme něco nesmírně delikátního.

„Tak oč běží?“

pokračoval ve svém brukotu. „Snad ne ta záležitost s Dickinsonem? Kdo vás do toho namočil?“

Wolfe potřásl hlavou. „Díky bohu nikdo. Jedná se o vraždu Alberta Miona.“

Vyděšeně jsem se na něj podíval. Na tohle mi mozek nestačil. Vystřelil z děla ve chvíli, kdy jsem byl skálopevně přesvědčen, že žádným kanónem nedisponuje.

„Miona?“

protáhl lhostejně Cramer. „Na tom ale já nepracuju.“

„Brzy vám ji přiklepnou. Jde o Alberta Miona, toho známého operního zpěváka. Zemřel před čtyřmi měsíci, devatenáctého dubna, ve svém studiu na East End Avenue. Zastřelen –“

„Aha,“

přikývl Cramer. „Už si vzpomínám. Jako obvykle si trošku vymýšlíte. To byla sebevražda.“

„Vůbec ne. Vražda prvního stupně.“

Cramer si dopřál tři hluboká nadechnutí. Pak beze spěchu vytáhl z kapsy doutník, pečlivě jej prozkoumal a teprve potom s ním zamířil do pusy. Vzápětí jej znovu vyndal.

„Pokaždé, když se sem vypravím, zapomenu, že mě z vás vždycky rozbolí hlava,“

poznamenal. „Kdo tvrdí, že se stala vražda?“

„Prostě si to myslím,“

opáčil Wolfe.

„Čímž se všechno dokazuje,“

poznamenal Cramer s obvyklým těžkopádným sarkasmem. „Předpokládám, že jste se neobtěžoval s takovými zbytečnostmi, jako jsou důkazy?“

„Žádné nemám.“

„Skvělé. Vždyť důkazy jsou jenom takové klacky pod nohama.“

Cramer si opět vsunul doutník do pusy a vybuchl:

„Odkdy se, sakra, vyjadřujete takhle stručně? Tak dělejte a vysypte to.“

„Dobrá,“

uvažoval Wolfe, jak začít. „Je to trochu složité. Detaily zřejmě neznáte, vždyť se k tomu došlo před čtyřmi měsíci a navíc to označili za sebevraždu.“

„Ale ne, vzpomínám si dost dobře. Skutečně byl docela známý. Takže se do toho rovnou pusťte.“

Wolfe se zaklonil v křesle a zavřel oči. „Pokud budete potřebovat, klidně mě přerušte. Včera večer jsem si sem pozval šest lidí.“

Pak uvedl jejich jména a vysvětlil, proč pozval právě je. „Pět z nich se zúčastnilo schůzky v Mionové bytě, která skončila zhruba dvě hodiny před jeho smrtí. Šestá, slečna Jamesová, se dobývala do studia ve čtvrt na sedm, ale nikdo jí neodpovídal. Zřejmě už byl tehdy po smrti. Vyslechl jsem je a došel jsem k závěru, že se Mion stal obětí vraha. Nebudu vám přeříkávat všechno, co jsem včera vyslechl. Jednak by to trvalo dlouho a jednak bych zřejmě nedokázal napodobit jejich interpretaci a zdůrazňování detailů, a koneckonců, už jste si je vlastně vyslechl.“

„Vždyť jsem tu včera večer nebyl,“

ozval se suše Cramer.

„Samozřejmě. Spatně jsem se vyjádřil. Měl jsem uvést, že je vyslechla policie. Výpovědi byste v záznamech určitě našel. Všichni přece v téhle věci vypovídali a včera své verze předložili i mně. Vzpomínáte si, že bych někdy musel vzít svá slova zpět?“

„Určitě jsem si už párkrát přál, abych vám je mohl nacpat zpátky do krku.“

„To se vám ale nikdy nepovedlo. A teď vám řeknu tři další, za kterými si stojím: Miona někdo zavraždil. Teď vám ale neřeknu, co mě k tomuhle závěru vede. Prostudujte si své spisy a uvidíte sám.“

Cramer se usilovně držel pod kontrolou. „Nemyslím, že bych je musel studovat,“

prohlásil sebevědomě. „Je tu totiž jeden detail, jak by k tomu mohlo dojít? Jak hodláte vysvětlit, že ze zbraně vystřelil sám?“

„Chyba. Ze zbraně střílel vrah.“

„Tak to byl tedy doveda. Přesvědčit oběť, aby si strčila hlaveň do pusy a ani se přitom nevzpouzela, to není nic jednoduchého. Nevadilo by vám sdělit mi jeho jméno?“

Wolfe potřásl hlavou. „Tak daleko jsem se ještě nedostal. Starost mi ale nedělá ta vaše námitka, spíš něco jiného.“

Předklonil se a naléhavě dodal:

„Podívejte, pane Cramere, samozřejmě bych si s tím dokázal poradit sám, předložit vám vraha i s důkazem. A pak bych si dal zatleskat. Jenže z vás nehodlám dělat hlupáka, protože vy žádný hlupák nejste. A navíc budu potřebovat vaši pomoc. Proto jsem připravený vám hned dokázat, že se Mion stal obětí vraždy. A ještě jednou opakuji, že tohle prohlášení nehodlám brát zpět. Vy mu za okamžik jistě uvěříte taky. Berete to? Aspoň natolik, abyste mi věnoval pozornost?“

Cramer přestal přežvykovat doutník. V tomhle vynikal, nikdy jsem ho ovšem neviděl kouřit. „Ale jistě,“

poznamenal kysele. „Samozřejmě to beru. Z toho se klube zase jedna prvotřídní migréna. Celý se třesu na vaši pomoc. Proč byste mi vůbec měl pomáhat?“

„Rád bych, abyste zatkl dva lidi jako přímé svědky, vyšetřoval je ve vazbě a pak je propustil na kauci.“

„A které dva? A proč ne zrovna všech šest?“

Už jsem, myslím, říkal, že se v sarkasmech pohyboval s elegancí slona v porcelánu.

Wolfe přešel sžíravou poznámku bez povšimnutí. „Musíme si ale předem ujasnit pravidla. Nesmějí se dovědět o mé účasti ani o tomhle rozhovoru. Musíte je zavřít pozdě odpoledne nebo večer, tak, aby přes noc zůstali ve vězení a kauce se dala vyřídit až ráno. Nemusí platit nijak moc, na tom nesejde. Výslech by se měl pěkně vléct a nebýt jenom pro formu: čím míň toho u vás naspí, tím líp. S takovými věcmi si ale u vás určitě dokážete dokonale poradit.“

„Jistě, tohle u nás provádíme dnes a denně,“

opáčil Cramer stále stejným hlasem. „Jenže jestli máme na někoho uvalit vazbu, obvykle se hodí důvod, zatraceně dobrý důvod. Nemůžeme takové věci dělat jen proto, abychom potěšili Nera Wolfa. Nestojím o žádné oplétačky.“

„V jejich případě ten zatraceně dobrý důvod máme. Oni skutečně jsou korunními svědky. To vám garantuji.“

„Ani jste je nejmenoval. O koho vlastně jde?“

„O ty dva, co objevili tělo. Hudební kritik Frederick Weppler a vdova paní Mionová.“

Tentokrát se mi podařilo neškytnout, ale musel jsem se zatraceně držet na uzdě. Jestli někdy zašel příliš daleko, bylo to právě dnes. Už jsem ho párkrát viděl balancovat na tenkém ledě, tu a tam byl ochoten vydat se úplně ze všeho, jenom aby ochránil klienty před policejním obtěžováním. Pokládal to totiž za nepřípustné osobní příkoří. A teď tady navrhoval obejít právo a zabásnout Freda s Peggy den poté, co jsem zinkasoval jejich šek na pět tisíc dolarů!

„Hmmm,“

protáhl Cramer. „Tak oni?“

„Ano, pane,“

snaživě opáčil Wolfe. „Jak jistě víte, anebo ještě zjistíte ve spisech, můžete se jich vyptávat na spoustu nejasností. Pan Weppler tam toho dne obědval, a když ostatní zmizeli, zůstal o samotě s paní Mionovou. Co tam probírali? A jak vůbec strávili celé odpoledne? Proč se pan Weppler v sedm vrátil do Mionova bytu? A proč se společně s paní Mionovou vůbec vydali do studia? A když už našli mrtvolu, co nutilo Wepplera napřed dolů k rozhovoru s vrátným a liftboyem a teprve potom zavolat policii? Neuvěřitelně prapodivné jednání. A co pan Mion, míval ve zvyku si odpoledne o samotě oddechnout? A spával s otevřenými ústy?“

„Srdečně děkuju,“

opáčil dotčeně Cramer. „Vymýšlet otázky, které má položit někdo jiný, v tom jste nepřekonatelný. Ale i pokud by Mion každé odpoledne spal s otevřenou pusou, asi to neprováděl vstoje. A kulka, která mu proletěla hlavou, zamířila do stropu. Aspoň jestli si vzpomínám.“

Cramer se pažemi zapřel do opěradel křesla a doutník mu mířil z úst přibližně ve stejném úhlů, v jakém do těch Mionových musela být vložena hlaveň pistole. „Kdo si vás vlastně najal?“

„Ne,“

prohlásil pevně Wolfe. „Tohle vám teď prozradit nemůžu.“

„To jsem si mohl myslet. Vlastně jste mi neprozradil ani jediný zatracený fakt. Nemáte důkazy, nebo si je schováváte pro sebe. Došel jste k nějakému závěru, abyste prospěl klientovi, kterého neznám, a po mně to chcete prostě otestovat uvězněním dvou vážených občanů…, nejradši bych je asi měl odvézt v klepetech. S vaší drzostí už jsem sice měl co do činění, ale tohle překračuje všechny meze!“ ^

„Už jsem vám přece říkal, že nic ze svých slov nehodlám brát zpátky. A určitě mě vezmete za slovo, až –“

„Nesmysl, kvůli odměně jste schopen nacpat se těmi svými orchidejemi, kdyby na to přišlo.“

Pak začaly poletovat rachejtle. Už mnohokrát jsem tiše asistoval zavilým soubojům téhle dvojice a užíval jseijh si každé chvilky, jenže tentokrát se rozohnili natolik, že jserh si vůbec nebyl jistý, zda je sledovat s gustem, nebo s obavami. Ve 12.40 Cramer vyskočil a zamířil k východu. Ve 12.45 zahučel s třesoucíma se rukama zpátky do křesla a nervózně funěl. Ve 12.48 se Wolfe rozplácl v křesle se zavřenýma očima a snažil se vyvolat dojem naprosté hluchoty. Ve 12.52 se předklonil nad stůl a mocně funěl.

Přesně deset minut po jedné bylo po všem. Cramer koupil Wolfovy důvody a zmizel. Jako podmínku si dal předběžné prostudování všech spisů a pohovor s vyšetřujícími, ovšem tahle komplikace nehrála roli, jelikož k zatčení mělo stejně dojít až po zavření soudů, v době, kdy soudci vysedávají u svých rodin. Přikývl také na Wolfův požadavek nesdělovat zatčeným nic o souvislosti s Wol fem. Vlastně se chystal jednat jako jjoslušný pejsek, ale on spíš než to naslouchal svému instinktu. I když úvodní Wolfův výrok přijal s nadřazenou arogancí, uznal, že nezaškodí se na Mionův případ důkladně podívat ještě jednou. A posezení s párem, který objevil mrtvolu, to nemusel být špatný opakovaný start. Vlastně jediné, na čem se nakonec nedohodli, byl Lramerův požadavek na odtajnění Wolfova klienta.

Následoval jsem Wolfa do jídelny a rozhovořil jsem se k jeho rozložitým zádům. „Jenom v centru města k dnešnímu dni žije osm set devět lidských bytostí, které by vás s chutí pohostily arzénem. Takže teď jich budeme mít už osm set jedenáct. Tohle přece musí jednou prasknout, dřív nebo později.“

„Samozřejmě, že to praskne,“

souhlasil a odtáhl si židli. „Jenže to už bude pozdě.“

Zbytek dne i celý večer proběhl bez zvláštních událostí, aspoň pokud jsme mohli soudit.

V 10.40 následujícího dne jsem seděl za svým stolem, když se na něm rozřinčel telefon. Vzal jsem to a ohlásil se do sluchátka:

„Kancelář Nera Wolfa, u telefonu Archie Goodwin.“

„Chci mluvit s panem Wol fem.“

„Až do jedenácti, bohužel, nebude k dispozici. Můžu nějak pomoct?“

„Je to naléhavé. Tady je Weppler, Frederick Weppler. Volám z budky v drogerii na Deváté avenui, nedaleko Dvacáté ulice. Paní Mionová je tu se mnou. Zatkli nás.“

„Panebože!“

vyloudil jsem zhrožený zvuk. „A proč?“

„Vyslýchali nás ve věci Mionovy smrti. Označili nás za korunní svědky. Trčeli jsme u nich celou noc a zrovna jsme se dostali ven na kauci. Tu mi zařídil právník, jenže před ním jsem nechtěl probírat ty záležitosti, které jsme probírali s Wol fem. Teď už jsme se ho zbavili a já bych rád Wolfa navštívil.“

„To byste měl,“

souhlasil jsem vstřícně. „Takový nesmysl. Hned sem přijeďte. Než se sem dostanete, bude ze skleníků zpátky. Vezměte si taxi.“

„Když to právě nejde, proto volám. Pověsili na nás dva policajty a my bychom neradi, aby nás sledovali až k Wolfovi. Jak se jich máme zbavit?“

Vysvětlit mu, ať si s párkem tajných nedělají starosti, by mi určitě ušetřilo spoustu času a energie, když jsem si to celé rozmyslel, raději jsem se zapojil do hry.

„Pro boha živého!“

prohlásil jsem soustrastně. „Policajti v patách, to člověka dokáže rozhasit. Poslouchejte… Slyšíte mě dob ře?“

„Přímo skvěle.“

„Jděte do Feder Paper Company na Západní sedmnácté, číslo pět-tři-pět. V kanceláři se ptejte po panu Solu Federovi. Představte se jako Montgomery. Navede vás do průchodu s východem na Osmnáctou ulici. Tam se dívejte po taxíku s kapesníkem na držátku dveří, bude u chodníku nebo někde na dohled. Budu tam sedět. Rychle si naskočíte. Zvládnete to?“

„Snad. Radši mi zopakujte adresu.“

Zopakoval jsem a navíc ho požádal o deset minut, abych se na ni stihl dostat. Pak jsem telefonem instruoval Sola Federa. Domácím telefonem jsem všechno vysvětlil Wolfovi a vyrazil.

Měl jsem je nechat čekat dvacet minut místo deseti, takhle jsem totiž na své místo na Osmnácté stačil jen tak tak dorazit. Taxík zastavil a já sotva vystrčil ruku s kapesníkem, když se ke mně přes chodník vyřítili jako dva šílenci. Otevřel jsem dveře, Fred do nich téměř vhodil Peggy a skočil za ní.

„Dobrá,“

prohlásil jsem věcně. „Řidiči, a teď rychle… Víte kam.“

Když jsme zabočili na Desátou avenui, zeptal jsem se, zda už stihli posnídat. Nepříliš nadšeně přitakali. Vlastně působili dojmem, že z nich veškeré nadšení docela vyprchalo. Peggino lehké zelené sako, které si přehodila přes bavlněné šaty, ani v nejmenším nepůsobilo čistě a nažehlené a také její tvář dělala zmačkaný dojem. Fred se dostavil v ušmudlané hnědé tropické bundě a vypadal, jako by se nejmíň měsíc nečesal. Drželi se za ruce a Fred se každou chvíli nervózně ohlédl zadním okénkem.

„Setřásli jsme je,“

ujišťoval jsem ho. „Sola Federa si šetřím na takovéhle delikatesy.“

Jízda trvala pouhých pět minut. Když jsem je vmanévroval do kanceláře, Wolfe už trůnil za stolem ve svém speciálně vyrobeném křesle. Vstal, aby je uvítal, a sám jim nabídl místa. Zeptal se, zda už posnídali, a sdělil jim, že zpráva o nemístné policejní píli mu byla nepříjemným překvapením.

„Chci si vyjasnit jednu věc,“

rezolutně prohlásil Fred a vstal. „Přišli jsme za vámi pro radu v plné důvěrnosti, a za osmačtyřicet hodin nás zavřeli. Může to být jenom náhoda?“

Wolfe právě dokončil skládání své nemalé tělesnosti do hlubin křesla. „Takhle se nikam nedostaneme, pane Wepplere,“

opáčil klidně. „Jestli se chcete chovat takhle, snad byste se měl jít někam uklidnit a navštívit nás později. Jste s paní Mionovou mými klienty. Předpoklad, že bych jednal v rozporu se zájmy klienta, je tak dětinský, že se o něm nehodlám bavit. Co po vás na policii vlastně chtěli?“

Tímhle ale Freda neuspokojil. „Nejste žádný podrazák,“

poznamenal. „To beru. Ale co tady Goodwin? Možná ani on není schopen podrazu, ale třeba si jenom někde nedal pozor na jazyk.“

Wolfe se do mě zapíchl očima. „Archie? Pustil jste si někde pusu na špacír?“

„Ne, pane. Ale netrvám na jeho omluvě. Určitě prožili těžkou noc.“

Zadíval jsem se na Freda. „Posaďte se a trochu se uvolněte. Pouštět si pusu na špacír, neudržím si tohle místo ani týden.“

„To je tedy strašná psina,“

protestoval Fred. „A paní Mionová se mnou souhlasí, že, Peggy?“

Peggy se mezitím usadila do červeného křesla a teď Fredovi věnovala zkoumavý pohled. Pak se zase očima vrátila k Wolfovi. „Myslím, že jsem souhlasila,“

potvrdila. „Určitě. Jenže teď, když vám tu sedím tváří v tvář a dívám se vám do očí…“

Bezradně rozhodila rukama. „Ale k čertu s tím. Stejně jsme neměli kam jinam jít. Samozřejmě se známe s právníky, jenomže žádnému právníkovi se nehodláme svěřovat. Zvlášť o té zbrani. Vám už jsme o tom řekli. Jenže policie teď něco zavětřila a my jsme se dostali ven jenom na kauci, takže byste měl něco podniknout!“

„Přišel jste na něco v pondělí večer?“

dožadoval se Fred. „Včera jste do telefonu nebyl zrovna sdílný. Co vám vlastně napovídali?“

„Prostě odříkali fakta,“

opáčil Wolfe. „Jak už jsem vás informoval, podařilo se mi o něco pokročit. Teď nemám, co bych dodal. Ale rád bych věděl, vlastně musím vědět, po jaké stopě se vydala policie. Tuší něco z toho, co jste mi vyprávěli o zbrani?“

Jeden po druhém zavrtěli hlavou.

Wolfe vydal zvuk podobný spokojenému zachrochtání. „Potom bude jenom logické, když vás požádám, abyste zapomněli na podezření vůči mé osobě nebo vůči panu Goodwinovi. Co po vás tedy chtěli?“

Odpovědi na tuhle otázku zabraly celkem půl hodiny. Policisté neopomněli jediný detail, jenž by dotvořil obrázek, který si o případu z dostupných informací mohli nakreslit. Cramer přesně dodržel Wolfovy instrukce a nenechal na nich chlup suchý. Zdaleka se neomezil jenom na den Mionovy smrti, ale důkladně si podal jejich vzájemné vztahy i dlouhé měsíce jak před onou událostí, tak po ní. Několikrát jsem se jich už málem zeptal, proč policajty s jejich vyptáváním prostě neposlali do háje, ale pak jsem ten důvod pochopil: byli vystrašení a vystrašený člověk neuvažuje. Když skončili líčení celého výslechu, mé srdce tlouklo na jejich straně a taky jsem se trochu styděl za Wolfa. Jenže právě ten mě najednou rezolutně setřásl ze stromu vzletných úvah.

Trochu se narovnal a prstem poťukával do opěrky křesla. Podíval se na mě a vyštěkl:

„ Archie, vyplňte, prosím, paní Mionové šek na pět tisíc dolarů.“

Beze slova na něj zírali. Zvedl jsem se a zamířil k sejfu. Samozřejmě chtěli vědět, oč běží. Zůstal jsem stát u sejfu a pečlivě naslouchal.

„Končím,“

stručně oznámil Wolfe. „To se nedá vydržet. V neděli jsem došel k názoru, že jeden z vás lže, což jste vehementně popírali. Přesto jsem se dal do práce… nejlíp, jak dokážu. Jenže když se teď o Mionovu smrt a zvlášť o vás zajímá taky policie, nehodlám v tom pokračovat a riskovat. Rád se chovám donkichotsky, ale ne jako trouba. Končím s vámi. Měl bych vám sdělit, že jakmile to s vámi skončím, všechno, co jsem se od vás dozvěděl, předám inspektoru Cramerovi. A kdybyste se o mně náhodou chtěli zmiňovat, až policie rozjede druhé kolo výslechů, bůh ví, k čemu ještě dojde. Rozhodně bych vám to nedoporučoval. Nejlepší by pro vás bylo přiznat jim pravdu a nechat je pokračovat v tom vyšetřování, na které jste chtěli nasadit mě. Měl bych vás ale taky informovat, že nejsou žádní hloupí plašmuškové a že se o té lži dovědí aspoň od jednoho z vás. Archie, proč tam tak přitrouble postáváte? Vyndejte šekovou knížku.“

Otevřel jsem dvířka sejfu. Ani nedutali. Snad byli příliš vyčerpáni na nějakou normální reakci. Když jsem se vracel ke stolu, zrovna si sedali. Důležitě jsem popadl špačka tužky, a tu se ozval Fredův hlas. „Tohle přece nemůžete provést. Kde zůstala nějaká etika?“

„Ale fujtajbl,“

vypálil Wolfe. „Najal jste si mě, abych vás vysekal z podezření, a hned od začátku jste mi lhal. A teď budete něco blábolit o etice! Náhodou jsem v pondělí večer s tím případem pohnul a kromě dvou detailů už znám řešení. Průšvih je v tom, že jeden z těch dvou detailů závisí právě na vás. Prostě, potřebuju vědět, kdo a proč položil k tělu tu zbraň. Jsem přesvědčený, že to provedl někdo z vás, ale vy to prostě nehodláte připustit. A tak stojím na mrtvém bodě, což je o to směšnější, že jsem pevně přesvědčený o vaší nevině ve věci té smrti. Pokud by –“

„Cože?“

vyhrkl Fred ostře. Tentokrát reagoval naprosto úměrně. „Takže vy věříte v naši nevinu?“

„Jistě.“

Fred se postavil. Přikráčel k Wolfovu stolu, opřel se lokty o desku, podíval se mu do očí a naléhavě se zeptal. „To myslíte vážně? Podívejte se mi do očí. Určitě si myslíte právě tohle?“

„Určitě,“

ujistil ho Wolfe. „Určitě to myslím tak, jak říkám.“

Fred ho několik okamžiků pečlivě sledoval a pak se napřímil. „Dobrá,“

prohlásil roztřeseně, jako by ho opustily všechny síly. „Tu zbraň jsem tam položil já.“

Teď zase vyletěla Peggy. Vyskočila z křesla a oběma rukama ho popadla za paži. „Frede! To přece ne, Frede!“

sténala. Dosud jsem ji neřadil mezi osoby, u kterých bych předpokládal schopnost stkát, ale zvládla to, možná díky velké únavě. Pohladil jí ruce a pak, jako by usoudil, že je třeba projevit větší účast, ji objal kolem ramen. Několik okamžiků na ni soustředil veškerou pozornost. Teprve potom se obrátil k Wolfovi a promluvil.

„Možná toho budu litovat, ale v takovém případě nebudu sám a vy budete litovat taky. Přísahám bohu.“

Vypadal, že svá slova myslí smrtelně vážně. „Ať je tedy po vašem, lhal jsem. Tu zbraň jsem položil na podlahu já. Teď už je to na vás.“

Přitáhl k sobě svou spoluklientku. „Provedl jsem to, Peggy. Neříkej, že jsem se ti měl přiznat. Možná ano, ale prostě to nešlo. Už to bude v pořádku, miláčku, vážně, všechno se spraví.“

„Sednout,“

požádal Wolfe stroze. Za chvilku zopakoval svá slova jako rozkaz. „Povídám, sednout!“

Peggy se vymanila z Fredova obětí, vrátila se ke křeslu a svezla se do jeho útrob. Fred si přisedl na opěradlo a položil jí ruku přes rameno. Stiskla ji. Očima, vyděšenýma, podezřívavýma, ale také plnýma naděje, oba pozorovali Wolfa.

Ani tyhle pohledy ho ale neobměkčily a zůstal strohý. „Řekl bych, že víte, na čem jsme. Tímhle přiznáním jste mi nijak nezaimponoval. Věděl jsem přece, že jeden z vás to tam nastrčit musel. Jak by se tam kdo dostal v průběhu těch několika málo minut? Ale pokud jste mi teď řekl pravdu, musíte v tom pokračovat i nadále. Další lhaní nemusí být jen zbytečné, může se z něj vyklubat i pěkně nebezpečná záležitost. Ještě jeden špatný krok a nedá se předvídat, co se na nás všechno sesype. V takovem případě už vám asi nedokážu být nápomocen. A teď mi řekněte, kde jste k té pistoli přišel.“

„Nebojte se,“

ujistil ho tiše Fred. „Když už jste ze mě vyrazil tohle, dodám i všechno ostatní. Jakmile jsme vstoupili, spatřil jsem tu zbraň tam, kde ji Mion obvykle přechovával: pod Carusovou bustou. Paní Mionová si jí zřejmě nevšimla, vůbec se tím směrem nepodívala. Když jsem ji uložil do postele, vyběhl jsem zpátky. Popadl jsem zbraň za pojistku a čichl si k ní. Určitě z ní nedávno někdo vystřelil. Položil jsem ji k mrtvole, seběhl do apartmá a sjel výtahem do přízemí. Ten zbytek už znáte, vyprávěl jsem vám to v neděli.“

Wolfe opět zachrčel. „Zřejmě ji milujete, ale o její inteligenci si nemyslíte bůhvíco. Předpokládal jste, že ho sice zabila, ale pak se jí nerozsvítilo ani natolik, aby nechala zbraň tam, kam by mu vypadla v případě sebevraždy.“

„Takhle jsem to neviděl, k sakru!.“

„Nesmysl. Samozřejmě, že přesně takhle. Koho jiného byste jinak kryl? Ale trochu jste se do toho zamotal, když jste s ní souhlasil, že zbraň u mrtvoly nebyla v okamžiku vaší první návštěvy. Neodvážil jste se jí přiznat, co jste provedl. Pak byste totiž musel přiznat, že ji podezíráte, a ona by pak zřejmě zase začala pochybovat o vás. A vůbec byste netušil, jestli vás podezírala už předtím, nebo jenom reaguje na –“

„Nikdy jsem ho z ničeho nepodezírala,“

prohlásila pevně Peggy. Nějak se jí podařilo udržet hlas bez sebenepatrnějšího třesu. „A nevěřím, že by někdy podezíral mě. Jenže jsme si prostě chtěli být stoprocentně jistí. Když někoho milujete a chcete, aby ta láska přežila, potřebujete úplnou jistotu.“

„Přesně tak,“

souhlasil Fred. Už se zase vpíjeli jeden do druhého očima. „Vystihla to docela přesně.“

„Dobrá, takže to budu brát takhle,“

úsečně prohlásil Wolfe. „Předpokládám tedy, že tentokrát jste nelhal, pane Wepplere.“

„Tím jsem si zatraceně jistý.“

Wolfe spokojeně přikývl. „Vypadáte na to. Řekl bych, že na pravdu mám čich. Teď zavezte paní Mionovou domů. Musím pracovat, ale napřed si všechno nechám projít hlavou. Jak už jsem se zmínil, zbývaly mi k rozlousknutí dva detaily, a zatím jsme vyřešili jeden. S tím druhým mi nepomůžete, a tak jděte a někde se najezte.“

„Na jídlo nemáme ani pomyšlení,“

poznamenal Fred jedovatě. „Rádi bychom věděli, co sledujete.“

„Musím si jít vyčistit zuby,“

ozvala se Peggy. Vyslal jsem k ní pohled plný ocenění a obdivu. Když ženy dokážou říkat takové věci v situaci jako je tahle, vždycky se s nimi cítím povzneseně. Neznám na světě chlapíka, který by se za podobných podmínek chystal k čištění zubů a navíc byl ochoten se k tomu veřejně přihlásit.

A kromě toho bylo nyní jednodušší zbavit se jich bez nezbytné nezdvořilosti. Fred se pokoušel ohánět právem na informace o vývoji situace a právem na posuzování vhodnosti dalšího postupu, nakonec mu ale nezbylo než přistoupit na Wolfův výklad: pokud si někdo najme na určitou práci odborníka, jediným jeho právem v dalším vývoji zůstává toho odborníka zase odvolat. Tohle konstatování, podpořené Pegginou potřebou zubní hygieny a Wolfovým ujištěním, že je bude průběžně informovat, je nakonec od našeho prahu vyhnalo přece jen bez dalších třenic.

Vyprovodil jsem je ke dveřím, a když jsem se vrátil do kanceláře, Wolfe zamyšleně bodal špičkou nože na papír do pijáku. Nejmíň stokrát už jsem mu marně vysvětlovat, že piják se po takovéhle operaci hodí tak leda k vyhození. Sebral jsem šekovou knížku a vrátil ji na vyhrazené místo v sejfu. Nestihl jsem vyplnit nic víc než datum, k dalším škodám v ní to už^naštěstí nikdo dojít nenechal.

„Dvacet minut do oběda,“

konstatoval jsem, když jsem se znovu rozvalil na židli. „Bude vám to stačit na rozlousknutí toho druhého detailu?“

Bez odpovědi.

Rozhodl jsem se nehrát si na pedanta. „Jestli by vám to nevadilo,“

pokračoval jsem, jako by se nechumelilo, „co je vlastně ten druhý detail?“

Znovu bez odpovědi, ačkoli teď jsem ho přiměl aspoň k puštění nože na papír a zaujetí nové pozice s opřenými zády. Zafuněl.

„Ten zatracený revolver,“

zachrčel. „Jak se ze země dostal k té soše? Kdo ho tam strčil?“

Zůstal jsem na něj civět. „Pro boha živého,“

postěžoval jsem si. „Vám se někdo jen tak nezavděčí. Na sundání zbraně od sochy na zem jste potřeboval dát dva klienty zavřít a pak se k nim chovat jako pes. A teď najednou chcete, aby ji potom někdo ze země sebral a přesunul k té bustě. Pěkný blázinec!“

„Ne potom, předtím.“

„Před čím?“

„Před objevením těla.“

Pohledem zabloudil k mému obličeji. „Co byste říkal tomuhle? Neznámý muž, nebo neznámá žena, na tom nesejde, vstoupí do Mionova studia a zabije ho tak, aby všechno svědčilo o sebevraždě. Nepochybně si to naplánoval právě tak, vždyť to vůbec není tak složité, jak učí na policejních školách. A pak zbraň položil k bustě, dobrých sedm metrů od mrtvoly. Co si o tom myslíte?“

„Nemyslím si nic. Nevím. Určitě se to takhle nestalo, pokud ho tedy nechytil amok, jakmile stiskl spoušť, jenže tenhle chlapík zřejmě nervy jen tak neztrácí.“

„Přesně tak. Když už si to nalinkoval tak, aby vyvolal dojem sebevraždy, určitě nechal zbraň u mrtvoly. To je bez diskuse. Jenže pan Weppler se s tou zbraní shledal pod bustou. Kdo ji tedy sebral ze země? A kdy a proč?“

„Hmmm,“

podrbal jsem se na nose. „Šílená situace. Připouštím, že tahle otázka se dá zodpovědět těžko a neobsahuje žádnou vymyšlenou konstrukci, jenže proč si ji, k čertu, vůbec klást? Proč se na ni vůbec nevykašlat? Dejte ho nebo ji přiskřípnout a nechat smažit u soudu. Policisté dosvědčí, že zbraň se válela na podlaze tak, aby všechno vypadalo na sebevraždu. Jakmile vyprodukujete obstojný motiv, nemůže soud vytáhnout jiný ortel než vinen.“

Mávl jsem r ikou. „Úplná brnkačka. Proč se jí bát jenom kvůli nějaké zatracené přelétavé zbrani?“

Wolfe zachrčel:

„A co klienti? Musím si svou odměnu odpracovat. Potřebují si vytřepat z mysli všechny pochybnosti a vědí přece, že tam ta pistole nebyla. Kvůli porotě ji nemůžeme nechat ležet vedle busty a kvůli klientům zase nesmíme tvrdit, že ležela na podlaze tak, jak ji tam nechal vrah. Pan Weppler ji dopravil od busty na podlahu, ale teď ji nějak musíme dostat zase z podlahy k bustě. Jasné?“

„Snad až příliš jednoduché,“

opáčil jsem s povzdechem. „To by jednoho vzalo. Dá se s tím něco dělat?“

„Zrovna jsem začal,“

narovnal se v křesle. „Ale teď si musím y nějak osvěžit myšlenky. Podal byste mi, prosím, Shanksův katalog orchidejí?“

Pro tu chvíli jsme skončili. Při obědě Wolfe dokáže vystrnadit práci nejenom z konverzace, ale dokonce i ze samotného ovzduší. Po obědě se vrátil do kanceláře a pohodlně se rozvalil v křesle. Pár minut jen tak seděl, než začal střídavě špulit a stahovat rty. Bylo mi jasné, že zrovna tvrdě pracuje. Neměl jsem nejmenší tušení, jak a kam se mu podařilo zatím zbraň přesunout, a tak jsem v duchu odhadoval, jak dlouho mu bude rozlousknutí celé její cesty trvat a jestli kvůli tomu bude potřeba přimět Cramera k dalšímu zatýkání, a pokud ano, tak kdo se tentokrát stane tím vyvoleným. Už jsem ho takhle vídal pracovat celé hodiny, jenže dnes mu stačilo pouhých dvacet minut. Ještě ani neudeřila třetí odpolední, když zastřeně vyslovil mé jméno a otevřel oči.

„Archie.“

„Ano, pane.“

„Tohle nedokážu udělat. Bude to na vás.“

„Takhle se tu válet? Obávám se, že mám moc práce.“

„Bude na vás to vyřídit,“

ušklíbl se na mě. „Nehodlám podstoupit další jednání s tou mladou dívenkou. Bude nepochybně vypjaté a já bych se možná neudržel. Přesně vaše parketa. Vezměte si blok. Něco vám nadiktuji a pak si to probereme.“

„Ano, pane. Ale jestli dovolíte, slečnu Bosleyovou bych neoznačoval za dívenku.“

„Nemyslím slečnu Bosleyovou, ale slečnu Jamesovou.“

„Aha.“

Popadl jsem blok.

Ve čtvrt na pět se Wolfe vydal výtahem na své pravidelné odpolední posezení s orchidejemi. Seděl jsem u stolu a znechuceně zíral na sluchátko telefonu. Teď jsem se dokázal dokonale vcítit do pocitů Jackieho Robinsona v okamžiku, kdy vyběhne po odpálkování do pole v ústrety zjištění, že mety už jsou dávno obsazeny. Zavolal jsem Claře Jamesové, abych jí nabídl lukrativní program v podobě společné projížďky v našem kabrioletu, a dostal jsem po papuli.

Možná vám teď připadám pěkně naf oukaný, jenže ono to takhle proběhlo. Držím si prakticky stoprocentní úspěšnost, pokud jde o zvaní dam na schůzky. Žádnou zvací aktivitu totiž nespouštím, jakmile na druhé straně sebemenší detail signalizuje nezájem. Jenže právě tahle taktika mě rozmazlila a já si zvykl prakticky výhradně na samá ano, a dnešní znechucené „ne“

mi připadlo jako držet pohlavek. Chvíli jsem přemýšlel, co jsem udělal špatně, a pak jsem se radši šel převléct. Oblékl jsem si značkovou bílou košili s proužkem a vzdušné tropické sako.

Sesumíroval jsem si v hlavě tři různé postupy a jeden po druhém jsem je zase zavrhl, pak jsem si ke schválení předložil čtvrtý a ten jsem nakonec akceptoval. Znovu jsem se natáhl po telefonu a znovu vytočil číslo. Ozval se Clařin hlas, stejně dychtivě jako předtím. Jakmile jsem se představil, dychtivost zůstala ta tam a došla jí trpělivost.

„Poslouchejte, už jsem vám přece říkala, že mě zvou na párty. Tak mi dejte –“

„Počkejte,“

vpadl jsem jí spěšně do řeči. „Předtím jsem se dopustil té chyby, že jsem se choval uctivě. Chtěl jsem vás vzít na pěknou projížďku na vzduch, než na vás vybalím tu špatnou zprávu. Já –“

„Jakou špatnou zprávu?“

„Jedna žena mně a Wolfovi právě oznámila, že spolu s přinejmenším dalšími pěti lidmi věděla, že máte klíč k Mionovu studiu.“

Ticho. Někdy mě takové ticho dokáže pořádně naštvat, tenhle odstín ticha mi ale nevadil. Nakonec se ozvala docela změněným hlasem. „To je prachmizerná lež. Kdo vám to nakukal?“

„To už jsem zapomněl. A nehodlám se o tom bavit po telefonu. Po něm jenom dvě věci. První: až přijde na přetřes to vaše desetiminutové bušení do zamčených dveří, za kterými ležel nebožtík, kdo asi uvěří, že jste si svým klíčem neotevřela? To by dovedlo k podezření snad i policajty. A druhá: setkáme se přesně v pět v Churchillově baru a celé to probereme. Ano, nebo ne?“

„Ale to je přece… Vy jste tak…“

„Počkat. Takhle ne. Ano, nebo ne.“

Další mlčení, tentokrát kratší. A potom

„ano“

a cvaknutí telefonu.

Ženy zásadně nenechávám čekat a neviděl jsem důvod, proč dnes dělat výjimku. V Churchillově baru jsem se objevil osm minut před pátou. Byl prostorný, klimatizovaný, ve všech směrech příjemný a i v tomhle srpnovém odpoledni sympaticky zaplněný zákazníky obou pohlaví. Razil jsem si cestu mezi stolky a rozhlížel se, ale spíš pro formu; takhle brzy jsem ji tu nečekal. Pak jsem zaslechl své jméno a spatřil ji v jednom z boxů. Překvapila mě. Samozřejmě, neměla to sem tak daleko, i tak však musela vyrazit hned, jakmile položila sluchátko. Stačila si nejenom objednat pití, ale taky je téměř celé sprovodit ze světa. Přisedl jsem si a vzápětí se vynořil číšník.

„Co to pijete?“

vyzvídal jsem.

„Skotskou na ledu.“

Poručil jsem číšníkovi přinést ještě dvě takové a on se vzdálil.

Naklonila se ke mně, vydechla a spustila:

„Poslouchejte, celé to je pěkná pitomost. Vysypte mi, kdo vám to nakukal. Celé to zní bláznivě a –“

„Momentík,“

zarazil jsem ji spíš výrazem, než slovy. „Takhle nemůžeme začít, protože se nikam nedostaneme.“

Vytáhl jsem z kapsy papír a rozložil ho. Byl to hustě popsaný dokument s textem z Wolfovy hlavy. „Nejrychlejší a nejjednodušší pro vás bude přečíst si tohle, abyste byla v obraze.“

Podal jsem jí ten list. Když si ho přečetla ona, můžete i vy. Stálo v něm:

Já, Clara Jamesová, tímto prohlašuji, že jsem v úterý 19. dubna vstoupila do bytového domu na East End Avenue číslo 620 a přibližně v 18.15 vyjela výtahem do 13. poschodí. Zazvonila jsem na zvonek studia Alberta Miona. Na zazvonění nikdo nereagoval a zevnitř se neozývaly žádné zvuky. Dveře nebyly zcela zavřeny, ale dovnitř se jimi nahlédnout nedalo. Znovu jsem marně zazvonila. Po chvíli jsem tedy strčila do dveří a vstoupila.

Tělo Alberta Miona leželo na zemi před klavírem. Byl mrtev, s dírou uprostřed hlavy. O jeho stavu se vůbec nedalo pochybovat. Celá jsem se roztřásla a musela se na chvilku posadit, abych neomdlela. Těla jsem se ani nedotkla. Vedle na podlaze ležel revolver, který jsem zvedla. Na zemi jsem seděla asi pět minut, možná o něco víc nebo méně. Když jsem vyšla ven, zjistila jsem, že stále v ruce držím ten revolver. Položila jsem ho pod Carusovu bustu. Později mi došlo, jaká to byla hloupost, ale v šoku jsem nebyla schopna logicky uvažovat a zvážit důsledky svého chování.

Opustila jsem studio a zavřela za sebou dveře. Po veřejném schodišti jsem seběhla o patro níž a zazvonila na zvonek apartmá pana Miona. Chtěla jsem o všem informovat paní Mionovou, při setkání tváří v tvář jsem se však nezmohla na slovo. Prostě jsem jí nemohla jen tak oznámit, že nahoře ve studiu leží její manžel mrtvý. Později jsem toho litovala, ale dnes už důvod k lítosti nebo omluvám nevidím. Zkrátka a dobře jsem v sobě nenašla odvahu vypravit ze sebe ta správná slova. Řekla jsem jí, že bych si ráda promluvila s jejím manželem a že mi ve studiu neotevřel na zazvonění. Pak jsem si přivolala výtah, sjela dolů a vydala se domů.

Když už jsem se nesvěřila paní Mionové, nesvěřovala jsem se ani nikomu jinému. Asi bych to všechno vyprávěla otci, jenže ten zrovna nebyl doma. Rozhodla jsem se počkat, než se vrátí, ale mezitím mi volal přítel, že Mion ve svém studiu spáchal sebevraždu. A tak jsem se rozhodla nesvěřovat se nikomu s ničím, dokonce ani otci, a místo toho jsem dala dohromady báchorku o neúspěšném vyzvánění. Neviděla jsem v tom žádný podstatný rozdíl, jenže ten je dnes evidentní, a proto jsem se rozhodla sepsat toto pravdivé prohlášení.

Číšník se dostavil dřív, než dočetla. V tom okamžiku si přitiskla papír k hrudi, jako by schovávala dokonalý list v pokeru. Levou rukou jej tiskla jako o život a pravou si posloužila velkým hltem skotské. Abych netrhal partu, usrkl jsem taky.

„Pěkná snůška lží,“

vypálila uraženě.

„Samozřejmě,“

souhlasil jsem. „A mimochodem, slyším docela dobře, takže není třeba takhle ječet. Pan Wolfe by vás rád ušetřil nepříjemností. Jsme si prakticky jistí, že ty dveře byly zavřené a že vy jste si otevřela vlastním klíčem. A taky, ne, poslouchejte ještě chvíli, taky že jste tu zbraň přemístila schválně, protože jste podezírala paní Mionovou a takhle všechno vypadalo na sebevraždu. Chtěla jste ji namočit. Nemohla jste –“

„A vy jste tam někde stál a celé to pozoroval?“

zeptala se pohrdavě. „Zřejmě jste si zalezl za kanape.“

„Pitomost. Kdybyste ten klíč neměla, proč byste kvůli mně rušila schůzku, jakmile jsem to na vás v telefonu vybalil? A k té zbrani, větší hloupost byste nedala dohromady ani za léta přemýšlení. Kdo by věřil, že někdo narafičil sebevraždu a potom odnesl zbraň jako naprostý pitomec? Až moc hloupé na to, aby se tomu dalo věřit, ale přece jste to provedla.“

Celou mysl jí teď zřejmě zabírala touha zbavit se označení za hlupačku. Dokonalé bledé čelo zbrázdily vrásky a z očí se vytratil ten třpytivý lesk. „Vlastně,“

vyhrkla na protest, „vlastně to celé není nic, jen snůška lží, a navíc nemožná snůška. Zbraň se našla u těla na podlaze, takže jste si sepsal pěknou hloupost!“

„Hmmm,“

ušklíbl jsem se. „Když jste se o tom dočetla, zřejmě jste prožila šok. Vždyť jste osobně přemístila pistoli na podstavec, tak jak se mohla dostat zase zpátky na zem? Samozřejmě ji někdo musel vrátit zpět. Předpokládám, že jste to připsala paní Mionové. Muselo být nesmírně těžké udržet pusu na uzdě, ale nic jiného vám nezbylo. Jenže teď se situace obrací. Pan Wolfe už ví, kdo přemístil zbraň zpátky na podlahu, ví, že Miona někdo zavraždil, a může to také oboje dokázat. Zbývá dořešit jedině cestu pistole z podlahy k bustě.“

Vytáhl jsem plnicí pero. „Podepište se, já se zvěčním jako svědek a všechno uzavřeme.“

„Podepsat tuhle věc?“

otázala se opovržlivě. „Tak pitomá zase nejsem.“

Odchytil jsem procházejícího číšníka, požádal o nové pití, a abych s ní držel krok, rychle jsem sprovodil ze světa obsah své skleničky.

Zachytil jsem její pohled a naléhavě ho opětoval. „Podívejte, modroočko,“

začal jsem vemlouvavě. „Nehodlám vás kvůli podpisu mučit. Netvrdím, že váš vstup do studia a manipulaci se zbraní můžeme prokázat, ať už jste si otevřela vlastním klíčem, nebo nebylo zavřeno. Víme, že jste to udělala: nikdo jiný prostě nemohl a vy jste se nacházela ve správnou dobu na správném místě. Připouštím ale, že nám chybí důkaz. Nabídnu vám ovšem zajímavý obchod.“

Namířil jsem na ni perem. „Poslouchejte. Tohle prohlášení chceme jen do rezervy, pro případ, že člověk, který pistoli zase přemístil zpátky, bude tak naivní, aby zatloukal. Což bych nepředpokládal. Jenom by tím dokázal –“

„Říkáte dokázal? Takže jde o muže?“

vpadla mi do řeči.

„Říkám člověk. On, nebo ona. S jazykem se člověk může vyřádit, jak říká pan Wolfe. Každopádně by si ten člověk jenom koledoval o trable. Pokud by o ně nestál, a tím jsem si jistý, vaše prohlášení by neopustilo náš sejf. Drželi bychom je tam jen pro jistotu. A ještě jedna věc: kdybychom měli tohle prohlášení k dispozici, ani v nejmenším bychom necítili nutnost informovat policii o vašem klíči ke studiu. Klíč by nikoho nezajímal. Vašemu otci bychom jistě ušetřili pořádné naštvání. Jestli se mi podepíšete, snadno uzavřeme případ Mionovy smrti a já vám garantuju, že paní Mionová potom ani v nejmenším nebude stát o nějakou náhradu od vašeho otce. Zaměstná ji totiž něco docela jiného.“

Znovu jsem se vytasil s perem. „Tak neváhejte a podepište.“

Potřásla hlavou, ale tentokrát s mnohem menší rozhodností, protože musela souběžně přinutit k činnosti mozek. Její myšlení nedávalo naději na vstup do klubu géniů, konstatoval jsem v duchu a obrnil se trpělivostí. Pak dorazily naše drinky a proces myšlení se zastavil; nikdo po ní přece nemohl chtít, aby pila a myslela najednou. Nakonec se však přece jenom probojovala k závěru.

„Takže vy už to víte,“

prohlásila spokojeně. „Víme toho dost,“

opáčil jsem temně.

„Víte, že ho zabila. Víte, že vrátila zbraň na podlahu. Taky jsem to věděla, jinak se to nedalo vysvětlit. A teď to tedy dokážete? Jestli tohle podepíšu?“

Samozřejmě jsem se z toho mohl nějak vyvléct, ale rozmyslel jsem si to. K čertu s ní. „Určitě ano,“

ujistil jsem ji. „S tímhle prohlášením je dobojováno. Je to jediné pojítko, které nám chybí. Tady máte pero.“

Zvedla skleničku, vyprázdnila ji a položila zpátky na stůl, načež zase zavrtěla tou svou zatracenou hlavou. Tentokrát energicky. „Ne,“

prohlásila rezolutně. „Nepodepíšu.“

Napřáhla ke mně ruku s dokumentem. „Připouštím, že to všechno je pravda, a pokud by se to celé dostalo před soud a ona odmítala přiznat, že se té zbraně dotkla, jsem ochotna svědčit. Skutečně jsem revolver zvedla, ale nic nepodepíšu. Jednou jsem totiž omylem cosi podepsala a otec mě přinutil ke slibu: Nikdy nebudu podepisovat nic, co by předem neschválil. Možná bych si to mohla vzít s sebou a probrat s ním co a jak. Zašel byste si to vyzvednout večer nebo třeba zítra.“

Škubla rameny. „Určitě o tom klíči neví, ale to bych mu nějak vysvětlila.“

Jenže dokument už se stěhoval do mé kapsy. Sáhl jsem po něm a rezignovaně ho složil. Možná si myslíte, že jsem měl pokračovat v boji jinými zbraněmi, ale vy jste tam nebyli, neviděli jste ji a neslyšeli tón, jakým teď odpovídala. Já ano. Vzdal jsem to. Vytáhl jsem blok, vytrhl z něj list a začal psát.

„Snesla bych ještě jeden drink,“

oznámila.

„Za chviličku,“

zamumlal jsem a pokračoval v psaní. Stvořil jsem toto:

Pro Nera Wolfa:

Prohlašují tímto, že se mě Archie Goodwin všemi způsoby snažil přesvědčit, abych podepsala prohlášení, které jste napsal, a objasnil mi jeho důležitost, načež jsem mu vysvětlila, proč podpis musím odmítnout.

„Tak, to bychom měli,“

poznamenal jsem a podal jí svůj výtvor. „Takhle vlastně jen podepíšete, že odmítáte cokoli podepsat. Rád bych to měl v ruce. Už proto, že Nero Wolfe zná mou slabost pro krásné dívky, a zejména tak vzdělané, jako jste vy. Když nepřijdu aspoň s tímhle papírem, nikdy mi nezbaští, že jsem se vás pokoušel přesvědčit. Možná mě dokonce vyhodí. Tak, prosím, napište své jméno aspoň sem dolů.“

Pročetla si text ještě jednou a chopila se pera. „Tak v tomhle si ze mě určitě neutahujete,“

poznamenala už vůbec ne nepřátelsky. „Poznám, když na muže zapůsobím. Asi jste mě měl za chladnou a vypočítavou potvoru.“

„Vážně?“

umístil jsem do toho slova trochu hořkosti, ale jen trochu. „Jenže teď nejde o to, jestli jste na mě zapůsobila. Důležité je, co si usmyslí Wolfe. Tohle mi může moc pomoct. Jsem vám nesmírně zavázán.“

Převzal jsem od ní papír a zamával jím ve vzduchu, aby podpis rychleji oschl.

„Skutečně poznám, kdy se mužům líbím,“

prohlásila.

Už jsem tam vlastně neměl co pohledávat, ale prakticky jsem jí slíbil další drink, a tak jsem ho tedy objednal.

Krátce po šesté jsem se vrátil na Západní pětatřicátou. Wolfe už ukončil své posezení s orchidejemi a čekal dole v kanceláři. Vpochodoval jsem tam a beze slova před něj položil nepodepsané prohlášení.

Zachrčel:

„Ano?“

Posadil jsem se a slovo od slova mu vylíčil, co se všechno odehrálo, až do okamžiku, kdy nabídla, že dokument donese domů a dá ho posoudit otci.

„Omlouvám se,“

poznamenal jsem. „Ale před celým tím naším publikem onehdy večer některé její mimořádné kvality prostě nedokázaly vyniknout. Nechci se tím omlouvat, prostě je to fakt. Mozek by se jí vešel do vyloupnutého hrášku. Protože ale vím, co si myslíte o nepodložených prohlášeních, můžu tohle podepřít dokonalým důkazem. Přinesl jsem i papír, který podepsala.“

Podal jsem mu lístek vytržený ze svého zápisníku. Mrkl na něj a vzápětí po mně střelil pohledem.

„Vážně to podepsala?“

„Ano, pane. V mé přítomnosti.“

„Aha. Výborné. Uspokojivé.“

Přijal jsem chválu spokojeným přikývnutím. Když ze sebe vypraví to své

„uspokojivé“

tímhle způsobem, cítím se na vrcholu blaha.

„Uvolněná, lehká ruka,“

pokračoval. „Použila vaše pero?“

„Ano, pane.“

„Můžu si je půjčit?“

Podal jsem mu je s několika listy psacího papíru. Pak jsem mu za zády se zájmem sledoval, jak píše jedno

„Clara Jamesová“

za druhým. Každý pokus si pečlivě porovnal s mým vzorkem.

V přestávkách mezi soustředěním hovořil.

„Je vrcholně nepravděpodobné, že by tohle někdy spatřil kdokoli, s výjimkou našich klientů… No vida, tohle se povedlo líp…

Je načase zavolat jim a pozvat je všechny na večeři, nejdřív paní Mionovou a pana Wepplera a pak ty ostatní. Řekněte jim, že jsem připraven předat doporučení paní Mionové ve věci náhrady od pana Jamese… Rád bych je tu viděl dnes v devět, a kdyby to nešlo, tak tedy zítra v jedenáct dopoledne… Pak sežeňte Cramera… A může s sebou přivést jednoho ze svých mužů…“

Položil před sebe dokument s prohlášením Clary Jamesové, dolů pečlivě vykroužil její jméno a pak je porovnal s pravým podpisem ode mě.

„Odborník by mě s tím hnal,“

poznamenal. „Ale žádnému grafologovi se to nikdy nedostane do ruky. Na naše klienty to bude stačit, dokonce i na ty, kteří znají její rukopis.“

Dohodnout všechno na večer mi zabralo dobrou hodinu, ale nakonec se mi to přece jenom nějak podařilo. Gifforda Jamese jsem sice nikde nesplašil, ale jeho dcera se svatosvatě zavázala, že všechno s otcem zařídí, prý si kvůli mně dá záležet, aby ho přesvědčila. Všechny ostatní se mi povedlo objednat osobně.

Jediní, kdo se se mnou pustili do hádky, byli naši klienti, zvlášť Peggy Mionová. Vyloženě se bouřila proti osobní účasti na schůzce svolané kvůli inkasování náhrady od Gifforda Jamese, a tak jsem ji musel přehrát na Wolfa. Nakonec byli Peggy s Fredem pozváni před ostatními na soukromé slyšení a pak mělo být na nich, zda se rozhodnou zůstat, nebo odejdou. Tuhle variantu už přijala bez reptání.

Přišli přesně na odpolední kávu. Peggy už si stihla nejenom vyčistit zuby, ale také se pořádně vykoupat a učesat. Převlékla se i do nových šatů, avšak ani tak nijak nezářila. Působila ustaraně, utahaně a skepticky. Sice nahlas nepřiznala chybu, ale názor, že vydat se Wolfovi byla hloupost, jste z ní cítili na hony. Fred Weppler podle mého soudu uvažoval obdobně, ten však své názory dokázal lépe zakrýt a choval se galantněji. Koneckonců, s myšlenkou navštívit Wolfa přišla Peggy a Fred nehodlal naznačovat nic, čím by přilil oleje do ohně napětí, planoucího mezi nimi dvěma.

Trudnomyslnost je neopustila, dokonce ani když se Wolfe vytasil s podepsaným prohlášením Clary Jamesové, samozřejmě tím falešným. Společně si ho přečetli, ona v červeném křesle, on jí nakukoval přes rameno.

Společně vzhlédli od dokumentu k Wolfovi.

„No a co?“

zeptal se Fred.

„Můj vážený pane,“

začal Wolfe a odložil šálek s talířkem na stolek, „a má vážená dámo. Proč jste za mnou přišli? Především proto, že když jste poprvé vstoupili do studia, zbraně jste si nevšimli. Z této skutečnosti jste odvozovali vraždu. Pokud by okolnosti naznačovaly technickou proveditelnost sebevraždy, dnes už byste byla dávno pod čepcem a mou pomoc byste vůbec nepotřebovali. Dobrá. A teď jsme se právě do takové situace dopachtili. Co si víc přát? Chtěli jste se zbavit pochybností. A já vás jich právě zbavil.“

Fred pevně sevřel rty.

„To se mi nezdá,“

pevně prohlásila Peggy.

„Takže vy tomuto prohlášení nevěříte?“

Wolfe se natáhl po dokumentu a pečlivě ho uložil do zásuvky ve svém stole. Považoval jsem to za moudré opatření, devátá hodina se totiž nemilosrdně blížila. „Domníváte se, že by slečna Jamesová něco takového podepsala, pokud by se to nezakládalo na pravdě? Proč by –“

„Tak to nemyslím,“

přerušila ho Peggy. „Chtěla jsem říct, že nevěřím sebevraždě svého manžela, zbraň nezbraň. Na to jsem ho znala moc dobře. Nikdy by se k něčemu takovému neodhodlal. Nikdy.“

Potřásla hlavou a podívala se na svého partnera. „Souhlasíš, Frede?“

„Těžko se tomu věří,“

připustil neochotně Fred.

„Hmm,“

zabručel sžíravě Wolfe. „Takže vás ke mně vedlo něco jiného, než o čem jste mluvili. Ale přinejmenším musíte připustit, že pokud jde o zbraň, uspokojil jsem vaši zvědavost: s tím se nedá polemizovat. Takže, svůj úkol jsem splnil. Jenže vy teď požadujete ještě něco navíc. Požadujete objasnění vraždy, což taky pochopitelně znamená označit vraha a dát ho zatknout. Chcete po mně‘ –“

„Já jen myslela…,“

zaraženě opakovala Peggy jako kolovrátek. „Já prostě nevěřím, že by se zabil, a nic mě nepřesvědčí, abych tomu uvěřila. Teď už chápu, že vážně…“

Ozval se domácí zvonek a já se vydal otevřít.

A tak naši klienti zůstali i na párty.

Dohromady se sešlo deset hostů. Půltucet, který nás navštívil v pondělí, dvojice našich klientů, inspektor Cramer a můj starý kamarád a nepřítel v jedné osobě, seržant Purley Stebbins. Pikantní příchuť celému setkání dodávala skutečnost, že zřejmě pouze ta duševně nejslabší osoba mezi hosty, Clara Jamesová, tušila, co se bude dít. Jestli se tedy nesvěřila otci, o čemž jsem si dovolil pochybovat. Disponovala výhodou našeho rozhovoru z Churchillova baru. Adéle Bosleyová, doktor Lloyd, Rupert Grove, soudce Arnold ani Gifford James neměli nejmenší důvod domnívat se, že dnes přijde na přetřes i něco jiného než odškodné pro paní Mionovou. Aspoň dokud se mezi námi neobjevili Cramer se Stebbinsem, se kterými už měli co do činění. Bůh ví, s čím na dnešní schůzku přicházeli, ale jediný pohled do jejich tváří vzápětí po setkání se zástupci zákona naznačoval všeobecný zmatek. Co se týká Cramera a Stebbinse, s Nerem Wol fem se znali natolik dobře, aby nějaké to smažení na rožni čekali, jenže ani oni netušili, kdo, kdy a jak bude oním rožněným. A pokud jde o Freda s Peggy, ti zřejmě tušili, že se Wolfe odpíchne od prohlášení Clary Jamesové a nějak využije i Fredova svědectví o přemístění zbraně zpátky k mrtvole, a samozřejmě věděli, že dnes padne teorie o sebevraždě. Ale jejich podezíravé, kradmé pohledy signalizovaly, jak mlhavé představy mají o dalším vývoji.

Wolfe se zaměřil na inspektora, usazeného v pozadí pod velkým glóbem a s Purleyem na dosah. „Pokud dovolíte, pane Cramere, rád bych napřed objasnil jednu drobnost, která se vaší branže tak docela netýká.“

Cramer přikývl a posunul doutník v puse do opačného koutku. Napjatě pozoroval každý pohyb v místnosti. Wolfe se znovu obrátil ke všem přítomným. „Určitě si to rádi vyslechnete. Nemyslete si, prosím, že to všechno říkám, jen abych vás uspokojil. Jednám po důkladném zvážení všech pro a proti. Aniž bych tím hodlal nějak poznamenat možné další právní akce, prohlašuji, že podle mého soudu paní Mionová nemá žádné morální právo na odškodné od pana Jamese. Tenhle závěr už jsem jí oznámil a ona souhlasí, že nebude za škodu vyžadovat žádnou finanční náhradu. Můžete to před těmito svědky potvrdit, paní Mionová?“

„Jistě.“

Peggy se chystala cosi dodat, ale nakonec ta slova spolkla.

„To je senzační,“

Adéle Bosleyová vyletěla z křesla. „Můžu si od vás zavolat?“

„Později,“

vyjel na ni Wolfe. „Posaďte se, prosím.“

„Řekl bych,“

namítl soudce Arnold. „Ze tohle jste nám mohl sdělit po telefonu. Musel jsem zrušit důležitou schůzku.“

Uspokojit právníky, to je vždycky potíž.

„Naprostá pravda,“

přitakal mírně Wolfe. „Aspoň pokud bychom tím končili. Jenže tu máme ještě Mionovu smrt. Když jsem –“

„Co s tím má tahle záležitost společného?“

„Právě se vám to chystám vysvětlit. Docela jistě se něco najde, vždyť útok pana Jamese v ni nepřímo vyústil. A nejenom to. Paní Mionová si mě nenajala jenom k posouzení svého nároku na odškodné vůči panu Jamesovi, který jsme nyní uzavřeli, ale také k prošetření okolností smrti jejího manžela. Nemohla uvěřit, že by se člověk jeho charakteru odhodlal k sebevraždě. Záležitost jsem prošetřil a jsem připraven ji informovat o výsledku pátrání.“

„K tomu nás tu přece nepotřebujete,“

zakuňkal vysokým hláskem tlusťoch Rupert. „Jednoho z vás ano. Vraha.“

„Nás ale ne,“

hrubě se přidal Arnold.

„Tak dost,“

rozčilil se Wolfe. „Jděte, ale jeden tu zůstane. Zmizte!“

Nikdo se ani nehnul.

Wolfe jim všem dal pět vteřin. „Takže budu pokračovat,“

prohlásil suše. „Jak už jsem řekl, jsem připraven podat hlášení, jenže vyšetřování ještě není uzavřené. Jedna důležitá maličkost totiž vyžaduje využití úřední moci, a proto jsem mezi nás pozval inspektora Cramera. Neobejdu se ani bez souhlasu paní Mionové a vzhledem k tomu, že doktor Lloyd vystavil úmrtní list, může se hodit i jeho přítomnost.“

Očima našel Peggy. „Tak nejdřív vy, madam. Dáte souhlas k exhumaci těla vašeho manžela?“

Zamrkala na něj. „Proč?“

„Kvůli důkazu o vraždě vašeho manžela. Mělo by se to povést, získáme tak nezvratný důkaz.“

Přestala mrkat. „Proč ne, na tom nesejde.“

Myslela zřejmě, že mluví, jen aby slyšel vlastní hlas.

Wolfe posunul pohled vlevo. „Vy máte nějaké námitky, doktore Lloyde?“

Lloyd s odpovědí nespěchal. „Těžko soudit,“

opáčil pomalu a pečlivě kladl slova jedno za druhé. „Nevím, o co vám jde, ale každopádně do téhle záležitosti nehodlám zasahovat. Já jsem jen vystavil certifikát.“

„Takže proti nebudete. Pane Cramere, podstata žádosti o úřední zásah vyjde najevo za moment, ale měl byste vědět, že budeme požadovat expertizu doktora Williama Rentnera z nemocnice Mount Sinai.“

„Exhumaci přece nemůžete provést jenom ze zvědavosti,“

zavrčel Cramer.

„Jsem víc než zvědavý. Jsem si jistý.“

Wolfe putoval pohledem z tváře na tvář. „Předpokládám, že nikomu nezůstaly utajeny policejní důvody k závěru o Mionově sebevraždě. Vedlo je pouze jedno hlavní, a možná i jediné vodítko. Další detaily samozřejmě musely ladit, například přítomnost zbraně vedle mrtvoly, a také ladily. Jenže určujícím faktorem zůstal předpoklad, že zavraždit někoho a dát mu přitom hlaveň do pusy je možné jedině tehdy, když oběť přišla o vědomí, buď následkem úderu, nebo po podání drogy. Nic takového tu důkazy nenaznačovaly a kulka navíc z hlavy vyletěla do stropu. Jenže i když takové předpoklady obvykle vycházejí, tentokrát máme co dělat s výjimkou. Napadlo mě to hned, když se tu paní Mionová prvně ukázala. Napadlo mě totiž… Ale nejdřív vám něco jednoduchého předvedu. Archie, podejte mi zbraň.“

Otevřel jsem zásuvku a jednu zbraň vytáhl.

„Je nabitá?“

Otevřel jsem zásobník, abych se podíval. „Ne, pane.“

Wolfe se znovu obrátil k našim návštěvníkům. „Třeba vy, pane Jamesi. Jako operní zpěvák byste si měl poradit s režijními pokyny. Postavte se, prosím. Jedná se o velmi vážnou věc, tak se, prosím, snažte. Jste pacient s bolestmi v krku a pan Goodwin bude váš ošetřující lékař. Nařídí vám otevřít ústa, aby vám mohl lépe prozkoumat hrdlo. Chovejte se, prosím, přesně tak, jak byste za stejných okolností skutečně jednal. Dokážete to?“

„Ale samozřejmě.“

James zůstal nejisté stát. „Jenže tady přece nemusím.“

„Přesto vás prosím. Potřebuju předvést jednu maličkost. Udělal byste to, prosím, pokud možno přirozeně?“

„Ano.“

„Výborně. A vy ostatní, prosím, pozorujte tvář pana Jamese. Pečlivě. Začněte, Archie.“

Se zbraní v kapse jsem předstoupil před Jamese a přikázal mu:

„Řekněte ááá.“

Poslechl. Pár okamžiků se mi díval přes otevřená ústa do očí, pak pohledem zabloudil kamsi ke stropu. Beze spěchu jsem z kapsy vytáhl zbraň a pečlivě jsem mu ji vsunul do pusy. Když jsem se dotkl patra, vystartoval zpět a stáhl se na křeslo.

„Všiml jste si zbraně?“

zeptal se Wolfe.

„Ne, vždyť jsem se díval do stropu.“

„To je ono.“

Wolfe se rozhlédl po ostatních. „Všimli jste si, jak se díval do stropu? Takhle se to děje vždycky. Někdy si to vyzkoušejte. Já jsem si to prověřil v neděli večer. Takhle se dá spáchat dokonalá vražda. Dokonce na tom není ani nic složitého. Potřebujete jenom působit jako lékař a sehnat oběť s bolestmi v krku. Souhlasíte, doktore Lloyde?“

Lloyd se do společného pozorování Jamesovy tváře při předchozí demonstraci nezapojil. Ve tváři se mu nepohnul ani sval. Nyní mu mírně klesla čelist, ale tím reakce končila.

Dokonce se vší silou pokusil o úsměv. „Ukázat, jak k něčemu může dojít,“

prohlásil poměrně vyrovnaným hlasem, „ještě neznamená dokázat, že k tomu došlo.“

„To samozřejmě,“

souhlasil Wolfe. „Ale zkusme si probrat některá fakta. Chybí vám prokazatelné alibi. A navíc: Mion by vás kdykoli do studia vpustil. Snadno byste si vzal zbraň zpod Carusovy busty a vstrčil ji do kapsy. Vůbec by si toho nevšiml. A navíc by si před vás stoupl s otevřenými ústy a zvrácenou hlavou tak, jako před nikým jiným. Přímo jako by vás vyzýval k akci. A k vraždě došlo krátce poté, co jste se s doktorem Rentnerem dohodl na společné konzultaci případu. Tahle fakta nikdo nepopírá, je to tak?“

„Taky nic neprokazují,“

trval na svém Lloyd. Hlas už tak vyrovnaný neměl. Zvedl se. Docela evidentně mu pro tenhle pohyb chyběl důvod, svaly se v něm však zřejmě samovolně napínaly a on pnutí nedokázal odolat. To, že vstal, se však ukázalo jako chyba: roztřásl se jako osika.

„Neprokazují, ale pomůžou,“

zpražil ho Wolfe. „A možná se k nim přidá i další. A řekl bych, že nepochybně. Proč byste se jinak takhle třásl? Proč jste to provedl, doktore? Ze by nějaký hloupý kopanec? Ze byste zkazil operaci a připravil ho navždycky o hlas? Předpokládám to, protože ohrožení vaší reputace a celé kariéry vám mohlo připadat jako dostatečný motiv k vraždě. Každopádně se to brzy dovíme. Doktor Rentner provede svou práci a oznámí výsledky. Předpokládám, že vy nám –“

„Žádný zatracený kopanec!“

vyjekl Lloyd. „Mohlo by se to stát každému…“

Pak se ale každopádně kopance dopustil. Řekl bych, že docela ztratil hlavu ve chvíli, kdy se k němu donesl vyděšený skřek a on si uvědomil, že ho vydalo jeho vlastní hrdlo a on tomu nebyl schopen zabránit. Vrhl se ke dveřím. Cestou za ním jsem nakopl soudce Arnolda. Mohl jsem si to dost dobře ušetřit; když jsem doběhl, Purley Stebbins už ho pevně držel za límec a inspektor Cramer číhal v pohotovosti. Za zády se mi ozvaly zvuky boje. Clara Jamesová skočila po Peggy Mionové a ječela cosi, čemu jsem nerozuměl. Její otec s Adélou Bosleyovou ji ale zachytili a snažili se ji uchlácholit. Soudce Arnold a tlusťoch Rupert nadšeně skládali Wolfovi hold. Peggy zcela evidentně plakala: usvědčily ji pohyby ramen. Slzy se ale neobjevily, skryla totiž obličej do Fredova objetí a ten ji svíral medvědí silou.

Nikdo o mě nestál a já si připadal nadbytečný. Vydal jsem se tedy do kuchyně nalít si sklenici mléka.

Poslední projížďka.

Působila dojmem pohádkové Sněhurky a samotná tahle skutečnost mě nutila pochybovat o jejím tvrzení. Totiž o tom, že je hrozně vystrašená. „Možná jsem to neřekla dost jasně,“

naléhala a prsty točila mlýnek přesně tím způsobem, který mě dokáže přivést do nepříčetnosti. Požádal jsem ji, ať toho, proboha, nechá, jenže si ze mě dělala pramálo. „Nic si nenalhávám, vůbec ne. Když už mě jednou hodili přes palubu, půjdou po mně zase. Nemyslíte?“

Tváře se jí vydatně barvily do červena, jenže na mě tohle zbarvení dnes nějak nepůsobilo; radši bych v jejím případě dal přednost jiným barvám. Takhle mi od prvního pohledu do tváře připomínala obrázek z kalendáře nad vchodem Samovy kantýny na Jedenácté avenui. Z něj se usmívá dívka s kulatým obličejem, v jedné ruce krajáč a tou druhou laská ocas čerstvě podojené krávy. Mohla se pochlubit stejnou dokonalostí do posledního detailu: hladká kůže, bezchybná postava i do očí bijící nevinnost.

Najednou točení prsty skončilo a místo něj prudce sepjala dlaně. Tiskla je tak vydatně, až jí zbělely kotníky na prstech. „To je vážně takový morous?“

zeptala se. „Do dvaceti minut se tu ukážou, a já se s ním přece napřed potřebuju poradit!“

V příštím okamžiku vyletěla z křesla a stála proti mně. „Kam zmizel? Nahoru?“

Naštěstí jsem takovéhle impulsy v jejím chování tak trochu předvídal, a tak jsem se místo toho, abych zaujal tradiční posed za stolem, strategicky zastavil na půli cesty mezi ní a dveřmi.

„Nechte to být,“

domlouval jsem jí. „Vstoje se celá třesete a to vám vůbec nesluší. Už jsem se vám to přece snažil vysvětlit, slečno Rooneyová. Tento pokoj slouží panu Wolfovi jako kancelář, zbytek budovy ovšem považuje za domov. Což platí o to víc mezi devátou a jedenáctou dopoledne a mezi čtvrtou a šestou odpoledne, kdy veškerou svou pozornost věnuje orchidejím ve střešním skleníku. S tím nepohnuly ani mnohem vyšší celebrity než vy. Bez urážky. Mohl bych pro vás ale zkusit něco udělat, protože se mi zatím docela zamlouváte. Takovou malou laskavost.“

„A to?“

„Posaďte se a zkuste se přestat natřásat.“

Poslechla.

„Vyjedu za ním a řeknu mu o vás.“

„A co mu hodláte povídat?“

„Jenom mu připomenu, že dnes ráno volal chlapík jménem Ferdinand Pohl a objednal se spolu se čtyřmi dalšími návštěvníky na schůzku. Mají přijít v šest večer, od této chvíle za šestnáct minut. Vysvětlím mu, že se jmenujete Audrey Rooneyová a patříte mezi ty čtyři pozvané. Docela hezká a možná i milá, ale teď hlavně vyděšená, protože se vám zdá, že i když se pořád mluví o Talbottovi, snaží se vám to celé všichni přišít.“

„Všichni ne.“

„Někdo každopádně. Řeknu mu, že jste se k nám obtěžovala dřív, abyste nás informovala o své nevině ve věci vraždy Sigmunda Keyese a vlastně i případných dalších vražd a varovala ho, aby s těmi vlčáky jednal s ostřížím důvtipem a opatrností.“

„Celé to zní pěkně bláznivě.“

„Zkusím tomu cestou dodat hlavu a patu.“

Znovu se zvedla a třemi kroky se pokojem přenesla až ke mně. Dlaněmi mě chytila za klopy saka a zvrátila hlavu, aby se mi podívala do očí.

„Možná dokážete být také pěkně milý,“

sdělila mi mnohoslibně.

„V tak moc bych nedoufal,“

opáčil jsem a otočil se na podpatku ke schodišti.

O.

Za mluvčího si vybrali Ferdinanda Pohla.

Pozval jsem ho dovnitř a vmanévroval ho do červeného křesla. Po levici mi hnízdil Wolfe za svým objemným stolem a já sám jsem zalezl za svůj psací stůl. Pohl mohl být dvakrát starší než já. Rozvalil se v červeném křesle a nohy zkřížil tak, že mu povyhrnuté nohavice kalhot odhalily dobrých deset centimetrů kůže nad nedbale nataženými ponožkami. Nic na něm si neříkalo o pozornost na první pohled, snad jen několik záhybů v obličeji srovnaných do obrazců, které rozhodně nevytvářely dojem příjemného bracha.

„Proč jsme se dali dohromady?“

položil si pisklavým hláskem řečnickou otázku. „A proč jsme se sem všichni vypravili? Sdílíme společné neurčité podezření, že vrahem Sigmunda Keyese musel být Victor Talbott, a rovněž jsme přesvědčeni –“

„A to vůbec ne neurčitě,“

poznamenal další hlas.

Hlas zněl příjemně měkce, hladil v uších stejně; jako pohled na jeho majitelku laskal oči. Křivka jejího krku snesla ta nejpřísnější měřítka, a to ze všech úhlů. Jediným důvodem, proč jsem ji neusadil do křesla nejblíž své observatoři, bylo opovržlivě vysunuté obočí, kterým zareagovala na znamenitou událost našeho vzájemného seznámení. Tehdy jsem se rozhodl obejít se bez ní, aspoň dokud se nenaučí lepším způsobům.

„Vůbec ne neurčitě, Ferdy,“

zopakovala se.

„Povídalas,“

vyjekl Pohl ještě vyšším hlasem, „povídalas, že jdeš s námi a že souhlasíš s návštěvou i s jejím cílem.“

Jak jsem je tak pozoroval, pochopil jsem, že se vzájemně musí pořádně nenávidět. Určitě ho znala déle než já, jinak by mu pře –

ce neříkala Ferdy, ale v hodnocení naprosté absence čehokoli sympatického na jeho osobě jsme zřejmě byli zajedno. Trochu mě zamrzelo, jak zbrkle jsem ji odložil do pytle s nezajímavými jevy, když tu vysunula obočí pro změnu jeho směrem.

„To je ale něco jiného než vykládat, že Vic mi zabil otce,“

prohlásila pevně. „Já nic takového netvrdím, protože si nejsem jistá.“

„Takže s čím dnes vlastně souhlasíš?“

„To bych právě ráda zjistila. A ty určitě taky. Samo sebou sdílím názor, že se policie zachovala nesmírně pitomě.“

„A kdo ho tedy podle tebe zabil, pokud předpokládáme Vicovu nevinu?“

„Netuším.“

Znovu povytáhla obočí. „Jenže otcovu firmu jsem zdědila já, jenže zrovna já jsem taky zasnoubená s Vicem, a najde se i pár dalších jenže, kvůli kterým bych se ráda všechno zatraceně rychle dověděla. A proto jsem tě sem doprovodila.“

„Tak to sem ale nepatříš.“

„Už jsem tu, Ferdy.“

„Ale nemáš tu co pohledávat!“

Prohlubně v Pohlově obličeji nabyly ještě odpudivějšího tvaru. „Už jsem o tom mluvil a tvrdím to pořád. My čtyři ostatní jsme sem přišli z jediného společného důvodu: požádat Nera Wolfa, aby opatřil nezvratný důkaz o Vikové vině ve věci smrti tvého otce.“

Pohl jedním trhnutím rozpletl nohy, předklonil se a zblízka se podíval do tváře Dotrothy Keyesové. Nápadně tichým hláskem se zeptal: „Nepomáhalas mu při tom náhodou?“

Do rozpravy najednou vpadly tři další hlasy. První z nich prohlásil:

„Už to zase začíná.“

Další dodal:

„Ať to řekne pan Broadyke.“

A ten poslední:

„Jednoho z nich musíme vyhodit.“

Tak či tak, Wolfe každopádně opáčil:

„Pokud mou působnost hodláte omezit jen na tuhle aktivitu, pane Pohle, tedy na to, abych prokázal, že se určitý muž dopustil vraždy, možná jste sem vážil cestu zbytečně. Co když nic neprovedl?“

80

(c)

V kanceláři kamenného domu Nera Wolfa se odehrála spousta podivností za celá ta léta, co si u něj kroutím svou nekonečnou službu každý pátek, sobotu, neděli, pondělí, úterý, středu a čtvrtek. A přece tahle sešlost z jednoho úterního říjnového večera v určitém úhlu pohledu stála za mimořádnou pozornost. Sigmunda Keyese, špičkového průmyslového designéra, zavraždili minulé úterý, na chlup přesně před týdnem. Četl jsem o tom v novinách a navíc se mi dostalo té cti vyslechnout zprávu o události také z úst mého kamaráda a nepřítele v jedné osobě seržanta Purleye Stebbinse. Při poslechu jeho detektivního žargonu jsem se cítil jako nevinné batolátko.

. Keyes měl ve zvyku pět dní v týdnu vždycky o půl šesté ráno absolvovat procházku parkem, a aby ji provedl ještě hloupěji a neskutečněji, používal k ní místo svých poctivých dvou nohou končetin čtyř. Zmíněné čtyři nohy vlastnilo tělo, jež obdařil jménem Casanova. Celý komplet ustájil v Stillwellské jezdecké akademii poblíž parku na Devadesáté osmé ulici. O čtyřicet minut později jej tehdy zahlédl hlídkující jízdní policista někde kolem Sestašedesáté ulice. Přesně tak to odpovídalo obvyklému harmonogramu projíždky. O dalších pětadvacet minut později se Casanova s osiřelým sedlem vynořil z parku a zamířil provozem po živé ulici ke stájím. Samozřejmě s sebou vedle prázdného sedla přinesl také vlnu zvědavosti, kterou uspokojil ještě o tři čtvrtě hodiny později jízdní policista. Ten totiž objevil Keyesovo tělo v porostu kdesi nad úrovní Pětadevadesáté ulice. Později mu z lebky vyprostili kulku kalibru 0.38. Podle stop na cestě a v křoví policie usoudila, že ho kulka srazila ze sedla a on se pak nepříliš úspěšně snažil prodrat křovím k frekventovanému chodníčku, nakonec v něm ale na takový výkon nezbylo dost života.

Jezdec sestřelený ze sedla na dohled od Empire State Building samozřejmě představoval skvělou potravu pro bulvární deníky, a ani ty solidnější zdaleka nehodlaly lákavé sousto nechat ležet stranou. Nenašla se žádná zbraň a chyběli rovněž očití svědci. Nenašel se ani žádný poctivý občan, který by v parku spatřil za stromem jukat zamaskovaného podezřelého jedince, možná proto, že zatraceně málo Newyorčanů se v tuhle ranní dobu vyskytovalo v parku a přitom to dokázalo uspokojivě a v mezích zákona vysvětlit.

A tak se milí státní zaměstnanci do případu museli vrhnout z druhé strany a spustit pátrání po motivech a příležitostech všech zúčastněných. Během týdne se do soustředěné palby otázek dostala spousta lidí a řada dalších jmen byla prověřována. Nakonec se pozornost soustředila na šest podezřelých. K tomu závěru aspoň došly noviny a já si ho potvrdil i od Purleye Stebbinse. Na sešlosti konané to úterní odpoledne v naší kanceláři bylo pikantní, že pět členů onoho půltuctu se před Wol fem rozsadilo v křeslech, vedeno zcela evidentně touhou zainteresovat Wolfa v pátrání, které by jim vrátilo lesk do očí a soustředilo se na osobu toho šestého, jediného absentéra.

(c)

Frank Broadyke se uvedl kultivovaným barytonem. „Dovolte mi poznamenat, že pan Pohl to celé postavil nešťastně. Ve skutečnosti se to má takhle, pane Wolfe. Pan Pohl nás pět dal dohromady a společně jsme došli k názoru, že všichni společně snášíme nespravedlivé podezření. A navíc nejen že jsme považováni za podezřelé ze zločinu, který jsme nespáchali, ale policie se víc než týden nepohnula z místa a ani se nezdá, že by se v nejbližší době pohnout hodlala. A tak se zdá, že jen Bůh ví, jak dlouho je nám souzeno žít v nespravedlivém podezření.“

Broadyke pokynul rukou. Nedisponoval jen kultivovaným barytonem; zbytek vystupování s kultivovaností hlasu dokonale ladil. Ve srovnání s Pohlem byl o něco mladší a přinejmenším desetkrát sympatičtější. Působil dnes dojmem člověka, jehož osud vehnal do situace, které sám nehodlá uvěřit, ale přesto a) sedí v kanceláři soukromého detektiva, což je vulgární, b) přišel sem s lidmi, se kterými se obvykle nestýká, což je trapné, a c) na přetřes se dostala vražda, což je zahanbující.

Přesto pokračoval:

„Pan Pohl navrhl, abychom se s vámi poradili a pronajali si vás. Jako podílník na vaší celkové odměně bych vám rád upřesnil, že od vás čekám především vyvrácení toho nesmyslného podezření. Pokud dojdete k názoru, že přitom musíte odhalit pachatele a usvědčit ho, nic proti tomu. A pokud se ukáže, že tím pachatelem je Victor Talbott, opět nic proti tomu. Dokonce bych vám třeba zatleskal.“

„Tak to ne!“

rozčilil se Pohl. „Talbott to provedl a vy ho koukejte dostat!“

„S mou pomocí, Ferdy, nezapomínej,“

poznamenala suše Dorothy Keyesová. „Hmm. K čertu s tím.“

Všechny oči se otočily po autorovi poznámky, který se předtím projevil jen jedovatým uceknutím

„už to zase začíná.“ Všechny hlavy se otočily, samozřejmě především proto, že autor poznámek seděl až vzadu ve výklenku. Jedovatý vysoký tón mu dokonale ladil se jménem Wayne Safford, ale ani v nejmenším nekorespondoval s buldočími rysy, mohutnými rameny a širokými, vysedlými kostmi v jeho obličeji. Podle novin ještě nepřekročil osmadvacet, ale zdál se mi starší, přibližně v mém věku.

„Úplně s vámi souhlasím, pane Safforde,“

kývl k němu Wolfe a očima ho přikoval k židli. „Za tyhle peníze požaduje pan Pohl příliš mnoho. Dámy a pánové, můžete si mě najmout k chycení ryby, ale nikdo mi nemůže předepisovat které. A můžete mi sdělit, oč běží, v tomhle případě o vraždu, ale těžko mi můžete vykládat, kdo ji spáchal, pokud nedržíte v ruce důkaz. A po – klid ho držíte, proč byste si mě najímali? Disponujete tedy nějakým důkazem?“

Všichni ztichli jako pěny.

„Máte k dispozici nějaký důkaz, pane Pohle?“

„Ne.“

„Proč se tedy domníváte, že pachatelem je pan Talbott?“

„Prostě to vím. Všichni to víme! Ví to dokonce i támhle slečna Keyesová, jenže si to, k sakru, netroufá připustit.“

Wolfe zavřel oči. „Mluví pravdu? Opravdu nikdo nepochybujete?“

Ticho. Žádné

„ano“

ani

„ne.“ Ani přikývnutí nebo potřesení hlavou. Nic.

„Potom si tedy rybu určím sám. Nějaké připomínky? Pane Broadyku?“

„Ne.“

„Pane Safforde?“

„Ne.“

„Slečno Rooneyová?“

„Kdepak. Jenom si myslím, že to provedl Vic Talbott.“

„V myšlení vám nikdo nebrání. Slečno Keyesová?“

„Žádné připomínky.“

„Pane Pohle?“

Bez odpovědi.

„Na tomhle se musíme dohodnout, pane Pohle. Pokud se prokáže, že vraždil pan Talbott, můžete si připlatit. Ale teď mě zajímá, jestli jsem přijat a můžu začít shromažďovat fakta.“

„Jistě, hlavně skutečná fakta.“

„Žádná jiná neznám. Slibuju vám, že vás s žádnými neskutečnými fakty zdržovat nebudu.“

Wolfe se natáhl k tlačítku ve stole. „Žádnou jinou garanci vám ovšem neposkytnu. Měl bych vám vysvětlit, že od nynějška budete dohodou se mnou vázáni jak kolektivně, tak jako jednotlivci. A teď –“

Otevřely se dveře a vstoupil Fritz Brenner.

„Fritzi,“

oznámil mu Wolfe, „k večeři dnes počítejte s pěti hosty.“

„Ano, pane,“

opáčil Fritz, a aniž hnul brvou, zmizel. Tak takový náš Fritz je. A to by si v žádném případě nedovolil hosty od –

být polévkou z plechovky nebo nějakou omeletou. Dveře za ním ještě ani nezapadly, když se z jiné strany ozval protest Franka Broadyka: „Spíš čtyři. Musím se brzy vzdálit a na večeři jsem si dohodl schůzku.“

„Zrušte ji,“

vyštěkl Wolfe. „Obávám se, že to nepůjde. Vážně.“

„Potom tuhle práci nemůžu přijmout,“

opáčil stručně Wolfe. „Jak čekáte, že mám s touhle týden starou záležitostí pohnout?“

Mrkl na nástěnné hodiny. „Potřebuji vás tu všechny, a to celý večer a zřejmě i větší část noci. Musím se dozvědět všechno, co je vám známo o panu Keyesovi a také o panu Talbottovi. A abych z vás mohl sejmout neoprávněné podezření, které chová policie a tisk, nemůžu se obejít bez vlastních závěrů. K nim mě posunou jenom hodiny tvrdé práce.“

„Ach,“

vpadla mu do monologu Dorothy Keyesová. „Takže vy nás tedy podezíráte?“

Wolfe jí nevěnoval nejmenší pozornost a obrátil se k Broadykovi. „Takže, pane?“

„Musím si zatelefonovat,“

zamumlal.

„To můžete,“

uvolnil se Wolfe, jako by právě získal důležitý bod. Pohledem přejel zleva doprava a pak znovu doleva, až se zastavil u Audrey Rooneyové, jejíž křeslo stálo vzadu po boku Saffordova. „Slečno Rooneyová,“

vyjel na ni, „působíte nejzranitelněji. Vždyť vy jste se nacházela přímo na scéně! Kdy a proč vás vlastně pan Keyes propustil?“

Audrey seděla zpříma a tiše se sevřenými rty. „No, stalo se to takhle…,“

nadechla se k odpovědi, ale pak si odkašlala, a pokud hodlala pokračovat, v dalším snažení jí zabránilo zazvonění u dveří.

Nechal jsem otvírání na Fritzovi, jako vždycky, když jsem u Wolfa pracoval s hosty a nedostal jiné rozkazy. Dveře z haly se otevřely, vynořil se Fritz, pečlivě za sebou zavřel a ohlásil: „Přišel vás navštívit jistý gentleman, pane. Pan Victor Talbott.“

Zvuk toho jména mezi přítomnými vyvolal obdobný efekt, s jakým by dopadl parašutista do centra rodinného pikniku.

„Panebože!“

ulevil se Wayne Safford.

„Jak se, k čertu…,“

začal Frank Broadyke, pak ale zbytek věty spolkl.

„Takže tys mu o tom řekla!“

vypálil Pohl k Dorothy Keyesová.

Dorothy odpověděla pouhým pozvednutím obočí. Tahle reakce už mě začínala unavovat; vůbec bych se nezlobil, kdyby pro změnu sáhla po nějaké jiné.

Audrey Rooneyová se zmohla jen na široce otevřená ústa.

„Uveďte ho, prosím,“

požádal Wolfe Fritze.

O.

Stejně jako milióny spoluobčanů i já jsem si určitý obrázek o Victoru Talbottovi vytvořil na základě novinových článků a obrázků. Během několika prvních vteřin, kdy se věnoval dýchání vzduchu v naší kanceláři, jsem usoudil, že svou nálepku prozatím nemusím sundávat. Patřil k typu chlapíků, kteří na večírcích nebo před večeří popadnou podnos s aperitivy a vnucují nápoje všem přítomným, zatímco se jim dívají do očí a chrlí na ně vtipy.

Pokud nepočítáte mou maličkost, stal se rázem tím nejpohlednějším mužem na dohled.

Vstoupil, lehce pokynul Dorothy Keyesové a věnoval jí úsměv, ostatní však okázale ignoroval. Pak dopochodoval až k volnému místu před Wolfovým stolem. „Tak, vy pochopitelně budete Nero Wolfe. Já jsem Vic Talbott. Za těchto podmínek si se mnou asi nebudete potřásat rukou, aspoň pokud přeberete ten kšeftík, který vám tihle lidi přišli nabídnout. Vezmete to?“

„Vítám vás, pane,“

ozval se Wolfe. „Dobré nebe, nemáte ani představu, s kolika vrahy jsem si potřásal rukama. Kolik jich mohlo být, Archie?“

„No… čtyřicet,“

vystřelil jsem od boku.

„Přinejmenším. To je pan Goodwin… Pan Talbott.“

Vic si mě zjevně ohodnotil za netýkavku, a tak mi věnoval jen kývnutí hlavou. Podání ruky se nekonalo. Pak ukázal tvář našim hostům. „Tak co, lidičky? Zaplatili jste si velkého detektiva?“

„Zatraceně,“

vyjel na něj Wayne Safford. „Přišel jste do toho cpát nos, co?“

Ferdinand Pohl se zvedl a zamířil k nezvanému hostu. Stál jsem ve střehu a čekal na další vývoj. V místnosti to teď silně jiskřilo a my nestáli o zranění nikoho z klientů. Pohl se ale nakonec spokojil s tím, že zakroužil ukazovákem před Talbottovým obličejem a zachrčel na něj: „Poslouchej, chlapečku, tady nikomu nic nevnutíš. Spískals toho až dost.“

Pak se obořil na Wolfa:

„Proč jste ho sem pouštěl?“

„Rád bych poznamenal,“

vmísil se do debaty Broadyke, „že tohle mi připadá jako zbytečně přehnaná pohostinnost.“

„Mimochodem, Vicu,“

vpadla do řeči měkkým hlasem Dorothy. „Ferdy tvrdí, že jsem tvůj komplic.“

Ostatní poznámky ho nevzrušovaly, s tou Dorothinou ale naložil docela jinak. Obrátil se k ní s výrazem, který by vydal na celou kapitolu jeho biografie. Buď ji celým srdcem miluje, nebo bych měl vyhledat očního lékaře. Před ním zřejmě může cvičit s obočím tisíckrát denně a on se tím gestem nepřesytí. Intenzívně s ní korespondoval očima, zatímco jazykem formuloval odpověď Pohlovi. „Víš, co si o tobě myslím, Ferdy? Asi ano…“

„Tak moment, pánové,“

ozval se Wolfe. „Mé kanceláře snad k takovýmhle debatám používat nemusíte, s tím si poradíte i jinde. Raději bych pohnul s určitou nejasností. Pane Talbotte, ptal jste se mě, jestli jsem přijal nabízenou práci. Přijal. Rozhodl jsem se vyšetřit vraždu Sigmunda Keyese. Dosud jsem ale neobdržel žádné záruky, a tak tenhle úkol můžu pořád ještě odmítnout. Dokážete mi předložit lepší nabídku? Nepřišel jste právě kvůli tomu?“

Talbott se na něj usmál. „Takhle se má jednat,“

poznamenal uznale. „Ne, nehodlám vám nic nabízet, ale prostě jsem si říkal, že bych tady neměl chybět. Představoval jsem si to takhle: oni si vás objednají, abyste mě dostal za mříže, a tak si mě možná rád prohlédnete a položíte mi pár otázek. Takže jsem tady.“

„A tvrdíte, že jste nevinen. Přirozeně. Archie, sežeňte křeslo pro pana Talbotta.“

„Samozřejmě,“

souhlasil a úsměvem mi poděkoval za donesené sedátko, do něhož se vzápětí svezl. „Tak, konejte svou práci. Palte.“

Najednou se zarazil. „Vlastně bych možná měl slovy jako palte šetřit.“

„Mohl jste rovnou říct vystřelte,“

pípl zezadu Wayne Safford.

„Ticho, Wayne,“

zpražila ho Audrey Rooneyová.

„Dovolte, abych –“

začal Broadyke, ale Wolfe jeho proslov uťal.

„Ne, pan Talbott si řekl o otázky.“

Zaměřil se na nejnovějšího návštěvníka. „Všichni tihle lidi se domnívají, že policie řeší případ hloupě a neefektivně. Souhlasíte s nimi, pane Talbotte?“

Vic chvilku uvažoval, než přikývl. „V zásadě ano,“

připustil.

„Proč?“

„Víte… nějak s tím nedokážou pohnout. Jsou zvyklí jít po důkazech, jenže tady našli jenom spoustu důkazů o tom, k čemu došlo, jako třeba stopy na cestičce a u křoví. Ty ale ani za mák nepomůžou identifikovat vraha. A tak se musí spokojit s hledáním motivu. No, a teď se jim podařilo objevit chlápka s tím nejlepším motivem na světě.“

Talbott si důležitě poklepal na kravatu. „Mě. Jenže pak zjistili, že ten chlápek, tedy já, byl někde jinde. Narazili na alibi, se kterým –“

„Vymýšlí si,“

ozval se Wayne Safford.

„Celé si to vykonstruoval,“

přidal se Broadyke.

„Hlupáci!“

mínil zase Pohl. „Dát si v těch svých slepicích mozcích dohromady, že ta holka z ústředny –“

„Prosím!“

okřikl je Wolfe. „Pokračujte, pane Talbotte. Vaše alibi. Ale napřed k tomu motivu. Jak zní ten nejlepší motiv na světě?“

Talbott se poprvé zatvářil jako někdo, koho vyvedli z konceptu. „Vždyť se to ve všech novinách pořád omílalo dokola.“

„Já vím. Ale pokud vám to nedělá problémy, rád bych místo novinářských kachen slyšel vaše podání.“

Talbott se smutně usmál. „I kdybych s tím nějaké problémy měl, minulý týden jsem o ně musel přijít. Odhaduju, že přibližně deset miliónů lidí si v posledních pár dnech přečetlo cosi na téma mé hluboké lásky k Dorothy Keyesové. A co na tom, já ji vážně miluju! O tohle prohlášení by se určitě noviny praly, jen si to představte.“

Obrátil se ke snoubence. „Miluji tě, Dorothy. Celým svým srdcem, láskou, jakou tenhle svět ještě nepoznal.“

Znovu se obrátil k Wolfovi. „Tak tady máte ten svůj motiv.“

„Vicu, miláčku,“

oznámila jeho profilu Dorothy, „chováš se jako dokonalý hlupák, ale mě osobně naprosto fascinuješ. Vážně jsem ráda, že máš perfektní alibi.“

„Svou lásku jste měl dokázat zabitím jediného žijícího rodiče své drahé, že?“

poznamenal suše Wolfe.

„Ano,“

připustil Talbott. „Za určitých podmínek se to tak dá vykládat. Situace se měla takhle: Sigmund Keyes byl nejoslavovanějším a nejúspěšnějším průmyslovým designérem v Americe a –“

„Nesmysl!“

vybuchl Broadyke, aniž by si říkal o svolení.

Talbott se líbezně usmál. „Žárlivý chlap je někdy horší než žárlivá ženská,“

poznamenal, jako by tuhle myšlenku nabízel k úvaze. „Samozřejmě vám nezůstalo utajeno, že pan Broadyke si vydělává na chleba taky jako průmyslový designér… Vlastně tuhle profesi tak trochu založil. Málokterý výrobce se ještě donedávna v úvahách o zavedení nového modelu parníku, lokomotivy, letadla, ledničky, vysavače, budíku nebo čehokoli jiného odvážil obejít nutnost konzultovat to s Broadykem. Jenže pak jsem se vynořil já a začal jsem dělat obchodního manažera činnosti Sigmunda Keyese. Vlastně právě proto pochybuju, že by Broadyke Keyese zabil. Kdyby se totiž dostal do tak mizerné nálady, že by se mu chtělo vraždit, nevybral by si Keyese, ale šel by po mně.“

„Mluvil jste o tom, že za určitých podmínek se může stát dostatečným motivem k vraždě i láska,“

připomněl mu Wolfe.

„To je fakt, jenže Broadyke mě vyvedl z konceptu,“

potřásl Talbott hlavou. „No dobrá… Takže já jsem se podílel především na prodeji a Keyes mohl vždycky vyskočit z kůže, když jsem mu připomněl svůj podíl na našich společných úspěších. Zbavit se mě ale neodvážil. Já jsem se navíc zamiloval do jeho dcery a chci si ji vzít, jednou provždycky jsem se do ní zamiloval. Jenže ona se pořád nemohla vymanit z jeho vlivu, což jsem nikdy nechápal a ani nechápu, aspoň pokud mě miluje stejně jako já ji, jenže to asi nemiluje…“

„Dobrý bože, Vicu!“

zaprotestovala Dorothy. „Neřekla jsem ti nejmíň stokrát, že bych si tě hned vzala, nebýt táty?“

Ukázala na něj prstem a pokračovala. „Vážně, jsem do tebe blázen.“

„No dobrá.“

Talbott se obrátil k Wolfovi. „Takže tolik k motivu. Zní to pěkně staromódně, chybí tomu moderní průmyslový design, jenže právě takhle to perfektně sedí. Přirozeně se po tom taky točila policie, aspoň než zjistila, že jsem se vyskytoval někde úplně jinde. To je vyvedlo z konceptu a pěkně je to vzalo, vlastně si pořád ještě lížou rány a nejsou schopni podniknout nic víc. Proto je zřejmě mí přítomní přátelé mají za hloupé a neefektivní. Ne že by mě docela vyškrtli ze seznamu, nasadili ale pár vlčáků na stopu toho zabijáka, kterého jsem si najal, aby to provedl místo mě. Jenže to budou muset lovit opravdu důkladně. Paní Keyesová mě tady přede všemi nazvala hlupákem, jenže já zase nejsem takový hlupák, abych si najímal někoho, kdo za mě bude vraždit.“

„Předpokládal bych, že nejste,“

zafuněl Wolfe. „Není nad dobrý motiv. Ale co alibi? S tím to už policie vzdala?“

„Samozřejmě, ti zatracení pitomci,“

vyjekl Pohl. „Ta zatracená spojovatelka…“

„Ptal jsem se pana Talbotta,“

zarazil ho Wolfe.

„Nevím,“

připustil tázaný. „Asi mě potkalo zatracené štěstí, že jsem to minulé pondělí večer před vraždou šel pozdě na kutě. Jinak bych ho zřejmě na projížďce doprovázel a pravděpodobně bych už teďbručel v base. Tohle načasování mi ale nějak nesedlo.“

Talbott stiskl rty a zase je uvolnil. „Jen si to vezměte! Jízdní policista si všiml Keyese v parku poblíž Sestašedesáté ulice deset minut před sedmou. Zavraždili ho u Šestadevadesáté. Ani kdyby tím směrem osfře cválal, nedokázal by se tam jezdeckou stezkou plnou spadaných větví a jiných nástrah dostat dřív než za půl hodiny. A on přitom necválal, to by na koni bylo vidět. Na něm však nic takového poznat nebylo.“

Talbott se obrátil. „Vy byste se v tom měl vyznat, Wayne. Casanova se přece zvlášť nepotil, že ne?“

„To tvrdíte vy.“

Nic víc z Wayna Safforda nevypáčil.

„Tvrdím. Nepotil,“

sdělil Talbott Wolfovi. „Wayne to samozřejmě ví nejlíp. Zkrátka a dobře, Keyes se prostě nemohl dostat na místo vraždy dřív než v sedm dvacet pět. A právě v sedm pětadvacet se to mělo odehrát.“

„A co vy?“

zeptal se Wolfe.

„V tomhle jsem měl štěstí. Často jsem Keyese v tuhle bezbožnou hodinu doprovázel, někdy i dvakrát třikrát týdně. Chtěl to po mně pokaždé, ale často se mi podařilo nějak vykroutit. Nebylo v tom nic společenského nebo přátelského, prostě jsme kráčeli na koních bok po boku a probírali obchody, pokud se mu zrovna nezachtělo klusat. Bydlím v hotelu Churchill. V pondělí jsem dorazil až pozdě v noci, ale i tak jsem se dal v šest ráno vzbudit. Několikrát jsem už ježdění vynechal a nechtěl jsem ho dráždit. Jenže když zařinčel telefon, prostě jsem se nedokázal vyhrabat z postele. Požádal jsem službu, ať zavolá do jezdecké akademie a omluví mě a nahoru ať zavolá znovu o půl osmé. Přesně tak to udělala, vstávat se mi ale nechtělo ani potom. Jenže nebylo vyhnutí, na snídani jsem si domluvil schůzku s venkovským zákazníkem. A tak jsem si dal na pokoj přinést pomerančový džus. Číšník se objevil v cuku letu. Asi jsem měl štěstí. Keyese zavraždili ve městě nejdřív v sedm dvacet pět a já se v pokoji potkal se svědkem o půl osmé. Určitě si dokážete představit, jak jsem teď rád, že jsem se nedal vzbudit později.“

Wolfe přikývl. „Tomu venkovskému zákazníkovi byste měl nabídnout slevu. Ale proč jste se s takovým skálopevným alibi obtěžoval na naši schůzku?“

„Číšník a spojovatelka, pro boha živého,“

zasupěl Pohl.

„Moc příjemní lidé, Ferdy,“

ujistil ho Talbott a pak odpověděl Wolfovi. „Já se neobtěžoval.“

„Ne? Takže vy tu s námi prostě nejste?“

„Samozřejmě, že jsem, ale nepřišel jsem na žádnou schůzku. Zašel jsem za slečnou Keyesovou a to pro mě není žádné obtěžování. A pokud jde o ty ostatní, možná s výjimkou Broadyka –“

Znovu se ozval zvonek. Usoudil jsem, že bych měl sám určit, nakolik budou další hosté vítáni nebo nevítáni, a tak jsem hbitě vystartoval ke dveřím, přeběhl halou a dorazil právě včas, abych Fritze zarazil. Pak jsem došel ke vchodovým dveřím a jednostranným sklem si prohlédl návštěvníka.

Když jsem ho na prahu poznal, rychle jsem upevnil řetízek a otevřel dveře jen na dva prsty, jak to napnutý řetízek dovoloval. „Nerad bych chytil rýmu,“

oznámil jsem do štěrbinky.

„Ani já,“

opáčil nevrlý hlas. „Sundejte tu zatracenou věc.“

„Pan Wolfe teďnemá čas,“

oznámil jsem zdvořile. „Spokojíte se se mnou?“

„Nespokojím. Nikdy jsem se s vámi nespokojil a teďs tím nehodlám začínat.“

„Tak chvilku počkejte. Zjistím, co se dá dělat.“

Zavřel jsem dveře, vpochodoval do kanceláře a oznámil Wolfovi:

„Pán od elektrického křesla.“

Tuhle přezdívku jsem v souvislosti s inspektorem Cramerem z oddělení vražd používal zvlášť rád.

Wolfe vydal chrčivý zvuk a potřásl hlavou. „Dlouhé hodiny budu mít co dělat, a nehodlám se nechat vyrušovat.“

Vrátil jsem se ke vchodu, otevřel zase na řetízek a s politováním oznámil:

„Mrzí mě to, ale zrovna si dělá domácí úkoly.“

„Aha,“

opáčil sarkasticky Cramer. „To určitě. Když už se sem, přihrnul i Talbott, máte jich plný barák. Všech šest. Tak otevřete.“

„Pche. Komu se snažíte zaimponovat? Pověsil jste lidi na některé z nich, a zřejmě na všechny. Doufám, že jste nezapomněl na Talbotta, protože ten se nám moc zamlouvá. Mimochodem, ten číšník a spojovatelka v Churchillu… Jak že se jmenují?“

„Jdu dovnitř, Goodwine.“

„Tak do toho. Nikdy jsme tenhle řetízek pořádně nevyzkoušeli, tak schválně, co vydrží.“

„Ve jménu zákona, otevřete ty dveře!“

Tohle na mě zapůsobilo natolik, že jsem dveře málem otevřel, jen abych se na něj pořádně podíval. Štěrbinou se totiž dalo vyhlížet jen jedním okem. „Hmm, tak poslouchejte,“

vyjel jsem na něj namíchnuté. „Tohle na mě nezkoušejte. Oba víme, že právě zákon vám brání vstoupit. Jestli hodláte někoho zatknout, oznamte mi koho a já na něj dohlédnu, aby vám neprchl po stře – chách. Koneckonců, nemáte na všechno monopol. Měl jste je k dispozici celý týden, ve dne v noci, a Wolfe s nimi zatím sedí slabou hodinu. A vám už to leze na mozek! Jen tak mimochodem: oni nevědí, že tady čekáte, takže se vlastně nevyhýbají spolupráci s policií. To jen pro případ, že byste se po nich hodlal vozit. Je to Wolfe, kdo nechce být rušen. Ale abych vás taky něčím potěšil, můžu vás ujistit, že případ ještě nevyřešil. Dokonce se to možná protáhne přes půlnoc. Ušetří nám spoustu času, když mi tu necháte jména a –“

„Sklapněte,“

vyhrkl skřípavě Cramer. „Přišel jsem na přátelskou návštěvu. Žádný zákon nezakazuje Wolfovi pozvat si do kanceláře návštěvu. A mně zase žádný zákon nezakazuje se takové návštěvy účastnit.“

„Přesně tak,“

souhlasil jsem srdečně. „Pokud se dostanete dovnitř, není nic jednoduššího. Jenže co s těmi dveřmi? Z právního hlediska se nám tu nacházejí dveře na jedné straně s mužem, který je otevřít nemůže, a na druhé straně s mužem, který je pro změnu otevřít nechce. Když vycházíme z těchto předpokladů –“

„Archie!“

zadunělo naléhavě z kanceláře Wolfovým nejzvučnějším hlasem. Ozývaly se i jiné zvuky, ale výkřik se po chvilce ozval znovu: „Archie!“

Spěšně jsem prohlásil:

„Omluvte mě,“

zabouchl mu před nosem, prosvištěl halou, vzal za knoflík na dveřích a vpadl dovnitř.

Žádné trakaře po kanceláři nelétaly. Wolfe stále vězel ve svém hnízdě za stolem. Křeslo, na kterém předtím seděl Talbott, leželo vzhůru nohama. Dorothy stála zády k Wolfovi s obočím zdviženým do rekordní výšky. Audrey Rooneyová tuhla v rohu u obrovského glóbu, zaťatými pěstmi si podpírala tváře a němě zírala. Pohl s Broadykem, rovněž vstoje, civěli do středu místnosti. Z téhle masové reakce byste mohli usuzovat na kdovíjakou fantastickou podívanou, jenže pozornost se nesoustřeďovala na nic jiného, než na dva do sebe zaklíněné chlapíky. Mlátili do sebe, co se do nich vešlo. Talbott můj vstup na scénu oslavil umístěním pravého háku na Saffordovo hrdlo a Safford pro změnu kontroval poctivým krátkým direktem do oblasti Talbot – tových ledvin. Kromě jejich supění a klopýtání se v celé místnosti ozýval naléhavý polohlasný šepot z rohu Audrey Rooneyové. „Vraž mu ji, Wayne. Vraž mu ji, Wayne.“

„O co jsem přišel?“

otázal jsem se.

„Zarazte je,“

přikázal nevrle Wolfe.

Talbott zrovna vyslal další pozdrav k Saffordově hlavě, zatímco ten se evidentně chystal k opakovanému výpadu do ledví. Počínali si zaujatě a účelně, jenže tady byl šéfem Wolfe a ten ve své kanceláři nijak nemiluje vzrušené výměny názorů. A tak jsem se k nim vydal a strhl Talbotta tak prudce, že narazil do křesla a přes ně se svalil na zem. Postavil jsem se Saffordovi. Chvilku se mi zdálo, že se mě pokusí obejít, ale nakonec to zabalil.

„Co je tak rozdivočilo?“

zeptal jsem se.

V mžiku mi po boku stála Audrey, tahala mě za rukáv a vzrušeně protestovala:

„Neměl jste se do toho míchat. Dal by mu nakládačku. Už to dokázal i předtím!“

Z jejího hlasu teď zaznívala spíš chuť po krvi než po mléce.

„Poznamenal cosi o slečně Rooneyové,“

odvážil se říci Broadyke.

„Vyveďte ho odtud!“

vybuchl Wolfe.

„Kterého?“

zeptal jsem se a marně se snažil sledovat jedním okem Talbotta a druhým Safforda. „Pana Talbotta!“

„Strašně ses mi líbil, Vicu,“

poznamenala Dorothy. „Ten bojovný zápal v očích ti jenom prospěl.“

Dlaněmi ho popadla za tváře a natáhla se, aby ho krátce políbila na rty. „Moc.“

„Vic UŽ nás opouští,“

oznámil jsem jí. „Pojďme, Talbotte. Půjdu vás vyprovodit.“

Než se odhodlal k odchodu, objal Dorothy oběma pažemi. Střelil pohledem po Saffordovi, jako by čekal, že on na oplátku obejme Audrey. Pak jsem ho nasměroval k východu. Když se v hale cpal do kabátu s kloboukem, mrkl jsem do zádveří. Vzduch byl čistý, a tak jsem otevřel. Když mě míjel, poradil jsem mu: „Moc se soustředíte na hlavu. Jednou si o nějakou tuhou lebku zlomíte ruku.“

V kanceláři zatím někdo postavil převrácené křeslo na místo a všichni se rozsadili zpátky do svých sedátek, jako by se nechumelilo. Dorothy teď evidentně pookřála, dokonce i když její rytíř sklidil vyhazov. Vydal jsem se ke svému místu, když Wolfe prohlásil: „Přerušili nás, slečno Rooneyová. Jak už jsem poznamenal, vaše pozice působí nejzranitelněji, protože jste byla přímo na místě. A mohla byste se, prosím, posunout blíž? Třeba na tohle křeslo? Archie, zaznamenávejte si.“

(c)

Příští ráno v 10.55 jsem seděl v kanceláři, už zase, nikoli od večera, a očekával Wolfa. Za okamžik se měl vrátit ze střešních skleníků, kde pěstoval tisícovky orchidejí a řadu dalších pečlivě vybraných zástupců rostlinné říše. Hrál jsem zrovna se Saulem Panzerem a Orriem Catherem poker. Oba byli předvoláni, jelikož Wolfe hodlal využít jejich služeb. Sam se dostavil v nezbytné nadměrně veliké a zmačkané hnědé čapce, zpod které trčel raťafák nesmírných rozměrů. Na světě nenajdete lepšího chlapíka na detektivní práci, pokud se při ní obejde bez společenského obleku. Orrieho, který nepochybně za pár let nebude potřebovat hřeben, se Saulem nelze srovnávat, ale i on dokáže odvést pořádný kus užitečné práce.

V 10.55 mě společně obrali o tři babky.

V zásuvce mého stolu odpočívaly dva zaplněné poznámkové bloky. Wolfe sice klienty nezdržel celou noc, jak vyhrožoval, ale když se s nimi loučil, z noci už skutečně mnoho nezbývalo. Dozvěděli jsme se o nich podstatně víc, než otiskly kterékoli noviny. Na některé otázky reagovali jako přes kopírák. Tak například žádný z nich nezavraždil Sigmunda Keyese a nikoho z nich jeho smrt zvlášť nepoznamenala, dokonce ani jeho vlastní dceru. Nikdo z nich také nevlastní revolver a ani pořádně neví, jak takovou zbraní někoho zabít. Ani jeden z nich také nebyl schopen vytáhnout z klobouku důkaz o Talbottově vině a nikdo nemá neprůstřelné alibi. A všichni také navíc disponovali motivy, které se sice nedaly srovnat s tím nejlepším na světě v držení Talbotta, i tak se však nad nimi nedalo mávnout rukou. Na tomhle se shodli.

Ferdinand Pohl doslova bublal netrpělivostí. Nedokázal pochopit, proč Wolfe ztrácí čas s nimi, když jediným a skutečným cílem mělo být zlikvidovat Talbottovo alibi a napíchnout ho na rožeň spravedlnosti. Nakonec jsme z něj přece jenom vypáčili fakta. Před deseti lety právě on poskytl sto tisíc dolarů potřebných k rozjezdu kariéry Sigmunda Keyese jako gigantického průmyslového designéra. V posledních několika letech se Keyesovi dařilo získávat pohádkové příjmy; mnohokrát překonal veškerá očekávání. Pohl se chtěl na těchto výnosech podílet, jenže se mu nedařilo správně se do společnosti vnutit. Keyes totiž vytrvale splácel podíly pěti tisíci ročně, ačkoli by mu skutečný profit povoloval vyplácet desetkrát víc. Pohl tuhle skutečnost dokázal strávit jen těžko, ale Keyese vmanévrovat do prodeje podílů nebo odkoupení těch několika jeho prostě nedovedl. Žralo ho to o to víc, že v posledních letech ztrácel špatnými investicemi velké peníze. A nepomohl by si ani právní cestou: z dohody o partnerství totiž Pohlovi plynulo jen pět procent a Keyes si navíc velkou část profitu vyplácel jako plat, neboť tvrdil, že za slušný stav příjmů může společnost děkovat jen a jen jeho dovednostem. Zkrátka a dobře, poznamenal Pohl, klasický případ, kdy se v člověku totálně spletete. Teď, po Keyesově smrti, ale situace vypadala diametrálně odlišně: měl v ruce všechny kontrakty a příjmy z nich mu poplynou ještě dvacet let. Pokud by se Pohl s Dorothy jako dědičkou nemohl dohodnout, připadla by rozhodující role soudu. V každém případě však Pohl čekal zisk minimálně dvou set tisíc, a s největší pravděpodobností ještě mnohem víc.

Odmítal ovšem, že by tenhle motiv mohl vést k vraždě, on by se přece ničeho nedopustil a kromě toho seděl v úterý v 7.28 rá – no ve vlaku do Larchmontu, kde si hodlal trochu zajachtařit. Nastoupil do něj na Grand Central, nebo na Sto pětadvacáté ulici? Na Grand Central, sdělil. A sám? Ano. V sedm hodin vyšel ze svého bytu na Východní čtyřiaosmdesáté a odjel metrem. Jezdí metrem často? Ano, poměrně často, zvlášť mimo hodiny špiček. A tak dál, přesně na čtrnáct stránek zápisníku. Pro sebe jsem ho oznámkoval čtyři mínus, dokonce i za předpokladu, že by dokázal zvládnout příjezd do Larchmontu právě tímhle vlakem; ten totiž staví na Sto pětadvacáté ulici v 7:38, deset minut poté, co opustí Grand Central.

Největší problém s Dorothy Keyesovou spočíval v tom, že nikdo nedokázal vyčíslit podíl otcových aktiv, přecházejících na její osobu. Z jejího líčení jste chvíli žili v dojmu, že otec žil jako velký liberal a dělil by se o poslední pětník, za chvíli ale zase ze stejných úst vypadlo, že byl stejně úzkoprsý jako děcko tvrdohlavě chránící všechny hračky před ostatními dětmi. Ke zmatečnému dojmu ještě přispěla její prachmizerná pa měť na čísla. Navíc se mi podařilo dospět k závěru, že jí ročně naskakovalo nějakých pět až dvacet tisíc dolarů, což mi ovšem k ničemu neposloužilo. Nabízela se otázka, co pro ni bylo výhodnější. Živý otec se spoustou patentů, ze kterých jí dlouhá léta poteče profit, nebo mrtvý rodič s velkou pozůstalostí, z níž zůstane dost i po uspokojení Pohlových nároků? Po jejím vyřčení se tvářila, jako by ji celou dobu očekávala a ani v nejmenším ji nezaskočila. Dokonce ani natolik, aby pozvedla obočí.

Pokud na nás něco hrála, hrála to zatraceně dobře. Místo rozhořčeného metání frází na téma hodných dcer, které prostě tatínky nezabíjejí, postavila svou obhajobu na prostém tvrzení: v tak nelidskou hodinu, jako je půl osmé ráno, by prý nedokázala ublížit ani mouše, natož vlastnímu tátovi. Obvykle nevstávala před jedenáctou, vyjma mimořádných případů. Když už o tom mluvíme, patřilo mezi ně i minulé úterý, kdy se někdy mezi devátou a desátou rozkřikla zpráva o smrti jejího otce. To ji probralo. Sdílela s otcem byt na jihu Central Parku. Služebnictvo? Dvě komorné. Pak to na ni Wolfe vybalil. Bylo by možné, aby se před sedmou ráno nepozorovaně vytratila z bytu i z bu – dovy a později se stejně tajně zase vrátila? Kdepak, prohlásila, pokud by ji někdo nepolil hrncem vody na probuzení. Po dalším zamyšlení dodala, že všechno ostatní by se snad uskutečnit dalo, nemůže si však být jista, protože se o takovou vylomeninu nikdy nepokoušela.

Její vystoupení jsem si neoznámkoval, protože bych se v tomhle případě choval předpojatě a úsudku bych těžko mohl věřit.

S Frankem Broadykem to bylo jednoduché. Vděčně přijal za svůj Talbottův výklad: když už by měl někoho zabíjet, nabízel se mu přímo Talbott. Takhle se totiž dala jednoduše vysvětlit skutečnost, že za Keyesovými úspěchy nestálo ani tolik designérské umění jako spíš Talbottova obchodnická dovednost. Což se Broadykovi moc zamlouvalo a stále se k tomu zálibně vracel a hřál tu myšlenku na prsou. Připustil, že postupně vysychající proud vlastních obchodů na druhé straně doprovázela sílící poptávka po Keyesovi, a nebránil se ani Dorothině připomínce, že tři dny před jeho smrtí zahájil Keyes proti němu soudní řízení. Požadoval náhradu sto tisíc dolarů, neboť Broadyke měl v Keyesově kanceláři ukrást projektovou dokumentaci, na jejímž základě získal zakázky na vývoj míchačky betonu a elektrické pračky. Jenže to celé, jak nám stále opakoval jako kolovrátek, měl na svědomí muž s nevšedním obchodním talentem. Za drátky prý tahal Victor Talbott, který prakticky určoval vývoj obchodů svými nátlakovými metodami a silou osobnosti. Keyes podle něj neby! nic víc než průměrný kreslíř, který za celý život nedokázal pochopit složitý a mnohovrstevný vztah mezi funkčností a designem. Pečlivě jsem si všechno v bloku sečetl a zjistil, že tohle konstatování nám nabídl v průběhu večera čtyřikrát.

Ze všech sil se snažil získat zpět ztracené pozice, čímž samozřejmě podezření ani v nejmenším nevyvrátil. Vtip je v tom, vykládal, že právě východ slunce a brzké ráno jsou jeho doménou: tehdy doslova roztaje a cítí tok dokonalé inspirace. Všech svých někdejší obrovských úspěchů podle vlastních slov dosahoval, ještě než oschla rosa; odpoledne a večer pak už býval jen vlastním stínem. Jenže pak zlenivěl a opustila ho pečlivost, a tak začal pozdě vstávat a pozdě chodil spát a právě v té době začala je – ho hvězda klesat. Nedávno, vlastně před pár dny, se rozhodl znovu rozdmýchat dávno vyhaslý oheň. Před měsícem začal chodit do kanceláře před sedmou, o tři hodiny dřív, než se měli objevit první zaměstnanci. K jeho spokojenosti a nadšení to zabralo. Záblesky inspirace se znovu objevily. Právě to úterý, kdy došlo ke Keyesově vraždě, své zaměstnance hrdě přivítal s revolučním a neodolatelným návrhem na nový elektrický šlehač.

A pobýval s ním někdo v kanceláři v době, kdy onen revoluční kuchyňský přístroj přicházel na svět? chtěl vědět Wolfe. Řekněme mezi půl sedmou a osmou? Ne. Nikdo.

Z hlediska alibi vypadal z těch tří Broadyke nejblíž úplné nahotě.

Audrey Roodneyovou jsem od začátku bezmezné obdivoval a na místě bych si ji vzal za ženu, nebýt toho, že svou ženu bych rád držel mimo dohled veřejnosti a její snímek visel nad vchodem do Samovy kantýny, avšak dočkal jsem se od ní šeredného zklamání. Zjistilo se totiž, že rodiče někde ve Vermontu ji pojmenovali Annie a ona sama si jméno změnila. Dobrá, dá se pochopit, že nedokázala s příjmením Roodneyová unést jméno Annie, ale proč, proboha, zrovna Audrey? Audrey. Už se nejevila tak dokonale: Což ji samozřejmě ještě neusvědčovalo z vraždy, ale její vyprávění jí příliš nepřidalo. Pracovala v Keyesově kanceláři jako Victorova sekretářka a Keyes ji před měsícem propustil pro podezření z krádeže návrhů a jejich prodávání Broadykovi. Když po něm požadovala důkaz a on jí nemohl žádným posloužit, začala mu dělat ze života peklo, čemuž jsem na základě svých vlastních krátkých zkušeností s ní dost dobře uvěřil. Vnucovala se mu do soukromé místnosti u kanceláří společnosti tak často, že ho dohnala ke koupi hlídacího huskyho, jehož jediným úkolem bylo držet ji venku. Pokusila se zbytek personálu, nějakých čtyřicet lidí, přimět k solidární akci a téměř se jí podařilo dát zastavit veškeré práce. Snažila se vniknout k němu domů, ale ani tohle se jí nepovedlo. Osm dní před svou smrtí ji našel čekat před Stillwellskou jezdeckou akademií na okamžik, kdy si přijde převzít koně. Tehdy se mu jen s velkou pomocí stájníka jménem Wayne Safford podařilo nasednout a vyklusat do parku.

Jenže další ráno tam čekala znovu a totéž se opakovalo i následující den. Co jí na něm vadilo nejvíc, jak už vysvětlila Wolfovi úvodem, byla skutečnost, že jí vůbec nehodlal popřát sluchu a zůstával stále tak sebevědomě nadutý. Jako by o její verzi neměl ani ten nejmenší zájem. A ona si říkala, že by zájem prokázat měl. Slovem se však nezmínila o dalším možném důvodu svého dlouhého čekání u jezdecké akademie, totiž že stájníkovi zřejmě její přítomnost ani v nejmenším nevadila, ale to jsem si dovolil odhadnout sám. Čtvrtého dne, ve čtvrtek, se objevil i Vic Talbott jako Keyesův jezdecký doprovod. Když se Audrey postavila do cesty, Keyes ji dloubl bičíkem do břicha. Wayne Safford ho vzápětí postrčil tak důrazně, že se zapotácel a upadl. Do věci se vložil Talbott a snažil se Wayna udeřit, jenže ten se ubránil a několika údery zahnal Talbotta do špinavého, neuklizeného stání.

Wayne se v naší krásně zařízené kanceláři na koberci od Kermana evidentně se svým boxerským uměním držel zpátky, pomyslel jsem si a taky jsem si pomyslel, že být Keyesem, raději bych si pro účely ježdění pomalu navrhl elektrického koně. Jenže on se vrátil i další ráno a sklidil pořádně jedovaté poznámky. K fyzickému kontaktu ale tentokrát nedošlo. Stejná situace se opakovala o tři dny později, v pondělí. Talbott se při těchto příležitostech ani jednou neobjevil.

V úterý ráno se Audrey dostala ke stájím ve čtvrt na šest, což jí umožnilo připravit snídani, zatímco se Wayne věnoval hřebelcování svých svěřenců. Pak pojedli zázvorové koláčky a zapili je kávou. Wolfe se při těch slovech otřásl; zázvorové koláčky totiž bytostné nesnáší. Krátce po šesté se ozval telefon: volali z hotelu Churchill, ať ve stájích připraví pouze jednoho koně a vyřídí, že pan Talbott se ani dnes ke své jezdecké hodině nedostaví. Keyes se objevil na minutu přesně v obvyklých šest třicet, se sevřenými rty přešel Audreiny výpady s vyjel na vzduch. Audrey zůstala v jezdecké akademii celou další hodinu a byla tu i v okamžiku, kdy se pětadvacet minut před osmou objevil kůň s prázdným sedlem.

Nacházel se tam také Wayne Safford? Jistě, celou tu dobu strávili spolu.

A tak se Audrey s Waynem na sebe vázali jako siamská dvojčata. Když přišla řada na Wayna, nezpochybnil její výroky ani v jediném bodě, čímž podle mě předvedl na stájníka velmi civilizované chování. Spáchal stejnou chybu, když se zmínil o zázvorových koláčcích, ale jinak si uchoval čisté konto.

Slabé dvě hodiny po půlnoci konečně Wolfe zavelel k rozchodu. Postavil jsem se, protáhl a mocně zažíval, načež jsem Wolfovi sdělil: „Tááák. Pět skvělých krásných klientů.“

Znechuceně zabručel a rukama se chytil za roh stolu, aby si k němu přitáhl křeslo.

„Lip bych se s tím ve spánku srovnal, kdybyste mi něco naznačil,“

pokračoval jsem. „O Talbottovi nemusíte. Ve věcech lásky jsem lepší expert než vy a ten psí pohled, který vyslal na Dorothy, mi docela stačil. Chytil se jí do pastičky. Ale co ti klienti? Třeba takový Pohl?“

„Potřebuje peníze, možná dost naléhavě, a teď je dostane.“

„Broadyke?“

„Jeho ješitnost dostala zabrat, obchody se mu hroutily a utekla mu pěkná spousta peněz.“

„Dorothy?“

„Dcera. Žena. Možná něco, co se táhne zpátky někam do dětství, anebo jí třeba někdy teď odmítl koupit dáreček.“

„Safford?“

„Primitivní romantik. Potká ženskou a za tři dny už je s ní ochotný v šest ráno snídat zázvorové koláče. A jak je to s tím jeho psím pohledem?“

Přikývl jsem. „Trefa.“

„A taky viděl, jak pan Keyes přetáhl tu dívku bičem.“

„Nepřetáhl, šťouchl.“

„To je ještě horší. Takové opovržlivější. A navíc mu ta dívka pořád tvrdila, jak nesmírného bezpráví se na ní pan Keyes dopustil.“

„No dobrá, a jak vidíte ji?“

„Kdepak,“

nesouhlasil Wolfe. „Žena oplácí muži fyzické násilí stejnou mincí jen v bezprostřední reakci. Cítí to jinak a přemýšlí o jemnějším a ženštějším typu odplaty.“

Konečně se mu podařilo vyhrabat na nohy. „Chce se mi spát.“

S těmi slovy se vydal ke dveřím.

Následoval jsem ho a promluvil k jeho zádům. „Jedno vím jistě: inkasoval bych od nich všechno do posledního zatraceného desetníku předem. Nedokážu si představit důvod, proč po nich dnes Cramer tak toužil, dokonce včetně Talbotta. Vždyť s nimi strávil už celý týden. Proč to nezabalil a nevytáhl z klobouku pět nových králíků? Teď zrovna určitě vzteky nemůže usnout. Nezavoláme mu?“

„Ne.“

Stáli jsme v hale. Wolfe už kráčel k výtahu, aby vyjel do svého pokoje ve druhém patře, pak se ale otočil. „Co vlastně chtěl?“

„Nezmínil se, ale můžeme se domyslet. Dojel slepou ulicí na šestihranné náměstí a teď tam stojí v úplné tmě, tak se přišel podívat, jestli byste mu nepůjčil mapu a světlo.“

Vydal jsem se ke schodišti. Náš výtah měří totiž jen dva metry na metr a půl, a jakmile se do něj vecpe Wolfe, nevejde se k němu ani myš.

„Trumfových čtyřicet,“

oznámil Orrie Cather v 10.55 ve středu dopoledne.

Zatím jsem jim nevysvětlil nic víc, než že u našich dveří zaklepal Keyesův případ a nabídl nám pět podezřelých jako klienty. Wolfe se ráno necítil na vydávání instrukcí v souvislosti s jejich budoucími rolemi v tomhle případě, a tak jsem je zatím místo pracovní debaty nad naditými poznámkovými bloky bavil u karetního stolku. Přesně v jedenáct jsme dohráli, já s Orriem jsme nakonec jako obvykle Saula oškubali. Po pár minutách se otevřely, dveře z haly a dovnitř se vevalil Wolfe. Pozdravil obě svá najatá prodloužená čidla, vmanévroval se do své tradiční pozice za stolem, zazvonil na Fritze pro pivo a pak se mě zeptal: „Samozřejmě předpokládám, že už jste Saula a Orrieho uvedl do situace.“

„Samozřejmě nikoli. Vlastně o žádné situaci pořádně nevím.“

Nesouhlasně zabručel a přikázal mi zavolat inspektora Cramera. Vytočil jsem číslo. Dostat spojení se dnes zdálo mnohem komplikovanější než kdy dřív, nakonec se však přece jenom na druhém konci drátu ozval. Zamával jsem na Wolfa, a protože mi nepřikázal zavěsit, zůstal jsem na lince. Mnoho konverzace jsem ale nevyslechl.

„Pan Cramer? Nero Wolfe.“

„Ano? Co chcete?“

„Mrzí mě, že jsem se vám včera nemohl věnovat. Vždycky se s vámi rád setkám. Zabýval jsem se záležitostí smrti pana Keyese a v našem společném zájmu teď bude, když mi poskytnete pár základních rutinních informací.“

„Jako třeba jakých?“

„Pro začátek třeba číslo a jméno toho jízdního policisty, co v parku zahlédl pana Keyese to ráno deset minut po sedmé. Rád bych Archieho poslal –“

„Táhněte k čertu.“

Spojení se přerušilo.

Wolfe zavěsil a natáhl se po sklenici s pivem, kterou mu mezitím Fritz donesl. Pak mi přikázal:

„Sežeňte pana Skinnera z kanceláře státního návladního.“

Udělal jsem to a Wolfe se opět rozhovořil. I Skinner už si v minulosti zažil ve vztahu s Wol fem určité rozepře, ovšem jemu přinejmenším nikdo předchozí večer nepřibouchl dveře před nosem, a tak se nemusel chovat uraženě. Když se dozvěděl, že Wolfe pracuje na Keyesově případu, byl zvědav na spoustu věcí, ale Wolfe jeho zvědavost setřásl, dokonce poměrně civilizovaným způsobem, a zakrátko se dopátral všeho, co ho zajímalo. Jediné, co musel Skinnerovi na oplátku slíbit, byl závazek k průběžným informacím o vývoji vyšetřování. Udělal to, i když oba nepochybně věděli, že takový slib zůstane jen bohapustou lží. Potom se ze zástupce státního návladního stal dokonce tak mírný beránek, že sám nabídl zprostředkovat mé setkání s příslušným policistou. A udělal to. Slabých deset minut po skončení jejich rozhovoru nám zavolali z Center Street, prý se mám s policistou Hefferanem setkat v 11.45 na rohu Sestašedesáté ulice a Central Parku.

Během dalších deseti minut stihl Wolfe vypít pivo, poptat se Saula na rodinu a podrobně mě instruovat, co čeká od mého sedánku s policistou. Čímž ve mně probudil jednak uraženou ješitnost a jednak, a to ještě v mnohem větší míře, zvědavost. Při práci na nějakém případu Wolfe tu a tam dochází k názoru, že vývojem událostí bývám příliš citelně poznamenán a získávám přílišnou slabost pro ten který úhel pohledu nebo tu kterou osobu, pročež považuje za nutné mě odstavit na vedlejší stopu nebo docela skrýt do ústraní. Už jsem skoro rezignoval a přestal drahocennou energii své nervové soustavy na obranu proti takové nespravedlnosti vynakládat. Ale dnes se ve mně všechno bouřilo. Proč tentokrát? Ani jedné verzi jsem nedůvěřoval a zůstával jsem absolutně nezávislý a vnímavý k novým vjemům, tak proč mě posílá klábosit s nějakým policajtem a pro Saula s Orriem si bokem nechávat důležitější úkoly? Na to mi hlava nestačila, a tak jsem na něj zíral a zvažoval vhodné reakce. Jenže v té chvíli se ozval telefon.

Volal Ferdinand Pohl a sháněl se po Wolfovi. Chystal jsem se zavěsit, jsem přece jen takový pomocníček, ale Wolfe mě gestem vyzval, abych to nedělal.

„Jsem v Keyesově kanceláři,“

sděloval Pohl. „Na křižovatce Sedmačtyřicáté a Madisonovy. Můžete sem hned přijet?“

„Samozřejmě nikoli,“

nasadil Wolfe ponurý tón. Vždycky ho dokázalo zarmoutit zjištění, že chodí po světě lidé nevědoucí o jeho tabu na vycházení z domu v obchodních záležitostech. On ostatně prakticky nevycházel ani v žádných jiných záležitostech. „Pracuju výhradně doma. Co se děje?“

„Někdo by tady s vámi rád mluvil. Dva zaměstnanci. S jejich svědectvím můžu dokázat Talbottovi krádež několika návrhů a jejich prodej Broadykovi. Což potvrzuje, že vraždit musel skutečně Talbott. Z nás pěti mohla být v téhle souvislosti podezřelá jen slečna Rooneyová s tím svým stájníkem, když si vzájemně potvrzovali alibi, ale tohle by ji mělo očistit. A jeho taky, samozřejmě.“

„Nesmysl. Takovéhle závěry nás nikam nedovedou. Tohle jen dokazuje neoprávněné nařčení z krádeže, a takové nespravedlivé nařčení mnohdy nadělá víc paseky než oprávněné. Každopádně teď můžete Talbotta aspoň obvinit z krádeže. Jenže já mám spoustu práce. Děkuju vám za zavolání, budu potřebovat všestrannou spolupráci od vás všech.“

Pohl se dožadoval další pozornosti, jenže Wolfe se ho rychle zbavil, nalil si další pivo a obrátil se ke mně. „Za dvacet minut vás čekají, Archie, a i když znám vaše sklony dát se zatknout pro překračování předepsané rychlosti…“

Za překračování povolené rychlosti jsem inkasoval jednu pokutu za posledních osm let. Došel jsem ke dveřím a od nich jsem hořce poznamenal: „Jestli jste mě chtěl vyšachovat ze hry, dopustil jste se hluboké chyby. Kdo poslední viděl Keyese naživu? Ten policajt. On to musel provést. A komu ho doručím? Vám? Omyl! Rovnou inspektoru Cramerovi.“

Počasí se na říjen mohlo pochlubit příjemnou slunečnou vizitkou, a tak cesta do centra měla skýtat příjemnou projíždím, jenže v mozku se mi usídlil vlezlý ukřivděný pocit: někdo mě záměrně odstavil od důležitého vývoje. Zaparkoval jsem na Sestašedesáté a pěšky se vydal obejít blok. Chlapíka v uniformě jsem zahlédl už z dálky, sice nikoli v sedle, zato s uzdečkou v ruce a zvířetem za zadkem. Už jsem tady v okolí poznal pěknou řádku strážců pořádku, ale tahle drsná chlapská tvář s rozpláclým nosem a jasnýma velkýma očima mezi mé známé dosud nepatřila. Představil jsem se mu a předložil řidičák, načež jsem vyjádřil své hluboké díky za skutečnost, že si ve svém nabitém programu našel chviličku na krátké setkání smou maličkostí. Samozřejmě jsem se mu zpočátku snažil vlichotit, jenže vzápětí mě šokoval perfektně provedenou domácí přípravou.

„Hmmm,“

opáčil. „Tak vy patříte k těm rádobyvtipálkům, co se nám motají pod nohama, že?“

Rozhodl jsem se pro opatrný postup. „Vůbec jsem si neuvědomil svou proslulost,“

prohlásil jsem. „Připadám si spíš jako jedna řadová jikra v kaviáru.“

„Aha, takže se cpete kaviárem.“

„Zatraceně,“

ulevil jsem si. „Tak snad radši začneme znovu.“

Odkráčel jsem k nejbližší lampě, otočil se na podpatku, vrátil se a spustil znovu:

„Jmenuju se Goodwin a pracuju pro Nera Wolfa. Na ředitelství mě informovali, že vám můžu položit několik otázek, a tak bych to rád udělal.“

„Hmmm. Na Patnácté ulici mám náhodou přítele a ten mi o vás vykládal. Prý jste z něj málem vyrobil pochůzkáře.“

„Takže už jste se na mě připravil. Já se taky chystal, ale ne na vás. Dokonce ani ne na toho vašeho koně. Ale když už jsem u koní, tehdy ráno jste uviděl Keyese na koni krátce předtím, než ho zabili. V kolik to bylo?“

„Deset minut po sedmé.“

„Plus minus minuta nebo dvě?“

„Žádné plusminus. V sedm deset. Tečka. Sloužil jsem ranní směnu do osmi. Jak už jste říkal, jsem nesmírně zaměstnaný člověk a nemám čas na zdržování. Čekal jsem na projíždějícího Keyese tak, jak jsem ho vídal vždycky. Rád jsem pozoroval jeho koně, takový světlý ryzák plný života se hned tak nevidí.“

„A jak se vám tehdy ráno jevil ten kůň? Jako obvykle? Kypěl zdravím a štěstím?“

Rty mu zacukaly, a tak jsem rychle dodal:

„Přísahám, že do zítřejšího poledne držím bobříka nevtipkování. Vlastně se chci spíš zeptat, jestli to skutečně byl jeho kůň.“

„Samozřejmě že ano! Vy si možná koně pletete, ale já nikdy!“

„No dobrá. Taky jsem se v nich vyznal, když jsem jako kluk jezdil na farmu v Ohiu. Ale teď už jsme si dlouho nedopisovali. A jak se jevil toho rána Keyes? Nezdál se vám nemocný, vyděšený, nebo naopak nějak mimořádně spokojený, nebo vlastně vůbec nějaký?“

„Vypadal docela normálně, nic zvláštního jsem nezaregistroval.“

„A mluvili jste spolu?“

„Ne.“

„Přijel oholený?“

„Samozřejmě.“

Policista Hefferan se viditelně vší silou snažil držet pod kontrolou. „Použil dvě břitvy, jednu na pravou tvář a jednu na levou. Potřeboval určit, která holí líp, a tak po mně chtěl, abych po pohladil po tvářích a řekl mu svůj názor.“

„Přece jste povídal, že jste si nic neřekli.“

„Blbost.“

„Souhlasím. Snažme se spolu vyjít aspoň ve vší slušnosti. Neměl jsem se vás ptát na to oholení a měl jsem jít rovnou k věci. Totiž… jak blízko jste se k němu tenkrát dostal?“

„Na pětadevadesát metrů.“

„Ale, snad jste to neměřil?“

„Odkrokoval jsem si to. Tahle otázka se pak přímo nabízela.“

„Vadilo by vám ukázat mi ta místa? Myslím, kde stál on a kde vy?“

„Vadilo, ale dostal jsem své rozkazy.“

Zřejmě by ho ponižovalo vést koně a kráčet mi po boku, a tak se jednoduše vyhoupl do sedla. Nasedl a vyrazil k parku, zatímco mě nechal spěchat za koněm. A jako by na téhle skutečnosti nebylo dost, zřejmě vydal koni jakýsi osobní příkaz, na jehož základě se nesměli nechat dostihnout. Výsledkem byla chůze v tempu, v jakém jsem ještě nikdy koně kráčet neviděl. Strašně rád by mi zřejmě utekl a pak mi vyčetl neschopnost držet krok, nebo mě aspoň přinutil k nedůstojnému poklusávání, ale nějak se mi podařilo přinutit kráčející nohy do ďábelského tempa, přestože takhle rychle se nepohybovaly dlouhá léta. Přesouval jsem se dlouhými čapími kroky, téměř neohýbal kolena a rukama mával jako větrný mlýn, nakonec se mi však podařilo zůstat slabých třicet kroků zpět, když svého oře zastavil poblíž keříku a mrňavé lavičky. Doprava se rozkládal terén hustě porostlý malými i většími stromky, vlevo se táhla křoviska a nízký porost. V záplavě zeleně se rýsovala pilinami vysypaná jezdecká stezka. Klikatila se v nejbližším místě slabých sto metrů od nás.

Nesesedl. Není na světě snazší cesty, jak si udržet pocit převahy, než debatovat s někým přímo ze sedla.

„Tady jste stál?“

zeptal jsem se a nějak se mi podařilo udržet hlas v klidu, jako bych s dechem neměl teď zrovna ty nejmenší problémy.

„Přesně tady.“

„A on mířil na sever.“

„Jo.“

Mávl rukou. „Tímhle směrem.“

„Vy jste ho viděl. Všiml si vás taky?“

„Jistě. Mávl na mě bičíkem a já mu pokynul. Často jsme se takhle zdravili.“

„Ale nezastavil, aby si vás pořádně prohlédl.“

„Nic si neprohlížel. Vyjel si na projížďku. Poslouchejte, kamaráde,“

z tónu doléhajícího z výšin sedla jsem jasně poznal, že se rozhodl na závěr vypálit duchaplný vtípek a celou patálii tak uzavřít. „Všechno jsem si to probral s hochy z oddělení vražd. Ptal jste se, jestli to byl Keyes. Byl. Byl to jeho kůň. Byly to jeho žluté rajtky, takovouhle barvičku by si nikdo jiný nepořídil. Byla to jeho modrá bunda a černý svetr. Byl to jeho jezdecký styl, se schoulenými rameny a až moc dlouhými třmeny. Zkrátka a dobře, byl to Keyes.“

„Dobrá. Můžu poplácat vašeho koně?“

„Ne.“

„Tak tedy ne. Moc rád bych jednou mohl poplácat vás samotného. Na večeři s inspektorem bych se o vás rád nějak pozitivně zmínil.“

Vyřítil jsem se z parku a po Sestašedesáté dojel na Broadway. U první drogerie jsem zapadl do telefonní budky, napasoval se do mušle a vytočil své oblíbené číslo. Na druhém konci drátu se ohlásil Orrie Cather. Takže tam pořád ještě dřepí, zapsal jsem si v duchu. Wolfovy instrukce se zřejmě pekelně komplikovaly. Požádal jsem ho o spojení s Wol fem a vzápětí jsem ho měl na lince.

„Ano, Archie?“

„Volám, jak jste si přál. Policista Hefferan je zřejmě členem spolku Za očistu města od všech Goodwinů, ale má pýcha při setkání s ním přesto neutrpěla. Před soudem bude zřejmě svědčit v tom smyslu, že Keyese viděl přesně na tom místě a přesně v té minutě, a řekl bych, že dokonce navíc mluví pravdu. Jenže dobrý obhájce by mu tu výpověď prošpikoval spoustou takových těch právnických kdyby a pokud.“

„Pročpak? Pan Hefferan má ve zvyku mluvit do větru?“

„Ani v nejmenším. Za všechno by dal ruku do ohně. Jenže to nesedí.“

„Raději mi to přeříkejte slovo od slova.“

Což jsem provedl. Lety praxe jsem dospěl do stadia, kdy jsem schopen zreprodukovat bez poznámek prakticky doslovně dvouhodinovou konverzaci, a tak mi tohle kraťoučké setkání s jízdní rukou zákona nedělalo nejmenší potíže. Skončil jsem a Wolfe jen poznamenal:

„Aha.“

Zavládlo ticho.

Čekal jsem dvě minuty a teprve potom jsem se zdvořile ozval:

„Prosím, požádejte za mě Orrieho, ať mi nedává nohy na stůl.“

Wolfův hlas si dal na čas, než se zase ozval. „Zase volal pan Pohl. Vlastně dvakrát, z Keyesovy kanceláře. Dokáže být pěkně vlezlý. Prosím vás, zajeďte k němu. Adresa –“

„Adresu mám. Ale co s ním mám probírat?“

„Řekněte mu, ať přestane volat. Nechci se s ním bavit.“

„Dobrá. Přestřihnu dráty. A co potom?“

„Zavolejte znovu a uvidíme.“

Pak už jsem slyšel jen cvaknutí. Pomalu jsem se vymotával ze zajetí telefonní mušle a nespokojeně mumlal. Tuhle činnost jsem přerušil, až když jsem si všiml několika dívek, vysílajících mým směrem nerudné pohledy od automatu na nápoje. Nejnerudněji tuhle činnost provozovala jedna s modrýma očima a dolíčky ve tvářích. Spiklenecky jsem jí sdělil: „Čekám vás ve dvě u Tiffanyho v oddělení prstýnků,“

a vymotal se ven. Protože v dosahu míle od Sedmačtyřicáté a Madisonovy bych určitě nezaparkoval, rozhodl jsem se lapnout taxi a nechat vlastní vůz odpočívat tam, kde zastavil.

(c)

V Keyesových kancelářích ve dvanáctém poschodí mi pouhý pohled stačil ke zjištění, kam mizela podstatná část zisků společnosti, pokud tedy na zařízení nevěnoval Pohlových sto tisíc. Stěny i strop obložené panely světlého dřeva barevně dokonale ladily s vybavením a nábytkem. Sedátka židlí pro čekající hosty byla vypolstrována modročerně v prapodivném vzorku a ne – zkušený host si při dosedu musel dávat dobrý pozor na kolečka, jinak mu hrozilo bolestivé přistání.

Všude, ve skleněných bedýnkách u zdí, na poličkách a stolcích i prostě uloženy na podlaze, se povalovaly vzorky snad všeho možného, k čemu zatím lidská představivost došla, od propisovaček až po letadla.

Dámě s růžovými náušnicemi v recepci jsem objasnil svůj zájem navštívit pana Pohla. Věnovala mi ostražitý, ustaraný pohled, ale pak se milostivě vzdálila. Vzápětí mě vpustila do dalších dveří a já se ocitl v dlouhé chodbičce. Nikde v dohledu nebylo živáčka, a protože jsem nedostal žádné instrukce, pokud šlo o místo, kde Pohla hledat, zvolil jsem metodu pokusu a omylu. Pro začátek se mi zdálo nejvhodnější projít celou chodbou, a tak jsem vykročil a nakukoval přitom do otevřených dveří po obou stranách. Všude vládla stejná architektura v pestré škále pastelových barev a typových variací. Našel jsem ho ve čtvrtých dveřích. „Pojďte dál, Goodwine!“

zavolal na mě.

Vstoupil jsem. Uhnízdil se ve velké místnosti se třemi mohutnými okny. Na první pohled bylo zřejmé, že právě tady se rodily plány další expanze společnosti. Tmavě laděné zdi spojovaly bílé koberce a obrovský stůl v rohu místnosti museli vyrobit buď přímo z ebenového dřeva, nebo z tak dokonalé napodobeniny, že by zmátla i lepšího experta, než jsem já. Židle, na které se Pohl zrovna rozvaloval, nepochybně pocházela ze stejného materiálu.

„Kde je Wolfe?“

zeptal se.

„Tam, kde vždycky,“

opáčil jsem a snažil se probít přes několik předložek ke stolu. „Doma za stolem.“

Zamračil se. „Myslel jsem, že přijdete spolu. Když jsem mu před chvílí volal, něco v tom smyslu naznačoval. Takže nepřijde?“

„Ne. Nikdy. Jsem ale rád, že jste se mu zase ozval, vždyť vám přece ráno říkal, jak ocení veškerou spolupráci. To jsem dopoledne vyslechl.“

„S mou spoluprací si nemusí dělat starosti,“

opáčil Pohl nasupeně. „Protože nepřišel, zřejmě budu muset všechno předat vám.“

Vytáhl z náprsní kapsy jakési papíry, prohlédl si je a jeden vybral. Přistoupil jsem ke stolu, abych na něj dosáhl.

Byl to jediný lístek s kurzívou natištěným heslem

„Deník Sigmunda Keyese“

v záhlaví. Pod tím jsem našel inkoustem naškrábaný seznam měst:

Dayton, Ohio, 11. a 12. srpen Boston, 21. srpen Los Angeles, 27. srpen až 5. září Meadwille, Pennsylvania, 15. září Pittsburgh, 16. a 17. září Chicago, 24.-30. září Philadelphia, 1. říjen.

„Jsem vám nesmírně zavázán,“

ucedil jsem a nacpal si lístek do kapsy. „Pokrývá to skoro celou zemi.“

Pohl přikývl. „Talbott létá sem a tam, a dokáže prodávat dobře, to se musí nechat. Vyřiďte Wolfovi, že jsem jednal přesně podle jeho rady a tohle jsem vytáhl přímo z Keyesová stolu, takže o tom nikdo neví. Tohle je seznam všech Talbottových cest mimo město od prvního srpna. Sice vůbec netuším, nač to Wolfe potřebuje, ale přinejmenším sleduje stopu. A ostatně, obvykle nikdo do poslední chvíle neví, po čem takový detektiv pase. Já se o těchhle záhadách nehodlám zmiňovat, přinejmenším pokud mu dokážu být nápomocný ve štvanici na Talbotta.“

Sledoval jsem ho pohledem přikovaným na jeho ústa a snažil se poznat, zda tuhle neuvěřitelnou naivitu jenom nehraje. Každopádně se ukázalo, že se ho Wolfe snažil udržet mimo dosah telefonního přístroje prostřednictvím jakéhosi zaměstnání, jenže Pohl svůj úkol vyřídil rychlostí blesku a teď se zrovna chystal přihlásit o další. Místo raportu u Wolfa však nakonec obdařil úkoly mě.

„Skočte ven koupit pár sendvičů s kávou,“

vysypal ze sebe. „Na Šestačtyřicáté je takové slušné bistro, u Perrina.“

Posadil jsem se. „No není to psina? Zrovna jsem vás chtěl poprosit o totéž. Jsem utahaný a polykal bych hřebíky. Tak tedy pojďme spolu.“

„Jak bych, zatraceně, mohl?“

vyjel na mě.

„Co vám brání?“

„Už bych se sem nemusel dostat. Jestli to náhodou nevíte, sedíme v Keyesově pracovně, jenže on je po smrti a já vlastním část jeho obchodů, takže mám přece právo sem přijít! Dorothy se mě pokoušela vystrnadit. Věřil byste tomu? Zrovna ona, která u mě začínala jako písařka. Jde mi o určité informace, jenže ona všemu personálu nařídila, ať se se mnou nebaví. Dokonce mi vyhrožovala vyhazovem a policií, ale tak daleko se snad zajít neodváží. Policajtů si za poslední týden užila až až.“

Znovu se na mě zamračil. „Vezměte mi světlé pivo a černou kávu, bez mléka a cukru.“

Usmál jsem se mu do zamračené tváře. „Takže vy tu trčíte jako okupant. A kde bych našel Dorothy?“

„Dole v hale, v Talbottově pracovně.“

„S Talbottem?“

„Kdepak, ten se tu dnes neukázal.“

Mrkl jsem na zápěstí. Za deset minut půl druhé. Postavil jsem se. „Takže celozrnný rohlík s hořčicí?“

„Ne. Bílý chleba s ničím. Bez másla.“

„Dobrá. Pod jednou podmínkou. Slibte mi, že nebudete volat panu Wolfovi. Kdybyste to provedl, určitě byste se mu pochlubil tímhle nálezem a já bych měl po překvapení.“

Oznámil, že nikam volat nebude a že si dá dva sendviče se spoustou kávy, a já vyrazil. Na chodbě stáli dva muži s jednou dívkou, všichni zabraní do rozhovoru. Změřili si mě od hlavy k patě, ale nikdo z nich se mě nepokusil oslovit, a tak jsem kolem nich prošel k výtahům. Dole jsem vystoupil a dal se nasměrovat k nejbližšímu telefonnímu automatu v hale.

Znovu se ohlásil Orrie Cather. Pomalu to začínalo vypadat, jako by s Wol fem pokračovali v rozjeté karetní hře.

„Zrovna jsem na cestě,“

oznámil jsem Wolfovi důležitě. „ Běžím Pohlovi donést sendviče s hovězím a s kukuřicí a sehnat i něco pro sebe. Ale mám plán. Slíbil mi, že dokud se zase neobjevím, sám volat nebude, takže jsem ho vlastně vyřadil z činnosti. Usadil se v Keyesově kanceláři, tu byste mimochodem měl vidět. Dorothy sice protestovala, ale zdálo se, že míní zůstat na místě. Možná celý den. Co mám dělat? Jít domů nebo zapadnout do kina?“

„Pan Pohl už obědval?“

„To určitě ne, proto si přece objednal sendviče.“

„Tak to byste mu je měl donést.“

Nebouřil jsem se, tuhle instrukci určitě vydal z dobroty srdce nebo přinejmenším z dobroty žaludku. Dokonce ani nejhoršímu nepříteli nepřál muka nepravidelné stravy; to by prostě nepřenesl přes srdce.

„Tak dobrá,“

uzavřel jsem. „Možná mě aspoň čeká spropitné. Mimochodem, ta vaše finta nezabrala. Seznam Talbottových cest vyhrabal hned a přepsal je na lístek z Keyesová zápisníku. Mám ho v kapse.“

„Přečtěte mi to.“

„Trpělivost je vlastností králů, vy nedočkavce.“

Vytáhl jsem papírek a přečetl mu seznam měst a dat. Dvakrát mě napomenul, ať se čtením tolik nespěchám, údaje ho tedy zřejmě vážně zajímaly. Když jsem se svým recitálem skončil, zeptal jsem se: „A co mám dělat po jídle?“

„Zavolejte mi, až se naobědváte.“

Na ta slova jsem praštil sluchátkem do vidlice. Hodně nevybíravě.

O.

Sendviče vůbec nebyly špatné. Roastbeef obsahoval přesně tolik tuku, kolik se od takového roastbeefu požaduje, dobře se kousal a dokonce ani chléb nepatřil mezi ty bezpohlavní zplozence obilí bez chuti a zápachu. Jenom mléka jsem si mohl dát víc; koupil jsem ale jen půl litru a nezbylo mi, než s tím nějak vystačit. Mezi jednotlivými sousty jsme si povídali a já se dopustil hrubé chyby. Samozřejmě, je mi jasné, že jsem mu neměl prozradit ani to nejmenší, zvlášť když se mi zamlouval každou minutou méně a méně, jenže nad jídlem se mi podařilo dospět do takového toho typu povznesené nálady, ve které si zkrátka přestanete dávat pozor. Vyslepičil jsem mu, že pokud je mi známo, nikdo zatím nešel po spojovatelce a číšníkovi v hotelu Churchill. Protože se hned nato chystal zavolat Wolfovi a spustit do sluchátka dalekosáhlé litanie, musel jsem ho nějak zarazit. Doplnil jsem tedy, že Wolfe v případu zaměstnal další muže a že já nemám nejmenší ponětí, co nebo koho tihle muži sledují.

Pak jsem se pro změnu chystal telefonovat já, jenže se zrovna otevřely dveře a mezi nás vplula Dorothy Keyesová v doprovodu Victora Talbotta.

Postavil jsem se, zatímco Pohl zůstal sedět.

„Ahoj, ahoj,“

prohlásil bodře. „Máte tu moc pěkné hnízdečko.“

Ani jeden z nich nedal najevo povědomí o mé přítomnosti. Dorothy se posadila ke zdi na židli, zkřížila nohy a pohled zakotvila na Pohlovi. Talbott připochodoval k mahagonovému stolu mezi námi, zastavil se mi po boku a oslovil Pohla: „Zatraceně dobře víte, že nemáte právo tady slídit, hrabat se v cizích věcech a snažit se ovlivňovat zdejší zaměstnance. Vlastně tu vůbec nemáte žádná práva. Dávám vám minutu, abyste se odtud klidil.“

„Takže vy mně dáváte minutu?“

Pohl se zatvářil skutečně odporně a jeho hlas zněl obdobně. „Vy jste tu jako placený zaměstnanec, já jako spolumajitel a vy mně budete dávat minutu. A že vyrušuju zdejší zaměstnance? Přece jsem jim jenom nabídl šanci svěřit mi pravdu a oni nic víc nedělají. Dva z nich strávili hodinu v kanceláři právníka jenom proto, aby téhle pravdě dali písemnou podobu. Sepsali oznámení na Broadyka za nakládání ukradeným majetkem. Zřejmě už ho zatkli.“

Talbott jen ucedil:

„Vypadněte.“

Ani přitom nezvýšil hlas.

Pohl bez hnutí brvou opáčil:

„Možná bych měl taky doplnit, že v souvislosti s odcizením stejného majetku bylo sepsáno i oznámení proti vám. Jde o ty návrhy, co jste prodal Broadykovi. Anebo se taky vytasíte s nějakým alibi?“

Talbott chvilku bojoval se sevřenými čelistmi, než se mu podařilo otevřít rty. Se stále ještě stisknutými zuby prohlásil: „Teď už můžete zmizet.“

„Anebo můžu taky zůstat. A já zůstanu.“

Pohl se marně pokusil o potutelný úsměv, což jen prohloubilo pavučinu proláklin v nevzhledném obličeji. „Možná jste si už všiml, že nejsem sám.“

„Počkejte chviličku,“

vmísil jsem se do debaty. „Když bude třeba, pomůžu vám do kabátu, ale jinak se na mě nespoléhejte, pane Pohle. Jsem tu jen jako pozorovatel, s jedinou výhradou. Cekám, až mi zaplatíte ty sendviče s kávou. Než odejdete, pokud vás tedy k tomu někdo přiměje, chci po vás pětadevadesát centů.“

„Nikam se nechystám. Tehdy v parku jste na tom byl jinak, Vicu. Tentokrát nás sleduje svědek.“

Talbott udělal dva spěšné kroky, prudkým kopancem vypáčil židli zpod stolu, popadl Pohla za kravatu a prudce jím zatřepal. Pohl přepadl dopředu a marně se pokusil vrhnout po Talbottovi. Ten bleskurychle uhnul a tahal Pohla kolem stolu jako na vodítku.

Vstal jsem a rychle ustoupil, abych mu nestál v cestě.

Nakonec Talbott upadl; převalil se na záda s cárem vázanky stále pevně sevřeným v ruce. Pohl dokonce ani na svůj věk nevypadal v nejlepší formě, a teď už mohl jen těžko cokoli dohnat. „Pomoc! Policie! Pomoc!“

zaječel vysokým hlasem a prsty sevřel židli, na které jsem před několika okamžiky seděl. Pravděpodobně se ji chystal hodit po bezmocném nepříteli, a já se v duchu připravoval k co nejrychlejšímu zásahu, jenže Talbott se píďalkovitě natáhl a odhodil židli do bezpečné vzdálenosti. Pohl se dal na útěk. Prchal kolem desky stolu ke zdi s Talbottem v patách. Znovu marně zaječel o pomoc a snažil se doběhnout k protějšímu rohu. Odtud se vrhl přes celou místnost ke stolečku se vzorky. Bezmyšlenkovitě z něj popadl železnou žehličku a mrštil ji za sebe. Talbott se přikrčil, a tak mu letící předmět jen prosvištěl kolem hlavy a dopadl na desku mahagonového stolu, ze které smetl telefon. Letící žehlička Talbotta evidentně zbavila posledních zbytků soudnosti, jak hned dokumentoval činy. Vrhl se po Pohlovi a ani se nezdržoval hledáním bytelnějšího držát – ka, než je kravata: zamířil úderem přímo na čelist. Tím mě ranil; včerejší dobře míněnou radu zřejmě nechal vyšumět bez užitku.

„Nechte toho, vy dva,“

zaburácel nový hlas.

Krátké mrknutí vpravo mi odhalilo dvě skutečnosti. Jednak, že Dorothy stále sedí jako přikovaná k židli, dokonce ani nerozpletla zkřížené nohy, a za druhé, že nově příchozí ochránce pořádku nepatří do kategorie uniformovaných šlapačů chodníků; dostavil se detektiv, se kterým jsme se znali od vidění. Určitě se poflakoval někde tady kolem, ale předtím jsem si ho nevšiml.

Vrhl se k oběma rozlíceným gladiátorům. „Tohle se přece nedělá,“

oznámil jim.

Dorothy se hbitě vyšvihla na nohy a postavila se mu po bok. „To tenhle člověk,“

začala a ukázala na Pohla. „Vynutil si přístup a byl vyzván k odchodu. Jenže neposlechl. Mám tyhle místnosti na starost, a on sem nemá přístup. Ráda bych ho žalovala za násilné vniknutí nebo za narušení domovního klidu, nebo jak se to vlastně říká. Pokusil se zabít pana Talbotta, nejdřív židlí a potom touhle žehličkou, kterou po něm hodil.“

Postavil jsem telefon zpátky na stůl a přiblížil jsem se k nim, takže mi městem placený civil musel věnovat pohled.

„A co jste dělal vy, Goodwine? Čistil jste si nehty?“

„Ne, pane,“

opáčil jsem uctivě. „Prostě se mi jen nechtělo do ničeho zasahovat.“

Talbott s Pohlem se rozhodli uspořádat soutěž, jejímž cílem bylo překřičet jeden druhého.

„Dobrá, dobrá,“

nervózně prohlásil detektiv. „Obvykle bych s lidmi vašeho ražení nejdřív zkusil celou tuhle věc pořádně probrat, jenomže to, co se stalo s Keyesem, rozhodně obvykle nevypadá.“

Obrátil se k Dorothy. „Takže vy hodláte podat žalobu, slečno Keyesová?“

„Určitě.“

„A já taky,“

přidal se Talbott.

„Tak to bychom měli. Půjdete se mnou, pane Pohle.“

„Ne, zůstanu tady.“

Pohl stále ještě těžce funěl. „Mám tu své pohledávky. A tak nikam nepůjdu.“

„Kdepak. Slyšel jste tady madam.“

„Slyšel. Ale vy jste ještě neslyšel mou verzi. Napadli mě. Ona podá žalobu. Já také. Klidně a tiše jsem seděl na židli, vůbec jsem se nehýbal, a Talbott se mě pokusil odtáhnout a udeřil mě. Toho jste si nevšimla?“

„Jednal v sebeobraně,“

prohlásila Dorothy. „Hodil jste žehličkou –“

„Abych si chránil život! Vždyť po mně šel –“

„Já jenom –“

„Ticho tady!“

stroze přikázala ruka zákona. „Za těchto podmínek nejednáme na správném místě. Pánové mě budou laskavě následovat oba. Tak, kdepak jste si nechali klobouky a kabáty?“

Skutečně ho následovali. Nejdřív se sice snažili vyplýtvat celou kapacitu plic na zbytečná slova a ještě zbytečnější gesta, ale pak se dali do pohybu. První kráčel Pohl s polovinou kravaty, za ním Talbott a závěr procesí tvořila ruka zákona.

Řekl jsem si, že místnosti by neškodila trocha úklidu, a hned jsem se do něj iniciativně pustil. Sebral jsem židli, kterou se Pohl před chvílí oháněl, pak jsem popadl žehličku a uložil ji na místo na stolku. Na závěr jsem ještě důkladně prohlédl mahagonovou desku, abych zjistil rozsah škod, které žehlička napáchala.

„Vy asi budete pěkný zbabělec, že?“

zeptala se Dorothy.

Znovu se posadila na téže židli a zkřížila tytéž nohy. Ani ona, ani policista se nepletli. Nechoval jsem se zrovna jako ukázkový hrdina.

„Jak se to vezme,“

odpověděl jsem. „Minulý týden jsem se odvážil zúčastnit jedné protestní demonstrace. A když přijde na praní, s dětmi do metru padesáti se rvu jako lev. A troufnu si i na ženské. Zkuste mě uhodit. Ale opatr –“

Vtom se ozvalo zvonění.

„Telefon,“

oznámila Dorothy.

Přitáhl jsem si přístroj a přiložil sluchátko k uchu.

„Je tam paní Keyesová?“

„Je,“

odpověděl jsem. „Jenže teď má zrovna spoustu práce se sezením. Přejete si nechat zprávu?“

„Vyřiďte jí, že za ní přišel pan Donaldson.“

Udělal jsem to a poprvé jsem na její tváři odhalil stopy lidské citové reakce. Jakmile jsem vyslovil jméno Donaldson, veškerá aura velké zvedačky obočí se rozplynula. Všechny viditelné svaly ztuhly a barva se vytratila. Jestli byla, nebo nebyla tím, co se mi právě snažila přišít, nemohu soudit; nikdy předtím jsem o Donaldsonovi neslyšel. Každopádně z něj ale měla pěkný vítr.

Už mě unavovalo čekat, a tak jsem pro jistotu zopakoval:

„Přišel za vámi pan Donaldson.“

„Já…“

Navlhčila si rty. Jednu chvíli seděla docela sesypaná na židli, ve druhé se rezolutně zvedla a prohlásila vůbec ne roztřeseným hlasem: „Řekněte jí, ať ho pošle do Talbottovy kanceláře.“

S těmi slovy odkráčela.

Oddrmolil jsem instrukce a požádal o připojení ke státní lince. Když se ozval oznamovací tón, vytočil jsem číslo. Mrknutím na zápěstí jsem zjistil, že už je pět minut po třetí. Opět se ohlásil Orrie, a tak mi na moment zdřevěněl jazyk.

„Archie,“

ohlásil jsem se strojeně. „Rád bych mluvil se Saulem.“

„Se Saulem? Ten už tu není. Dobré tři hodiny.“

„Aha. Myslel jsem, že pořádáte večírek. Tak tedy musím vzít zavděk Wol fem.“

Pak už se ozval jeho hlas. „Ano, Archie?“

„Pořád sedím v Keyesově kanceláři a zrovna jsem se rozvalil za jeho stolem. Jsem tu sám. Přinesl jsem Pohlovi oběd a teď mi dluží pětadevadesát centů. Ale to nic. Zrovna jsem si tak vzpomněl na oběti, se kterými jste často přispěchal ve chvíli, kdy klientům hrozilo zatčení. Vzpomínáte si, jak jste pohřbil Claru Foxovou do bedny na čištění bot a ještě ji zatížil vázičkou? Anebo jak –“

„A co s tím?“

„Zrovna se chystají zabásnout nám klienty, jinak nic. Broadyka zajistili za převzetí kradeného zboží, těch vzorků od Talbotta. Pohla zase zrovínka lapli za rušení klidu a Talbotta pro napadení a rvačku. A to už vůbec nemluvím o tom, že slečna Keyesová vypadá, jako by strávila týden na dietě z chroustů.“

„Co to melete? Co se vůbec stalo?“

Tak jsem mu to vyklopil, a protože neměl na práci nic lepšího než sedět a nechat Orrieho zvedat telefony, nijak jsem s vyprávěním nespěchal. Když jsem se tím vším prokousal, doplnil jsem, že mi připadá jako dobrý nápad ještě chvíli se tady motat a pokusit se zjistit, kdo je ten záhadný pan Donaldson, když pouhý zvuk jeho jména stačí pohledné mladé dámě, aby zbledla jako stěna.

„Ne, nemyslím, že by to bylo nutné,“

ozval se Wolfe. „Pokud náhodou nedělá krejčího. Zkuste mi diskrétně zjistit, jestli se neživí jako krejčí, ale vážně diskrétně. Jestli ano, sežeňte jeho adresu. A pak zajděte za slečnou Rooneyovou… moment, přečtu vám její adresu.“

„Její adresu znám.“

„Najděte ji a zkuste se jí nějak vlichotit. Musí vám věřit, a pak jí rozvažte jazyk.“

„A po čem mám jít? Vlastně ne, dobře vím, po čem u ní půjdu, ale po čem chcete jít vy?“

„Nevím. Po čemkoli, co z ní vymáčknete. Proklepněte to. Znáte tyhle případy, musí se postupovat vylučovací metodou.“

Pohledem jsem ve dveřích zachytil pohyb. Někdo vstoupil a blížil se ke mně.

„Dobrá,“

řekl jsem Wolfovi. „Netuším, kde bych ji našel, ale dostanu se k ní, i kdybych měl pátrat celou noc.“

Zavěsil jsem, podíval se na příchozí a pozdravil.

„Zdravím vás, slečno Rooneyová. Hledala jste mě?“

(r)

Annie Audrey přišla ve slušivých zelených šatech s červenými skvrnami sestavenými do pozoruhodných obrazců, ale nezdálo se, že by nad svým zjevem přetékala spokojeností. Necítila teď zřejmě spokojenost s ničím, co jí bylo na dosah. Vůbec bych nepředpokládal, že se její zdravě růžová tvář dokáže tak zakabonit. Nejenom že nepozdravila, ale neobtěžovala se ani gestem a rovnou od dveří na mě vyjela: „Jak se dostanu na návštěvu k někomu, koho zatkli?“

„Přijde na to,“

opáčil jsem. „A neštěkejte na mě takhle. Já jsem nikoho nezatkl. Koho byste vlastně chtěla navštívit? Broadyka?“

„Ne.“

Plácla sebou na židli a tvářila se jako žhavý adept na odbornou lékařskou pomoc. „Wayna Safforda.“

„Proč ho zavřeli?“

„Netuším. Dnes ráno jsem se s ním setkala ve stájích a pak jsem vyrazila do města shánět zaměstnání. Potom jsem zavolala Lucy, své nejlepší přítelkyni tady z kanceláře. Prý se tu šušká cosi o Viku Talbottovi v souvislosti s prodejem dokumentů Broadykovi, a tak jsem sem spěchala zjistit, co se vlastně děje. Zrovna jsem Waynovi volala o zatčení Pohla s Talbottem, jenže ze stájí mi nějaký chlapík oznámil, že si ho před chvílí odvedli na policii.“

„Proč?“

„To nevěděl. Jak se k němu mám dostat?“

„To asi nepůjde.“

„Ale já přece musím.“

Potřásl jsem hlavou. „Problém je v tom, že vy věříte v nutnost návštěvy, já v ni třeba věřím taky, ale policajtům to prostě nevysvětlíte. Záleží na tom, co mu napsali na pozvánku. Pokud se chtěli jenom pobavit o pocení koní v horkém počasí, do hodiny ho máte venku. Jenže jestli na něj něco vyhrabali nebo si to aspoň myslí, tak je to ve hvězdách. A vy nejste ani příbuzná, ani právnická.“

Chvíli jen tak seděla a dívala se na mě jako hromádka neštěstí. Za dobrou minutu se hořce ozvala:

„Včera jste mi povídal něco o tom, že bychom mohli dobře vycházet.“

„Myslíte, jako že bych z fleku nasedl na buldozer a začal strkat do nebeské báně, abych vám ji snesl k nohám?“

Znovu jsem potřásl hlavou. „Dokonce i kdybyste byla tak dokonalá, abych poslal rozum na nekonečnou procházku, v téhle situaci bych nedokázal nic víc než posadit se a držet vás za ruku. Z vašeho výrazu ovšem soudím, že po tom zrovna netoužíte. Mohla byste mi as – poň oznámit, proč tak toužíte po té návštěvě, když si odmyslíme pouhou zvědavost?“

Vstala, obešla obrovský stůl a natáhla se po telefonu. Přiložila sluchátko k uchu a promluvila. „Tady je Audrey, Helen. Spoj mi, prosím tě… Anebo ne, zapomeň na to.“

Zavěsila a drobnými krůčky přešla kolem stolu. Posadila se na roh a vyslala ke mně další z galerie svých mrazivých pohledů, tentokrát nikoli zdola, nýbrž v jedné rovině s mýma očima. Mrazil však prakticky stejně.

„Vězí to ve mně,“

prohlásila.

„Co jako?“

„Všechny tyhle trable. Kde se vyskytnu já, tam je vždycky zaděláno na nějaký chaos.“

„Svět je plný problémů. Všude se všichni topí v potížích. Vás ty ztřeštěné nápady neopouštějí. Včera jste nám vyděšeně tvrdila, že vás hodlají navézt do vraždy, a nikdo pak nic takového ani nenaznačil. Možná se zase pletete.“

„Nepletu,“

opáčila pevně. „A kromě toho, vždyť mě přece obvinili z ukradení těch vzorků. Možná to nikdo neřekl přímo, ale určitě jste si všiml, jak se ke mně chovali. Teď se najednou všechno vyřešilo a prokázala se má nevina. Jenže hned nato Wayna seberou za vraždu. A teď –“

„Myslel jsem, že nevíte, proč ho zatkli.“

„Taky že nevím, ale uvidíte sám. Jenže… my jsme přece byli spolu, ne?“

Sjela se stolu a zabrebtala:

„Myslím. Určitě. Musím zajít za Dorothy Keyesovou.“

„Ta se baví s návštěvou.“

„Já vím, ale možná už se jí zbavila.“

„Jmenuje se Donaldson a docela by mě zajímal. Zdá se mi, že slečna Keyesová začíná tak trochu pátrat na vlastní pěst. Netušíte náhodou, jestli ten Donaldson nedělá detektiva?“

„To určitě ne. Zřídil si právnickou praxi a byl to Keyesův přítel. Párkrát jsem ho tu viděla. Myslíte…“

Další slova spolkla, neboť nás vyrušil příchod dalšího hosta. Mířil k nám.

Tentokrát to byl můj starý známý. „Máme spoustu práce,“

oznámil jsem mu bryskně. „Vraťte se zítra.“

Kdybych byl zůstal při rozumu, nechal jsem vtipkování na konto seržanta Purleye Stebbinse z oddělení vražd už před dlouhými lety. Vždycky totiž reagoval podrážděně a nevrle. Často se pak tvářil, jako bych byl tou nejobtížnější překážkou v cestě za dokonalým plněním služebních povinností. Právě teď vystrouhal přesně takový výraz.

„Takže jste tady,“

prohlásil.

„Dá se to tak nazvat. Slečno Rooneyová, to je seržant –“

„Chmm. Už jsme se viděli.“

Poctila ho stejně zkroušeným pohledem jako před chvílí mě.

„Ano, už jsme se viděli,“

přisadil si Purley. Upřímnýma hnědýma očima se vpíjel do jejích. „Hledal jsem vás, slečno Rooneyová.“

„Dobrý bože! Snad ne další otázky?“

„Kdepak. Ty samé. Potřebujeme si něco prověřit. Pamatujete na to prohlášení, které jste u nás podepsala? Uváděla jste v něm, že jste v úterý strávila se Saff ordem dobu od čtvrt na šest do půl osmé v jezdecké akademii. Vzpomínáte si na to?“

„Samozřejmě, že si vzpomínám.“

„A nechcete to ještě nějak změnit?“

Audrey se otřásla. „Změnit co?“

„Své prohlášení.“

„Samozřejmě, že nechci. Proč bych měla?“

„Jak potom vysvětlíte, že vás viděli právě v téhle době, jak se projíždíte v parku se Saffordem na dalším koni v patách? A on to navíc připouští.“

„Než odpovíte, počítejte do deseti,“

poradil jsem jí. „Nebo třeba do sta.“

„ Držte zobák,“

vyjel Purley. „Co vy na to, slečno Rooneyová? Určitě jste počítala s prozrazením a připravila si nějaké vysvětlení. Tak sem s ním.“

Audrey opustila své stanoviště u stolu a postavila se tak, aby trapiteli hleděla přímo do očí. „Možná si nás někdo s někým spletl,“

navrhla. „Kdo vlastně tvrdí, že nás zahlédl?“

„No dobrá.“

Purley vytáhl z kapsy složený list papíru, pečlivě ho rozložil a podíval se po mně. „Na tyhle věci si dáváme bacha, zvlášť když se kolem motá ten váš tlustý šéf a strká do všeho čumák.“

Natáhl ruku s dokumentem k Audrey, aby dohlédla obsah. „Tohle je předvolání, na jehož základě vás zatýkám jako předmětného svědka. Váš přítel Safford si to chtěl napřed důkladně pročíst. A co vy?“

Tvářila se, jako by tuhle laskavou nabídku přeslechla. „Co to znamená?“

zeptala se.

„To znamená, že se teď se mnou svezete do centra.“

„A taky to znamená –“

ozval jsem se.

„ Držte zobák,“

zopakoval Purley a vykročil k ní. Zřejmě ji hodlal vzít za rameno, ale nahmátl jen vzduch. Audrey se totiž hbitě otočila a sama svižně vykročila. Bez pozdravu ji následoval a u dveří už jí kráčel v patách. Měl co dělat, aby jí stačil. Spěchala zřejmě v naději, že odhalila jediný možný způsob, jak se setkat se svým vyvoleným.

Chvilku jsem jen tak seděl se stisknutými rty a pozoroval popelník na desce stolu. Potřásl jsem hlavou nad marností tohoto světa, natáhl se po telefonním sluchátku, požádal o vnější linku a znovu jsem vytočil stejné číslo.

Ohlásil se Wolfe.

„Kde máte Orrieho?“

zeptal jsem se. „Dal si dvacet v mé posteli?“

„Kde se pořád motáte?“

zeptal se místo odpovědi. „Pořád v Keyesově kanceláři. Pořád stejná písnička. Odvedli další dva.“

„Další dva co? A kam?“

„Klienty. Do báně. Začínáme jich mít po čertech málo.“

„Koho a za co?“

„Wayna Safforda a Audrey Ronneyovou.“

Vylíčil jsem mu, co se všechno semlelo, aniž bych se obtěžoval vysvětlováním náhlého konce našeho předchozího rozhovoru. Nakonec jsem dodal: „Takže zabásli čtyři z pěti a Talbotta jako prémii. Musíme si teď vystačit s tou poslední, s Dorothy Keyesovou, i když by mě nepřekvapovalo, kdyby už taky seděla v antonu. Aspoň podle barvy, která ji polila, když se ohlásili. Vydržte moment.“

Přerušil jsem výklad, protože do místnosti vpadl další návštěvník. Dorothy Keyesová. „Ještě se ozvu,“

ohlásil jsem do telefonu, zavěsil a vyskočil ze židle.

Dorothy ke mně přistoupila. Nervozita ji neopustila, spíš naopak. Vypadala docela lidsky. Úplně zapomněla na cviky s obočím a veškerá nezakrytá kůže na jejím těle získala popelavě šedý odstín. Ani v očích nezapřela vážné problémy.

„Pan Donaldson už odešel?“

vyzvídal jsem.

„Ano.“

„Dneska přišel nějak zlý den. Sebrali ještě slečnu Rooneyovou a Wayna Safforda. Policie se domnívá, že v líčení toho úterního rána něco vynechali. Zrovna jsem to vyprávěl panu Wolfovi, když jste se objevila.“

„Chci se s ním setkat,“

oznámila.

„S kým? S panem Wol fem?“

„Ano. A to hned.“

„Proč?“

Ať mě vezme ďas, jestli se jí v té chvíli obočí nepohnulo. Celá lidskost se rozpadla jako tenká skořápka.

„To řeknu přímo jemu,“

prohlásila, jako bych byl vosk. „Musím se s ním hned vidět.“

„Hned to nepůjde,“

ujistil jsem ji. „Mohla byste se tam vydat taxíkem, ale zrovna tak dobře můžete počkat, než dorazím na Sestašedesátou vyzvednout si auto. Už je totiž po čtvrté a on zrovna beseduje s orchidejemi, což je činnost, kterou před šestou neukončí ani pro radost jedinému klientovi, kterého nám ještě nezavřeli.“

„Jenže tohle spěchá!“

„Pro něj do šesti nespěchá vůbec nic. Tedy, pokud se mi nehodláte svěřit. Já totiž nahoru smím. Tak řeknete mi to?“

„Ne.“

„Mám si tedy skočit pro auto?“

„Ano.“

Tak jsem skočil.

Wolfe se k nám dole v kanceláři připojil tři minuty po šesté, osvěžen posezením se svými miláčky. Dorothy už cestou sem jednoznačně vymezila hranice ochoty ke konverzaci smou maličkostí. Veškeré zvuky, které jsme si v autě vyměnili, se skládaly z jejího upozornění: „Pozor na ten náklaďák!“

a mé odpovědi:

„Nechte to na mně.“

A tak jsem jí za tu hodinu čekání ani nenabídl nic k pití. Když se s ní Wolfe pozdravil a provedl složitou operaci s umístěním rozměrného pozadí do křesla, oznámila mu: „Chci s vámi mluvit soukromě.“

Wolfe jen potřásl hlavou. „Pan Goodwin je mým osobním asistentem, a i kdybyste mu nic neřekla, všechno se vzápětí doví ode mě. Tak, ven s tím.“

„Ale ono to je soukromé.“

„Většina sdělení, která tyhle zdi vyslechly, nesla takový ráz. Tak pokračujte.“

„Za nikým jiným s tím stejně nemůžu.“

Dorothy seděla v jednom ze žlutých křesel a teď se Wolfovi zadívala do očí a důvěrně se naklonila jeho směrem. „Nevím, jak na tom jsem, ale musím to zjistit. Jeden člověk se chystá udat policii, že jsem na šeku padělala otcův podpis. Ohlásí to zítra ráno.“

Její tvář opět roztála do zkroušeného lidského výrazu a oči se staly zobrazením němé prosby.

„A provedla jste to?“

„Co? Jestli jsem zfalšovala jméno? Ano.“

Zkusmo jsem vysunul obočí.

„Tak mi o tom povězte víc,“

pobídl ji Wolfe.

Nakonec se to celé dostalo na světlo světa, a ani to nebolelo. Vlastně se nepřihodilo nic složitého. Papínek jí prostě nedával tolik peněz, kolik život v jejím stylu vyžadoval. Před rokem zfalšovala jeho jméno u šeku na tři tisíce dolarů. Samozřejmě se 0 tom dozvěděl a přiměl ji svatosvatě slíbit, že se to stalo poprvé a naposled. Jenže nedávno zfalšovala další šek, tentokrát na pět tisíc, a to už se otci nezamlouvalo ani v nejmenším, ale ani tentokrát neuvažoval o něčem tak drastickém, jako je žaloba na vlastní dceru.

Zemřel dva dny poté, co se o dalším dceřině úletu dověděl. Všechno jí odkázal, jenže vykonavatelem poslední vůle ustanovil právníka jménem Donaldson, aniž podle Dorothy věděl o srdečné nenávisti, kterou k ní Donaldson přechovává. A on právě mezi Keyesovou dokumentací našel její falzifikát s ručně psaným vysvětlením a hned odpoledne se k ní spěchal ohlásit, aby vysvětlil, že považuje za svou povinnost občana i právníka s ohledem na způsob Keyesovy smrti oznámit všechna fakta policii. Sice se mu tahle povinnost z duše protiví, povídal, ale bude se muset přemoci a udělat to.

Nemůžu sice tvrdit, že bych se nad blokem při zapisování všech těch zdrcujících skutečností usmíval, ale připouštím, že mi 1 při tomhle tklivém vyprávění nedělalo potíže udržet slzy na uzdě.

Wolfovi se dostalo odpovědí na všechny otázky, se kterými vyrukoval, takže se pohodlně zapřel v křesle a dovolil si mocné odfouknutí. Pak prohlásil: „Chápu, že jste cítila potřebu někomu se s touhle patálií svěřit. Jenže co si s tím mám počít? Dokonce i kdybych za vás převzal veškerou odpovědnost, co dál?“

„Nevím.“

Lidé se obvykle uvolní, jakmile se někomu svěří se svými problémy, v případě Dorothy se však zdálo, jako by se jí přitížilo. Hlas jí odrážel stejnou beznaděj, jakou ilustroval obličej.

„A navíc,“

pokračoval Wolfe, „čeho se vlastně bojíte? Veškerý majetek včetně bankovních účtů připadne vám. Státní zástupce by jenom ztrácel čas, kdyby se vás snažil popotahovat a hnát před soud, a nepředpokládám, že by se k něčemu takovému vůbec chystal. A pokud není pan Donaldson úplný idiot, velice dobře si to uvědomuje. To mu řekněte. Vyřiďte mu, že střílí slepými.“

Wolfe na ni namířil prstem. „Jestli vás ovšem nemá za

vražedkyni a nesnaží se posadit vás na elektrické křeslo. Jak moc vás nenávidí?“

„Nenávidí mě celou duší,“

opáčila trpce Dorothy.

„Proč?“

„Jednou jsem ho pár dní nechala žít v naději na svatbu a ten trouba to všude rozhlásil. Jenže já si to potom rozmyslela. On všechno strašně prožívá. Bláznivě mě miloval a teď mě zase příšerně nenávidí. Pokud mi tím šekem může nějak ublížit, nezaváhá ani minutu.“

„Pak ho tedy nemůžete zastavit, a nemůžu ho přibrzdit ani já. Ten padělaný šek a zápisky vašeho otce zůstávají bohužel v jeho držení a nic ho zřejmě neodradí od toho, aby se s nimi pochlubil na policii. Mimochodem, jezdí na koni?“

„Dobrý bože,“

sklesle si povzdechla Dorothy. „Říkala jsem si, že mi určitě poradíte, co dělat. Měla jsem vás za chytřejšího detektiva!“

Vstala a rázně zamířila ke dveřím. V půli cesty se zastavila a otočila hlavu. „Jste taky jen taková malá pijavice. Ale já si to s tou špinavou krysou vyřídím sama!“

Vstal jsem a doprovodil ji ke dveřím, hlavně proto, abych se přesvědčil, že za ní skutečně zapadnou. Pak jsem se beze spěchu posadil, uložil notýsek do zásuvky a teprve potom jsem si dovolil poznamenat: „Tak, ta nás všechny dokonale odhadla. Já jsem budižkničemu, vy pijavice a exekutor závěti jejího otce zase krysa. Tak skvělé děcko by si zasloužilo lepší společnost.“

Wolfe jen zamručel, vydal ale mručení z kategorie těch veselých, zřejmě proto, že se přiblížila hodina večeře a on si nenechá kazit chuť k jídlu vůbec ničím.

„Takže,“

ozval jsem se znovu. „Jestliže nevymyslí a neudělá nějaký zázrak, zítra před polednem ji taky seberou, a přitom byla poslední, kdo nám ještě zbýval. Bude u nich trčet všech pět našich klientů a navrch podezřelý, kterého jsme měli dostat za mříže my. Doufám, že Saul s Orriem si vedou líp než my. Na večeři jsem si smluvil schůzku a pak jsme si chtěli vyrazit, ale můžu to zrušit, kdybych vám mohl být nějak platný.“

„Kdepak, děkuju vám.“

Zamračil jsem se. „Aha. Takže Saul s Orriem na tom dřou.“

„Dnes večer nevidím nic, čemu byste se mohl věnovat. A potom, já tady budu a dám si pozor, kdyby se něco dělo.“

Samozřejmě. Bude si tu číst knihy a Fritze nechá každého případného návštěvníka vypoklonkovat. Nebylo by to poprvé, co by se rozhodl, že případ si vlastně nezasluhuje jeho pozornost, a že se jím tedy není třeba vzrušovat. V takových situacích se ode mne obvykle mlčky vyžadovalo vytrvalé dorážení, než změní názor a pustí se zase do práce. Jenže tentokrát jsme se dostali do situace, kdy Orrie Cather tráví celá odpoledne zavrtaný v mém křesle, a tak jsem usoudil, že může zrovna tak dobře dorážet na Wolfa on. Nechal jsem ho být a odebral se do svých komnat, abych před večeří příslušně zapracoval na svém zevnějšku.

Večer se po všech směrech vydařil. I když Fritz vytrénoval mé chuťové buňky k nesmírné vybíravosti, večeře u Lilly Rowanové je nikdy neurážela. A mě osobně neurážel ani další program, taneční show ve Flamingo Clubu, kam jsme vyrazili líp se vzájemně poznat. Známe se totiž slabých pár let. Pak jsme ještě něco probírali a domů jsem se vrátil až kolem třetí. Ze zvyku jsem v kanceláři zkontroloval dvířka od sejfu a zběžně se rozhlédl. Vždycky, když mi Wolfe chtěl nechat vzkaz, dal mi ho na stůl pod těžítko a teď se tam zrovna jeden krčil. Jeho drobný rukopis byl čitelný jako údery psacího stroje.

Proletěl jsem text.

AG: Vaši práci na Keyesově případu považuji za vysoce uspokojivou. Když je nyní celá záležitost uzavřena, můžete podle původního plánu ráno odjet k panu Hewittovi na Long Island a vyzvednout ty sazenice. Theodore vám připraví krabice. Nezapomeňte zkontrolovat ventilaci.

NW.

Přečetl jsem si to celé ještě jednou a pak jsem papír obrátil, abych mrkl na druhou stranu. Nic.

Posadil jsem se ke stolu a vytočil číslo. Nikdo z mých nejbližších přátel ani nepřátel nesloužil, ale nakonec jsem dostal k apa – rátu seržanta jménem Rowley, se kterým jsme se zběžně znali. „Potřebujete v Keyesově případu ještě něco, co vám zatím chy –“

„Chmmm,“

zachraptěl nevesele. „Potřebujeme úplně všechno. Pošlete to prvním rozvozem po mlékařích.“

„To nepůjde, nevejde se to do láhve.“

„Uff. Jděte radši spát.“

Zavěsil. Chvilku jsem seděl a pak vytočil ještě jedno číslo. Do Gazette. Lon Cohen sice spal spánkem spravedlivých, ale jeden z jeho kolegů mi sdělil, že pokud je mu známo, případ Keyes nyní na polici úspěšně chytá prach.

Roztrhal jsem Wolfovu zprávu a nechal ji doplachtit do koše na papír. „Zatracený tlustý nádiva,“

zamumlal jsem a odebral se na kutě.

Ve čtvrtečních ranních novinách se neobjevila ani věta o nějakém pozitivním pohybu ve věci vyšetřování Keyesova případu. Nikdo o milimetr nepostoupil správným směrem, aby se přiblížil dopadení vraha.

Celý den, od deseti dopoledne do šesti večer, jsem strávil cestou do usedlosti Lewise Hewitta na Long Islandu, kde jsem pomáhal vybrat a připravit deset tuctů hlíz, které mně pak dělaly doprovod cestou domů. S nervy na pochodu vedle auta jsem se blížil zpátky a málem jsem s nimi neudržel kontakt, když mě u Queensboro Bridge zastavil policajt a dotazoval se, kde hoří, že tak spěchám. Musel jsem jazyk pevně zapřít za špičáky, abych mu nemusel odseknout cosi velmi nelichotivého.

Překvapení se dostavilo ve chvíli, kdy jsem vykládal poslední lísku se sazenicemi. Na chodník vyjel vůz s policejním označebí?

ním, který jsem znal jako své boty, a zastavil hned za mým. Z jeho útrob se vysoukal inspektor Cramer.

„Tak, co zaměstnává Wolfa teď?“

zeptal se a kráčel ke mně po schodech.

„Tucet odontoglussů,“

opáčil jsem chladně, „a tucet renanther.“

„K téhle párty se musím připojit,“

zavrčel nerudně. Tak jsem mu nebránil.

Protože jsem teď zrovna nepracoval jako detektiv, nýbrž jako doručovatel orchidejí, vpustil jsem ho k Wolfovi a naštvaně jsem se sbíral, že půjdu Theodorovi pomáhat s přírůstky. Pak ke mně ale dolehlo Wolfovo zahřímání z kanceláře: „Archie!“

Vstoupil jsem. Cramer seděl rozvalený v červeném křesle a nezapáleným doutníkem v našpulených ústech mířil kamsi ke stropu. Wolfovy zaťaté rty se zbarvily doběla a jasně ilustrovaly potlačovaný vztek. Intenzívně se na něj mračil.

„Mám důležitou práci,“

oznámil jsem krátce.

„Může počkat. Sežeňte mi k telefonu pana Skinnera. Pokud už není v kanceláři, chyťte ho doma.“

Rozehrál bych to ještě mnohem dokonaleji, kdyby se tu nevyskytoval Cramer. Takhle jsem si cestou ke svému stolu jenom důležitě odfrkl a pustil se do vytáčení čísla.

„Nechte toho,“

vyštěkl hrubě Cramer.

Pokračoval jsem ve vytáčení.

„Říkám vám, přestaňte s tím!“

„To bude stačit, Archie,“

sdělil mi Wolfe. Obrátil jsem se k němu a zjistil stálou přítomnost mračení. Sevřené dásně už se ale pomalu uvolňovaly. Dokonce jimi i dokázal formulovat artikulovaná slova. „Vážně pro vás nevidím lepší možnost než tu, kterou nabízím, pane Cramere. Jak už jsem vám řekl do telefonu, stačí mi ústní příslib spolupráce za mých podmínek a já vám všechno podrobně vysvětlím, včetně příslušných právně akceptovatelných důkazů. Anebo mi nic slibovat nemusíte. Potom o spolupráci požádám pana Skinnera z kanceláře státního návladního, možná se mu bude hodit. Můžu sice slíbit jen to, že ne – dojde k žádnému násilí, ale očekávám i uzavření případu. Není to férový návrh?“

Cramer zavrčel jako tygr v kleci, kterého někdo skrz mříže šťouchá klackem.

„Vlastně nevím, proč s vámi ztrácím čas, k čertu,“

prohlásil Wolfe. „Pan Skinner by po tom skočil.“

Cramerovo vrčení nabylo srozumitelné podoby. „Kdy tu šaškárnu hodláte odstartovat? Dnes večer?“

„Sice jsem podrobnosti slíbil, až uslyším váš závazek, ale tohle snad prozradit můžu. Zítra brzy ráno. Získáte všechno, po čem vaše srdce touží. Mimochodem, Archie, zavezl jste vůz do garáže?“

„Ne, pane.“

„Dobře. Později budete muset ještě zajet k letadlu, zřejmě kolem půlnoci. Všechno visí právě na tom letadle, pane Cramere. Jestliže doručí zásilku až zítra místo dneška, bude se to celé muset o den odložit.“

„A kde to chcete rozjet? U vás v kanceláři?“

Wolfe potřásl hlavou. „To je právě jedna z těch podrobností, které se dovíte později. Chápete už, jak svou nabídku myslím?“

„S vámi člověk nikdy neví. Zkusme to takhle: co kdybych vám dal slovo, že to celé buď od vás koupím, jak chcete, nebo zapomenu na všechno, co jsem tu slyšel?“

„Ne. Archie, zavolejte panu Skinnerovi.“

Cramer zareagoval výrazem, jakých mezi sebou používají jen drsní chlapi. „Ty vaše zatracené šarády,“

dodal hořce. „Proč se se mnou vůbec zdržujete? Zatraceně dobře víte, že to státnímu návladnímu nepřepustím, protože byste třeba vážně mohl něco vyhrabat. Už jste to párkrát předvedl. Dobrá, takže beru vaše podmínky.“

Wolfe přikývl. Vítězný záblesk v oku se mu objevil a zmizel téměř nepostřehnutelně.

„Vezměte si notes, Archie. Bude toho pěkných pár listů a pochybuji, že to zvládneme do večeře.“

„Rád vám to všechno vysvětlím,“

houkl jsem na policistu Hefferana. „Jenom musíte sesednout z koně a dívat se mi do očí. Asi jste to netušil, ale právě tak vypadá demokratická cesta výměny názorů. Přece nechcete, abych si kvůli vám vyvrátil krk.“

Zívl jsem, aniž jsem se obtěžoval nějak to zakrýt. Nebylo ostatně před čím, kromě přírody a jízdního policajta. Oblečený a nasnídaný jsem se obvykle venku o sedmé nevyskytoval, a navíc jsem toho za poslední tři noci moc nenaspal: v úterý se konala sešlost s klienty, ve středu juchání s Lily Rowanovou a ve čtvrtek cesta na letiště La Guardia k letadlu, které naštěstí přistálo načas.

Hefferan opustil sedlo a postavil se mi tváří v tvář. Stáli jsme na vrcholu terénní muldy v Central Parku, právě tam, kam mě dovedl při našem prvním setkání. Rodil se další teplý říjnový den. Lehký větřík si pohrával s korunami stromů a keřů a kolem se proháněla spousta opeřenců, rozčepýřeně diskutujících o svých plánech na nejbližší hodiny.

„Jenom poslouchám rozkazy,“

oznámil Hefferan, aby mi všechno objasnil. „Přikázali mi sem přijet a vyslechnout vás.“

Přikývl jsem. „A vás to moc netěší. Ani mě. Nemohli bychom spolu tvořit komickou dvojici, jenže i já dostal rozkazy. Takže, abych vám to objasnil… Jak víte, támhle dole je bouda na nářadí.“

Ukázal jsem tím směrem. „Před boudou teď stojí osedlaný Keyesův kůň a drží ho jeden z vašich kolegů. V boudě se nacházejí dvě dámy, které se jmenují Keyesová a Rooneyová, a taky čtyři muži, Pohl, Talbott, Safford a Broadyke. Ale i inspektor Cramer s podřízenými. Jeden z těch šesti civilistů, určený tajným losem, se teď zrovna převléká do jasně žlutých rajtek s modrým sakem, vlastně úplně stejných svršků, v jakých jezdil Keyes. Jen tak mezi vámi, mnou a vaším koněm vám prozradím, že s tím losem si to inspektor Cramer zfixloval přesně, jak mu to vyhovuje. Ten vylosovaný nebo ta vylosovaná potom nasedne na Keyesová koně a vydá se po známé stezce. Pojede se staženými rameny a dlouhými třmeny, a až se objeví na dohled, pozdraví vás zvednutím biče. Na vás bude upřímnost. Proto se nebudete svěřovat mně, ale někomu, koho jste si zamiloval na policejním komisařství. Chce se po vás, abyste měl na paměti, že vaši pozornost mnohem víc poutal kůň než jezdec. Měl byste si připomenout, jestli jste v sedle skutečně poznal Keyese, nebo jen koně s postavou, která k němu tak nějak patřila.“

Ještě jsem naléhavě dodal:

„A mně, proboha, neříkejte ani slovo. Mně byste se nikdy k ničemu nepřiznal, tak radši držte klapačku a svá moudra si nechte na potom, pro nadřízené. Strašně moc na vás záleží, což je sice smutné, ale nedá se s tím nic dělat.

Pokud vás to neurazí, rád bych vám ještě vysvětlil celou naši teorii. Vypadá takhle: vrah, oblečený jako Keyes, ovšem navíc v plášti, čekal od půl sedmé v parku mezi porostem. Keyes vyrazil z akademie a dal se po jezdecké stezce. Kdyby ho sestřelil ze sedla na dálku, dokonce i nepatrnou, kůň by začal jančit, a tak vystoupil z křoví, zastavil ho a chytil uzdu. Teprve potom stiskl spoušť. Trefil napoprvé. Pak zatáhl tělo do křoví, aby nebylo vidět ze stezky. Mohlo se totiž vyskytnout ještě další ranní jezdecké ptáče. Sundal si plášť, možná to byl baloňák, smotal si ho pod bundu, nasedl a vyrazil na cestu parkem. Dal si na čas a snažil se dodržet Keyesův obvyklý rozvrh. Za třicet minut se dostal přesně na tohle místo,“

mávl jsem ke křoví, ze kterého ústila cesta, „a buď vás tu hned spatřil, nebo čekal, než se objevíte. Překlusal celou viditelnou část cesty a jako obvykle vás pomalu pozdravil zvednutím bičíku. Jakmile zmizel z dohledu, musel jednat bleskově. Seskočil z koně a prostě ho tu nechal; věděl, že se zvíře nějak vymotá mezi lidi a někdo si ho všimne. Sám okamžitě vystartoval ven z parku, buď na autobus na Páté avenui, nebo na metro. Podle toho, kam měl namířeno. Potřeboval si co nejrychleji zajistit alibi, protože koně mohl každou chvíli někdo zahlédnout a pak už by vaši spustili pátrání. Každopádně prchal s vědomím, že Keyese nechal, aby se ukázal na cestičce právě tady u toho vršku, a tělo se přece mělo najít daleko odtud.“

„Takže já jsem na tahu, protože jsem Keyese viděl. Nebo to aspoň tvrdím,“

usoudil Hefferan.

„Kašlete na to,“

poradil jsem mu. „Vůbec na nic nemyslete. Vypněte na chvíli mozek, abyste…“

Raději jsem se odmlčel. Cokoli bych mu pověděl, jenom by celé věci uškodilo. Mrkl jsem na hodinky. „Je sedm hodin devět minut. Seděl jste tenkrát na koni, nebo stál na zemi?“

„Na koni.“

„Tak raději nasedněte, ať máte stejný výhled. Odehrajeme to s celou parádou. Naskočte, už jede!“

Musím připustit, že skočit do sedla ten brundibár dokázal dokonale. Seděl v něm přikovaný rychleji, než bych já dokázal vsunout jednu nohu do třmenu, a vzápětí zaměřil pozornost na jezdeckou stezku, po níž se naším směrem blížil jezdec. A také musím připustit, že ryzák z našeho pohledu vypadal skutečně impozantně. Mohutný, ale zdaleka ne přerostlý, s hrdě vztyčeným krkem a lehoučkým, dokonalým krokem. Zaostřil jsem zrak na detaily jezdcovy tváře, ale z téhle vzdálenosti jsem je nedokázal rozlišit. Rozeznal jsem modrou barvu bundy, žluté rajtky i sehnutá ramena, ale vůbec ne jezdcovu tvář.

Hefferan ani nedutal. Když se jezdec blížil k záhybu cesty, zkusil jsem znovu zaostřit na jeho tvář v bláhové naději, že teď se něco stane. Věděl jsem totiž o čtyřech jízdních policistech, číhajících za zatáčkou, o kterých on sám neměl tušení.

Pak se skutečně něco stalo. Semlelo se to přímo bleskově a způsobem, který docela vybočoval z okruhu mých nejbarvitějších představ. Ryzák zmizel z dohledu, ale v příštím okamžiku se znovu vynořil, tentokrát proti kůži jezdce a s vlající uzdou. Deset cvalových skoků vydržel na stezce, potom však prudce zabočil do trávy a plavným pohybem zamířil přímo na východ k Páté avenui. Nám pro tuto chvíli ukázal ocas. Za ním se vynořil kvartet jízdních policistů, jejichž akce připomínala trochu rozpačitý výpad kavalerie. Když spatřili prchajícího koně, přiměli své čťvernožce částečně sestupovat a částečně klouzat po písečném náspu a vyrazit za uprchlíkem.

Maličký ratlík si přestal značkovat u náspu revír, vyrazil žalostný štěkot a prchl kamsi do porostu. Hefferan vyrazil jako střelený a jeho kůň do mě narazil, až jsem se zapotácel. Posečená tráva divoce létala koním od kopyt a pak zase pomalu klesala zpátky. Abych si připadal ještě nemožnější, odkudsi z východu ke mně dolehl zvuk výstřelů. Dal bych celou roční výplatu za koně, vlastně jsem za něj byl ochoten nabídnout i půl království, jenže nikde na dohled se žádný nenabízel. A tak jsem se rozběhl aspoň po svých.

Z vršku jsem trhal rekordy, ovšem když přišlo na stoupání, byla rychlost fuč a navíc si snad všechny větve a drny z okolí vzaly do hlavy, že se mi musí přimotat pod nohy. Přesto jsem se nezdržoval hledáním schůdnějších cestiček a vytrvale jsem se držel směru udávaného rachotem a další sérií výstřelů. V celém tomhle chaosu jsem nepřestával doufat, že se ryzák těší pevnému zdraví; na nic jiného jsem myslet nestačil. Nakonec se mi přece jenom nějak podařilo dohrabat se na kraj parku. I když zvuky zesílily, nikde v dohledu jsem nezaznamenal žádný rozruch. Celý park lemovala kamenná zeď, a protože jsem netušil, na kterou stranu se vrhnout k nejbližšímu východu, vyšplhal jsem na ni a rozhlédl se.

Vzápětí jsem zjistil, že se nacházím u křižovatky Páté avenue s Pětašedesátou. O blok dál, před bránou do parku, prakticky zablokoval průjezd shluk vozů. Kolona aut, složená převážně z taxíků, nabývala na obou stranách na mohutnosti a všichni dvounožci, kteří dosud netvořili přihlížející dav, se do něj spěchali zařadit. Ke všemu zrovna do zastávky dorazil autobus a na místo se hrnuli i cestující. Koně čněli v davu nade všechno. Na první pohled se zdálo, jako by se tam mačkalo celé stádo, ale zřejmě jich ve skutečnosti nebylo víc než šest či sedm. Až na jedinou výjimku šlo vesměs o hnědáky: lišil se právě můj známý ryzák. Potěšilo mě, že jsem se s ním zase ve zdraví setkal. Seskočil jsem na zem a po chodníku jsem se rozběhl k davu. Ryzákovo sedlo stále ještě zelo prázdnotou.

Srdnatě jsem si razil cestu davem, když mě kdosi popadl za paži, a ať se propadnu, jestli se neozval řízný hlas policisty Hefferana: „Nechte ho projít! To je chlápek od Nera Wolfa, Archie Goodwin.“

Rád bych mu poděkoval se vší srdečností, které jsem schopen, ale nějak se mi nedařilo popadnout dech. Takže jsem se přece jenom dostal k výhledu a má zvědavá dušička se nakonec dočkala.

Victor Talbott v modré bundě a žlutých rajtkách se viditelně těšil obdobné fyzické kondici jako ryzák. Právě stál uprostřed davu a na rukou mu doslova viseli dva městští zaměstnanci. Se šrámy ve tváři působil nesmírně unaveným dojmem v.

„Řekl bych, že vás potěším,“

sdělil jsem krátce Wolfovi téhož odpoledne. „Ani jedna z těch faktur pro klienty totiž nezamíří do vězení. Nemusíme se tedy za nic stydět…“

Bylo krátce po šesté a on se právě vrátil ze skleníku a usadil se za sklenicí s pivem. Já se zrovna nad psacím strojem mordoval s účty.

„Broadyke zkrátka tvrdí, že ty designy koupil a netušil, odkud návrhy pocházely,“

pokračoval jsem. „Dorothy přistoupila s Pohlem na dohodu a nehodlá se s ním soudit o nic. Pokud jde o Dorothy, jak už jste říkal, všechno zdědí. S ní tedy není co řešit. A Safforda s Audrey nikdo nemůže odsoudit za projizdku parkem, i když na tuhle skutečnost ve výpovědích jaksi pozapomněli. Mimochodem, pokud by vám připadalo nemorální účtovat stájníkovi patnáct procent celkové částky, můžu vás ujistit, že je neúčtujeme stájníkovi. On totiž celou tu jezdeckou akademii vlastní, takže Audrey se rozhodně neprodává pod cenou, ani v nejmenším. Pravděpodobně je čeká svatba v sedle.“

Wolfe cosi zachrčel. „Ani tak tenhle svazek nemůže přežít,“

dodal.

„Vy jste proti svatbám zaujatý,“

pokáral jsem ho. „Možná si to taky jednou vyzkouším. Podívejte na Saula! Sice se usadil jako stanový kolík, ale zato září štěstím. Když už ale mluvíme o Saulovi, proč jste vyhazoval peníze jen za to, aby s Orriem obvolávali newyorské krejčí?“

„Nic jsem nevyhazoval,“

ohradil se Wolfe. Být obviněn z vyhazování peněz, to přímo bytostně nesnášel. „Existovala určitá nepatrná šance, že pan Talbott byl natolik hloupý, aby si dal kostým pro tu šarádu ušít přímo tady ve městě. Rozumnější se ale samozřejmě zdálo zaměstnat krejčího v některém z míst, která nedávno navštívil, a jako ideální mi vycházelo to nejvzdálenější. Tak jsem zavolal do Los Angeles a Southwest Agency na to nasadila pět mužů. Saul s Orriem se věnovali i jiným úkolům. Například Saul zjistil, že hotelový pokoj pana Talbotta se dá přes den kdykoli opustit po požárních schodech vedlejším vchodem, aniž by si toho kdokoli všiml.“

Wolfe se ušklíbl. „Pochybuju, že by se pan Cramer vůbec zajímal o něco takového. Vzal prostě slovo toho policisty za svaté a počítal, že Keyes se deset minut po sedmé projížděl parkem živ a zdráv.“

„V tomhle vyhráváte,“

připustil jsem. „Jenže i za předpokladu, že policista tehdy na koni uviděl vraha místo Keyese, nechápu, proč jste si hned napoprvé vybral Talbotta?“

„Já ho nevybral. To okolnosti. Celá ta maškaráda mohla pomoct jedině Talbottovi, protože v alibi těch ostatních neznamenalo pár minut ani ten nejmenší problém. Navíc v plánu hrál klíčovou roli pozdrav s policistou, a nikdo kromě Talbotta o ničem takovém neměl tušení. On však ano, vždyť Keyese na koni často doprovázel.“

„Dobrá,“

souhlasil jsem. „A tak jste zavolal Pohlovi, ať zjistí, kde se Talbott v nedávné době pohyboval. Dobrý Bože, vždyť on vám vlastně Pohl skutečně pomáhal! Mimochodem, ze Southwest Agency nám letecky poslali obálku s účtem, takže hádám, že od nás čekají nějaký ten šek. Účtují si poměrně rozumnou částku, nic proti tomu, ale ten krejčí chce tři sta zelených za spíchnutí modré bundy a žlutých rajtek.“

„A naši klienti mu je rádi zaplatí,“

bez zájmu opáčil Wolfe. „Vůbec je nechce ošidit. Vyčenichali ho někdy kolem páté odpoledne a pak se jim ho povedlo přesvědčit, aby zůstal vzhůru celou noc a ušil přesnou kopii předchozí zakázky.“

„Dobrá,“

souhlasil jsem podruhé. „Připouštím, že na takového ptáčka se dokonalý duplikát se značkou a všemi serepetičkami hodil. Tenhle chlap má ale nervy! V šest vezme hotelový telefon, dá se znovu vzbudit o půl osmé, beze svědků vyběhne bočním vchodem na ulici, odehraje roli a ještě se stihne vrátit tak, aby o půl osmé zase vzal telefon. A přitom, mimochodem, ještě o půl sedmé spáchal zločin, když zastřelil Keyese. Pak mu všechno šlapalo jako na drátkách. Tomu říkám nervy jako špagáty!“

Vstal jsem a podal Wolfovi ke kontrole účty, včetně podrobně rozepsaného výpisu nákladů.

Znovu jsem se posadil a utrousil jsem:

„Víte, dnes ráno jste tam nespustil zrovna čajíček pro padavky. Hrůza. Určitě ho muselo znepokojit, když ho vylosovali, aby Keyesovu roli odehrál. Pak ho šoupli vedle, aby se převlékl, a podali mu tašku se značkou Cleever of Hollywood. Otevřel ji a vidí přesně stejné svršky, v jakých odehrál svou partii a pak se jich někde i se zbraní dokonale a jednou provždycky zbavil. A teď zíral na stejnou bundu se značkou Cleever of Hollywood znovu. Já bych si v jeho kůži vůbec nedokázal zapnout knoflíky, natož pak vyvést koně a vyhoupnout se do sedla. To chce nervy jako provazy. Předpokládám, že to chtěl odehrát až do konce, ale když se proti němu vynořili ti čtyři modrásci, přece jenom mu ty špagátové nervy ruply. Což bych mu nevyčítal. Musím přiznat, že jsem neměl ani nejmenší tušení, tedy tenkrát, když jsem vám volal ten seznam měst od Pohla… Vlastně… Panebože!“

Wolfe vzhlédl. „Co se stalo?“

„Honem mi vraťte ten soupis výdajů! Zapomněl jsem připsat svých pětadevadesát centů za Pohlovy sendviče!“

Vražedná žárlivost.

Vlastně se mi ze všeho nejvíc chtělo projít na čerstvém vzduchu, jenže od myšlenky k činu mě tahle touha přenést nedokázala. A tak jsem se místo toho jenom sešoural dolů do kanceláře, pečlivě za sebou zavřel dveře z haly a posadil se ke stolu. Natáhl jsem si nohy, zavřel oči a několikrát se zhluboka nadechl.

Dopustil jsem se dvou chyb. Tak předně jsem měl důrazněji protestovat, když šéf zahrádkářské přílohy Gazette Bill McNab navrhl Wolfovi sezvat členy Manhattanského květinového klubu k prohlídce orchidejí. A potom, když už se kolo dějin nedalo obrátit zpět a Wolfe pověřil Fritze se Saulem rolemi uvaděčů, takových těch paňáců, co s poklonou přijmou hosty a odpálkují je nahoru do skleníku, jsem se měl zuby nehty bránit roli příjemného hostitele proplouvajícího mezi davy. Jenže nic z toho jsem neudělal, a tak jsem se nakonec neubránil půldruhé hodině strávené nahoře ve společnosti jeho, Theodora a bandy cvoků, na které jsem se měl zubit a tvářit jako milius. „Ne, pane, tohle vůbec není orchidej, to je lilie… Lituji, madam, tuhle miltonii asi v obýváku nevypěstujete, skutečně mě to nesmírně mrzí… Ne, milostivá, když květina odkvete, není ji třeba vyhodit, za rok se vám zase přihlásí v celé kráse.“

Tak a podobně jsem s nimi konverzoval.

Celé by to nebylo tak zlé, kdyby se v celé té záplavě kromě květin našla aspoň nějaká živá pastva pro oči. Copak přítomní muži, to byli prostě zástupci svého druhu, takoví obyčejní chlápci, na jaké narazíte na každém kroku. Ale ty ženské! Tím, že zaměřily své životy na květinky, provedly nesmírně šťastný životní krok. Od rostlin totiž málokdo čeká opětovanou lásku. Nerad bych vypadal nepřejícně; proti jejich existenci jsem neměl ani to nejmenší, ostatně sám vlastním matku i tři tety a všechny svým způsobem ctím, jenže přece jenom by mi nevadilo zahlédnout mezi návštěvnicemi aspoň jedinou, která by mi po tváři rozehrála jiný úsměv než tu strnulou, zafixovanou paňácovskou grimasu.

Vlastně, upřímně řečeno, jedna tam byla, ale skutečně jen jedna. Zabloudil jsem k ní očima na opačný konec k prasknutí naplněné haly zrovna, když jsem vedl skupinku zvědavců z chladného skleníku do středního, kde na ně čekaly další zázraky přírody. Ze vzdálenosti deseti kroků vyhlížela neuvěřitelně slibně, a když jsem se obratně vmanévroval dostatečně blízko, abych jí mohl nabídnout zasvěcené odpovědi na případné otázky, první dojem se jenom potvrdil. Mrkla po mně pohledem, jenž naprosto jednoznačně odrážel povědomí diametrální odlišnosti mezi všudypřítomnými květinkami a pořádným mužským, jenže pak se místo otázek jenom usmála, jakýkoli výklad odmítla potřesením hlavy a následovala své společníky, postarší dámu s dalšími dvěma muži. Později jsem se pokusil vystartovat znovu, ale čekal mne jenom další morální kopanec. Protože na podobné jednání nejsem zvyklý, připadal jsem si uprostřed nejteplejšího skleníku jako kus rampouchu. Rozhodl jsem se toho pocitu rychle zbavit a bleskově zamířil ven.

I když už pomalu udeřila čtvrtá, trojitým točitým schodištěm Wolfova historického kamenného domu se stále hrnuli další a další návštěvníci. Takovýhle nával jsme tu nezažili, kam až má pa měť sahá, a že sahá pořádně daleko. Sesunul jsem se prvním schodištěm a zapadl do své ložnice pro kartón cigaret. Pod dalšími schody jsem se jen stavil abych se přesvědčil, zda dveře Wolfovy ložnice zůstaly zamčeny. V hale jsem chvilku pozoroval při práci Fritze Brennera, pendlujícího mezi odcházejícími a přicházejícími hosty, a zpozoroval jsem Saula Panzera, jak se blíží z předního pokoje, sloužícího dnes jako šatna. Zrovna zápasil s čímsi kloboukem a kabátem. Pak jsem udělal to, co už jsem naznačil předem: zapadl jsem do kanceláře, pečlivě za sebou zavřel dveře z haly a zapadl ke stolu. Protáhl jsem si nohy, zamhouřil oči a několikrát zhluboka prohnal plícemi čerstvý vzduch.

Trčel jsem tam nějakých osm či deset minut, mizerný pocit pomalu tál a celá životní hořkost začínala sládnout, když se dveře otevřely a vstoupila ona. Společníky někde cestou setřásla. Než za sebou zavřela, stačil jsem se postavit, vycenit zuby v tom nejvstřícnějším úsměvu a spustit: „Zrovna jsem si tak myslel, že…“

Jediný pohled do její tváře mně ale uprostřed věty sebral vítr z plachet. Vlastně se netvářila vyloženě zle, jen jsem odhalil určitý podtón, který se mi ani v nejmenším nezamlouval. Zamířila ke mně, v půli cesty se prudce zarazila a majestátně klesla do jednoho ze žlutých křesel. „Mohla bych dostat něco k pití?“

požádala chraplavým hlasem.

Nahoře takhle nezachraptěla ani jednou, ale mně se tahle změna zamlouvala.

„Skotskou?“

zeptal jsem se. „Bourbon, gin, martyny?“

Rezignovaně mávla rukou. Dorazil jsem k polici a nalil oběma Old Woody. Jak brala sklenici, ruka se jí zatřásla, ale ani se nezarazila a ve dvou mohutných doušcích sprovodila obsah ze světa. Což mi k jemné dámě zrovna nesedělo. Celá se otřásla a zavřela oči. Vydržela v téhle pozici dobrou minutu a pak znovu zachraptěla: „Tohle jsem potřebovala!“

„Ještě?“

Potřásla hlavou. Whisky jí poněkud zakalila jasné hnědé oči, kterýma se mě teď se vztyčenou hlavou rozhodla probodnout. „Takže vy jste ten Archie Goodwin,“

prohlásila.

Přikývl jsem. „A vy zřejmě budete egyptská královna.“

„To spíš pavián,“

opáčila. „Ani trochu nechápu, jak se někomu vůbec povedlo naučit mě mluvit.“

Rozhlédla se, kam by odložila skleničku, a tak jsem si ji vykročil převzít. „Podívejte, jak se mi třesou ruce,“

postěžovala si. „Jsem na dně.“

Napřáhla ruku a fascinovaně ji studovala. Popadl jsem ji do své a stiskl, džentlmensky, ale pevně. „Netvařte se tak naštvaně,“

řekl jsem. „Neladí vám to k pleti. To když jsem vás viděl nahoře…“

Vytrhla se mi a vychrlila:

„Chci se setkat s Nerem Wol fem. Tady a teď, než si to zase rozmyslím.“

Dívala se na mě mírně zakalenýma hnědýma očima. „K sakru, potřebuju se s ním setkat. Připadám si vážně jak vyděšený pavián. A rozhodla jsem se, že se s ním prostě musím vidět, aby mě z toho vysekal. Až to bude za mnou, vezmu si řidiče náklaďáku nebo nastoupím jako poslední ficka v obchoďáku! Musím mluvit s Nerem Wol fem!“

Vysvětlil jsem jí, že dokud neskončí půdní párty, nedá se jejímu přání vyhovět. Rozhlédla se. „Sem taky chodí hosté?“

Opáčil jsem, že nechodí.

„Mohla bych dostat ještě jeden drink, prosím?“

Sdělil jsem jí, že by tomu prvnímu měla dopřát čas, aby se usadil. Místo dohadování se zvedla, sebrala z rohu Wolfova stolu prázdnou sklenici, přešla k baru a obsloužila se sama. Posadil jsem se a mávl rukou. Na členku Manhattanského květinového klubu hovořila poněkud nevybíravě a nepřipadala mi ani jako dcera některé z členek. Vrátila se na židli a znovu jsme se setkali pohledy. Dívat se jí takhle zpříma do očí by mi připadalo skvělé, kdybych cítil sebemenší šanci na duchovní soulad, jenže z ní doslova trčelo, že ať se za krásným čelem honí cokoli, smou osobou to má pramálo společného.

„Mohla bych se svěřit vám,“

prohlásila rozpačitě.

„To už provedla spousta lidí,“

opáčil jsem neutrálně.

„Udělám to.“

„Skvělé. Do toho.“

„Bojím se, že bych si to všechno rozmyslela, a to se mi nechce.“

„Výborně. Začněme.“

„Jsem podvodnice.“

„Nevypadáte na to,“

namítl jsem. „Čím se to projevuje? Šidíte při kanastě?“

„Neřekla jsem, že podvádím.“

Odkašlala si. „Řekla jsem, že jsem podvodnice. Až bude čas, připomeňte mi, ať vám vyprávím

svůj životní příběh, jak mi zabili muže ve válce a jak jsem se dostala na šikmou plochu. Nezní to náramně zajímavě?“

„Určitě zní. A co pácháte? Kradete orchideje?“

„Kdepak. Víte, když jsem začínala, slibovala jsem si, že se nepustím do žádné špinavosti. Jenže ono to není tak jednoduché. Když s něčím začnete, zapletete se se spoustou lidí. Sám neuděláte nic. Předloni jsme ve čtyřech oškubali jednu bohatou ženu s bohatým manželem o víc než sto tisíc. Můžu vám o tom vyprávět a dokonce i uvést jména, a zůstanu za vodou, protože prostě nemohla nic nahlásit.“

Přikývl jsem. „Oběti vyděračů obvykle nemůžou. Co –“

„Nejsem vyděračka!“

ohradila se s planoucíma očima.

„Omlouvám se. Wolfe často tvrdí, že dělám unáhlené závěry.“

„To se tedy neplete.“

Vypadala skutečně rozlícené. „Vyděrač není žádný zločinec, to je u mě kluzký had. Na tom, aby se člověk stal podvodníkem, je hrozná ta nutnost stýkat se s jinými podvodníky, takovými, co vám dokážou ze života udělat peklo. I mě srazili na kolena. Obtočí si vás kolem prstu. Já vím, zní to strašně, ale pohnout se s tím nedá. Loni jsem si našla přítelkyni – tedy člověka tak blízkého, jak jen to mezi podvodníky jde

– a jeden chlápek ji zabil. Prostě ji zaškrtil, a bašta. Kdybych na policii vyklopila všechno, co vím, už by ho dávno lapli, jenže já se k tomu nedokázala odhodlat. Přitom to skutečně byla přítelkyně! A nešlo to, nešlo… Klesla jsem bahnem až na dno. Nemám pravdu?“

„Přinejmenším kousek nad dno,“

souhlasil jsem a stále jsem ji pozoroval. „Jenže já vás samozřejmě moc neznám a nevím, jak reagujete na dvě koňské dávky whisky. Možná prostě jenom ráda laškujete se soukromými detektivy. Pokud ano, doporučoval bych vám počkat si na Wolfa. Dvakrát víc lidí, to znamená dvakrát větší psinu.“

Vůbec mi nevěnovala pozornost. Pokračovala, jako by stála tváří v tvář mluvící vrbě. „Už před nějakým časem jsem pochopila svou chybu. Vůbec jsem se nestala tím, po čem jsem toužila… takovým tím romantickým spravedlivým padouchem. Buď se to prostě nedá zvládnout, nebo jsem to zkrátka nezvládla já.

Stal se ze mě zločinec, a tak jsem se asi před rokem rozhodla to celé zabalit. Nejlepší by tehdy bylo někomu se svěřit tak jako teď vám, jenže tehdy jsem si ještě nebyla schopná dát dohromady dvě a dvě. Vždyť jsem v tom jela s tolika lidmi! A hlavně sama se sebou! Dokážete si to představit?“

Přikývl jsem. „Dokážu.“

„Prostě jsem pokračovala. V prosinci se nám povedl zátah, a tak jsem si užila dovolenou na Floridě. Jenže jsem tam narazila na chlápka s plánem a před týdnem jsme se do toho pustili. Teď na tom zrovna pracuju a kvůli tomu jsem se tu taky objevila. Ten chlápek…“

Najednou se zarazila.

„Ano?“

pobídl jsem ji.

Tvářila se smrtelně vážně. Dokázala teď vystrouhat jakýsi nový druh vážnosti, než jaký předváděla dosud. „Na něj vám nic neprozradím,“

prohlásila rozpačitě. „Nic mu nedlužím a ani ho nemiluju a tohle celé se netýká nikoho kromě mě. Panebože, nikdy jsem sem neměla chodit.“

Tohle pocházelo přímo ze srdce, o tom se nedalo pochybovat, aspoň pokud neabsolvovala před zrcadlem dlouhá cvičení v pitvoření.

„Aspoň jsme se poznali,“

snažil jsem se jí celou věc ukázat z té lepší stránky.

Dívala se přímo skrze mne, jako by komunikovala s duchem. „Kéž bych sem nikdy nešla! Kéž bych ho ani nepotkala…“

Důrazně se ke mně naklonila. „Buď jsem příliš, bystrá, nebo naopak nedostatečně osvícená, každopádně mi to přináší samé problémy. Když jsem zjistila, čím se zabývá, měla jsem se otočit na podpatku a rychle zmizet dřív, než odhalí, jak si my dva dokážeme rozumět. Jenže já se tam klepala v šoku a nebyla schopná pohybu. Panebože, v té své pitomosti jsem se prostě nedokázala ani hnout. Zírala jsem se na něj a říkala si, že kdyby si nevzal klobouk, pravděpodobně bych si ho nikdy nevšimla, jenže to se zrovna otočil a spatřil mě. Právě když jsem si uvědomila, jakou dělám hloupost, a dala se na útěk. Samozřejmě, pozdě. Skoro pokaždé dokážu tvář ovládat tak, jak mi vyhovuje, ale tohle jsem zkrotit nedokázala.

Dnes si mě všimla i paní Orwinová a ptala se, co se se mnou děje. Musela jsem se nějak posbírat, a jakmile jsem spatřila Nera Wolfa, chtěla jsem se mu hned svěřit. Jenže před všemi těmi lidičkami to nešlo, a tak jsem se vás rozhodla pronásledovat, jakmile jsem si všimla, že odcházíte.“

Zkusila se pousmát, ale nějak to nevyšlo. „Teď už je mi líp,“

prohlásila o něco pevněji.

Přikývl jsem. „Bourbon není špatná medicína. Předpokládám, že mi nehodláte svěřit, koho jste u nás poznala?“

„Ne. Povím to panu Wolfovi.“

„Už jste se odhodlala mluvit se mnou.“

Důležitě jsem na sebe ukázal. „Ale poslužte si, jak vám to vyhovuje. Jenže ať se vyjevíte komukoli, k čemu vám to vlastně bude?“

„K tomu, že on mi pak nic neudělá.“

„Jak to, že ne?“

„Protože se neodváží. Stačí, když mu Nero Wolfe naznačí, s čím jsem se mu svěřila. Kdyby se mi přece něco stalo, všichni se po něm hned vrhnou. Ostatně, až se Wolfe doví, o koho jde, nebude s tím asi před vámi dělat tajnosti.“

„Samozřejmě bychom se vrhli… tedy znát jméno a adresu.“

Studoval jsem její výraz. „To musí být zatraceně tvrdý chlapík, když vás dokáže takhle vyděsit. Mimochodem, když už jste se zmínila o jménech, zbylo nějaké taky na vás?“

Vydala prapodivný zvuk. Možná ho někde hluboko uvnitř cítila jako smích. „Líbila by se vám Marjorie?“

„Jakžtakž.“

„Jednou v Paříži jsem používala jméno Evelyn Carterová. Zní to líp?“

„Snesitelně. A co používáte zrovna dnes?“

Zaváhala a pokrčila rameny.

„Kristova dobroto,“

ozval jsem se. „Nehrajte si na záhadnou neznámou. Já jsem přece detektiv a u dveří jste nějaké jméno říct musela.“

„Cynthia Brownová.“

„To se mi líbí. Přišla jste s paní Orwinovou?“

„Ano.“

„Takže ona je tím vaším klientem, po kterém pasete už z Floridy?“

„Ano, jenže,“

rozhodila bezmocně ruce, „to skončilo. Jak se vám tady svěřuju, celé to padá.“

„Jasně. Obchodní dům a manželství s řidičem náklaďáku. Ale jednu věc jste mi pořád ještě nesvěřila. Koho jste to tady vlastně poznala?“

Obrátila hlavu ke dveřím a chvilku je pozorovala. Když jsme znovu stanuli tváří v tvář, z obličeje jí znovu vyprchala barva a zuby si nervózně tiskla rty.

„Neposlouchá někdo?“

zeptala se nervózně.

„Kdepak. Tyhle dveře vedou do předního pokoje, dnes tedy do šatny. A kromě toho jsme si pořídili zvukotěsné pokoje, včetně zvukotěsných dveří.“

Znovu střelila pohledem ke dveřím do haly, pak se znovu zaměřila na mě a snížila hlas. „Takže to uděláme po mém.“

„Ale samozřejmě, proč ne?“

„Nebyla jsem k vám upřímná.“

„To se zločincům stává často. Začněte znovu.“

„Vlastně…,“

znovu se zakousla do rtů. „Neděsí mě jenom to, o čem jsem mluvila. Samozřejmě, jsem na dně, ale Nera Wolfa potřebuju hlavně kvůli něčemu jinému. Jde o vraždu. Ráda bych, aby ji vyšetřil a mě vynechal. Nehodlám se dohadovat s policajty, zvlášť teď, když se chci dát na pravou cestu. Pokud by to nedokázal udělat takhle, tak… Myslíte, že se mu to povede?“

Pocítil jsem svírající ruku lehkého mrazení kdesi ve spodní části páteře. Tenhle pocit mám obvykle vyhrazen pro mimořádné příležitosti a ta dnešní k nim nesporně patřila. Aspoň pokud mě Marjorie Evelyn Cynthia Carterová-Brownová nevodila za nos, aby nějak splatila podané nápoje.

Věnoval jsem jí nadřený pohled drsného chlapíka a v dobré víře, že ono mrazení nebude studit i z mého hlasu, jsem opáčil: „Možná to kvůli vám udělá. Ale dokážete dát dohromady nějaké důkazy?“

„Viděla jsem ho.“

„Myslíte dnes?“

„Myslím, že jsem ho viděla tenkrát.“

Pevně sepjala ruce. „Už jsem vám přece říkala, měla jsem přítelkyni. Tehdy jsem za ní skočila do bytu. Zrovna jsem odcházela a Doris zůstala v koupelně. Když jsem se dostala ke dveřím, uslyšela jsem v zámku chrastění klíče. Zvenku se někdo dobýval dovnitř. Zastavila jsem se, dveře se mi rozletěly před nosem a objevil se cizí chlap. Nikdy jsem nic nevěděla o Dorisiných soukromých záležitostech, asi mě do nich ani nehodlala zasvěcovat, a protože měl klíč, předpokládala jsem, že právě před takovou soukromou záležitostí, po které mi nic není, stojím. A tak jsem jen zamumlala cosi v tom smyslu, že Doris je ještě v koupelně, a zmizela.“

Zarazila se. Síla v sevření rukou povolila, pak se však svaly zase napjaly.

„Víte, pálím za sebou všechny mosty,“

prohlásila. „Samozřejmě tohle všechno popřu, kdyby se mělo něco provalit. Spěchala jsem na koktejlovou schůzku a pak jsem brnkla Doris, jestli platí náš sraz před večeří, když se tedy objevil ten nápadník. Neohlásila se, a tak jsem se vrátila k ní do bytu a zazvonila. Zase nic a vrátný nebo služba u výtahu nikde… žila v takové té moderní ubytovně. Druhý den ráno ji uklízečka našla mrtvou. V novinách psali, že ji zavraždili večer předtím. Musel to provést ten chlap. Nikde se o něm nezmiňovali, nikdo ho neviděl přicházet ani odcházet. A já stála v ústraní a držela zobák. Skutečně jsem byla takhle samolibě pitomá!“

„A dnes se tu zčistajasna objevil a zíral na orchideje?“

„Ano.“

„Zatraceně dobrý scénář,“

připustil jsem. „Víte určitě –“

„Žádný dobrý scénář. Strašně bych si přála, aby to byla úplně pitomá hra.“

„Dobrá, dobrá. A jste si jistá, že vás tu taky poznal?“

„Určitě. Díval se přímo na mě. A v očích –“

Tentokrát ji zarazilo řinčení telefonu. Skočil jsem ke stolu a ohlásil se:

„Ano?“

Ozval se nasupený Wolfův hlas:

„Archie!“

„Ano, pane.“

„Co to tam, zatraceně, vyvádíte? Okamžitě přijďte sem nahoru.“

„Hned. Zrovna vám tu dojednávám klienta.“

„Teď není na klienty čas! Okamžitě sem nastupte.“

Spojení se přerušilo. Zavěsil. Vrátil jsem sluchátko do vidlice a obrátil se k dojednávanému klientovi. „Pan Wolfe mě potřebuje nahoře. Musí myslet nejenom na mužské členy Manhattanského květinového klubu, ale i na dámy. Počkáte tady?“

„Ano.“

„A co když se po vás bude shánět paní Orwinová?“

„Nebylo mi dobře a šla jsem si lehnout.“

„Hmmm. Už by to nemělo dlouho trvat, na pozvánkách stálo od půl třetí do pěti. Až se budete chtít napít, poslužte si. A mimochodem, jak se jmenuje ten vraždící milovník orchidejí?“

Tvářila se nerozhodně a mně začínala docházet trpělivost.

„K čertu, tak sem s tím jménem. Ten ptáček přece nějaké používat musí.“

„Nevím.“

„Vážně?“

„Ne“

„Tak ho popište.“

Chvilku přemýšlela a civěla na mě, načež rezignovaně zatřásla hlavou. „Myslím, že ne.“

Pak předvedla ještě jedno zatřesení, tentokrát rozhodnější. „Teď ne. Chtěla bych slyšet, co tomu řekne Nero Wolfe.“

Určitě mi v té chvíli vyčetla něco v očích, nebo si to aspoň myslela: rychle totiž vstala, přišla ke mně a vzala mě rukama za ramena. „Není to kvůli vám. Já vám věřím.“

Prsty mi obtočila ramena. „A zrovna tak vám můžu říct… v těch minulých letech by se vám na mně vůbec nic nelíbilo. Vždyť vlastně teď poprvé za dlouhá léta, ani už nevím odkdy, mluvím s mužem takhle upřímně. Tak… lidsky, chápete? Nesnažím se všechno tak či onak překroutit. Já –,“

zarazila se a hledala správné slovo, přičemž se jí do bledých rtů stačila vrátit troška barvy. Pak přece jenom našla správný výraz. „Vlastně se mi s vámi povídalo krásně.“

„Skvělé. Taky mě těšilo. Klidně mi říkejte Archie. Teď musím jít, ale ještě mi ho popište. Aspoň v hrubých rysech.“

Tak moc se jí však hovor se mnou zase nezamlouval. „To tedy ne, aspoň dokud se mě Nero Wolfe neujme.“

S tím jsem ji musel opustit; Wolfovi totiž nahoře hrozilo, že si ušoupe nohy nebo podlehne podobnému zákeřnému nebezpečí. Cestou po hale jsem uvažoval, jestli bych neměl Fritze a Saula pověřit speciální ostražitostí, pokud jde o podezřelá individua na odchodu, ale nakonec jsem tenhle nápad zabalil, a hned z několika důvodů: a) proto, že se ani jeden z nich nevyskytoval v dohledu; zřejmě zrovna hledali v šatně ten pravý klobouk s tím pravým pláštěm, b) stejně už mohl odejít a c) samozřejmě jsem Cynthii nevěřil ani jediné slovo, natož abych zbaštil celou historii. A tak jsem se vydal vzhůru po schodech a snažil se co nejdůkladněji přilepit k zábradlí, mimo stezku davů odcházejících návštěvníků.

Nahoře ve sklenících se sympaticky vylidnilo. Ukázal jsem se Wolfovi a vykoledoval si přivítání pohledem plným chladného odporu, na který jsem odpověděl tím nejveselejším úsměvem. Vždyť udeřilo čtvrt na pět, a jestli hodlají respektovat pokyny z pozvánky, dlouho už by to celé trvat nemělo.

O.

Pkozhodně nejednali na minutu přesně podle pozvánky, což mi ovšem tolik nevadilo; mysl jsem teď zaměstnával něčím docela jiným. Viděl jsem naše návštěvníky už docela jinak: jeden z nich by mohl mít na kontě vraždu, samozřejmě pokud se mezitím naší pohostinnosti nezřekl.

Nejdřív jsem ale musel splnit roli poslíčka. Našel jsem trojici, se kterou předtím Cynthia přišla. Žena v doprovodu dvou mužů se zastavila u lavičky pod odontoglossem. Přistoupil jsem k nim a zdvořile se zeptal: „Paní Orwinová?“

Přikývla:

„Co si přejete?“

Nebyla přímo vysoká, ale rozhodně nepůsobila jako nějaký skrček. Její oválná tvář s úzkýma malý –

ma unavenýma očima mi připadala jako ideální obličej kavky pro činnost podvodníků. Už jenom šňůra perel a norková štola zavěšená ledabyle přes rameno hovořily o mnohém, i když na takovéhle drobnosti se Cynthia pravděpodobně ve svých aktivitách nezaměřovala.

„Jmenuju se Archie Goodwin a pracuju tady,“

vysvětlil jsem.

Pokračoval bych, vědět ovšem jak. Teď jsem však zrovna tonul v pochybnostech, zda ji oslovovat paní, nebo slečno. Naštěstí dilema vyřešil jeden z mužů.

„Jde o mou sestru?“

zeptal se zvídavě.

Takže si tu hráli na bratříčka a na sestřičku. Pokud jsem mohl soudit, na bratra nevypadal zle. Byl asi mého věku, možná o něco málo starší, urostlý a vysoký, se širokými čelistmi a laskavýma šedýma očima. „O sestru?“

zopakoval.

„Zřejmě. Vy budete –“

„Plukovník Brown. Percy Brown.“

„Aha.“

Obrátil jsem se znovu k paní Orwinové. „Slečna Brownová mě poprosila, abych vám vyřídil, že odešla domů. Nabídl jsem jí malý drink a trochu se jí ulevilo, ale i tak dala přednost odpočinku. Požádala mě, abych vám to pověděl.“

„Vždyť je zdravá jako rybička,“

namítl plukovník uraženě. „Vůbec nic jí není.“

„Jak se cítí?“

zeptala se paní Orwinová.

Druhý z mužů jí nevěnoval pozornost. „Té byste musel naservírovat drinky minimálně tři, aby si jich všimla. Koňské dávky. Nebo jí spíš nechat celou láhev.“

Mluvil nevýrazně a nasadil neutrální rybí výraz, jako by si uvědomoval, že chovat se takhle v cizím domě před hostitelem se prostě nesluší, jenže on si nemůže pomoci. Byl o něco mladší než plukovník Brown, ale už v tomhle věku dokázal zejména očima připomínat paní Orwinovou natolik, že to prostě nemohl nebýt její syn. Vzápětí mi pozorování potvrdila slovy. „Ty buď zticha, Gene!“

vyjela na něj. Obrátila se k plukovníkovi. „Neměl byste na ni dohléd nout?“

Potřásl hlavou a vykouzlil na tváři laskavý chlapský úsměv. „To nebude třeba, Mimi. Vážně.“

„Určitě s ní nic není,“

ujistil jsem je a hrnul se pryč s pomyšlením, že pěst na oku může někdy ladit podstatně líp než jméno k některým typům lidí. Oslovovat tuhle obtloustlou majitelku norka a perel s pichlavýma očima Mimi znělo neskutečně paradoxně.

Vmísil jsem se mezi hosty a choval se jako graciézní tajtrlík. Samozřejmě mi chyběl speciálně upravený Geigerův snímač reagující na setkání s vrahem, hodně jsem ovšem důvěřoval svému úsudku a říkal si, že odhalit už tady pachatele vraždy Doris Hattenové by vůbec nebylo marné a ve výčtu mých pracovních úspěchů by takové počínání získalo čestné místo na vrcholu.

Cynthia Brownová samozřejmě neuvedla jméno Hattenová, jenže všechno sedělo a omyl se prakticky dal vyloučit. Tehdy před pěti měsíci, začátkem října, se po téhle příhodě noviny vrhly jako zběsilé. Uškrtili ji jejím vlastním šátkem s vytištěným textem Prohlášení nezávislosti na bílém hedvábí, a to v jejím vlastním drahém a draze vybaveném bytě. Zavázaný šátek nechali mrtvole kolem krku. Policie při pátrání ani nezavadila o stopu, natož aby někoho obvinila. Seržant Purley Stebbins z oddělení vražd se mi důvěrně svěřil, že dokonce ani nezjistili, kdo si ji vydržoval a platil nájemné za byt. Seržant Stebbins totiž velmi dobře ví, že ho za taková slova k odpovědnosti nikdo nepožene; u mě končívají jako v hrobě.

Procházel jsem skleníky a pátral po všech možných objektech. Pár jsem jich vyřadil už v prvním kole jako naprosto nemožné a ostatním jsem se nějak vnutil a prohodil s nimi pár slov. Zabralo mi to spoustu času a v dlouhodobé kampani za zvýšení platu jsem sám sobě prokázal medvědí službu, protože Wolfe ze všeho nejvíc toužil zbavit se ženských obtížnic. S muži si nějak poradit dokázal. Věděl jsem sice, že v kanceláři na nás čeká Cynthia, a pokud si všechno nerozmyslela, za pár minut na nás s Wol fem vychrlí podrobnosti, jenže jsem stále cítil ten mrazivý pocit v páteři, v němž se docela ztrácela ochota čekat.

Jak už jsem předeslal, návštěvníci si dali na čas, a teprve hodnou chvíli po páté jejich řady výrazněji prořídly. Nakonec v půl šesté jako by se všechny zbylé hloučky najednou chytily téhož skvělého nápadu a zamířily po schodištích k východu. Zůstal jsem ve středně vyhřátém skleníku a osamělost mě tu doslova udeřila do očí. Kromě mne už se tu vyskytoval jen jeden chlapík. Veškerou pozornost věnoval exemplářům v rohu místnosti a mě vůbec nezajímal; už předtím jsem si ho zařadil do škatulky neškrtičů. Jenže když jsem se k němu díval, náhle se hluboko předklonil a natáhl se po jednom z květináčů. Znovu mě bodlo to mrazení v zádech. Hned jsem věděl, co tenhle reflex vyvolalo: způsob, jakým jeho prsty sevřely nádobu, a zejména práce palců. I když třeba nemáte zvláštní respekt před cizím majetkem, obvykle se nechápete květináčů způsobem, jenž naznačuje, že z nich hodláte vytřást všechen život.

Vydal jsem se k němu. Když jsem dorazil, držel si květiny pár centimetrů od obličeje a civěl do nich.

„Pěkné kytičky,“

nadhodil jsem.

Přikývl. „Jak byste nazval tuhle barvu na okvětí?“

„Levandulově žlutá.“

Natáhl se a umístil květináč na místo, prsty stále škrtičsky sepnuté. Ostražitě jsem se rozhlédl. Kromě Nera Wolfa s malou skupinkou hostů za skleněnou přepážkou chladného skleníku se na dohled nevyskytoval nikdo. Zahlédl jsem trio Orwinových a zahrádkářského redaktora Gazette Billa McNaba. Když jsem pohledem opět zakotvil na svém protějšku, prudce se narovnal, zhoupl se na podpatcích a beze slova odkráčel. Ať už se něčím provinil, nebo byl čistý jako lilie, vychování se mu zoufale nedostávalo.

Následoval jsem ho, napřed do nejvyhřátějšího skleníku a poté po všech třech schodištích až do haly. Tam jsem mu málem stoupl na nohu, scházelo jen pár centimetrů. Hala už se téměř vylidnila. Stála tu žena sepnutá do rysího kožíšku a Saul Panzer. Ten se poflakoval u hlavních dveří a zcela evidentně neměl co na práci. Zašel jsem za záhadným hostem do šatny, kde mu Fritz Brenner právě pomáhal s kabátem. Šatna se ježila osiřelými ramínky, a tak mu stačil jediný pohled, než neomylně zamířil ke svému plášti. Nosil hnědý tvídový, který jako by přímo inzeroval několik úspěšně prožitých zim.

Přistoupil jsem k němu, abych mu s kabátem pomohl, ale on ustoupil a ani se nenamáhal zavrtět hlavou. Začínal jsem se cítit ukřivděně. Když zamířil do haly, srovnal jsem krok a ve dveřích ho zase oslovil.

„Nezlobte se, ale dnes kontrolujeme hosty i na odchodu. Jak se, prosím, jmenujete?“

„Příšerné,“

opáčil jenom, natáhl se po klice, otevřel a vyšel na vzduch. Saul nezapochyboval, že mám ke zvědavosti zatraceně dobrý důvod. Postavil se mi po boku a oba jsme společně pozorovali hostova záda, klesající po sedmi schodech k chodníku.

„Sledovat?“

zeptal se Saul šeptem.

Potřásl jsem hlavou a chystal se k odpovědi, když se z útrob domu ozval vyděšený zvuk: ženský výkřik. Nijak zvlášť hlasitý, ale o to plnější děsu. Znejistěli jsme a ze šatny se k nám připojili Fritz s hostem, kterého právě obsluhoval. Všichni společně jsme pak zírali na dámu v rysím kožíšku, která vyletěla z kanceláře a hnala se halou.

Cestou stále vyrážela jakési zvuky a host v hale jí odpověděl čímsi, co zřejmě v přírodě vydávají při podobných příležitostech poplašení samečkové. Vykročil k ní. Já se ovšem pohyboval rychleji. Osmi skoky jsem se dostal před kancelář a dvěma dalšími až do ní. Tam jsem skákat přestal.

Samozřejmě jsem pochopil, že ta věc na podlaze kdysi bývala Cynthií; vždyť jsem ji tu nechal v živém stavu a ve stejných šatech. S namodralou, poničenou tváří, zapadlýma očima a jazykem napůl vyplazeným tu ale takhle mohl ležet téměř kdokoli. Klekl jsem si k ní a deset vteřin pátral po tepu. Vůbec nic.

Zezadu zazněl Saulův hlas. „Jsem tady.“

Vstal jsem, dokráčel ke stolu a automaticky začal vytáčet číslo. „Nikdo nesmí pryč,“

přikázal jsem Saulovi. „Všechny, kdo zůstali, tu musíme zadržet. A buď připraven otevřít doktoru Vollmerovi.“

Sestra zvedla telefon po dvou zazvoněních. Spojila mě s Vollmerem a já vyrazil:

„Doktore, Archie Goodwin. Okamžitě přijeďte. Uškrcená žena. Ano, uškrcená.“

Zavěsil jsem a natáhl se pro změnu po domácím telefonu. Zavolal jsem do skleníků a dočkal se Wolfova popuzeného vyštěknutí: „Ano?“

„Jsem v kanceláři. Asi byste sem měl přijít. Toho klienta, o kterém jsem se zmiňoval, jsme našli uškrceného na podlaze. Vlastně uškrcenou. Řekl bych, že je po ní, ale zavolal jsem Vollmera.“

„Nestřílíte si ze mě?“

zabručel.

„Ani nápad, pane. Sjeďte dolů, prohlédněte si to a pak uvidíte sám.“

Spojení se přerušilo. Hodil jsem telefon do vidlice, opatrně jsem utrhl růžek papírového kapesníku a jemně ho Cynthii přidržel před nosem a ústy. Během deseti vteřin se ani nezachvěl.

Z haly bylo slyšet hlasy, z nichž jeden vzápětí zazněl v kanceláři. Jeho vlastníkem byl host, kterého Fritz obsluhoval, zrovna když se ozval jekot. Mohl se pochlubit pořádně rozložitými rameny, tmavýma očima rozeného vládce a rukama, za které by se nemusela stydět gorila. Hlas mu postupně sílil, jak se ke mně blížil, ale když se mu odkryl výhled na předmět na podlaze, jako by ztratil schopnost používat ho.

„Dobrý bože,“

hlesl sklesle.

„Přesně tak, pane,“

souhlasil jsem.

„Jak se to stalo?“

„Netuším.“

„Kdo to je?“

„Netuším.“

Pomalu zvedl oči a podíval se do mých. Ze sebeovládání jsem mu psal jedničku. Tenhle pohled by složil skoro každého. „Sluha u dveří nás nechce pustit,“

oznámil. „Nesmí, pane. Sám vidíte důvod.“

„Vidím.“

Očima ale stále sledoval mě a nikoli podlahu. „Jenže já o tom nic nevím. Jmenuju se Carlisle, Homer N. Carlisle. Pracuju jako výkonný viceprezident North American Foods Company. Manželku sem vedla jenom zvědavost. Prostě chtěla vidět kancelář Nera Wolfa, a tak vzala za kliku a vstoupila. Mrzí ji to, a mě ještě víc. Ale teď musíme jít, abychom nepřišli pozdě na další schůzku.“

„I mě to mrzí,“

ujistil jsem ho. „Jenže i kdyby se nejednalo o nic jiného, vaše žena našla mrtvolu. My jsme do toho spadli ještě hůř než vy. V kanceláři nám leží nebožka, a to ani nemáme zvědavou manželku. Vletěli jsme do toho zčistajasna. A tak snad pochopíte… Zdravím vás, doktore.“

Vollmer vstoupil a spěšně mi kývl. Trochu se potil. Odložil kufřík a zaklekl k tělu. Ze svého domu k nám musel klusat jen nějakých dvě stě metrů, ale pomalu se mu zřejmě začínaly hlásit potíže s váhou. Otevřel kufřík a vytasil stetoskop, zatímco Homer Carlisle se postavil a pozoroval nás s pevně sevřenými ústy. Zvolil jsem stejnou taktiku a čekal, až se ozve Wolfův výtah. Cestou ke dveřím a pak i halou jsem sondoval situaci. U vchodu se Fritz se Saulem snažili uklidnit zvědavou dámu, stále ještě v rysí kožešině; pro mě už teď paní Carlisleovou. Nero Wolfe se vynořil z útrob výtahu v doprovodu Mimi Orwinové. Ze schodiště se blížili čtyři další hosté: Gene Orwin, plukovník Percy Brown, Bill McNab a jakýsi chlapík středního věku s věncem tmavých vlasů.

Postavil jsem se ke dveřím kanceláře tak, aby čtveřice ze schodů nemohla projít. Wolfe kráčel mým směrem, když k němu zamířila paní Carlisleová a popadla ho za rameno. „Chtěla jsem jenom do vaší kanceláře! A teď mě pusťte! Nejsem žádná…“

Wolfe už se toho dne dostal do kontaktu s podstatně větším počtem žen, než by mu bylo příjemné. Nyní se jí snažil vyškubnout, ale visela pevně. Patřila k urostlému atletickému typu, a i když vážil nejméně dvakrát víc než ona a byl čtyřikrát objemnější, pod její vyřídilkou jako by se hroutil. Nezachránit ho Saul, který si dámu vzal na starost, kdoví jak by to s Wol fem dopadlo. Paní sice nadále štěbetala, Wolfe si jí už ale ani nevšiml a přikročil ke mně.

„Už přišel doktor Vollmer?“

„Ano, pane.“

Z kanceláře vystoupil výkonný viceprezident:

„Pane Wolfe, jsem Homer N. Carlisle a trvám na –“

„Zavřete zobák,“

zavrčel Wolfe. Na prahu kanceláře se rozhlédl po skupince návštěvníků. „Milovníci květin,“

utrousil trpce. „Pane McNabe, sliboval jste mi přece skupinu vychovaných a zaujatých milovníků květin. Fuj! Saule!“

„Ano, pane.“

„Jste ozbrojený?“

„Ano, pane.“

„Tak je všechny zažeňte do jídelny a dohlédněte na ně. Ať se nikdo nedotýká tady těch dveří a hlavně si dejte pozor na kliku. Archie, pojďte sem.“

Majestátně se otočil a vstoupil do kanceláře. Následoval jsem ho a nohou jsem dveře přivřel tak, jak to jen bylo možné. Když jsem se obrátil, stál Wolfovi tváří v tvář Vollmer.

„Takže?“

zeptal se Wolfe.

„Konec,“

oznámil Vollmer. „Někdy se dá po škrcení umělou respirací leccos dohnat, ale tady ani nemělo smysl o něco se pokoušet.“

„Kdy se to stalo?“

„To vám neřeknu, ale určitě ne dřív než před hodinou nebo dvěma. Spíš těmi dvěma, nebo krátce potom.“

Wolfe si věc ná podlaze prohlédl bez hnutí brvou a znovu se obrátil k doktorovi. „Takže uškrcená. Stopy prstů?“

„Kdepak. Souvislý otisk na krku. Nijak tenký, soudil bych na nějaký kus oblečení. Třeba šátek.“

Wolfe se obrátil ke mně. „Neinformoval jste policii.“

„Ne, pane.“

Mrkl jsem k doktorovi a zpátky. „Chtěl jsem si napřed promluvit.“

„Uspokojivé,“

poznamenal. Pak se zase obrátil k Vollmerovi. „Omluvíte nás na okamžik? Mohl byste počkat v šatně?“

Vollmer nerozhodně pokrčil rameny. „Jako doktor povolaný k násilné smrti bych si koledoval o průšvih. Samozřejmě bych mohl uvést, že –“

„No dobrá, tak si stoupněte do rohu a vypněte sluch.“

Což udělal bez řečí. Zalezl do toho nejvzdálenějšího kouta za výklenkem koupelny. Položil si ruce na uši a otočil se k nám čelem.

Polohlasem jsem Wolfovi oznámil. „Seděl jsem tady a ona vešla. Buďji vážně něco vyděsilo, nebo to skvěle hrála. Teď tedy vidím, že nehrála nic. A vyčítám si, že jsem měl vzburcovat Fritze se Saulem, jenže to už jí není k ničemu. Loni v říjnu zavraždili, uškrtili, ženu jménem Doris Hattenová. V jejím vlastním bytě. A nikoho nedopadli. Pamatujete?“

„Ano.“

„Prý se s Doris Hattenovou přátelila a toho dne ji v bytě navštívila. Zahlédla tam chlapíka, který to škrcení obstaral. Prý se s ním zase setkala dnes u nás. Podle ní si jí všiml a hned věděl, koho má před sebou. Chtěla vás požádat, abyste mu domluvil, ať ji nechá na pokoji. Není divu, že jsem po tom hned neskočil. Vím, jak milujete nečekané komplikace, a zřejmě byste se rád toho celého zbavil, jenže ona se mi strefila do slabého místa. Povídala, že se jí skutečně zamlouvá má společnost. No, a teď bych to raději předal policii.“

„Tak do toho. Vypovídejte se.“

Přistoupil jsem k telefonu a začal vytáčet Watkins 9-8241. Doktor Vollmer vystoupil z místa v rohu a sebral ze země černý kufřík, aby ho odložil na křeslo. Wolfe se choval pateticky. Beze slova se přesunul kolem stolu a svezl se do svého mohutného křesla vyrobeného na zakázku, jediného místa na zeměkouli, kde se tenhle člověk cítil v dokonalé pohodě. Jenže dnes přímo před křeslem ležela na podlaze mrtvola, a tak se Wolfe po chvíli zašklebil jako čert, zvedl se a s uraženým brukotem se přesunul na opačnou stranu místnosti k policím s knihami. Začal bez zájmu studovat hřbety.

Ani tady se však nedočkal vytouženého klidu. Když jsem vyřídil telefonát, z haly k nám dolehly zmatené zvuky. Přeběhl jsem místnost a nehty strčil do dveří. Všechno bylo jasné na první pohled. Ze dveří jídelny zvědavě vykukovala skupinka, pod dohledem Saula Panzera, a sledovala svého vůdce, jak míří ke vchodu. Hned za dveřmi se plukovník Percy Brown jednou rukou pokusil odstrčit Fritze Brennera a druhou se natahoval po klice. Fritz u nás obvykle plní úlohu kuchaře a komorníka, s netradičním úkolem v bojové linii se však vyrovnal se ctí. Padl na zem, ale odtud střelhbitě popadl plukovníka za kotníky a podtrhl mu nohy. To už jsem k nim doběhl já, Saul s tasenou zbraní a také host s černými vlasy.

„Zatracený blázne,“

vyjel jsem na plukovníka. „Otevřít dveře, Saul to do vás našije.“

„Vinen,“

prohlásil vroucně černovlasý host. „Čelil nesnesitelnému tlaku a nakonec mu podlehl. Znám to, vždyť jsem psychiatr.“

„To vás šlechtí.“

Popadl jsem ho za rameno a otočil ho zpět. „Vraťte se a pozorujte ostatní. A v zrcadle na zdi můžete sledovat i sebe.“

„Jednáte protiprávně,“

hekl plukovník Brown a snažil se popadnout dech.

Saul mu věnoval herdu do zad. Fritz mě zatahal za rukáv. „Archie, musím pana Wolfa požádat o instrukce pro večeři.“

„Nesmysl,“

vyjel jsem nevraživě. „Do večeře se tu vyrojí ještě víc lidí, než kolik jich přišlo odpoledne. Schází se společnost, posílá nám ji městská rada. Ještě že jsme si na dnešek připravili šatnu.“

„Ale on se přece musí najíst, vždyť víte. Už jsem měl mít kachny v troubě. Jestli místo toho mám stát ve dveřích a prát se s lidmi, těžko se dá nějaká večeře čekat.“

„Nesmysl,“

zopakoval jsem a poklepal ho po rameni. „Omluvte mé způsoby, Fritzi. Prostě mě to vzalo. Zrovna jsem uškrtil jednu mladou dámu.“

„Nesmysl!“

prohlásil pro změnu on.

„Příležitost by tu byla,“

poznamenal jsem suše.

Zazvonil domovní zvonek. Natáhl jsem se po vypínači a rozsvítil vchodové světlo. Vyhlédl jsem jednosměrným oknem. Dorazila první várka policistů.

(c)

Inspektor Cramer se podle mého názoru dopustil chyby. Vlastně tu chybu spáchal, názor nenázor. Samozřejmě že v místnosti, kde se vraždilo, mohou dost dobře odvést práci policejní specialisté, odebírači otisků, měřiči, fotografové, a také ji odvádějí. Jenže až na řídké výjimky jim tahle práce nezabere celý týden a v případě naší kanceláře by bylo stačilo slaboučkých pár hodin. A vlastně taky stačilo. Do osmi u nás tenhle ansámbl v podstatě skončil. Jenže Cramer z čisté pomstychtivosti bez se – bemenšího důvodu přikázal všechno až do odvolání zapečetit a dal si záležet, aby Wolfe jeho příkaz slyšel. Wolfe tu tráví ročně tři stovky večerů, zabořen v jediném svém opravdu zamilovaném křesle a pod jedinou svou opravdu zamilovanou lampou. Ostatně, právě proto se Cramer k tomuhle tahu snížil. Chyba spočívala v tom, že bez toho zbytečného gesta by se s ním Wolfe možná podělil o jeden důležitý poznatek a Cramer by si býval ušetřil spoustu nepříjemností.

Oba se o tom vlastně dověděli najednou, a to od mé maličkosti. Seděli jsme v jídelně, zatímco technici se v kanceláři vrhli do práce. Hosté, teď už pod policejním dohledem, byli vykázáni do místnosti, jež dnes sloužila jako šatna, a já se vrátil ke konverzaci s Cynthií Brownovou. Zajímalo je každé slovo, vlastně spíš Cramera, a tak jsem je uspokojil. Ať mi celá ta léta u Wolfa jinak dala nebo vzala cokoli, rozhodně jsem se naučil vpasírovat si do hlavy příruční psací stroj. A tak jsem jim sice nemohl posloužit zápisem, obsah našeho rozhovoru se však bez jediného klopýtnutí dozvěděli slovo od slova. Vychrlil jsem po nich i zbytek zážitků celého odpoledne. Skončil jsem a Cramer mě zasypal otázkami, zatímco Wolfe se ponořil do mlčení. Možná už kdesi v mozku přežvykoval ten poznatek, o kterém jsem se zmínil, jenže já s Cramerem jsme stále mleli svou a setrvávali v blažené nevědomosti. Vlastně tím poznatkem disponoval ještě mrňavý uniformovaný strážník v rohu, který pořizoval úřední zápis výpovědi, ale u něj se nějaké přemýšlení nad novinkami nepředpokládalo.

Cramer pozastavil vodopád otázek, aby podnikl důležité kroky. Jako správný šéf svolal muže a rozdal rozkazy. Plukovníka Browna měli vyfotografovat a sejmout mu otisky prstů, aby se na ředitelství daly vyhrabat jeho a Cynthiiny složky. Okamžitě, ale okamžitě mu měli dodat složku Doris Hattenové. V laboratořích si měli zatraceně pospíšit s výsledky. Saul Panzer s Fritzem Brennerem měli být neméně rychle dopraveni mezi nás.

Což se stalo. Fritz se dostavil jako voják: v pozoru, vážný a důstojný. Saul se svými sto pětašedesáti centimetry stál jako Saul.

S nejbystřejšíma očima a jedním z největších nosů, jaké jsem kdy poznal, v rozepnutém obleku a zmačkané kravatě, uvolněný a tak trochu se klátící v dokonalém klidu. Stejně by se postavil i při předávání řádu Čestné legie nebo před popravčí četou.

Cramer se s nimi samozřejmě znal. Nejdřív ukázal na Saula. „Byli jste s Fritzem celé odpoledne v hale?“

Saul přikývl. „V hale a v předním pokoji. Přesně tak.“

„Viděli jste někoho vcházet do kanceláře nebo z ní vycházet?“

„Archie tam vstoupil někdy kolem čtvrté. Zrovna jsem někomu nesl ze šatny klobouk s kabátem. A pak jsem si všiml až paní Carlisleové. Běžela a ječela. Mezi tím jsem nikoho neviděl ani vcházet, ani vycházet. Měli jsme pořádně napilno, v hale i v šatně.“

„A co vy, Fritzi?“

zavrčel Cramer.

„Nikoho jsem nezaznamenal.“

Fritz mluvil hlasitěji než obvykle. „Dokonce jsem ani neviděl vejít Archieho.“

Postoupil o krok a stále dodržoval vojenské způsoby. „Rád bych něco poznamenal.“

„Sem s tím.“

„Podle mého bychom se dost dobře obešli bez takového cirkusu. Já jsem tu placený za komornictví, a ne za práci detektiva, ale tu a tam si něco vyslechnu, tomu se člověk neubrání. A obávám se^že pan Wolfe často dokázal najít odpovědi na otázky, na které jste vy nestačil. K téhle události došlo v jeho vlastním domě a podle mě by si s ní poradil sám.“

Uznale jsem kývl. „Fritzi, vůbec bych nečekal, co ve vás dřímá za poklad!“

„Vadí mi ten zmatek,“

vysvětlil upjatě.

„Zatracená práce,“

ulevil si Cramer a vyvalil na něj oči. „Wolfe vás určitě navedl, abyste se s tímhle přišel…“

„Pche,“

odfrkl si pohrdavě Wolfe. „S tímhle nehneme, Fritzi. Máme dost šunky?“

„Ano, pane.“

„A co zeleninu?“

„Jistě, pane.“

„Tak tedy možná později. Obsloužíte hosty v předním pokoji, policii nikoli. Už jste to s nimi vyřídili, pane Cramere?“

„Ne.“

Cramer se znovu obrátil k Saulovi. „Prověřili jste u vchodu všechny hosty?“

„Ano.“

„Jak?“

„Dali jsme si dohromady seznam členů Manhattanského květinového klubu. Museli se mi prokázat členskými průkazy. Pak jsem si jednoduše odškrtával, kdo se objevil. Pokud si přivedli manželku, manžela nebo někoho dalšího, poznamenal jsem si jména.“

„Takže jste si zapsal úplně všechny?“

„Ano.“

„Dá se na to spolehnout?“

„Jako na smrt, nachlup to hraje.“

„A kolik jmen jste nasbíral?“

„Dvě stě devatenáct.“

„Tolik lidí se vám sem nevejde.“

Saul přikývl. „Oni přicházeli a odcházeli postupně. Nikdy jich tu nebylo o moc víc než sto.“

„To jste mi tedy pomohl.“

Cramerova mizerná nálada se stupňovala, a já se mu nedivil. „Goodwin vypověděl, že s vámi stál u vchodových dveří, když ta ženská s jekotem vyběhla z kanceláře. Prý jste ji ale neviděli do kanceláře vstoupit. Proč?“

„Stáli jsme obrácení zády. Sledovali jsme hosta, který zrovna odcházel. Archie se ho zeptal na jméno, on mu ale jen vynadal a zmizel. Jestli vás to ještě zajímá, jmenuje se Malcolm Vedder.“

„Ale jděte, jak to víte?“

„Vždyť jsem si ho taky prověřoval.“

Cramer po něm střelil nedůvěřivým pohledem. „To mi chcete namluvit, že si pamatujete jména k tolika neznámým tvářím, které jste zahlédl jen jednou v životě?“

Saul sotva viditelně pokrčil rameny. „Nejde ani tak o tváře, jako o lidi. V několika bych se možná spletl, ale jen v několika. Měl jsem hlídat u dveří, a tak jsem hlídal.“

„Řekl bych, že už jste dřív mohl zaznamenat výjimečnost pana Panzera,“

zabrblal Wolfe.

Cramer se obrátil na uniformovaného policistu u dveří. „Tak, Levy, slyšel jste to jméno. Malcolm Vedder. Vyřiďte Stebbinsovi, ať si ho proklepne a někoho pošle. Pana Veddera bych tu rád viděl.“

Policajt poslušně odklusal. Cramer se vrátil k Saulovi. „Takže mi chcete namluvit, že kdybychom si teď sedli k seznamu hostů a vodili sem různé lidi, dokázal byste určit, jestli se u vás dnes odpoledne objevili, a navíc k nim v seznamu přiřadit jméno?“

„Určitě bych dokázal říct, jestli se tady ten člověk dnes ukázal, zvlášť pokud by přišel stejně oblečený a moc by se nevztekal, že ho sem zase táhnete. Pokud jde o jména, asi bych se občas spletl, ale určitě ne často.“

„Nevěřím vám.“

„Pan Wolfe ano,“

opáčil lhostejně Saul. „A Archie jakbysmet. Dokážu na sobě pracovat, víte?“

„To určitě. Tak si jděte po svých, ale zůstaňte někde na dosah.“

Saul s Fritzem byli propuštěni. Wolfe celou úctyhodnou vahou spočíval na vlastní židli, v níž obvykle touhle dobou sedával za zcela jiným účelem. Teď si právě zhluboka oddechl a zavřel oči. Posadil jsem se po boku Cramera k té straně stolu, ze které se otvíral výhled na dveře do haly. Pomalu jsem si začínal uvědomovat celý dosah problému, se kterým se tu teď máme porvat. Výraz Cramerovy tváře naznačoval, že mu právě začíná docházet totéž. Střelil pohledem po Wolfovi. Ten se zavřenýma očima neměl čím střílet.

„Ta Goodwinova příhoda,“

protáhl k němu Cramer. „Tedy vlastně její příhoda. Co si o ní myslíte?“

Wolfe pootevřel škvírky v očích. „Zdá se potvrzená vším, co následovalo. Tohle by si těžko naplánovala jen tak pro efekt,“

mávl rukou směrem ke kanceláři. „Beru to. Věřím mu.“

„Chmmm. Nemusím vám připomínat, jak dobře vás s Goodwinem znám. A strašně rád bych věděl, jestli někdy za pár dní najednou nevyrukujete s tím, že už jste tady s tou dámu někdy debatovali. A s některými ostatními hosty zrovna tak. A že už na tom pracujete pro nějakého klienta a tahle dnešní událost že je jenom vyústěním vašeho vyšetřování.“

„Bah,“

prohlásil suše Wolfe. „Dokonce i kdyby to tak bylo, jako že není, marnil byste teď čas. Protože nás dobře znáte, víte, že bychom se vám stejně nesvěřili dřív, než uzraje doba.“

Cramer se rozkašlal. Objevili se dva technici se zprávami a seržant Stebbins s informací o přítomnosti zástupce státního návladního. A přibyla i další uniforma, jejíž nositel nás informoval, že Homer Carlisle ztrácí v předním pokoji poslední zbytky příčetnosti. Wolfe to celé přijal vsedě se zavřenýma očima, ale protože ukazováčkem zlehka kroužil po desce stolu, začínalo mi zlehka svítat, čím se zrovna v duchu zabývá.

Cramer se po něm zpytavě podíval. „Co víte o vraždě Doris Hattenové?“

vysypal ze sebe.

„To, co psaly noviny,“

zabručel tázaný. „A něco málo, s čím se seržant Stebbins svěřil panu Goodwinovi.“

„Aha. Jako každý řádný občan.“

Cramer vytáhl doutník, zasunul ho majestátně do pusy a stiskl ho zuby. Ani tentokrát si nezapálil. „Tyhle zatracené domy se samoobslužnými výtahy nám v tom celém dělají paseku. Nikdy nikdo nikoho nevidí přicházet nebo odcházet. Asi vás to nezajímá; já si tu brblám jen tak pro sebe.“

„Mě to zajímá,“

opáčil Wolfe se stále zavřenýma očima.

„Dobrá. Děkuju za zájem. Ten chlapík, co jí platil byt, měl štěstí. Možná byl navíc geniální, ale hlavně měl zatracené štěstí. Cestou totiž nepotkal nikoho, kdo by ho byl schopen aspoň přibližně popsat, prevít jeden.“

„Slečna Hattenová možná nájem platila sama.“

„Určitě,“

opáčil Cramer. „Platila, samozřejmě, ale kde na něj brala? Nikde kolem nezůstala žádná viditelná stopa po příjmech. Snažil se schovávat a odvedl zatraceně dobrou práci. Tři lidi se snažili vyčenichat sebemenší stopu, a jeden na tom ještě pořád pracuje. Určitě si to zařídil jako nějakou habaďůru, tak daleko jsme se dostali. Bydlela tam jen dva měsíce, ale z toho, jak dokonale se ten chlápek za ní maskoval jako šnek v ulitě, jsme usoudili, že ji jen tak nastrčil, aby na něj nebylo vidět. Proto jsme na něj poštvali tolik lidí. A noviny nám nasadily psí hlavu. Nějaký pitomec napsal, že víme, kdo to provedl, ale protože je to velké zvíře, snažíme se celou věc ututlat.“

Cramer přesunul doutník do levého koutku a pokračoval. „Takovéhle články mě dokážou vytočit, jenže novináři je chrlí jako na běžícím pásu. Velké zvíře, nebo ne, nemuseli jsme tutlat vůbec nic, odvedl zatraceně dobrou práci. A teď, dokonce i když přijmeme celou tu historii, kterou Cynthia napovídala Goodwinovi, to může být náš člověk a taky nemusí. Pěkný zmatek. Strašně nerad bych vám musel naplno říkat, co si myslím o Goodwinovi. Sedí si tu v budově, právě se tu dozvěděl celou historii o vrahovi, ví, že tu někde pobíhá, a jediné, na co se pak zmůže, je vydat se nahoru a hlídat ty vaše květináče!“

„Jste zbytečně nervózní,“

namítl jsem smířlivě. „A nikdo neřekl, že tu vrah běhá. Jen jsme ho před nějakou dobou zahlédli. Navíc mě to nijak netěšilo. A ona si nechávala podrobnosti pro pana Wolfa. A –“

„A já vás zatraceně dobře znám. Kolik bylo z těch dvou set devatenácti hostů mužů?“

„Řekl bych, že něco přes polovinu.“

„Hm, skvělé, nemyslíte?“

„Taky mě to pěkně štve.“

Wolfe si odkašlal. „Z vašeho jednání bych soudil, že jste nezaznamenal jednu důležitou skutečnost, které jsem si já všiml.“

„Přirozeně. Génius jste tady vy. Co to má být?“

„Něco, co nám vykládal pan Goodwin. Rád bych si to trochu promyslel.“

„Tak si to pojďme promyslet společně.“

„Později. Ti lidé v předním pokoji přišli jako mí hosté. Nemohl byste si to s nimi vyřídit?“

„Jeden z vašich hostů sem přišel škrtit,“

zavrčel Cramer. „Ale dobrá. Přiveďte sem tu ženskou… Jakže se jmenuje? Carlisleovou,“

zavrčel na policistu u dveří.

165

(c)

Paní Homer N. Carlisleová mezi nás vplula se vším, co k ní patřilo: kožichem z karakula, potištěným hedvábným šátkem a manželem. Vlastně její manžel spíš přivlekl ji. Jakmile se dostal do místnosti, vrhl se před stůl a zavalil nás stížnostmi. Nepředpokládám, že by Cramer dosud slyšel podobný proslov víc než tisíckrát, ale tentokrát se pod intenzitou výpadu až přikrčil. Pan Carlisle, dobře stavěný a se širokými rameny, se pro tuhle roli dokonale hodil. Jasné tmavé oči mu doslova plály a dlouhé, jakoby gorilí ruce byly přímo stvořeny pro rozmáchlá gesta. Když vodopád výčitek na chvilku vyschl, Cramer jim oběma nabídl židle.

Paní Carlisleová se do jedné svezla, pan Carlisle zůstal stát.

„Už jsme se zpozdili skoro o dvě hodiny,“

prohlásil. „Samozřejmě je mi známo, že jednáte z úřední moci, jenže občanům tu přece, díky bohu, zůstala ještě nějaká práva. Naše přítomnost tady je nahodilostní záležitost.“

Spojení

„nahodilostní záležitost“

by mi určitě zaimponovalo, kdyby ovšem neměl předtím čas důkladně si jazykové zbraně nachystat. „Musím vás varovat! Pokud by se mé jméno objevilo v novinových zprávách v souvislosti s touhle prachmizernou aférou, nadělám vám spoustu nepříjemností. Na to ještě stačím. Proč zrovna my tu musíme trčet? Proč my? Odejít o deset minut dřív s ostatními, nikdo by na nás nic nevytáhl.“

„To nezní moc logicky,“

namítl Cramer.

„Proč ne?“

„Pokud by vaše žena jednala tak, jak jednala, na hodině odchodu by moc nezáleželo. Vždyť přece objevila tělo.“

„Náhodou!“

„Můžu něco říct, Homere?“

pípla jeho paní.

„Přijde na to, co…“

„Aha,“

poznamenal inkvizitorsky Cramer.

„Co myslíte tím aha?“

zvedl hlas Carlisle.

„Jenom to, že jsem poslal pro vaši ženu, a nikoli pro vás. Přišel jste se s ní a teď už chápu proč. Potřebujete si ověřit, jestli se nezachová indiskrétně.“

„V čem by se, zatraceně, měla chovat indiskrétně?“

„Netuším. Ale vy zřejmě ano. Pokud nehrozí nebezpečí, proč se neposadíte a v klidu nepočkáte, než z ní vymámím odpovědi na pár otázek?“

„Já bych to tak udělal, pane,“

poradil mu Wolfe. „Vletěl jste sem rudý vztekem a to byla hrubá chyba. Vzteklý člověk se obvykle chová jako hlupák.“

Výkonný viceprezident zřejmě mnoho takových morálních pohlavků v životě nedostal, tenhle však přestál, aniž hnul brvou. Zaťal zuby a posadil se. Cramer přistoupil k jeho paní.

„Přála jste si nám něco sdělit, paní Carlisleová?“

„Jenom že mě to strašně mrzí.“

Položila kostnaté ruce na stůl; ležely vedle sebe jako dva rohlíky na krámě. „Mrzí mě všechny ty potíže, co jsem způsobila.“

„Neřekl bych, že jste způsobila nějaké trable, snad jen sobě a manželovi,“

opáčil měkce Cramer. „Ta žena už nežila, váš příchod na tom nemohl nic změnit. Jenže já jsem se s vámi prostě musel setkat jako s první. Vždyť, technicky vzato, jste právě vy objevila tělo. Nic víc s vámi tahle událost společného nemá, aspoň pokud je mi známo.“

„Zatraceně dobře víte, že nic víc známo vám být ani nemůže,“

vyjel na něj Carlisle.

Cramer mu nevěnoval pozornost. „Goodwin vás prý v hale zahlédl dvě minuty nebo možná o něco méně předtím, než jste s křikem vyběhla z kanceláře. Jak dlouho jste stála pod schody?“

„Zrovna jsme přišli dolů. Čekala jsem, než manžel vyzvedne věci.“

„Byla už jste předtím v přízemí?“

„Kdepak, jenom když jsme sem přišli.“

„A to bylo kdy?“

„Něco po třetí, řekla bych.“

„Ve tři dvacet,“

upřesnil upjatě manžel.

„Strávili jste celou návštěvu pohromadě? Myslím, jestli jste se od sebe nevzdálili ani na okamžik.“

„Ale přirozeně… No, víte, jak to chodí. Něco si chtěl prohlédnout zvlášť pečlivě, anebo jsem se já zase chtěla mrknout někam jinam…“

„Ale hloupost, samozřejmě jsme chodili společně,“

znechuceně se ozval Carlisle. „Určitě pochopíte, proč zrovna tenhle údaj musím doplnit. Ona se strašně nerada vyjadřuje přesně, chová se jak střelená. Jenže v tomhle se nedá nic ošidit nepřesnostmi.“

„Vůbec nejsem nemožná,“

bránila se žena a dívala se přitom na Cramera. „Jenže všechno je tak relativní. Bez absence bychom nedefinovali ani prezenci. Nenajdete nevinu bez viny. A nic se nedá odstřihnout, aniž by po tom nezůstala díra. Kdo by si pomyslel, že má touha spatřit pověstnou kancelář Nera Wolfa nás napojí na příšerný zločin?“

„Panebože!“

vybuchl Carlisle. „Napojí! Slyšeli jste? Ona řekla napojí… Napojil“

„Proč jste prahla po Wolfově kanceláři?“

„Víte, byla jsem zvědavá na glóbus.“

Zamrkal jsem na ni. Samozřejmě jsem čekal cosi o zvědavosti na kancelář proslulého skvělého detektiva. Cramer zareagoval obdobně jako já. „Glóbus?“

zeptal se zmateně.

„Jistě. Četla jsem o něm a moc mě zajímalo, jak vypadá ve skutečnosti. Říkala jsem si, že koule o průměru téměř metr bude muset v obyčejném pokoji vypadat fantasticky… ach!“

„Co ach?“

„Já ho vůbec neviděla.“

Cramer přikývl. „Místo toho jste viděla něco jiného. Mimochodem, vlastně jsem se předtím zapomněl zeptat… Už jste se s ní předtím setkala? Znala jste ji?“

„Myslíte… ji?“

„Ano. Jmenovala se Cynthia Brownová.“

„Nikdy jsme ji neviděli, ani jsme o ní neslyšeli,“

prohlásil nerudně manžel.

„A vy, paní Carlisleová?“

„Ne.“

„Přišla jako host paní Orwinové, členkou klubu nebyla. Vy jste?“

„Manžel je členem.“

„Vlastně my oba,“

prohlásil Carlisle. „Zase nemožná odpověď. Máme společné členství. Ve skleníku na venkovském statku pěstuju čtyři tisíce květin, včetně několika set orchidejí.“

Mrkl na hodinky. „Nestačilo by to?“

„Naprosto,“

souhlasil Cramer. „Oběma vám děkuju. Už vás nebudeme obtěžovat, jestli to nebude nezbytně nutné. Levy, doprovoďte panstvo k východu.“

Paní Carlisleová vstala a poslušně se vydala k východu, ale v půli cesty se zarazila. „Nepředpokládám… Teď bych se asi na ten glóbus juknout nemohla? Aspoň na chviličku?“

„Dobrý bože!“

vyjekl manžel a popadl ji za paži. „Pojďme. Pojďme!“

Jakmile za nimi zapadly dveře, Cramer se na mě zpytavě podíval a pak střelil pohledem po Wolfovi. „Skvělí lidi,“

prohlásil trpce. „Řekněme, že Carlisle to dnes spáchat mohl, aspoň podle toho, co jsme zatím zjistili. Proč ne? A tak si ho proklepneme. Prověříme si ho půl ro ku zpátky a budeme se snažit, aby si připadal jako v bavlnce. Chlap v jeho postavení může způsobit nepříjemnosti. Nepochybně se to dá zvládnout. Tři nebo čtyři muži se v tom budou hrabat, řekněme, měsíc. Vynásobme si to… kolik že sem přišlo mužů?“

„Kolem sto dvaceti,“

odpověděl jsem. „Deset tuctů. Ale určitě jich nejmíň půlku z nějakého důvodu vyloučíte. Přece jsem vám už říkal, že jsem si je proklepl. Nějakých šedesát.“

„Dobrá, takže násobme šedesáti. Nepřipadá vám to skvělé?“

„Ne.“

„Ani mně.“

Cramer vytáhl doutník z pusy a značně ožvýkaný pamětník dávné slávy tabáku putoval do popelníku. V Cramerových ústech ho záhy vystřídal dosud nepoškozený bratříček. „Vy jste samozřejmě neudělal nic,“

prohlásil sarkasticky. „Seděl jste tu s ní a snažil se jí vlichotit, jenom abyste si jí užil. Prostě jste

nemohl zvednout telefon a zavolat nám, že u vás sedí napravená podvodnice, která dokáže prstem ukázat na vraha. Nemohl jste nás nechat sbalit ho. Samozřejmě, musel jste mít na paměti Wolfovu gáži! A musel jste tu sedět a obdivovat její kolena!“

„Nebuďte vulgární,“

namítl jsem chladně.

„Musel jste jít nahoru a udělat ten svůj průzkum. Musel jste… Ano?“

Právě se dostavil poručík Rowcliff. S některými rameny zákona vycházím dobře, pár jsem si jich oblíbil, na jiné nemám žádný názor a bez některých se obejdu. Existuje ale policista, kterého zřejmě brzy budu muset vytahat za uši. Rowcliff. Vysoký, silný, sympatický a s hlavou sebevědomě vztyčenou.

„Už jsme to tu prohrabali, pane,“

prohlásil důležitě. „Pamatovali jsme na všechno. Nic jsme nepoškodili a všechno zůstalo v pořádku. Zvlášť jsme si dali pozor na obsah zásuvek ve Wolfově stole a taky –“

„Mé zásuvky!“

zasténal Wolfe.

„Ano, ve vašem stole,“

s gustem opáčil Rowcliff.

Wolfova tvář se zbarvila do ruda, jak se do ní nahrnula krev.

„Zabili ji tam,“

nevrle vysvětloval Cramer. „Něčím ji uškrtili a vrahové často zapomínají propriety nedaleko oběti. Našli jste vůbec něco?“

„Obávám se, že ne,“

připustil Rowcliff. „Samozřejmě ještě musíme porovnat otisky a počkáme na zprávy z laboratoře. Co tam s tím teď uděláme?“

„Zatím to zapečeťte a zítra se uvidí. Ještě tu s fotografem počkejte. Ostatní můžou jít. A vyřiďte Stebbinsovi, ať nám pošle tu ženskou… paní Irwinovou.“

„Orwinovou, pane.“

„Sem s ní.“

„Ano, pane.“

Rowcliff se obrátil ke vchodu.

„Moment,“

vložil jsem se do toho. „Co má zapečetit? Kancelář?“

„Samozřejmě,“

ušklíbl se Rowcliff.

Rázně jsem se ohradil, a to směrem ke Cramerovi, nikoli k němu. „To nemyslíte vážně. My tam žijeme, a přechováváme tam všechno vybavení.“

„Pokračujte, poručíku,“

přikázal Cramer Rowcliff o vi. Ten se obrátil na podpatku a zmizel.

Zaťal jsem čelisti. Přetékal jsem pocity i slovy, jenže ten pravý čas pro jejich vyslovení ještě nepřišel. Tohle mi nevonělo. Docela určitě nám Cramer nikdy nevyvedl nic horšího. Teď byla řada na Wolfovi. Podíval jsem se na něj. Krev se mu z tváří pomalu vytrácela, vzteky docela ztrácel barvu a stisknuté rty vytvářely dojem, jako by mezi nimi chyběla ústa.

„Obvyklý postup,“

útočně dodal Cramer.

„Nesmysl. Obvyklý postup vypadá jinak,“

opáčil ledově Wolfe.

„To je můj obvyklý postup… v případech jako je tenhle. Vaše kancelář přestala být jen kanceláří. Stala se místem, kde se odehrálo víc všemožných zatracených šarád než kde jinde v New Yorku. Jestliže tu zavraždili ženu krátce po rozhovoru s Goodwinem, pro který kromě něho samotného chybí svědkové, tak prostě považuju zapečetění za standardní postup.“

Wolfe ke Cramerovi nepatrně vysunul bradu. „Nikoli, pane Cramere. Vysvětlím vám, co zrovna děláte. Dáváte průchod své tolikrát pokořené touze vyhrávat. Vybíjíte si dětinský vztek za porážky, ke kterým vás přivedla omezenost vašeho vlastního ega. A celý se třesete na chvíli, kdy –“

Otevřely se dveře a vstoupila paní Orwinová.

o 5 paní Carlisleovou přišel manžel, paní Orwinovou pro změnu doprovázel syn. Jeho chování i projev se však změnily natolik, že jsem ho sotva poznal. Nahoře mluvil nevýrazně, choval se nevýrazně a tvářil se nevýrazně. Teď se ale malá pichlavá očička vší silou snažila přiodít výrazem hodného, poslušného synáčka. Postavil se proti Cramerovi a přes stůl mu okázale potřásl rukou.

„Inspektor Cramer? Už léta o vás slýchám jen to nejlepší! Jmenuji se Eugene Orwin.“

Mrkl vpravo naším směrem a pokračoval:

„S panem Wol fem a panem Goodwinem už jsem dnes měl tu čest. Ještě než došlo k té hrozné věci.“

„Ano,“

souhlasil Cramer. „Posaďte se.“

„Za chviličku, když dovolíte. Lip se mi pracuje se slovy vstoje. Rád bych napřed vydal prohlášení za matku i sebe samotného. Matka se necítí dobře, a já bych ji rád před vámi zastoupil. Na žádost vašich mužů šla identifikovat tělo slečny Brownové, přičemž utrpěla těžký šok. A teď už nás tu zdržujete dvě hodiny.“

Výraz matky jeho slova dokonale potvrzoval. Hlavu si vsedě opřela o ruce a zavřela oči. Synovo důležité poselství ji evidentně ani v nejmenším nezajímalo. Podle mého soudu vůbec nevnímala, co se syn snaží inspektorovi vylíčit.

„Přivítám každé prohlášení, k věci,“

oznámil důstojně Cramer.

„To jsem si myslel,“

potěšené opáčil Gene. „Strašně moc lidí žije v naprosto mylných představách o policejní práci! Samozřejmě je vám známo, že slečna Brownová sem dnes přišla jako matčin host, a nepochybně ji považujete za matčinu dobrou známou. Jenže ono to vlastně celé bylo docela jinak. Právě proto bych vám to rád objasnil.“

„Tak objasňujte.“

Gene mrkl směrem k policejnímu stenografovi. „Jestli si všechno píšete, rád bych si potom zápis přečetl.“

„To můžete.“

„Takže tady jsou fakta. V lednu se matka vydala na Floridu. Tam natrefíte na všelijaké týpky. Ona potkala člověka, který si říkal plukovník Percy Brown, prý britský důstojník v záloze, tak to vykládal. A ten jí později představil svou sestru Cynthii. Matka se s nimi často setkávala. Otec je mrtvý a matka vlastní vůbec ne zanedbatelný majetek. Půjčila Brownovi trochu peněz, ne moc, ale to byl jen začátek. Před týdnem –“

Hlava paní Orwinové sebou prudce škubla. „Vždyť to bylo jen pět tisíc dolarů a nic dalšího jsem mu neslibovala,“

prohlásila malátně a hlavu opět schovala do dlaní.

„Ale samozřejmě, máti.“

Gene ji poplácal po ramenou. „Před týdnem se vrátila do New Yorku a přivlekla je s sebou. Hned při prvním setkání jsem vytušil nějakou zradu. Nemluvil jako Angličan, a ona už vůbec ne. Rodinné záležitosti si střežili jako oko v hlavě. Přece jen jsem ale z toho mála, co jsem se o nich dověděl a co prozradili matce, dal dohromady dost údajů, abych poslal do Londýna telegram. V sobotu přišla odpověď a dnes ráno další. Obě dokonale potvrzují mé podezření, jenže chybí v nich důkazy, které by matku přesvědčily. Když si někdy někoho oblíbí, strašně těžko ho potom ze srdce vypudí. Nerad bych, abyste mě špatně chápali, nemám nic proti její upřímnosti, ale někdy si prostě dokáže spískat trable. Zkrátka a dobře jsem si řekl, že zatím by bylo nejlepší nenechávat ji s nimi nikde samotnou, aspoň pokud se tomu dá zabránit. Vykládám vám to tak, jak jsem to cítil. Proto jsem s ní taky dnes přišel. Matka je členkou klubu, ale mně zahradničení nic neříká.“

Z jeho tónu doslova kapalo opovržení nad muži schopnými věnovat se kytičkám. Určitě nezvolil nejlepší taktiku, pokud se hodlal vlichotit Wolfovi či Cramerovi.

Máchl rukama jako na divadle. „Proto jsem se sem vnutil. Matka si chtěla prohlédnout orchideje a Brownovy pozvala čistě jen z dobroty srdce. Přitom je vlastně nezná a nic o nich neví, proto – že je jedna věc, co jí nabulíkovali, a docela jiná věc, čím ve skutečnosti jsou. Pak se semlelo tohle, a když se trochu vyhrabala ze šoku po té návštěvě u mrtvoly, snažil jsem se jí vysvětlit situaci.“

Položil ruce na stůl a naklonil se nad ně. „Řeknu vám to na rovinu, inspektore. Za těchto podmínek nevidím jediný důvod, proč by se v nějakých novinách měla objevit informace, s kým ta žena dnes přišla. K čemu by to bylo? Pomůže to nějak průchodu práva? Vůbec se nechceme vyvlékat z občanské odpovědnosti, jenže k čemu by posloužilo matčino jméno v palcových titulcích?“

Narovnal se, o krok ustoupil a věnoval matce láskyplný pohled.

„O jména v titulcích mi rozhodně nejde,“

opáčil Cramer. „Jenže já noviny nevydávám, a pokud už ti supové něco vyčenichali, nemám právo je zastavit. Rád bych ale, abyste věděl, že si vaší upřímnosti vážím. Takže jste slečnu Brownovou poprvé potkal teprve před dvěma týdny. Kolikrát jste se vůbec set kali?“

„Třikrát,“

odpověděl Gene. Cramer se pak na matku i syna vytasil se spoustou otázek. Dostal se sotva do poloviny, když mi Wolfe přistrčil papírek s načmáraných vzkazem.

Vyřiďte Fritzovi, ať nám přinese sendviče. Jen pro nás dva a hosty v předním pokoji. Nikomu jinému. A samozřejmě i Saulovi a Theodorovi.

Opustil jsem místnost, našel Fritze, doručil mu zprávu a rychle se vrátil.

Gene zůstal až do konce přičinlivý, a nakonec se snažila i paní Orwinová, stále viditelně otřesená. Celé odpoledne strávili společně, tvrdili, přestože jsem náhodou věděl své a věděl to ode mě i Cramer. A sdělili nám spoustu dalších novinek: že se za celé odpoledne až do chvíle společného odchodu s Wol fem ani nepohnuli ze skleníků, že zůstali tak dlouho především v důsledku snahy paní Orwinové přesvědčit Wolfa k odprodeji několika květin, že se plukovník Brown osaměle vzdálil snad dvakrát či třikrát a že se prakticky nevzrušovali Cynthiinou nepřítomností poté, co jsme je já s plukovníkem uklidnili. Než se zvedli, Gene podnikl ještě jeden marný pokus přimět Cramera ke slibu, že vynechá matčino jméno ve všech prohlášeních, a Cramer se mu za upřímnost odměnil slibem, že udělá maximum. Což jsem mu nevyčítal, lidé jako Orwin mohou být dost dobře schopni zavolat komukoli, třeba starostovi nebo vrchnímu komisaři, a oslovovat ho křestním jménem.

Fritz nám s Wol fem přinesl tácy s jídlem a my se hladově zakousli do jejich obsahu. Po odchodu Orwinových se celou místností rozléhalo vydatné Wolfovo chroustání míchaného salátu.

Cramer na nás chvilku mlčky zíral. Nakonec neoslovil Wolfa, ale mě. „To je šunka z dovozu?“

Potřásl jsem hlavou a otřel si před odpovědí pusu. „Kdepak. Z Georgie. Prasátka vykrmená burskými oříšky a kukuřicí. Vyuzená podle speciální receptury pana Wolfa. Voní skvěle, ale chutná ještě podstatně líp. Napíšu vám recept… ale ne, zatraceně! Vždyť psací stroj zůstal zavřený v kanceláři! Mrzí mě to.“

Odložil jsem šunkový sendvič na tác a zvedl jeho souseda. „Rád to střídám, vždycky kousek šunky, kousek lososa, pak zase kousek šunky a zase kousek lososa…“

S gustem jsem pozoroval, jak se snaží udržet na uzdě. Obrátil hlavu ke dveřím a vyštěkl:

„Levy! Vpusťte plukovníka Browna.“

„Ano, pane. A ten chlap, co jste ho dal sehnat, ten Vedder… už ho přivedli.“

„Tak toho si vezmeme napřed.“

Ve sklenících přilákal Malcolm Vedder mou pozornost způsobem, jakým uchopil květináč. I způsob, jakým popadl židli u stolu přímo proti mně a Cramerovi, mi připadal hodný pozornosti, po třetí Cramerově otázce jsem ale vypnul a soustředil se na zbytek sendvičů. Živil se jako herec a vystupoval ve třech hrách na Broadwayi. Čímž se všechno vysvětlovalo. Žádný herec by nepopadl květináč jen tak obyčejně, jako třeba vy nebo já. Každý svůj pohyb totiž musí nějakým způsobem dramatizovat a Vedder si náhodou vybral způsob, který mi připomínal svírání prstů na lidském hrdle.

Nyní jeho výkon ještě popíchli policisté, kteří ho vtáhli do dramatického vyšetřování senzační vraždy. Choval se nedůtklivě a vztekle. Nechal dlouhé prsty obou elegantních rukou projíždět svými vlasy způsobem, který mi připadal známý, a najednou se mi rozsvítilo: hrál přece loni toho šumaře v Primitivech!.

„Typické!“

zahřímal na Cramera se zářícíma očima a hlasem, jenž umělecky přeskakoval vzrušením. „Typická nemohoucnost policie. Namáčet do toho mě. Samozřejmě, že mě poznali všichni ti zatracení novináři a fotografové za dveřmi! Panebože!“

„Uhmm,“

poznamenal účastně Cramer. „Herci s takovouhle fotkou na titulní straně zřejmě nastanou těžké chvíle. Jenže my, nemohoucní policajti, prostě potřebujeme pomoc a vy jste se tady náhodou vyskytoval v čase vraždy. Jste členem květinového klubu?“

Ne, opáčil Vedder, to tedy není. Dostavil se s přítelkyní, paní Beauchampovou, a když musela spěchat na další schůzku, zdržel se, aby si prohlédl ještě další orchideje. Kéž by tak býval odešel už s ní a vyhnul se téhle zatracené publicitě. Přišli někdy kolem půl čtvrté a za celou dobu až do odchodu se mnou v patách skleník neopustil. S výjimkou paní Beauchampové tu nepotkal nikoho, koho by znal nebo o kom by aspoň slyšel. Nezná žádnou Cynthii Brownovou ani plukovníka Percyho Browna. Cramer prošel všemi nezbytnými otázkami a inkasoval veškeré očekávané záporné odpovědi, když znenadání vypálil od boku: „Znal jste Doris Hattenovou?“

Vedder zaváhal. „Koho?“

„Doris Hattenovou. Tu taky –“

„Aha!“

zvolal Vedder. „Vzpomínám si, tu tehdy taky uškrtili.“

„Přesně tak.“

Vedder sepjal ruce a spojené je pohodlně položil na stolek. Naklonil se ke Cramerovi. „Víte, nic horšího než uškrtit se snad ani ženě udělat nedá,“

prohlásil vroucně. Oči mu znovu krátce zazářily a pak se světlo vytratilo. Uvolnil zápěstí. Prsty se mu rozběhly na obě strany a on na ně fascinovaně zíral. „Jen si to představte. Uškrtit nádhernou ženu!“

„Znal jste Doris Hattenovou?“

„Jako v Othellovi,“

prohlásil zvučným, rezonujícím hlasem. Pomalu zvedl oči ke Cramerovi a hlas mu poskočil, když se zase ozval. „Neznal jsem se s ní, jen jsem o tom četl.“

Nešťastně pokrčil rameny a najednou vyletěl ze židle jako čertík na pérku. „K ďasu s tím vším!“

ohradil se pištivě. „Vždyť jsem si jenom přišel prohlížet květiny! Panebože!“

Znovu sehrál scénku s prsty ve vlasech, obrátil se a zamířil ke dveřím. Levy mrkl na Cramera a významně povytáhl obočí. Cramer ale jen netrpělivě potřásl hlavou.

„Mizerný herec. Neobsadil bych ho ani do štěku,“

zašeptal jsem Wolfovi. Nezdálo se, že by ho tenhle problém zaujal.

Další přišel na řadu Bill McNab, zahrádkářský redaktor Gazette. Znal jsem ho jen povrchně, většina mých známých od novin totiž mívá k zahrádkářským rubrikám nesmírně daleko. Vyhlížel ještě nešťastněji než všichni ostatní, dokonce i než paní Orwinová, a kolem dlouhého stolu přešel ihned ke konci, za kterým se provizorně rozvalil Wolfe.

„Ani nedokážu vyjádřit, jak moc mě to mrzí, pane Wolfe,“

sdělil nám plačtivě.

„To se ani nesnažte,“

opáčil Wolfe mrzutě.

„Moc rád bych teď nějak pomohl. Tak strašná událost! Ani by mě nenapadlo, že se něco takového vůbec může přihodit, zvlášť v Manhattanském květinovém klubu. Nepatřila samozřejmě ke členům, ale to celou věc ještě komplikuje.“

McNab se obrátil ke Cramerovi. „Je to moje vina.“

„Vážně?“

„Určitě. Zrodilo se to v mé hlavě. Přesvědčil jsem pana Wolfa, že to celé zařídím. Nechal mě dokonce sestavit pozvánku. A to jsem si v duchu blahopřál, jak úspěšně jsme to dali dohromady! V klubu s devětaosmdesáti členy se sešlo víc než dvě stě lidí. A pak tohle! Co s tím?“

Znovu se obrátil k Wolfovi. „Rád bych, abyste věděl tohle, pane Wolfe. Z novin mě pověřili napsat o téhle události zprávu na první stranu, ale já odmítl. Myslím, že i kdyby mě měli propustit, k tomuhle by mě nedonutili.“

„Tak se u nás posaďte,“

vyzval ho suše Cramer.

Přinejmenším v jednom ohledu narušil McNab fádně monotónní průběh dosavadních výpovědí: připustil totiž, že se během odpoledne třikrát vzdálil ze skleníků. Jednou proto, aby doprovodil do přízemí odcházející hosty, a dvakrát sešel dolů sám, ověřit si, kdo všechno už přišel a kdo ještě chybí. Kromě tohoto detailu se ale od ostatních nijak nelišil. O Cynthii Brownové nikdy neslyšel. Ztrácet čas se sedmi nebo osmi dalšími lidmi jen proto, že u nás zůstali jako poslední, a byli tudíž po ruce, se už nezdálo jen zbytečné, nýbrž také hloupé. Situace mně ale přinesla aspoň jednu novinku z technického hlediska: dosud nikdy jsem se nepotýkal s takovýmhle informačním vakuem. I ten nejzabedněnější policajt se podezřelých vyptává tak, aby se přiblížil rozluštění tří bodů: motivu, nástroje a příležitosti. Tady se však nebylo na co ptát, protože odpovědi jsme znali vlastně dřív, než se zrodil zločin. Motiv: ten chlapík ji sledoval ze skleníků, protože věděl, že si ho všimla. Viděl ji vstoupit do Wolfovy kanceláře a napadlo ho, co tam dělá. Totiž přesně to, co tam dělala, i to, že se chystá všechno za tepla vyklopit Wolfovi. A tak se rozhodl úniku informací zabránit tou nejefektivnější a nejrychlejší cestou, kterou znal. Nástroj: jakákoli součást oděvu, stačil by na to i kapesník. Příležitost: byl pozván, stejně jako všichni v Saulově seznamu.

Takže pokud jste měli zájem zjistit, kdo zavraždil Cynthii Brownovou, stačilo vám rozlousknout vraždu Doris Hattenové, na které si policie lámala zuby už pět měsíců.

Billa McNaba před naší porotou vystřídal plukovník Percy Brown.

Nechoval se sice uvolněně, dokázal se však perfektně ovládat. Asi byste si ho nikdy nevybrali za parťáka a nedovolil bych si to ani já. Měl silná a pohledná ústa s neméně silnými čelistmi a šedé oči. Jakmile se spustil na židli, zabodl jejich pohled do Cramera a celou dobu jím neuhnul. My s Wol fem jsme pro něj neexistovali. Představil se jako plukovník Percy Brown a Cramer se ho hned zeptal, která armáda ho jmenovala do hodnosti.

„Asi bych měl nejdřív něco vysvětlit,“

prohlásil Brown chladným, lhostejným hlasem. „Ušetří nám to čas. Jsem připraven odpovídat bez výhrad na otázky týkající se dnešního odpoledne a všeho, co jsem tady dnes viděl nebo slyšel. Všechny ostatní odpovědi ale budou muset počkat, dokud se nesejdu se svým advokátem.“

Cramer přikývl. „To jsem si myslel. Jenže problém je v tom, že já nehodlám brát zrovna vážně ani to, co nám napovídáte o dnešním odpoledni. Ale k tomu se dostaneme. Jak vidíte, ani mě nezajímá, proč jste se tak strašně snažil zmizet před naším příchodem.“

„Já si chtěl jenom zavolat…“

„Zapomeňme na to.“

Cramer odložil do popelníku chatrný zbytek druhého doutníku, cancour dlouhý sotva dva centimetry. „Ze všeho, co jsem se dověděl, docházím k tomuhle závěru: žena, která si říkala Cynthia Brownová a kterou tu dnes zavraždili, nebyla vaší sestrou. Před šesti nebo osmi týdny jste se potkali na Floridě. Jeli jste spolu v akci zaměřené na paní Orwinovou a vy jste ji téhle dámě představil jako svou sestru. Celá záležitost se vám skvěle rozběhla a před dvěma týdny jste všichni přijeli do New Yorku. To celé mě ale zvlášť nepálí. Pracuju na vraždách, a jednu bych rád rozlouskl i tady.“

Brown ho zdvořile vyslechl.

„Teď mě zajímá především úzký kontakt, který jste v poslední době s touhle slečnou udržoval,“

pokračoval Cramer. „Vždyť jste spolupracovali na hodně delikátní záležitosti, a tak jste si určitě museli mockrát důvěrně povídat. Vydával jste ji úmyslně za svou sestru, a teď ji někdo zavraždil. Už na základě téhle skutečnosti bychom vám mohli pořádně zatopit.“

Ani teď se Brownův jazyk nedal do pohybu a na tváři se mu odrážela vyložená nechuť cokoli komentovat.

„Podat si vás můžeme vždycky,“

ujistil ho Cramer. „Jenže já bych vám rád nejdřív nabídl šanci. Dva měsíce jste si s Cynthii Brownovou byli nesmírně blízcí. Určitě se vám zmínila o zážit – ku z loňského října: její přítelkyni Doris Hattenovou tehdy zavraždili, vlastně uškrtili. Cynthia Brownová znala určité informace o vrahovi, ale nechala si je pro sebe. Kdyby se s nimi svěřila, mohla teď žít. Určitě se o tom s vámi bavila; nesnažte se mi namluvit, že to slyšíte prvně. A vy mi teď všechno vyklopíte. Pokud to uděláte, brzy se bude vrah smažit u výslechu a možná i ta vaše špinavá záležitost se dostane do lepšího světla. Co tomu říkáte?“

Brown stiskl rty a po chvilce je zase uvolnil. Zvedl ruku a zamyšleně se poškrábal po tváři. „Omlouvám se,“

prohlásil. „Za co?“

„Omlouvám se, že nemůžu pomoct.“

„To mi chcete nakukat, že se vám za celé ty dlouhé týdny nezmínila o vraždě své přítelkyně Doris Hattenové?“

„Omlouvám se, ale nemám co dodat.“

Cramer vytáhl další doutník a chvilku jím jezdil mezi rukama, což jsem vždycky měl za zbytečně vynaloženou energii, jelikož si doutník nikdy nezapálil. Protože jsem ho znal, věděl jsem, co bude následovat. Cítil, že se tu dá něco vyždímat, a snažil se ukáznit a přimět se k dalšímu civilizovanému výslechu.

„Taky mě to mrzí,“

poznamenal a vynaložil veškeré své umění, aby z něj tahle slova nevyšla jako nerudné zavrčení. „Ale přece se vám musela aspoň zmínit o své předchozí praxi, anebo ne?“

„Promiňte, vážně se omlouvám.“

trval sveřepě na svém Brown a své poslední promiňte postavil tak rezolutně, že už se nebylo o čem bavit.

„Jak myslíte. Tak pojďme k dnešnímu odpoledni. Povídal jste, že na téhle půdě jste ochoten spolupracovat. Vzpomínáte si na okamžik, kdy něco v chování Cynthie Brownové, pohyb, mrknutí oka nebo cokoli, přimělo paní Orwinovou, aby se zeptala, co se s ní děje?“

Brownovo čelo zbrázdila soustava vrásek. „Obávám se, že na tohle si nevzpomenu.“

„Chci, abyste to zkusil. Snažte se.“

Zavládlo ticho. Rýhy na Brownově čele se prohloubily. Nakonec prohlásil:

„Možná jsem zrovna v tom okamžiku nebyl po ruce. V takových návalech se vám stane, že si se společníky věčně nedýcháte na záda.“

„A vzpomínáte si, kdy se omluvila pro nevolnost?“

„Ale jistě, samozřejmě.“

„Hmm. Ten okamžik, který mě zajímá, musel přijít krátce předtím. Vyměnila si pohled s nějakým chlápkem a právě to přimělo paní Orwinovou zeptat se, co se děje. Mě nejvíc ze všeho zajímají ty dva pohledy. Pokud jste byl při tom a dokážete si vzpomenout, jsem ochoten nevšímat si ničeho, co jste prováděli s paní Orwinovou. Klidně si potom oškubejte třeba deset dalších.“

„Já to ale neviděl.“

„Takže neviděl.“

„Ne.“

„Neřekl jste, že se omlouváte?“

„Ale jistě, samozřejmě, pokud to nějak pomůže, pak se omlouvám.“

„K čertu s vámi!“

Cramer bouchl pěstí do stolu tak silně, až se po desce roztančily vyrovnané popelníky. „Levy, seberte ho a řekněte Stebbinsovi, ať ho vezme do vazby jako svědka. Nasaďte na něj všechny volné muže. Určitě se dá vyhrabat nějaký jeho záznam. Tak ho, sakra, vyhrabte!“

„Rád bych zavolal svému právnímu zástupci,“

prohlásil Brown tiše, ale naléhavě.

„Telefon je cestou,“

ujistil ho Cramer. „Jestli se ovšem zrovna nerozbil.“

Sotva zapadly dveře, Cramer se na mě začal dívat, jako by také po mně chtěl vyžadoval omluvu. Vyloudil jsem na tváři znuděný výraz, což ani nedalo velkou práci. „Kdybych se dostal do kanceláře, mohl bych vám ukázat knihu o nejproslulejších sňatkových a jiných podvodnících. Světový rekord je šestnáct let. Jeden chlapík v Itálii dokonale vodil za nos bratra a dva bratrance, kteří ho všichni dobře znali. Možná byste tam –“

Cramer se ode mě znechuceně odvrátil a vyštěkl:

„Hněte zadkem, Murphy! Padáme!“

Odstrčil židli a rukama si utáhl pásek u kalhot. Levy se vrátil a Cramer i jeho poctil vyštěknutím. „Balíme to. Všichni ven! Do mé kanceláře. Vyřiďte Stebbinsovi, ať tu před vchodem nechá jednoho muže… Nebo ne. Řeknu mu to sám.“

„Je tu ještě jeden, pane.“

„Co jeden?“

„Ještě jeden pán v předním pokoji.“

„Který?“

„Jmenuje se Nicholson Morley. Psychiatr.“

„Nechte ho jít. Nemám náladu na cvokaře.“

„Jistě, pane.“

Levy se otočil a stenograf si sbalil veškeré propriety. Snažil se je nacpat do napěchované aktovky. Cramer se zadíval na Wolfa a ten mu pohled lhostejně vrátil.

„Vlastně jste se zmiňoval, že vás něco napadlo,“

neochotně zachrčel Cramer.

„Vážně?“

opáčil ledově Wolfe.

Křížili bojovné pohledy, dokud Cramer neuhnul očima a neobrátil se k východu. Jen tak tak jsem odolal nepřekonatelné chuti vzít do rukou obě jejich hlavy a pořádně jimi třísknout o sebe. Chovali se jako malé děti. Jestli Wolfe vážně něco zjistil, ať to bylo cokoli, zatraceně dobře věděl, že Cramer by to rád vyměnil za odstranění nepotřebných pečetí. A Cramerovi pro změnu bylo zatraceně dobře známo, že tenhle obchod může nabídnout, aniž by cokoli ztrácel. Jenže oba se teď dostali do tak namyšleného a uraženého stadia, že se spolupráce stala naprostou utopií.

Cramer právě na odchodu obcházel stůl, když se znovu objevil Levy a hlásil:

„Ten chlap, Morley, trvá na tom, že se s vámi musí setkat. Tvrdí, že je to životně důležité.“

Cramer se zarazil a nevrle utrousil. „To je mi tedy pěkná osina v zádech.“

„To netuším, pane, ale možná se ani tolik nepletete.“

„No dobrá. Tak ho sem předhoďte,“

prohlásil Cramer a rezignovaně se vrátil kolem stolu zpět ke své židli.

Vlastně poprvé se mi naskytla příležitost prohlédnout si toho chlapíka s kartáčem tmavých vlasů. Zeny po něm musely šílet, mohl se totiž pochlubit očima téměř stejně černýma jako vlasy a na tvářích i krku se mu rýsovaly vousy téhož odstínu, zřejmě ovšem systematicky zbavované šance dostat se na světlo světa. Posadil se a vysvětlil Cramerovi, kdo je a proč se s ním chtěl setkat.

„Vím, vím,“

vyjel Cramer netrpělivě. „Chcete nám něco říct, pane Morley?“

„Přesně tak. Něco moc důležitého.“

„Tak si to poslechněme.“

Morley se uvelebil na židli. „Tak především, předpokládám, že jste zatím nikoho nezatkli. Anebo se mýlím?“

„Nemýlíte, aspoň co se týká zatýkání za vraždu.“

„A už jste si našli objekt, na který se hodláte zaměřit? Ať už na základě důkazů, nebo bez nich?“

„Pokud se ptáte, jestli jsem schopen pojmenovat vraha, pak nejsem. Vy snad ano?“

„Myslím, že bych mohl.“

Cramer trhl hlavou. „Tak? Sem s ním. Já ho totiž musím jít zavřít.“

Doktor Morley se zasmál. „Ne tak rychle. Ten můj návrh se napřed musí podpořit několika předpoklady.“

Pravým ukazováčkem si stiskl levý malíček. „Za prvé: nesmíte se zatím soustředit na jediného podezřelého. Tady se zřejmě dohodneme.“

Ukázal na prsteník a pokračoval:

„Za druhé: nesmí jít o žádný obyčejný zločin s obyčejným viditelným motivem.“

Pak přišel na řadu prostředník. „Za třetí: není známo nic, co by po –

tvrzovalo nebo vyvracelo, že tu dívku, podle paní Orwinové se jmenovala Cynthia Brownová, zaškrtil týž pachatel, který loni sedmého října zabil Doris Hattenovou. Můžu všechny tyhle předpoklady pokládat za potvrzené?“

„Zkuste to. A proč na nich vlastně tak trváte?“

Morley potřásl hlavou. „Na ničem netrvám. Jenže pokud z nich vycházím, můžu vám předložit návrh. Rád bych ale předem zdůraznil svou hlubokou úctu k policejní práci a jejím výsledkům, samozřejmě v příslušných mezích. Když by se vrah Doris Hattenové býval byl dal odhalit běžnými policejními metodami, dnes by už seděl za mřížemi. Jenže on nesedí. V tomhle jste selhali. Ale proč?“

„Tak to mi povězte.“

„Pohyboval se mimo okruh vašich škatulek. Při hledání motivů vycházíte z určitých předpokladů, které vás v konečné fázi strašně omezují. Vaše hledání je prejudikovatelné.“

Morleyho oči se tmavě leskly. „Jste laik, a tak nebudu volit další odborné termíny. Ze všech motivů na světě zmůžou nejvíc ty osobní, na které se při exaktním objektivním vyšetřování nedá přijít. Jakmile narazíte na psychotickou rozpolcenou osobnost, setkáte se i s rozpolceným jednáním. Jako psychiatra mě nesmírně zaujaly všechny publikované zprávy o vyšetřování smrti Doris Hattenové, především ta, že vrah použil její vlastní šátek. Když jste tvrdě narazili a vyšetřování skončilo krachem, strašně rád bych vám býval nějak poradil, jenže tehdy jsem s tím nedokázal pohnout ani já.“

„Tak k věci,“

zavrčel Cramer.

„Jistě,“

opáčil Morley. Položil si lokty na stůl a pečlivě spojil prsty obou rukou bříšky k sobě. „Takže ke dnešku. Podle mé nové teorie, a tu byste si určitě měli otestovat, to provedl stejný pachatel. A dopustil se chyby. Nikdo se sem určitě nevplížil, aniž by u vchodu nahlásil jméno, ti vrátní se opravdu činili. Takže teď už ho není nutné hledat mezi desítkami miliónů, výběr se zužuje na nějakou stovku lidí a já bych vám rád nabídl své služby. Neřekl bych, že v New Yorku seženete pro tuhle práci víc než tři nebo čtyři kompetentní osoby, a jedna z nich teď sedí před vámi. Můžete si to ověřit.“

Tmavé oči doslova žhnuly. „Připouštím, že se mi jako psychiatrovi otvírá ojedinělá příležitost. Nic se nedá přirovnat k dramatičnosti psychózy ústící ve vraždu. Samozřejmě netvrdím, že vám to nabízím tak docela nezištně. Ale stačilo by vodit mi je jednoho po druhém do kanceláře. S některými bych strávil deset minut, jiní by zabrali celé hodiny. Jakmile se dostanu k –“

„Zadržte,“

ozval se Cramer. „To po nás chcete, abychom vám úplně všechny dnešní návštěvníky doručili do ordinace k prohlídce?“

„Kdepak, všechny ne, jenom muže. Až skončím, zřejmě vám nenaservíruju hmatatelné důkazy, ale s velkou pravděpodobností ukážu prstem na škrtiče a vy si ho pak podáte.“

„Omluvte mě.“

Cramer se postavil. „Nerad vás přerušuju, doktore, ale ve městě na mě čeká práce.“

Vykročil. „Obávám se, že vaši nabídku nemůžeme využít. Každopádně vám dám vědět –“

Odkráčel a Levy s Murphym ho následovali.

Doktor Morley je doprovodil pohledem a po chvíli stočil zrak k nám. Tvářil se nespokojeně, ale rozhodně ne poraženecky. Chvilku dal očím odpočinout nevýrazným zíráním ke mně a pak se zaměřil na Wolfa.

„Vy jste určitě inteligentní a sečtělý,“

prohlásil. „Měl jsem se hned obrátit na vás. Mohl byste tomu policajtovi laskavě vysvětlit, že můj návrh pro něj znamená jedinou naději?“

„Ne,“

opáčil důrazně Wolfe.

„Má ze sebou perný den,“

vysvětlil jsem Morleymu. „A já taky. Vadilo by vám, kdybych vás teď vyprovodil ven?“

Díval se na mě, jako by zvažoval, zda ve mně hledat poslední instanci. Tak jsem raději vstal a zamířil ke dveřím, které ruce zákona nechaly zpola otevřené. „Tudy, prosím,“

utrousil jsem.

Vstal a odkráčel bez jediného slova. Zavřel jsem dveře, protáhl se a pořádně si zažíval, otevřel jsem okno a zalil si hlavu čerstvým vzduchem. Pak jsem okno zase zavřel a mrkl na hodinky.

„Půl desáté a deset minut,“

oznámil jsem pro případ, že by to někoho zajímalo.

„Jděte zkontrolovat dveře do kanceláře,“

zavrčel Wolfe.

„To jsem udělal hned, jak jsem ho vypustil. Zapečetěné. Akt nízké pomsty.“

„Podívejte se, jestli už všichni zmizeli, a zamkněte. Pošlete domů Saula a řekněte mu, ať je ráno v devět zpátky. A Fritzovi vyřiďte, že bych si dal pivo.“

Odsunul jsem se splnit rozkazy. V hale a předním pokoji jsem nezastihl ani živáčka. Saula jsem vypátral v kuchyni u Fritze. Ujistil mě, že právě absolvoval krátký výlet do podkroví a že tam je všechno v pořádku. Zůstal jsem na kus řeči, zatímco Fritz se vydal s tácem do jídelny. Když jsem se vrátil, Wolfe právě zápasil s otvírákem na láhev a žalostně se u toho šklebil. Cítil jsem s ním. Jeho zamilovaný otvírák, zlatá věcička od vděčného dávného klienta, trůnil v zásuvce kancelářského stolu. Posadil jsem se a pozoroval, jak si nalévá.

„Tohle vůbec není špatná místnost na posezení,“

prohlásil jsem optimisticky.

„Fuj! Rád bych se vás na něco zeptal.“

„Sem s tím.“

„Chtěl bych znát váš názor. Předpokládejme, že bez výhrad přijmeme ten příběh slečny Brownové, se kterým na vás vyrukovala. Mimochodem, věříte mu?“

„Ve světle dalších událostí ano.“

„Takže ho prostě berme takový, jaký je. Předpokládejme, že poznala chlápka, který si jí všiml a sledoval ji až ke kanceláři. Pak si dal dohromady, proč se za mnou vydala, ale do kanceláře se neodvážil. Buď věděl o vás, nebo si našel jiný důvod. Pak vás viděl stoupat po schodech, chopil se příležitosti a nepozorovaně proklouzl do kanceláře. Zastihl ji o samotě, zavraždil ji, nepozorovaně zase vyklouzl a vmísil se do davu v podkroví. Všechny tyhle předpoklady musí navazovat, jestli ovšem raději všechno nehodíme do stoupy a nezačneme případ řešit na zelené louce.“

„Dal bych přednost těm předpokladům.“

„Výborně. Potom se nám otvírají pozoruhodné rysy jeho povahy. Jen si to vezměte. Zavraždil ji a vrátil se mezi nás, i když dobře věděl, že s vámi v kanceláři pár minut mluvila. Určitě by rád věděl, co vám všechno stačila vyklopit. Zejména ho zajímalo, jestli o něm víte, a pokud ano, tak co všechno. Dozvěděl jste se jeho současné jméno a popis? A pokud na tuhle otázku neznal odpověď, měl od nás utéct? Anebo raději počkat, až dojde k objevení těla, a zjistit, jaká je vaše reakce? Vlastně i moje, aspoň jestli jste to se mnou probíral. A taky počkat na chování policie?“

„Hmmm.“

Kousal jsem se do rtu, zatímco zavládlo dlouhé ticho. „Tak takhle jste to vymyslel. Rád bych vyslovil jeden odhad.“

„Dal bych přednost logickému vývodu, s odhady daleko nedojdeme. Potřebovali bychom něco, o co se dá opřít. Došli jsme k situaci postavené na předpokladech, kterou si jen představujeme. A poznali jsme něco z jeho charakteru.“

„No tak dobře. Tak tedy logická kalkulace. Zatraceně. Ať se na to dívám, jak chci, pořád se mi zdá, že se tady musel motat, než došlo k odhalení těla. Potom musel patřit k těm, se kterými si tu Cramer povídal. Takhle jste to myslel?“

„Ale vůbec ne, v žádném případě. Jde o něco jiného. Poměrně choulostivá záležitost na to, abychom na ní stavěli. Jenže jestli vydrží, znám vraha.“

Zpytavě jsem se na něj zadíval. Někdy poznám, když si ze mě střílí, a jindy zase ne. Tentokrát jsem se rozhodl, že to koupím, jak prodává. S kanceláří zapečetěnou choromyslným a pomstychtivým inspektorem Cramerem jsem nepředpokládal podobné úlety.

„To je ale zajímavé,“

prohlásil jsem obdivné. „Jestli si mu přejete zavolat, můžeme použít telefon v kuchyni.“

„Rád bych si prověřil své vývody.“

„To já taky.“

„Jenže tady narážíme na problém. Dokážu si představit jediný test, na jehož výsledek bych se mohl spolehnout, a ten můžete udělat jenom vy. Jenže při něm dost dobře můžete vletět do pořádného nebezpečí…“

„Pro Kristovu spásu,“

sepjal jsem ruce a nevěřícně ho pozoroval. „To je mi ale novinka. A co všechny ty léčky, ve kterých už jste mě vykoupal. Odkdy se zrovna mě snažíte ušetřit všech nebezpečí?“

„Tohle ale ta ostatní převyšuje.“

„Jak jinak, když člověk dělá s vámi. Stejně nemám co na prácf Knihy i televize zůstaly za pečetěmi. Tak si to vyslechněme. Povídejte. Vezmu to, jenom když mi slíbíte devětadevadesátiprocentní šanci na přežití.“

„Výborně,“

rozmáchl se rukama. „Rozhodnutí nechám na vás. Psací stroj v kanceláři se použít nedá. Dá se psát na tom starém ve vašem pokoji?“

„Klidně.“

„Přineste si ho sem s nějakými čistými papíry. A budu potřebovat i nepopsanou obálku.“

„Pár mi jich zbylo.“

„Stačí jedna. A cestou taky vezměte v mém pokoji manhattanský telefonní seznam.“

Vydal jsem se do haly a odtud o dvě patra výš. První tři body seznamu se nacházely v mé ložnici, pak jsem o jedno schodiště sešel a našel Wolfovu ložnici ještě stále zamčenou. Musel jsem psací stroj odložit na zem, abych vyhrabal klíče. Plně naložen jsem se vrátil do jídelny a tam všechno složil. Začal jsem si chystat psací stroj, jenže Wolfe mě vyrušil. „Ne, vezměte ho sem. Napíšu to sám.“

Umělecky jsem k němu vysunul obočí. „Jedna stránka vám zabere hodinu času.“

„Nebude to ani stránka. Zasuňte mi tam papír.“

Tak jsem mu papír zasunul a srovnal, stroj jsem zvedl a uložil před jeho mohutnou tělesnou schránku. Asi minutu před ním seděl a intenzívně se mračil a teprve potom začal starostlivě klofat do kláves. Obrátil jsem se zády, aby mě pohled na jeho dvojprstovou šnečí techniku nenutil k nejapným poznámkám. Krátil jsem si čas snahou spočítat, kolik úderů zvládne za minutu. Bylo to beznadějné, protože v jednu chvíli byl schopen donutit se k šílenému tempu dvanácti liter za šedesát vteřin, načež se proměnil v blesk blížící se i dvaceti úlovkům ve stejném intervalu. Pak se ozval rachot, signalizující, že se snaží papíru na válci zbavit. Usoudil jsem, že něco zkazil a chystá se začít znovu, jenže když jsem se ohlédl, podával mi list papíru v natažené ruce.

„To by snad mohlo stačit,“

poznamenal. Vzal jsem si ho a přečetl jeho výtvor:

„Řekla mi dnes odpoledne dost na to, abych věděl, komu to poslat, a přidala i něco navíc. Nechal jsem si vše pro sebe, protože jsem se ještě nerozhodl, jak se správně zachovat. Rád bych si s Vámi napřed promluvil, a pokud mi zítra mezi devátou a dvanáctou zavoláte, můžeme si domluvit schůzku; neberte to, prosím, na lehkou váhu, nebo se budu muset nějak rozhodnout sám.“

Přečetl jsem si to třikrát. Mrkl jsem na Wolfa. Právě do stroje zasunul obálku a něco hledal v telefonním seznamu.

„V pořádku,“

sdělil jsem mu. „Až na to, že bych za tou schůzkou nepoužíval středník. Uvedl bych ten časový údaj a začal novou větu.“

Znovu se ozvalo klofání, které tentokrát tvořilo na obálku adresu. Počkal jsem, až skončí a obálku vysune.

„To má být všech no?“

podivil jsem se. „Beze jména, jen iniciály?“

„Přesně tak.“

„To je tedy senzace,“

připustil jsem. „Možná bychom měli přestat kalkulovat a rozeslat to všem, kdo se tady ukázali. Stačí počkat, kdo zavolá. Tohle by ho k telefonu určitě vyštvalo a chtěl by si domluvit schůzku třeba s čertem.“

„Raději to pošlu jenom jednomu, tomu, o kterém se vám zmiňovala a ke kterému směřuje všechno, co jste mi povídal. Aspoň si otestujeme své úvahy.“

„Taky ušetříme na poštovném,“

dodal jsem. „To strašné nebezpečí tedy zřejmě spočívá v tom, že se mě taky pokusí uškrtit. Přirozeně, v takhle naléhavém případě může vyzkoušet i jiný způsob vraždy a možná si na mě dokonce sežene pomocníka. Už se třesu. Jestli to mám poslat, budete mi muset tu obálku dát.“

„Nezlehčujte to, Archie. Nemusí se to vyplatit.“

„Taky si myslím. Budu si od Saula muset půjčit zbraň, naše zůstaly v kanceláři. Dostanu tu obálku? Musím s ní na poštu na Times Square.“

„Dobrá. Než to pošlete, okopírujte si ten dopis. Kopii bychom si měli nechat. A Saula tu ráno zdržte. Jestli se ten člověk ozve, zůstane na vás, abyste si tu schůzku domluvil na co nejvýhodnějším místě. Plán akce počká, ten si probereme potom.“

„Dobrá. Tu obálku, prosím.“

Podal mi ji.

Pokud šlo o Wolfa, zalepená kancelář mu ráno nevadila až do jedenácti hodin. Nezměnitelný denní rozvrh mu totiž diktoval od devíti do jedenácti povinný pobyt ve sklenících. V té době jsem se obvykle věnoval svým kancelářským zábavičkám, včetně třídění došlé pošty.

To úterý jsem se k nim nedostal, jelikož jsem od osmi ráno poletoval mezi telefonem a domovními dveřmi. V devět se objevil Saul, aby mi pomohl zvládat situaci, s telefonem mi ale ulehčit nemohl, protože jsem měl všechny hovory vyřídit sám. Většinou přicházely z novinových redakcí, ale ozvaly se i vraždy, jednou Rowcliff a jednou Purley Stebbins. A pak také různé vyděšené reakce, včetně té od prezidenta Manhattanského květinového klubu. Pokaždé, když se rozezvučel telefon, roztřásla se mi u přístroje v kuchyni kolena a hlas se mi chvěl i při tom tradičním „Kancelář Nera Wolfa, u telefonu Archie Goodwin.“

Jednou jsem se ukázkově pohádal, to když zavolal jakýsi omezenec z kanceláře státního návladního a snažil se mi vnutit schůzku ve svém úřadě na půl dvanácté. Nakonec jsme se rozloučili s tím, že zavolám později a dohodneme si pevný termín. Krátce před jedenáctou jsme se Saulem seděli v kuchyni. Dovoloval unave – ným nohám chvilkový oddech a snažil se mě přimět k sázce. Nabízel jsem mu v kursu dvě k jedné, že se telefon ozve ještě před polednem. On původně vyžadoval tři k jedné, pak se ale dal umluvit na devět ku čtyřem. Sarkasticky jsem mu navrhl výměnu rolí, když se ozvalo zazvonění. Zvedl jsem sluchátko a uctivě do něj zachraptěl: „Kancelář Nera Wolfa. U telefonu Archie Goodwin.“

„Pan Goodwin?“

„Správně.“

„Poslal jste mi zprávu.“

Ruka se mi najednou chtěla zkroutit kolem telefonu obdobným způsobem, jakým Vedder popadl květináč, ale nenechal jsem ji.

„Zprávu? A o čem?“

„Navrhoval jste schůzku. Můžeme si to probrat?“

„Určitě. Nikdo se mnou není a všechny paralelky jsou odpojené. Jenže nepoznávám váš hlas. Kdo je tam?“

Provedl jsem jenom takový laciný, prachmizerný pokus. Saul na můj pokyn vyběhl zvednout paralelku ve Wolfově pokoji, a tenhle ptáček přece mohl někde uklouznout. Jenže neuklouzl.

„Mám dva hlasy. Tohle je ten druhý. Už jste se rozhodl?“

„Ne. Čekal jsem, že se ozvete.“

„To jste se rozhodl moudře, aspoň myslím. Rád bych s vámi tu záležitost probral. Jak jste na tom dnes večer?“

„Můžu si zařídit volno.“

„A co auto, máte?“

„Ano, jedno by tu bylo.“

„Tak jím přijeďte k jídelně na severovýchodním rohu Jednapadesáté ulice a Jedenácté avenue. Buďte uvnitř v osm. Zaparkujte na Jednapadesáté, ale ne přímo na rohu. Jasné?“

„Ano.“

„Samozřejmě přijedete sám. Jděte do jídelny a dejte si něco k jídlu. Já nepřijdu, ale dám vám doručit zprávu. Stihnete to v osm?“

„Jistě, ale pořád nepoznávám váš hlas. Asi nejste ten člověk, kterému jsem posílal zprávu.“

„Ale jsem. Stačí to takhle?“

Spojení se přerušilo.

Zavěsil jsem, instruoval Fritze, že už může zvedat telefony, a vyběhl jsem do patra. Saul čekal na chodbě. „Tak komu ten hlas patřil?“

„To se mě ptej. Slyšel jsem totéž co ty.“

V očích se mu odrážel zvláštní lesk a nic bych za to nedal, že v mých by se našel rovněž.

„Ať to byl kdokoli, dal jsem si s ním rande. Pojďme to vyklopit našemu géniovi. Musím uznat, že ušetřil za spoustu známek.“

Vyhekali jsme do dalších dvou pater a zastihli Wolfa v chladném skleníku při kontrole truhlíku s dendrobiem. Prohlížel si škody způsobené včerejším uragánem. Když jsem ho informoval o telefonátu, nepatrně kývl a nevěnoval mi ani mrknutí, jako by určování vraha v zástupu desítek podezřelých běžně dělal mezi dvěma zívnutími.

„Ten hovor potvrzuje naše předpoklady a stanovuje hodnotu našich závěrů. Nic víc se od toho čekat nedalo. Už se někomu uráčilo přijít a sundat ty pečetě?“

Řekl jsem, že nikoli. „Ptal jsem se na to Stebbinse a ten povídal, že se zeptá Cramera.“

„Toho se nedoprošujte,“

zasykl. „Pojďme dolů do mého pokoje.“

Pokud by během zbytku toho dne vrah dlel ve Wolfově domě, cítil by se poctěn, nebo by se tak aspoň cítit měl. Dokonce i během odpolední seance ve skleníku, od čtyř do šesti, se Wolfe v myšlenkách zabýval mou schůzkou. Což prokázal v okamžiku, kdy se objevil mezi námi a vychrlil celý vodopád rad a připomínek. I já jsem celý den věnoval myšlenkám na večer, s výjimkou hodinového výletu na Leonard Street, kde jsem odpovídal na otázky asistenta státního návladního. K mým nejdůležitějším úkonům toho dne patřila návštěva lékárny. Tehdy mi to připadalo jako ztráta času, ale přesto jsem doběhl k doktoru Vollmerovi pro předpis a následně podle Wolfových instrukcí i do lékárny.

Když jsem se vrátil z kanceláře městské generality, Saul seděl v sedanu a zrovna vyrážel na rekognoskaci terénu. Společně jsme se vydali k rohu Jedenácté avenue a Jednapadesáté ulice a čtyřikrát projeli kolem. Ze všeho nejvíc jsme potřebovali najít Saulovi úkryt. On i Wolfe trvali na tom, že tam někde musí trčet s očima i ušima nastraženýma, a já si zase nenechal vymluvit, že se musí zatraceně dobře schovat, aby jeho obrovský raťafák někde nevyrušil mého společníka. Nakonec jsme se dohodli na benzínové pumpě přímo přes ulici proti jídelně. Saul sem měl před osmou přijet v taxíku a zůstat sedět na pasažérském sedadle, dokud řidič nepročistí karburátor. Pak jsme si dohodli tolik signálů, že by si je nikdo jiný než Saul v životě nezapamatoval. Tak například kdybych vyšel z jídelny a nasedl do auta, měl mě následovat, jenom když na své straně stáhnu okénko.

Všechno tohle dohadování mi připadalo nesmírně důležité, jenže když jsme se všichni tři v sedm večer potýkali v jídelně se zbytky pečené kachny, došlo mi, že jsme den mohli strávit zrovna tak dobře hraním kulečníku. Všechno vlastně leželo na mně, protože jsem toho druhého nechal stanovit pravidla. Musel jsem hrát podle jeho not, dokud mi nebude připadat, že situace uzrála a já mohu rázně převzít iniciativu na cestě za konečným vítězstvím. Pokud píše pravidla někdo jiný, nikdo nemůže předem do takové záležitosti vidět, dokonce ani takový Nero Wolfe. Události se na vás začnou valit podle něčího plánu, a když vás zaskočí, jste na tom zle.

Saul se vytratil ještě přede mnou, aby vybral taxikáře podle svého gusta. Vydal jsem se do haly pro plášť s kloboukem a Wolfe mě doprovázel, což mě vážně vzalo za srdce. Vždyť kvůli tomu vstal od své večerní kávy.

„Pořád se mi to nezamlouvá,“

trval na svém. „Víte, ta věc, co si nesete v kapse. Měj byste ji zastrčit do ponožky.“

„Nesmysl,“

opáčil jsem a soukal se do pláště. „Když se mě rozhodnou šacovat, do ponožky se mrknou zrovna jako do kapes.“

„Určitě jste si nabil?“

„Pro Kristovu spásu! Nikdy jsem vás neviděl takhle nervózního. Příště mi snad budete kontrolovat i spodky.“

Dokonce mi i otevřel dveře.

Vlastně ani nepršelo, spíš jako by se obloha snažila vyvolat vlhký dojem. I tak jsem se ale po několika blocích natáhl po tla – čítku stěrače. Když jsem zahnul do města na Desátou avenui, palubní hodiny hlásily 7.47, a než jsem dorazil na křižovatku s Jednapadesátou, doplazily se k 7.51. V téhle denní době tady v okolí nebyl žádný velký provoz, i míst k parkování se nabízela spousta. Zajel jsem k chodníku a zaparkoval nějakých dvacet metrů od nároží. Vypnul jsem motor, zhasl světla a pak jsem stočil okénko, abych si prohlédl benzínovou pumpu naproti. Ani stopy po nějakém taxíku. Mrkl jsem na zápěstí a snažil se ze všech sil uvolnit. Za minutu osm se taxík přihnal, řidič vystoupil, zvedl kapotu a začal se v čemsi vrtat. Vytočil jsem okénko zpátky, zajistil zevnitř troje dveře, vyndal klíč ze zapalování, vysoukal se z vozu, zamkl, došel k jídelně a vstoupil.

Za pultem se tyčil jediný zamaštěný človíček a u vysokých stolků se ládovalo nějakých pět hostů. Vybral jsem si stolek, od kterého jsem měl přehled po celé místnosti, posadil jsem se a objednal si kávu se zmrzlinou. Vzbudil jsem sice všeobecný údiv, nehodlal jsem však vystavovat stále se ozývající delikátní chuť Fritzovy kachny nespravedlivému srovnávání s nějakým místním výtvorem. Byl jsem obsloužen a pak jsem musel na chvíli vypnout chuťové buňky. V osm dvanáct zůstaly obě nádoby přede mnou prázdné, a tak jsem si objednal ještě jednou totéž. Pomalu jsem končil i s tím, když vstoupil mladík, rozhlédl se místností, namířil si to ke mně a zeptal se na jméno. Řekl jsem mu je a on mi podal složený papír, načež se obrátil k odchodu.

Dosáhl sotva středoškolského věku a já se ho ani nepokusil zdržovat. Ten ptáček, který si dnes se mnou dával schůzku, v tomhle ohledu nezaváhal. Rozbalil jsem vzkaz a našel propisovačkou napsaná drobná tiskací písmena.

Jděte zpátky k svému autu. Po stěračem najdete další vzkaz. Přečtěte ho ve voze.

Zaplatil jsem účet a parkovné, za stěračem vytáhl další zprávu, odemkl, nastoupil do vozu, rozsvítil světlo a začetl se do stejného rukopisu.

Nesnažte se o nějaké signály a přesně se řiďte instrukcemi. Zahněte vpravo na Jedenáctou a pomalu pokračujte k Sestapadesáté. Po ní odbočte znovu vpravo a jeďte až k Deváté. Po ní zase doprava a znovu vpravo na Pětačtyřicáté. Na Jedenácté pak vlevo a zase vlevo na Osmatřicáté ulici. Na Sedmé avenui doprava a pak vpravo po Sedmadvacáté ulici. Zaparkujete na ní mezi Devátou a Desátou avenui. Jděte k číslu 814 a pětkrát zabouchejte na dveře. Člověku, který vám otevře, předejte obě zprávy a on vám řekne, kam se vydat.

Moc se mi to nezamlouvalo, ale musel jsem připustit, že pokud si chtěl proklepnout můj případný doprovod cestou na schůzku, nemohl si počínat líp. Obloha se nakonec přece jenom rozhodla pro déšť. Zamlženým okénkem jsem sledoval řidiče Saulova taxíku, který ještě stále poskakoval kolem vozu a snažil se dát do pořádku neexistující závadu. Chvilku jsem bojoval s pokušením stáhnout okénko. Pak jsem v souladu s instrukcemi vyrazil směrem vlevo, počkal na zelenou a vplul doprava na Jedenáctou avenui. Protože po mně nikdo nechtěl, abych řídil se zavřenýma očima, rozhlížel jsem se kolem. Na červené u Dvaapadesáté jsem si všiml tmavomodrého nebo možná šedého sedanu, který se za mnou odlepil od chodníku a vydal se mým směrem. Byl jsem si téměř jist, že v něm sedí můj záhadný pisatel, ale přesto jsem se rozhodl dodržet instrukce a vydat se vpravo po Sestapadesáté. Cestou jsme pořád někde postávali a vjížděla mezi nás nejrůznější auta, a tak jsem jeho poznávací značku rozluštil teprve na světlech mezi Osmatřicátou ulicí a Sedmou avenui. Štvalo mě to. Ne že by značka něco řešila, ale jako detektiv bych si přece měl takových záležitostí pořádně všímat, nebo snad ne? Na každých světlech jsem zvažoval možnost vyskočit z auta, využil momentu překvapení, vrhl se k sedanu a na místě dopadl jeho řidiče. Koneckonců, měl jsem u sebe dvě jeho psané zprávy i kopii svého dopisu a to by mu už dokázalo zajistit pobyt na Čtrnáctém revíru. Nakonec jsem v poslední chvíli zvolil opačnou variantu a za chvíli jsem se za tuhle volbu musel pochválit.

Ten chlápek v sedanu totiž nebyl škrtič, jak se vzápětí ukázalo. Na Sedmadvacáté na mě před číslem 814 čekalo parkovací místečko. Usoudil jsem, že jen blázen by takhle nabízené šance nevyužil. Sedan se přihnal k chodníku těsně za mnou. Zamkl jsem vůz a na moment se zastavil na chodníku, ale můj průvodce seděl jako přibitý, takže jsem se rozhodl i tady jednat podle instrukcí a vyšel jsem po otlučených kamenných schodech. Pětkrát jsem zaklepal na dveře. Podle toho, co jsem viděl skleněnou výplní, ve spoře osvětlené hale nebyl nikdo. Právě jsem dumal, zda zabušit podstatně hlasitěji, nebo raději překročit instrukce a pokusit se otevřít bez vyzvání, když jsem za sebou zaslechl kroky. Otočil jsem se a spatřil svůj stín.

„Hurá, tak jsme se konečně setkali,“

oznámil jsem mu zvesela.

„Skoro jste mě na jedněch světlech ztratil, zatraceně,“

opáčil výhružně. „Vraťte mi dopisy.“

Podal jsem mu je, a úspěšně se zbavil jediného důkazu, který jsem dosud získal. Zatímco je studoval, mlčky jsem si ho zařadil. Byl zhruba mého věku i výšky, svalnatý, s velkýma odstálýma ušima, lysou hlavou a purpurovým monoklem pod levým okem. Jestli jsem se měl setkat s ním, někdo si ze mě vystřelil. „To bude ono,“

prphlásil a pěchoval si papírky do kapsy. Z jiné kapsy vytáhl klíč, odemkl a vpustil mě dovnitř. „Pojďte za mnou,“

poručil.

Šel jsem. Stoupali jsme po dalších schodech. Zdolali jsme dvě schodiště a na dalším odpočívadle bych se mu snadno dostal ke zbrani, kdyby ovšem nějakou v saku nosil. Asi se spoléhal na mohutná ramena. Kráčeli jsme po obyčejných dřevěných schodech; okolní zdi volaly po nátěru zřejmě už v době, kdy se útočilo na Pearl Harbor. Ve vzduchu se mísily pachy, po jejichž příčině jsem v rámci pudu sebezáchovy ani nepátral. Ve druhém patře prošel halou, otevřel další dveře a pohybem hlavy mě vyzval, abych ho následoval.

Čekal tam další chlapík, ale zase ne ten, kterého jsem čekal, nebo jsem v to aspoň doufal. Prohlásit místnost za vybavenou nábytkem by bylo nadnesené, ale každopádně se v ní nacházel stůl, postel a tři židle, jedna z nich dokonce čalouněná. Chlapík na posteli sebou při našem vstupu cukl a pak se posadil. Nohama sotva dosáhl na zem. Mohl se pochlubit rameny a hrudníkem zápasníka těžké váhy, zatímco nohy jako by si vypůjčil od podvyživeného žokeje. Zamrkal na mě ospalýma, zastřenýma očima, jako by až do této chvíle spal. „To je von?“

zeptal se a zažíval.

Plešatec přikývl. Zápasník-žokej, jehož jsem si zkrátil na Z-Z, vstal a přešel ke stolu, než mě poctil pozorností. „Sundejte si kabát a klobouk a támhle se posaďte,“

ukázal mi na jednu z nečalouněných židlí.

„Počkej,“

vyjel na něj plešatec. „Ještě jsem nic nevysvětlil.“

Obrátil se ke mně. „Je to jednoduchý. Ten pán, co se sem přijde s vámi setkat, si nepřeje žádný nepříjemnosti. Chce si jen promluvit. Takže my vás teď k té židli přivážeme, on si přijde potlachat, a až skončíte, my se sem zase vrátíme a rozvážeme vás. Jasno?“

Zašklebil jsem se. „Samo sebou, brácho. Jasné jako facka. Zatraceně tvrdý plán. Jenže co když se ze mě vyklube neposeda? Co když se začnu cukat, jakmile na mě vyrukujete s tím provazem?“

„Nepřijde a nepromluvíte si.“

„A co kdyby se mi teď zachtělo na vzduch?“

„Jak je libo. S naší gáží to nijak nehne. Pokud toho chlápka chcete vidět, zůstává jenom jedna cesta. Nechat se svázat na tyhle židli.“

„Když ho svážem, zaplatí víc, než když zdrhne,“

namítl Z-Z. „Já mu to vysvětlím.“

„Sklapni,“

usadil ho plešatec.

„Taky se nehrnu do problémů,“

ozval jsem se. „Co kdybychom to udělali takhle? Vy mě omotáte lanem tak, abych se zdál svázaný, ale pro případ požáru mi zbude možnost pohybu. V mé náprsní tašce v peněžence na vás čeká stodolarovka. Než odejdete, může být vaše.“

„Chřestí na nás drobnýma,“

rozčilil se Z-Ž. „ Drž hubu a sedni si.“

„Může si vybrat,“

prohlásil neutrálně plešatec.

Což jsem udělal. Celá situace barvitě ilustrovala, k čemu jsou všechny předběžné dohody a plány na téma budoucího vývoje. I když jsme celý den přetřásali stovky možností, ani v jedné jsme se nedostali k situaci, kdy má člověk volit mezi úpěním ve svázaném stavu na židli pod dohledem dvou rozzuřených skrčků, nebo zalehnutím do své vyhřáté domácí postele. Jak jsem tam tak stál a pozoroval je, usoudil jsem, že na postel ještě neuzrál čas.

Každopádně ale nezaškodilo prověřit si, s jakými profesionály tu mám co do činění; zda se jedná jen o naštvané amatéry, nebo jestli mám co dělat s dvojkou, pronajatou jednou z těch agentur, co má jako obchodní artikl vrahouny. Aniž jsem třeba jen pohybem svalů ve tváři cokoli naznačil, rychle jsem se rukou natáhl k podšívce kabátu, abych jim ukázal, že jsou na světě zajímavější věci k pozorování, než má tvář. Třeba Saulova nablýskaná automatická pistole.

Zápasník-žokej vystřelil rukama k nebi a doslova zamrzl. Plešatec se tvářil dotčeně.

„Za co?“

zeptal se.

„Říkal jsem si, že bychom všichni mohli vyrazit na procházku do mého vozu. A potom na Čtrnáctý okrsek, tam je to odtud nejblíž.“

„A co tam?“

Tímhle mě dostal.

„Buď se s tím člověkem setkáte, nebo ne,“

začal mi znovu trpělivě vysvětlovat jako zlobivému děcku. „Když jsem viděl, jak dokážete vytasit tu pistolku, asi ví, co dělá. Vůbec se mu nedivím, že vám hodlá znehybnit ruce.“

Ukázal mi v tázavém gestu dlaně a dodal:

„No, tak si to rozmyslete.“

Vrátil jsem zbraň do podšívky, sundal si plášť i klobouk a oboje zavěsil na háček na zdi. Vybral jsem si jednu obyčejnou židli, odtáhl ji z přímého světla a usadil se.

„Dobrá,“

řekl jsem. „Hlavně to, proboha, moc neutahujte. Trochu se vyznám, a když mi o to půjde, vyčenichám si vás. Tak se radši snažte, ať k tomu nenajdu důvod.“

Připravili si drát a nastříhali z něj příslušné kusy. Z-Ž se chopil mé levé ruky a připevnil ji k levé noze židle, zatímco plešatec si vzal na starost pravou. Oba se činili, plešatec k mému překvapení podstatně usilovněji. Ohradil jsem se, že si počíná příliš pečlivě, a tak drobátko povolil. Pak se chystali stejně naložit s mýma nohama, ale já namítl, že docela postačí svázat kotníky k sobě. K židli už mě připevnili dokonale, a neviděl jsem důvod, proč si nosit jako suvenýr krvavé šrámy na nártech. Probrali můj návrh a nakonec se usnesli, že ho přijmou. Plešatec provedl závěrečnou revizi uzlů a pak mi přestali věnovat pozornost. Jen mi ještě jakoby mimochodem z pouzdra pod ramenem vytáhl pistoli a ledabyle ji hodil na postel. Prohlédl mě, jestli někde neskrývám další zbraň, načež opustil místnost.

Z-Ž pistoli zvedl a chvilku ji převracel v prstech. „Tyhle zatracený nesmysly,“

zabručel. „Pořád jsou s nima trable.“

Přešel ke stolu a opatrně na něj zbraň uložil, jako by hrozilo, že se rozbije. Pak se vydal k posteli a rozvalil se na ní.

„Jak dlouho musíme čekat?“

zeptal jsem se.

„Moc ne. Včera jsem se vůbec nevyspal,“

informoval mě a zavřel oči.

Spánku si dvakrát neužil. Ohryzek soudkovitého tvaru se mu v pravidelném rytmu nezvedl víc než dvanáctkrát, než se zase otevřely dveře a objevil se plešatec. Vedl s sebou chlapíka v šedém proužkovaném obleku, s tmavošedým kloboukem se širokou krempou a šedým pláštěm spuštěným přes ramena. Na očích mu trůnily černé brýle. Z-Ž se vymrštil na křivoučké, párkovité nožičky. Příchozí odložil klobouk s pláštěm na postel, prohlédl si uzly na mých zápěstích a zavrčel k plešatci: „V pořádku, přijdu pro vás.“

Oba loupežníci beze slova vycouvali a zabouchli dveře. Muž se proti mně postavil, shlédl na mě a já mu na oplátku zažíral vzhůru do tváře.

Usmál se. „Poznal byste mě?“

„Zatraně dobrý převlek,“

opáčil jsem, jednak abych ho uspokojil a jednak proto, že to byla pravda.

199

(c)

Nerad bych vám vnucoval svou jedinečnost a nezastrašitelnost a bůhvíco ještě. Zdaleka jsem se spoutaný a neschopný pohybu tváří v tvář usmívajícímu se škrtiči necítil v takové pohodě, abych se mu smál do očí. Prostě mi právě tahle slova přišla na rozum, protože opravdu působil dojmem nesmírné změny. Dva hlavní obraty oproti včerejšku způsobily řasy a obočí, ty první teď husté a dlouhé, zatímco to druhé nabylo podoby neprostupného houští. Největší proměna se však odehrála někde uvnitř. Náš včerejší host se ani náhodou neusmíval; kdyby k tomu došlo, určitě by se svému dnešnímu já nepodobal. Změnu prodělaly samozřejmě také vlasy, které si nyní pečlivě rozdělil pěšinkou a sčesal dozadu.

Vzal od stolu další židli a posadil se proti mně. Pohyboval se opravdu obdivuhodně. Jako by i pohyby odpovídaly novému světlu v očích, jež tam včera rovněž chybělo.

„Takže vám o mně řekla?“

prohlásil a posledním slovem vytvořil z konstatování otázku.

Mluvil hlasem z telefonu. Také ten se lišil od původního; posadil jej hlouběji, ale stejně jako změna tváře a pohybů i tato proměna pocházela odkudsi zevnitř. Hlas si pevně kontroloval, ruce složeny na kolenou s palci trčícími ke stropu.

„Jistě,“

přitakal jsem konverzačně. „Proč jste vlastně nešel za ní, když jste ji viděl vejít do kanceláře? Proč jste čekal?“

„To není –“

začal, a pak se zarazil.

Uctivě jsem vyčkával.

Zase se ozval. „Nahoře jsem vás viděl odcházet, a tak mě napadlo, jestli jste náhodou nezapadl právě tam.“

„A proč nekřičela, nebo se aspoň nebránila?“

„Promluvil jsem si s ní. Napřed. Napřed jsme mluvili.“

Krátce pokývl, jako by ho obtěžovala moucha a on se jí snažil rychle zbavit, aniž by se hodlal namáhat a ohánět se rukou. „Co vám nakukala?“

„O tom dni v bytě Doris Hattenové, jak jste se minuli, když odcházela. A samozřejmě o tom, jak si vás včera všimla.“

„Je mrtvá. Chybějí vám důkazy. Nic neprokážete.“

Zasmál jsem se. „Tak potom jste marnil spoustu času a energie, mimo jiné nad nejlepší maskou, jakou jsem kdy viděl. Proč jste ten můj dopis prostě neroztrhal a nezahodil? Odpověďje jednoduchá. Neodvážil jste se. Když dáváte dohromady důkazy, strašně vám ulehčí vědomí, u koho a kde je hledat. Věděl jste, že to vím.“

„A policii jste nic nehlásil?“

„Ne.“

„Ani Neru Wolfovi?“

„Ani jemu.“

„Ale proč?“

Pokrčil jsem rameny. Vlastně jsem se o to spíš jen pokusil, vzhledem ke svému zadrátovanému statutu quo. „Možná jsem se nevyjádřil jasně,“

řekl jsem. „Poprvé v životě jsem nucen se vyjadřovat se svázanýma rukama a nohama a můj styl tím zřejmě žalostně trpí. Prostě jsem došel k názoru, že takovouhle souhru okolností člověk hned tak nepotká. Povolání detektiva už mi leze krkem a rád bych ho pověsil na hřebík. Dnes držím něco, co pro vás může mít určitou cenu, řekněme padesát tisíc dolarů. Dá se zařídit, že dostanete přesně to, za co jste zaplatil. Řekněme, že vám dopřeju pár hodin na rozmyšlenou, ale ne moc dlouho, musím jednat zatraceně rychle. Pokud můj důkaz nekoupíte vy, čeká mě spousta problémů s vysvětlováním, proč jsem si na všechno, co mi řekla, nevzpomněl hned. Řekněme, že vám dám maximálně čtyřiadvacet hodin.“

„To, o co stojím, mi přece zaručit nemůžete.“

„Ale můžu. Uvažujte: nechcete mě mít celý zbytek života v patách a zrovna tak já nestojím o vás.“

„To zní logicky.“

Usmál se, nebo si to aspoň myslel. „Asi vám tedy budu muset zaplatit.“

Z hrdla se mu ozval hlas, jako by se začínal dusit. Postavil se. „Snažíte se osvobodit si ruku,“

zavrčel ledově a posunul se ke mně.

Dalo se to odhadnout z jeho nevýrazného ledového hlasu nebo krve, která se mu vevalila do tváří a zbarvila je do temně ruda, ale naprosto jasně o tom svědčily především oči: ty se najednou přestaly pohybovat a získaly strnulý výraz mrtvoly. Určitě mě sem přišel zabít a teď se právě chystal téhle povinnosti učinit zadost. Zmocnila se mě bláznivá touha rozesmát se na celé kolo. Který kus oděvu si na to asi vybere? Tohle mi připadalo strašně směšné…

„Nechte toho!“

vyjekl jsem.

Zarazil se a strojově zachrčel:

„Snažíte se osvobodit si ruku.“

Znovu se pohnul, aby se mi dostal za záda.

Vší silou jsem se zapřel nohama, rázně jsem smýkl tělem a dvěma odrazy se mi podařilo stanout opět tváří k němu.

„Děláte chybu,“

upozornil jsem ho. „Odešli jenom o poschodí níž. Poslouchal jsem je. A i kdyby ne, stejně děláte chybu. Mám s sebou pro vás ještě něco. Vzkaz od Nera Wolfa, zrovna tady, v náprsní kapse. Poslužte si, ale zůstaňte přede mnou, ať vás vidím.“

Pořád mě pozoroval jakoby skleněným pohledem. „Copak vás nezajímá, co vám napsal?“

tlačil jsem na něj. „Vezměte si to!“

Stál ode mě sotva dva kroky, ale na cestu ke kapse potřeboval čtyři drobné posuny. Rukou v rukavici zalovil v útrobách náprsní kapsy a vynesl na světlo světa složený list nažloutlého papíru, lístek z jednoho z Wolfových zápisníků. Z výrazu očí jsem sice pochyboval o jeho čtenářské způsobilosti, ale zřejmě ji docela neztratil. Studoval jsem tvář, zatímco se prokousával precizním, úhledným rukopisem.

Pokud se pan Goodwin nevrátí do půlnoci domů, policii se dostanou informace, které získal od Cynthie Brownové, a já osobně dohlédnu, aby úřady začaly okamžitě jednat.

Nero Wolfe.

Podíval se na mě a výraz očí se mu pomalu měnil. Skelný pohled mizel a objevilo se světlo. Předtím mě hodlal prostě a jednoduše zabít. Teď mě začal navíc nenávidět.

Přešel jsem do útoku. „Byla by to chyba, vidíte? Udělal to takhle, protože kdybyste se o něm dozvěděl, pravděpodobně bychom vás sem nevylákali. Předpokládal vaše chování do puntíku. Hrůzu umíte pouštět skvěle, to se musí nechat. Jeho podmínka ale zůstává stejná: chce do zítřka padesát tisíc dolarů. Do šesti, ani o minutu později. Tvrdíte, že vám nedokážeme zajistit protihodnotu, ale my jsme opačného názoru, takže si můžete vybrat. A pokud jde o mě, nedoporučoval bych vám zkřivit mi třeba jenom vlásek na hlavě. Možná by ho to rozzuřilo, a on se zatím nerozzuřil, prostě by jen rád vyinkasoval padesát tisíc babek.“

Začal se nekontrolované chvět a třásl se čím dál víc.

„Možná neseženete tolik peněz tak rychle,“

připustil jsem. „V takovém případě mu bude stačit váš úpis. Můžete mu ho napsat na rub téhle zprávy. Poslužte si klidně mou tužkou, mám ji v kapse u vesty. Řekl bych, že tuhle patálii pochopí.“

„Takový hlupák nejsem,“

odsekl nevrle. Nějak se mu podařilo zbavit se třesu.

„To přece nikdo netvrdí.“

Mluvil jsem přesvědčivě a jasně, ale i tak jsem se nemohl zbavit pocitu, jako bych ho ztrácel. „Zkuste použít hlavu, nic víc to nechce. Buď jste došel k názoru, že na vás něco máme, nebo ne. Ale pokud ne, tak co tady hledáte? A jestli ano, pak jeden cár papíru přece nemůže nic podstatného změnit. On na vás nebude vyžadovat žádné nekřesťanské úroky. Tady… vezměte si mé pero a pište.“

Pořád jsem ho měl za ztraceného. V pohledu i v odmítavém postoji se odrážel nesouhlas. Kdybych vládl volnýma rukama, mohl jsem mu sám vnutit otevřené pero mezi prsty a měl bych ho tam, kde jsem ho chtěl. Psát i podepisovat by teď dokázal, ale s vytahováním per z kapes to bylo slabší. Jenže kdybych vládl volnýma rukama, samozřejmě bych se nezdržoval žádnými úpisy a pery.

Takže se vymanil z opojení. Potřásl hlavou a vypjal hruď. Nenávist z očí se přelila i do hlasu. „Povídal jste čtyřiadvacet hodin.

Mám tedy čas do zítřka. Budu se muset rozhodnout. Vyřiďte Wolfovi, že si to rozmyslím.“

Přešel ke dveřím a otevřel. Prošel jimi, zvenčí pečlivě zavřel a pak už jsem slyšel jen zvuk vzdalujících se kroků na schodišti. Zapomněl si vzít klobouk a plášť a já si málem zavařil hlavu, jak jsem se snažil na něco přijít. Nedostal jsem se daleko, když se na schodišti znovu rozlehl zvuk kroků a v místnosti se najednou zhmotnili všichni tři. Z-Ž zase mrkal, určitě trávil čekání v posteli. Můj hostitel mu nevěnoval pozornost a obrátil se na plešatce.

„Kolik máte hodin?“

Tázaný mrkl na zápěstí. „Devět třicet dva.“

„V půl jedenácté, ale ani o minutu dřív, mu rozvažte levou ruku. Pokud by našel v dosahu levé ruky nůž, vezměte ho a… anebo ne. Prostě ho tak nechte a koukejte zmizet. Zabere mu nejmíň pět minut, než si osvobodí druhou ruku a nohy. Nějaké námitky?“

„Samozřejmě, že ne. Na nás nic nemá.“

„Uděláte to tak?“

„Přesně. V půl jedenácté, na vteřinu.“

Skrtič vytáhl z kapsy roličku bankovek, s určitými potížemi rukou v rukavici dvě oddělil, položil je na stůl a pečlivě je po obou stranách přetřel kapesníkem.

Pak oba papírky podržel před plešatcem. „Sjednanou částku už jsem vám zaplatil, to dobře víte. Tuhle prémii dostáváte, abyste neztratili trpělivost a nechtělo se vám zmizet před půl jedenáctou.“

„Neberte to!“

zakřičel jsem zhurta.

Plešatec se s bankovkami v ruce obrátil:

„A pročpak? Dostaneme z nich vyrážku?“

„Nesmysl. Ale jsou to jenom drobné, vy osle! Tohle pro vás má cenu deseti tisíc. Přesně tak! Deseti tisíc!“

„Blbost,“

opáčil pohrdavě škrtič a vydal se k posteli pro klobouk a plášť.

„Dej mi mou dvacku,“

požádal ho Z-Ž.

Plešatec stál uprostřed místnosti a bezradně mě sledoval. Má slova ho zřejmě zaujala, ale nepřesvědčila. Potřeboval jsem něco víc, než pouhá slova. Když se škrtič otočil zády, aby si posbíráte propriety, smýkl jsem celým tělem doleva a už jsem letěl i se židlí. Vůbec netuším, jak se mi povedlo dohrabat se přes celou místnost až ke dveřím. Určitě jsem se nekutálel, to by se židlí nešlo, bez pomoci rukou jsem se jistě neplazil a zřejmě jsem se ani nepokusil poskakovat. Jenže jsem se tam zkrátka a dobře nějak dohrabal. Ležel jsem zády ke vchodu se židlí proti dveřím a svou maličkostí v nedůstojné pozici na podlaze dřív, než stačili zareagovat.

„Takže vy to berete jenom jako jeden pitomý, bezvýznamný džob?“

dorážel jsem na plešatce. „Nechte ho jít, a uvidíte! Chcete znát jeho jméno? Paní Carlisleová, Homer N. Carlisleová. A zajímá vás její adresa?“

Škrtič ztuhl. Zastavil, nebo vlastně zastavila, uprostřed kroku, jako by měla nohy z ocele, a zavěsila se na mě očima.

„Paní?“

hlasem plným nedůvěry se zeptal plešatec. „Říkal jste paní?“

„Samozřejmě. Je to žena. Já jsem svázaný, ale vy si to můžete ověřit. Já vám nebudu nic platný, zato vy si ji můžete vychutnat. A pak mi třeba dáte podíl z těch deseti tisíc.“

Škrtička se pohnula. „Hlídejte ji!“

Z-Z se původně rozběhl ke mně, teď se však zarazil a nerozhodně se obrátil k ní. Mocně jsem cukl hlavou, až to zabolelo. Plešatec k ní přistoupil, popadl ji oběma rukama za plášť s vycpávkami, mocně škubl a poodstoupil o pár kroků. „Mohla by to bejt ženská,“

připustil podezíravě.

„Zatraceně, to se přece dá snadno ověřit,“

prohlásil Z-Z a posunul se k ní. „I když jsem možná pitomec, takhle pitoměj zase nejsem.“

„Dělejte,“

povzbuzoval jsem ho. „Vždyť takhle si prověříte ji i mě najednou. Pospěšte si!“

Její hrdlo vydalo jakýsi neidentifikovatelný zvuk. Z-Z napřáhl ruce. „Nedotýkejte se mě!“

zapištěla a uskočila.

„Zatraceně,“

udiveně vydechl Z-Z.

„A co má být s těmi deseti tisíci?“

vzpomněl si plešatec.

„To by bylo dlouhé vyprávění,“

ujistil jsem ho. „Ale pokud vás to zajímá, rád posloužím. Když mě vezmete do party, je to

tutovka. Jestli se ale dostane domů, nezmůžeme proti ní nic. Nemusíme udělat nic víc, než ji dát nějak dohromady s paní Homer N. Carlisleovou, jaká je doma. Ale musíme to udělat tak, jak teď je, v téhle masce. Brzy ji můžeme mít jako na talíři. Teď a tady představuje žhavé zboží. Jakmile se dostane domů, ztrácíme sebemenší šanci.“

Musel jsem to hrát právě takhle. Prostě jsem se neodvažoval navrhnout jim, aby přivolali policii. Jestli totiž o policajtech uvažovali stejně jako většina lumpů, dočkal bych se jenom odklizení od vchodu a jí by kynula volná cesta.

„A co mám jako dělat?“

zeptal se plešatec. „Foťák jsem si s sebou nevzal.“

„Měl bych něco lepšího. Rozvažte mě a já vám to předvedu.“

To se plešatci nezamlouvalo. Chvilku mě pozoroval a pak přesunul pozornost k ostatním. Paní Carlisleová ustoupila až k posteli a Z-Ž ji nerozhodně pozoroval a neméně nerozhodně komíhal pěstmi. Plešatec se znovu zaměřil na mě. „Možná bych to tak udělat mohl. Ale proč vlastně?“

„K čertu,“

zasyčel jsem. „Tak mi aspoň uvolněte pravou stranu. Ty zatracené dráty mi sedřou kůži.“

Přešel ke mně, jednou rukou popadl opěradlo židle a druhou mé rameno a já se nohama zapřel, abych získal rovnováhu. Byl silnější, než vypadal, a tak mě na židli snadno zase posadil, východ jsem však blokoval dál.

„V pravé kapse mám láhev,“

sdělil jsem mu. „Vyndejte ji. Ne v kabátě, tady v saku. Doufám, že se nerozbila.“

Vylovil ji. Nezdála se porušená. Přidržel ji u světla, aby viděl na červenou nálepku.

„Co v tom máte?“

„Nitrát stříbra. Na většinu podkladů to dokáže vyrobit tmavé nesmazatelné skvrny. Včetně kůže. Vyhrňte jí nohavici a označte jí tím nohu.“

„A co potom?“

„Pusťte ji. To bude stačit. Všichni tři přece můžeme dosvědčit původ té značky, takže ji máme v hrsti.“

„Proč jste si tenhle sajrajt donesl?“

„Mohlo se mi samotnému nějak podařit, abych ji označil.“

„A co s ní ta vaše značka udělá?“

„Vůbec nic. Zkuste si to na mně. Značkujte, kde je libo, ale prosím, jen tam, kde to nebude vidět.“

„Radši byste mi to měl celé vyprávět. Jako třeba, proč ji budeme mít v kapse. Kašlu na to, jak dlouho to vyprávění zabere.“

„Dobrá, ale nejdřív ji označte.“

Trval jsem na svém. „Jakmile to uděláte, povím vám všechno, co vím.“

Znovu se zadíval na nálepku. Pozoroval jsem ho a doufal, že nevyrukuje s otázkou, jak dlouho takové označení vydrží. Nevěděl jsem totiž, jaká odpověď by mu vyhovovala, a já mu za každou cenu vyhovět chtěl.

„Ženská,“

zamumlal. „Panebože, ženská!“

„Hmmm,“

poznamenal jsem účastně. „Určitě si z vás tropila blázny.“

Potřásl hlavou a přikázal Z-Ž:

„Chyť ji! Ale ne, abys jí ublížil.“

Z-Ž se po ní natáhl. Jenže ona v tom okamžiku přestala být mužem i ženou a proměnila se v cyklon. Prvním skokem se vyhnula jeho napřažené ruce, a než si stačil uvědomit, že prsty sevřel naprázdno, dostala se ke stolu a chňapla po zbrani. Znovu se po ní natáhl, a ona stiskla spoušť. Svezl se jí k nohám a zůstal jí ležet u nártů. Plešatec se po ní vrhl a ona vystřelila podruhé. Pokračoval v pohybu s neztenčenou silou a já jsem si z bodavé bolesti v levém rameni mohl snadno vypočítat, že kulka jeho tělo minula. Kdyby mi ovšem bylo do počítání, což se tvrdit nedalo. Stiskla spoušť potřetí, ale to už ji plešatec popadl za zápěstí, a vzápětí jsme všichni slyšeli prasknutí kosti.

„Dostala mě!“

zaječel Z-Ž jako smyslů zbavený. „Střelila mě do nohy!“

Plešatec ji srazil na kolena.

„Pojďte mě rozvázat,“

zavolal jsem na něj. „Dejte mi zbraň a běžte sehnat telefon.“

Cítil jsem se skvěle, až na pulzující bolest v zápěstích, kotnících, rameni a hlavě. Ani jsem nevěděl, co z toho mi nejdřív praskne.

o.

„Tak si můžete blahopřát,“

uraženě poznamenal inspektor Cramer. „Noviny už zase přetékají fotkami vás dvou. Nedostal jste sice zaplaceno, ale zase vám to přineslo spoustu publicity. Jako byste mě praštil do nosu.“

Wolfe souhlasně zamručel.

V sedm večer následujícího večera jsme se všichni tři sešli v kanceláři, já u svého stolu s protivným krunýřem na ruce, Cramer v červeném křesle pro vzácné hosty a Wolfe zase spokojeně na svém zamilovaném místě za stolem, s nezbytnou orosenou sklenicí piva v ruce a dosud neotevřenou záložní lahví v pohotovosti na podnosu. Pečeti odstranil seržant Stebbins krátce před polednem v rámci programu, na němž se podílely snad všechny policejní složky. Další ramena spravedlnosti musela v nemocnici vyzpovídat Z-Ž, v kanceláři státního návladního zase navštívit výslech pana a paní Carlisleových, domluvit se nějak s plešatcem a také začít splétat dohromady okruh důkazů svědčících o tom, že to byl právě pan Carlisle, kdo platil nájem v bytě, užívaném Doris Hattenovou. Paní Carlisleová se toho nějak domákla. Musím přiznat, že k mé úlevě se z plešatce, jehož jméno znělo Herbert Marvel a jemuž patřila mrňavá kancelář o jediné místnosti v centru, vyklubal stoprocentní profík. Jakmile jsem ho přesvědčil, že jeho mužský klient je ve skutečnosti ženou, dokázal dělat skutečně dokonalé tahy. Přirozeně, po jeho návratu od telefonu nám na upřímný rozhovor před příchodem policie zbyly slabé tři minuty. Dvacet vteřin z nich jsem věnoval ukojení vlastní zvědavosti. V pravé kapse kabátu paní Carlisleové jsem nahmátl smyčku z tlustého elastického drátu. Tak proto se mi tak hrnula za záda. Jednou, někdy, až bu – de po procesu a Cramer dostane lepší náladu, se ji pokusím získat jako suvenýr.

Cramer odmítl pivo, které mu Wolfe velkomyslně nabídl. „Přišel jsem hlavně proto,“

pokračoval, „abyste věděli, že proti vám nepodám oznámení. Je mi jasné, že bych dělal zbytečnou práci. Zatraceně dobře chápu, jak dokonale ji Cynthia Brownová Goodwinovi popsala, a on vám pravděpodobně všechno vyklopil, jenže vy jste si hodlal vyzobat všechnu slávu. Zřejmě jste chtěl zkusit ještě někoho oškubat o peníze na vaše výdaje. Oba jste zatajovali důkazy.“

Zvedl ruce v odmítavém gestu. „Dobrá, samozřejmě to nemůžu dokázat. Ale vím to a rád bych, abyste věděli, že to vím. A nehodlám vám to zapomenout.“

Wolfe upil, osušil si rty a opatrně odložil sklenici. „Potíž je v tom, že zatímco vy nedokážete prokázat svou pravdu, a to nedokážete, stejně tak já nemůžu prokázat váš omyl.“

„Nesmysl. Samozřejmě, že můžete. Jenže jste o to nikdy nestál a stát nebudete.“

„Rád se o to pokusím. Ale jak?“

Cramer se k němu naklonil. „Takhle. Jestliže ji Goodwinovi nepopsala, tak jak jste se jí dostal na stopu a proč jste ten vyděračský dopis poslali právě jí?“

Wolfe pokrčil rameny. „Už jsem vám povídal, že jsem si to tak prostě dal dohromady. Vycházel jsem z toho, že vrah u nás zůstal do okamžiku odhalení mrtvoly. Stálo to za zkoušku. Pokud by se panu Goodwinovi neozvala, musel bych své závěry přehodnotit a asi bych –“

„Ano, ale proč jste si vybral právě ji?“

„Zůstaly u nás jen dvě ženy. Paní Orwinová to samozřejmě provést nemohla, se svými fyzickými předpoklady by se jen těžko mohla maskovat za muže. A kromě toho je to vdova, přičemž rozumově se dalo předpokládat, že Doris Hattenovou zabila žárlivá manželka, která –“

„Ano, ano, ale proč žena? Proč ne někdo z mužů?“

„Aha, tak tohle vás trápí.“

Wolfe popadl sklenici a vyprázdnil ji, tentokrát vůbec ne obvyklým téměř nábožným způsobem, pečlivě si otřel rty a zase sklenici odložil. Zjevně nehodlal s ničím zbytečně spěchat. „V jídelně jsem vám přece říkal o určitém poznatku, který bych si rád promyslel. Později bych vám o tom rád řekl, kdybyste se nechoval jako malé děcko a nezapečetil tak nezodpovědně naše kanceláře. Řekl jsem si, že zřejmě tentokrát nejsme naladěni na stejnou notu a že zřejmě nejste schopen strávit mé návrhy, a tak jsem se rozhodl postupovat sám. Napadla mě vlastně jediná podstatná věc: paní Brownová panu Goodwinovi řekla, že by ho nepoznala bez klobouku. Samozřejmě, používala mužské zájmeno, protože tehdy v říjnu přišla do bytu Doris Hattenové jako muž a tak si ji taky zafixovala. Jenže to odpoledne došlo k setkání v mém skleníku a do něj se žádný muž v klobouku nedostal. Všichni je museli odložit v šatně. Sám jsem je nahoře viděl a všechny jsem si prohlédl. Jenže skoro všechny ženy si klobouky nechaly.“

Wolfe předvedl svou parodii úsměvu. „Takže to musela být žena.“

Cramer ho mlčky pozoroval. „Tak tomu nevěřím,“

prohlásil příkře.

„Máte přece záznam výpovědi pana Goodwina. Zkuste si ho pročíst.“

„Ani pak bych tomu nemohl věřit.“

„Pomohly mi i další signály,“

Wolfe netrpělivě zabubnoval prstem na desku stolu. „Tak například: škrtič Doris Hattenové musel mít klíče od jejích dveří. Jenže nájemce, který si dal tolik starostí s utajením identity, by určitě do bytu nevpochodoval ve chvíli, kdy riskuje setkání s kýmkoli jiným, to by si koledoval o odhalení. A kdo jiný by se líp dokázal dostat ke klíči a pořídit si duplikát než žárlivá manželka našeho nájemce?“

„Můžete si žvanit celý den. Stejně vám neuvěřím.“

Dobrá, řekl jsem si při pohledu na znechucený Wolfův posunek, se kterým jsem tentokrát bezvýhradně souhlasil. Cramer to buď může koupit ve stavu, v jakém to celé leží a běží, anebo nemusí. Každopádně se však může jít vycpat.

Pokud šlo o mě, já na vybranou neměl.