Rex Stout

U dveří zazněl zvonek

1

Protože ten činitel byl rozhodující, měl bych jej radši nejdřív popsat. Byl to obdélníček růžového papíru sedm a půl centimetru široký a šestnáct centimetrů dlouhý, s příkazem, aby První národní městská banka vyplatila na řad Nero Wolfa jedno sto tisíc 00/100 dolarů. Podepsána: Rachel Brunerová. Ten šek teď ležel na desce Wolfova psacího stolu, kam ho paní Brunerová položila. Potom opět usedla do klubovky potažené červenou kůží.

Přišla několik minut po šesté hodině a v kanceláři byla už půl hodiny. Její tajemnice sjednala tu schůzku před necelými třemi hodinami, takže jsem neměl moc času na shánění informací, ale přesto jsem o vdově, dědičce majetku po Lloydu Brunerovi, toho věděl víc než dost. Nejméně osm z těch několika tuctů budov, co jí Bruner odkázal, mělo víc než dvanáct pater a odevšad od severu či od východu, od jihu či od západu jste viděli některý z těchto domů. Stačilo vlastně jenom zazvonit Lonu Cohenovi z Gazette a zeptat se ho, zda o nějaké Brunerové ví něco, co se nehodí k publikaci. Ještě jsem zavolal náměstkovi ředitele naší banky a Nathanielu Parkerovi, našemu právnímu zástupci. Nic jsem se nedověděl až na to, že pojednou náměstek poznamenal „Hm … taková divná věc…” a odmlčel se.

Zeptal jsem se ho, jaká divná věc se stala.

Odmlka. „Celkem nic. Náš ředitel, pan Abernathy, dostal od ní knihu…”

„Jakou knihu?“

„Tu - Zapomněl jsem jakou. Promiňte, pane Goodwine, mám napilno.“

Když u našeho cihlového domu v Západní 35. ulici zazvonila a já jí otevřel dveře a uvedl do kanceláře, o naší návštěvnici jsem věděl pouze to, že jednomu muži poslala nějakou knihu. Usedla do klubovky potažené červenou kůží a já vzal kožich, který se jistě vyrovnal tomu sobolímu, za který jedna přítelkyně zaplatila osmnáct táců, položil jej na gauč, zasedl jsem za svůj psací stůl a prohlížel si naši klientku. Byla o něco málo menší a poněkud plnější, aby mohla být považována za elegantní, třebaže její vlněné šaty pocházely od Diora. Měla až příliš kulatý obličej a v něm hezké tmavohnědé oči, které upřela na Wolfa a zeptala se ho, jestli je třeba, aby se představovala.

Díval se na ni bez valného nadšení. Měl smůlu, že zrovna začínal nový rok a zdálo se pravděpodobné, že bude zas muset pracovat. V takovém listopadu či prosinci, když dosáhl hranice příjmu, kdy by z dalších honorářů musel odvést sedmdesát pět či více procent na daních, téměř automaticky klienty odmítal. Ale v lednu byla jiná situace. A dnes se psalo pátého ledna a naše klientka penězi oplývala. Wolfovi se její otázka nezamlouvala. „Pan Goodwin mi vaše jméno řekl,“ pronesl chladně, „a já čtu noviny.“

Kývla. „Vím, že je čtete. Vím toho o vás víc, a proto jsem přišla k vám. Chci od vás něco, co by patrně žádný jiný člověk nedokázal. Knihy rovněž čtete. Četl jste knihu s názvem FBI, jak ji nikdo nezná?“

„Ano.“

„Nemusím vám tedy nic vyprávět. Učinila na vás dojem?“

„Ano.“

„Příznivý?“

„Ano.“

„Jémine, vy ale mluvíte úsečně.“

„Madame, na vaše otázky jsem odpověděl.“

„To ano. Já také dovedu mluvit úsečně. Ta kniha na mne také udělala dojem. Ten dojem byl tak silný, že jsem deset tisíc výtisků skoupila a rozeslala lidem po celých Státech.“

„Opravdu.“ Wolfe pozvedl obočí o půl centimetru.

„Ano. Knihu jsem poslala členům vlády a soudcům Nejvyššího soudu, guvernérům států, senátorům a kongresmanům, členům státních legislativ, vydavatelům novin a časopisů, nakladatelům, ředitelům obchodních společností a bank, vedoucím a redaktorům rozhlasových společností, novinářům a zpravodajům, státním zástupcům, pracovníkům školství a jiným - och, ano, také policejním komisařům. Musím vysvětlovat, proč jsem to udělala?“

„Nikoli mně.“

V jejích tmavohnědých očích se zablesklo. „Nelíbí se mi váš tón. Chci od vás, abyste pro mne něco udělal, a za to vám zaplatím maximum, ba víc, žádný strop nestanovím, nemá však smyslu, abych pokračovala, leda že - Říkal jste, že ta kniha na vás učinila příznivý dojem. Znamená to, že souhlasíte s autorovým názorem na FBI?“

„Ano, s jistými menšími výhradami.“

„A rovněž s jeho názorem na J. Edgara Hoovera?“

„Ano.“

„Pak vás tedy nepřekvapí, když uslyšíte, že jsem ve dne v noci sledována. Myslím, že se tomu říká ,stínovat’. Můj syn a má dcera, moje tajemnice a můj bratr jsou sledováni rovněž. Odposlouchávají můj telefon a syn myslí, že také jeho - je ženatý a má vlastní byt. Několik zaměstnanců Brunerovy společnosti bylo vyslýcháno. Společnost zabírá dvě patra Brunerova paláce a má přes sto zaměstnanců. Překvapuje vás to?“

„Ne,“ zabručel Wolfe. „Posílala jste s knihami dopisy?“

„Dopisy ne. Jenom navštívenku s krátkou poznámkou.“

„Pak by vás to překvapit nemělo.“

„No, ale mne to překvapuje. Totiž překvapilo. Já prostě nejsem kongresman či redaktor, rozhlasový komentátor nebo profesor, který si nemůže dovolit, aby ztratil místo. Copak si ten megaloman myslí, že mi může uškodit?“

„Fuj. Škodí vám.“

„Ne. Jenom mě rozčiluje. Vyslýchali několik mých obchodních a osobních přátel - ovšem diskrétně, samozřejmě s mnoha omluvami. Začalo to asi před dvěma nedělemi. A telefon mi podložili tak asi před deseti dny. Moji právní zástupci řekli, že se proti tomu nedá nic dělat, ale že se ještě nevzdali naděje definitivně. Je to jedna z největších a nejlepších advokátních kanceláří v New Yorku a má také z FBI strach! Vytýkají mi, že jsem ty knihy rozesílala, prý jsem se chovala ,neuváženě’ a ,kichotovsky’. Ale je mi jedno, co říkají. Dopálila jsem se, když jsem dočetla tu knihu. Zavolala jsem nakladatelství a jejich pracovník za mnou přišel a řekl, že prodali asi dvacet tisíc výtisků. V státě téměř s dvěma sty milióny obyvatel, z nichž pro Goldwatera hlasovalo dvacet šest miliónů! Nejdřív jsem chtěla zaplatit za reklamní inzerci, ale potom jsem si řekla, že lépe bude tu knihu rozeslat. Dali mi na ni čtyřicetiprocentní rabat.“ Ovinula prsty postranní opěradla klubovky. „A teď mě obtěžuje a já chci, aby s tím přestal. Chci na vás, abyste tomu učinil přítrž.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Absurdní.“

Natáhla ruku k stolečku stojícímu u jejího lokte, vzala hnědou koženou kabelku, kterou otevřela, vytáhla z ní šekovou knížku a plnicí pero, pomalu knížku rozevřela a začala vypisovat šek, pečlivě, metodicky, nejdřív kontrolní útržek. Vytrhla šek, zvedla se, položila šek na Wolfův stůl a znovu usedla do klubovky. „Těch padesát tisíc dolarů,“ řekla, „to je pouze záloha. Říkala jsem, že výši vašeho honoráře nijak neomezuji.“

Wolfe se na šek vůbec nepodíval. „Madame,“ řekl, „nejsem ani čaroděj ani ťulpas. Jste-li sledována, pak se vám drželi v patách, také když jste šla ke mně, a budou předpokládat, že jste se ke mně obrátila o pomoc. Venku už patrně stojí další muž, aby dohlížel na náš dům: anebo s tím dohledem začnou v té chvíli, když jim naznačím, že jsem byl tak hloupý, abych tu práci přijal.“ Pootočil hlavu. „Archie. Kolik agentů mají v New Yorku?“

„Hm…” Našpulil jsem rty. „Nevím, asi na dvě stovky. Neustále se to mění.“

Obrátil se opět k ní. „Já mám jednoho člověka. Pana Goodwina. Nevycházím nikdy z domu za prací. Znamenalo by to -”

„Máte Saula Panzera a Freda Durkina a Orrie Cathera.“

To, jak rychle ta jména odříkávala, by za normálních okolností na něj zapůsobilo; ne však dnes. „Nemůžu od nich chtít, aby brali na sebe takové riziko,“ řekl. „Nečekám ani, že by to chtěl učinit pan Goodwin. Bylo by to úsilí stejně marné jako pošetilé. Řekla jste ,učinit přítrž’. Tomu rozumím tak, že chcete, abych FBI přiměl, aby vás dále neobtěžovali?“

„Ano.“

„Jak?“

„To nevím.“

„Ani já to nevím.“ Zavrtěl hlavou. „Nikoli, madame. Máte, co jste si na sebe přivolala. Neříkám, že neschvaluji to, že jste tu knihu rozeslala, avšak souhlasím s vašimi právními zástupci, že to bylo počínání kichotovské. Tento don své strázně snášel a vám nezbývá rovněž nic jiného. Nemůže to věčně trvat, a jak jste říkala, nejste v kongresu ani zaměstnancem, který se bojí, že může přijít o místo. Žádné další knihy už nerozesílejte.“

Hryzla si ret. „Myslela jsem, že se nikoho a ničeho nezaleknete.“

„Zaleknout se? Pošetilostem se vyhýbám a nepropadám strachu.“

„Říkala jsem, že nikdo jiný na světě to nedokáže.“

„Pak jste v rejži.“

Uchopila kabelku, otevřela ji, vytáhla šekovou knížku a plnicí pero a znovu se dala do psaní. Nejdřív vyplnila kontrolní útržek přesně tak jako předtím, přistoupila k jeho stolu, ten první šek vzala a na jeho místo dala ten druhý. Potom se vrátila do klubovky.

„Těchto sto tisíc dolarů,“ řekla, „to je pouze záloha. Všechny výdaje hradím. Jestli se vám ten úkol podaří splnit, kromě zálohy obdržíte ještě honorář, jehož výši si určíte sám. Když se vám to nepovede, těch sto tisíc vám zůstane.“

Naklonil se nad stůl a sáhl po šeku. Když si jej dobře prohlédl, položil šek zase na místo, zaklonil se v křesle a zavřel oči. Poněvadž ho znám, vím, o čem hloubal. Ne o té práci, byla absurdní, jak říkal: kochal se nádherným obrazem, že jestli pátého ledna má sto táců v šupleti, až do konce zimy a jara a dokonce až do poloviny léta nebude potřebovat a ani nepřijme už žádnou další práci. Přečte si sto knih a vypěstuje tisíc nových orchidejí. Dokonalý ráj. Povytáhl ústní koutek - u něho to znamenalo tolik jako široký úsměv. Tonul v slastných představách. Na půl minuty to bylo úplně v pořádku. Člověk má právo snít. Když to však trvalo už celou minutu, hlasitě jsem zakašlal.

Otevřel oči a napřímil se. „Archie? Máte nějaký návrh?“

Tak ho to tedy dost vzalo. Nebylo vyloučeno, že dokonce něco slíbí, třeba jen částečně. K tomu ovšem dojít nesmělo. A nejlepší způsob, jak tomu předejít, bude naši návštěvnici odsud co nejrychleji vyprovodit.

„Nemám,“ řekl jsem. „Tak zčistajasna to nejde. Mám však připomínku. Říkal jste, že když je paní Brunerová pod dohledem, jistě ji sledovali až sem. Ale jestli má podložený telefon, pak se s tím sledováním obtěžovat nemusili, protože slyšeli, jak její tajemnice tuhle schůzku sjednávala.“

Zakabonil se. „A náš dům je pod dohledem.“

„Možná. Ale třeba to nebude tak zlé, jak se paní Brunerová domnívá. Jistě to úmyslně nezveličuje, ale -”

„Já nic nezveličuji,“ přerušila mě.

„Ovšemže ne,“ odpověděl jsem. „Jenomže,“ řekl jsem Wolfovi, „lidé, kteří na obtěžování nejsou zvyklí, se snadno rozčílí. Hned si můžeme prověřit, jak to s tím stínem je.“ Otočil jsem se. „Přijela jste taxíkem, paní Brunerová?“

„Ne. Můj šofér čeká venku s vozem.“

„Výborně. Vyprovodím vás na ulici, počkám, až odjedete, a uvidím, co se bude dít.“ Vstal jsem. „Pan Wolfe vám zítra oznámí, jak se rozhodl.“ Šel jsem ke gauči pro ten sobolí kožich.

Zapůsobilo to. Moc se jí to ovšem nezamlouvalo. Přišla za Nero Wolfem, aby ho k té práci najala, a pět minut ještě otálela a snažila se získat jeho souhlas. Ale brzy pochopila, že si ho jenom může rozhněvat, a tak se zvedla a dovolila, abych jí pomohl do kožichu. Je fakt, že vedla o jedno kolo před Wolfem. Věděla, že ruku podává nerad, a tak mu ji sama nenabízela, ale když jsem s ní vyšel pod přístřešek vchodu, teplou dlaní mi ruku pevně stiskla. Pochopila, že já budu mít také slovo při Wolfově rozhodnutí. Na těch sedmi schodech bylo místy náledí, a tak jsem paní Brunerovou vzal pod paždí a dovedl ji na chodník, kde už stál šofér u otevřených dvířek vozu, aby jí pomohl dovnitř. Ale předtím se na mne těma tmavohnědýma očima podívala a řekla: „Děkuji vám, pane Goodwine. Vy ovšem dostanete osobní šek.“

Šofér se jí nedotkl: zřejmě se starala radši sama o sebe a nepatřila mezi ty vdovy středního věku, které jsou rády, když jim silná mužská ruka stiskne paži. Usedla do vozu, šofér dvířka přibouchl, zasedl za volant a rozjel se. Necelých třicet metrů odtud východně, směrem k Deváté avenue, se rozsvítila světla a rozběhl motor vozu, který vyrazil dopředu za prvním autem. Vpředu seděli dva muži. Stál jsem v studeném lednovém větru tak dlouho, až jsem viděl, že vůz zahýbá do Desáté avenue. Bylo mi to k smíchu a tak jsem se smál, když jsem vystupoval po schodech, ale přestal jsem, než jsem vešel do haly.

Wolfe seděl zakloněn v křesle a jeho stisknuté rty tvořily rovnou čáru. Když jsem došel k jeho psacímu stolu, pootevřel oči v úzké štěrbiny. Zvedl jsem šek a prohlížel jej. Viděl jsem sice šeky na vyšší částky, ale nikdy na rovných, zaokrouhlených, celých jedno sto táců. Položil jsem šek zase na místo, přešel jsem k svému psacímu stolu, posadil se a na poznámkový blok načmáral poznávací značku druhého vozu, přitáhl jsem si telefon a vytočil číslo. Ozval se jeden městský zaměstnanec, kterému jsem kdysi prokázal velikánskou službu. Když jsem mu to číslo nadiktoval, řekl, že to snad potrvá hodinu, než to zjistí, a já mu odpověděl, že tak dlouho čekat vydržím.

Když jsem odložil sluchátko, ozval se Wolfův hlas: „Balamutila?“

Pootočil jsem se v křesle. „Ne, pane. Skutečně je v nebezpečí. Dva z nich seděli ve voze o kousek dál. Když usedla do vozu, rozsvítili reflektory, a když její rolls zahnul na Desátou avenue, drželi se v těsném závěsu, divže se do něho nenabourali. Nijak se nesnaží skrývat, ale dělají to moc horlivě. Kdyby rolls náhle zabrzdil, určitě do něho narazí. Je v nebezpečí.“

„Grrh,“ řekl.

„Ano, pane. Souhlasím s vámi. Běží o to, kdo to je? Jestli to jsou privátní fízlové, tak by se těch sto táců vydělat dalo. Ovšem, jestli to opravdu jsou G-men, bude tu strázeň muset snášet, jak jste říkal. Za hodinu se to dovíme.“

Koukl se na hodiny. Sedm za dvanáct minut. Obrátil pohled na mne. „Je pan Cohen ještě v kanceláři?“

„Patrně ano. Odchází odtud obvykle až kolem sedmé.“

„Požádejte ho, aby s námi povečeřel.“

Zaonačil to chytře. Kdybych řekl, že to nemá smysl, protože celý případ vypadá absurdně, odpověděl by, že jsem si jistě vědom, jak je důležité s panem Cohenem udržovat dobré styky - a toho jsem si vědom byl - a že se s ním už přes rok neviděl, - a to byla pravda.

Otočil jsem křeslo, přitáhl si telefon a vytáčel.

2

V devět hodin jsme opět seděli v kanceláři. Lon seděl v červené kožené klubovce, já a Wolfe za svými stoly a Fritz přinesl kávu a brandy. Těch devadesát minut v jídelně na druhé straně haly docela příjemně uběhlo. Měli jsme zapékané škeble s omáčkou chili, hovězí dušené v červeném víně, melounové řezy s kyselou smetanou a sekaným koprem, avocado s řeřichou a loupanými vlašskými ořechy a Liederkranz. Hovořili jsme o situaci ve Státech, o ženské mentalitě, o tom, zda se vařené ústřice dají jíst, o strukturální lingvistice a o cenách knih. Debata se poněkud přiostřila, když se mluvilo o té ženské mentalitě, a to vyprovokoval Lon úmyslně, aby viděl, kam až Wolfe zajde s argumenty.

Lon usrkl brandy a koukl se na hodinky. „Jestli vám to nevadí, měli bychom přejít k věci,“ řekl. „Mám v deset nějaký zástoj. Já vím, že na mně nechcete, abych vám za tu večeři platil, ale vím také, že když mi nějakou informaci dáte nebo sami nějakou chcete, Archie mě prostě zavolá nebo za mnou zajde. Tedy dnes jde o něco výjimečného. Bude to něco fantasticky výjimečného tak jako tenhle koňak.“

Wolfe zvedl list papíru, který ležel na jeho stole, zakabonil se a položil papír zase na místo. Dal jsem mu jej tam před půlhodinou. Uprostřed večeře mě vyrušil telefon a ten městský zaměstnanec mi poskytl požadovanou informaci. Napsal jsem na list z poznámkového bloku „FBI“ a položil jej Wolfovi na stůl a vrátil se do jídelny.

Moji chuť k jídlu to nijak nezlepšilo. Kdyby se byla zmýlila v těch lidech, co jí šlapali stín, rýsovaly se velké možnosti, zejména ta tučná odměna ve formě osobního šeku.

Wolfe dopil kávu, odložil číšku a řekl: „Mám ještě čtrnáct lahví.“

„Pane bože,“ řekl Lon a přičichl k brandy. Prapodivný chlápek. S těmi ulízanými vlasy v zátylku a napjatou kůží na drobné tváři nevypadal nějak nevšedně. Ale vždy dovedl dobře zapadnout do prostředí, v němž se právě pohyboval - ať už byl ve své kanceláři ve dvacátém patře paláce Gazette, ob jedny dveře od rohové místnosti vydavatele listu, či když byl v baru Flamingo, tančil s nějakou kůstkou, anebo když jsme v bytě Saula Panzera seděli za stolem a hráli poker. Anebo teď, když přičichl k padesátiletému koňaku.

Upil malý doušek. „Cokoli chcete,“ řekl. „Bez výhrad.“

„Vlastně nejde o nic výjimečného,“ řekl Wolfe. „A také ne o nic fantastického. Nejprve otázku: znáte nějakou třebas i vzdálenější souvislost mezi paní Lloyd Brunerovou a Federálním vyšetřovacím úřadem?“

„Ovšem. Kdo by ji neznal. Miliónu lidí rozeslala tu knihu Freda Cooka. Náš vydavatel a náš šéfredaktor ji taky dostali. Je to nejnovější znak společenské prestiže. A já ji sakra nedostal. Vy ano?“

„Ne. Já jsem si ji koupil. Víte o nějakých represáliích, které FBI podnikla? Náš rozhovor je přísně soukromý a důvěrný.“

Lon se usmál. „Jestliže provádějí nějaké represálie, činí to přísně soukromě a důvěrně. Na to se musíte zeptat J. Edgara Hoovera. Přirozeně, jestli už ovšem sám nejste informován. Jste?“

„Ano.“

Lon prudce pozvedl bradu. „Houby jste. Potom by to měli vědět lidé, co platí jeho služné.“

Wolfe kývl. „Vy ovšem na to takto pohlížíte. Hledáte informaci, kterou můžete uveřejnit; mne k tomu vede soukromý zájem. V této chvíli se zajímám o ni proto, abych se rozhodl, zda to je můj zájem. Nemám ani klienta ani závazek a říkám otevřeně, že i když nějaký závazek převezmu, vám patrně nebudu moci poskytnout žádné informace, které byste mohl publikovat, ať už se zhostím svého úkolu tak či onak. Budu vás informovat, když to půjde, ale pochybuju o tom, že to půjde. Jsme vašimi dlužníky?“

„Nikoli. Naopak, máte u mne konto k dobru.“

„Dobrá. Využiji toho. Proč rozesílala paní Brunerová ty knihy?“

„To nevím.“ Usrkl brandy, válel je po rtech a na jazyku, než polkl. „Snad chtěla prokázat službu veřejnosti. Já sám jsem koupil pět výtisků a zaslal je lidem, kteří by si knihu měli přečíst, třebaže to asi neudělají. Jeden můj známý rozeslal třicet těch knih jako dárky k vánocům.“

„Nevíte, jestli její averze vůči FBI pramení z nějakého soukromého důvodu?“

„Nevím.“

„Slyšel jste, že nějak tu averzi dala najevo? Máte nějakou domněnku?“

„Ne. Vy jste zřejmě o něčem podobném slyšel. Koukněte, pane Wolfe. Čistě soukromě, kdo se zajímá o vaše služby? Kdybych věděl tohle, snad bych vám drobet mohl pomoct.“

Wolfe si dolil kávu a odložil konvici. „Zatím klienta nemám,“ řekl. „A až ho mít budu, je docela možné, že vy se nikdy nedovíte, kdo si mé služby vyžádal. Já vím, která fakta potřebuji. Je to soupis případů, kterými se v poslední době v New Yorku a v okolí zabývali či zabývají agenti FBI. Můžete mi to říci?“

„Hrome, to ne.“ Lon se usmál. „Ať se propadnu. Myslel jsem - zní to neuvěřitelně, ale myslel jsem či spíše v duchu jsem se tázal, zda není možné, že Hoover na vás chce, abyste se paní Brunerové podíval na ledví. Tohle by byla senzace. Ale jestliže vy - Ať se propadnu.“ Oči se mu zúžily. „Chcete prokázat veřejnosti nějakou službu?“

„Nikoli. A snad to nebude ani služba soukromá. Zatím o ní uvažuji. Nevíte, jak bych ten soupis získal?“

„Nemůžete. Ovšem, některé jejich případy jsou veřejně známé, kupříkladu ta krádež klenotů z Přírodovědeckého muzea, nebo jak u toho kostela v Jersey stála dodávka, v které se našlo půl miliónu v malých bankovkách. Ale některé případy nejsou pro oči veřejnosti. Tu knihu jste četl. Ovšem, člověk všelicos slyší, vždycky se mluví o něčem, co nejde publikovat. Pomůže vám to?“

„Snad ano, zejména když to bude něco pochybeného, případně nelegitimního. Víte něco?“

„Zajisté. Není zábavné mluvit o něčem, co je legální.“ Koukl se na hodinky. „Mám dvacet minut času. Jestli smím prosit ještě o malý příděl brandy, a jestli budete považovat za důvěrné to, co vám povím, a jestli máte za lubem to, co si myslím já, rád přispěju svou troškou.“ Pohlédl na mne. „Archie, připravte si blok.“

O dvacet minut později byla jeho sklenka s brandy dopita, já jsem popsal pět stránek v bloku a Lon byl pryč. O obsahu těch pěti stránek se zmiňovat nebudu, protože jsme z toho materiálu použili pramálo. A mimoto by ta zmínka příliš nepotěšila některé z osob tam jmenovaných. Když jsem Lona vyprovodil a vrátil se do kanceláře, nemyslel jsem na ten zápis, ale na Wolfa. Skutečně o tom uvažoval? Ne. To bylo nemožné. Ubíjel prostě čas a mě chtěl samozřejmě popíchnout. Teď šlo o to, jak se k tomu mám tvářit. Jistě bude počítat, že vylítnu. A tak jsem vstoupil do kanceláře, šel k svému stolu, zazubil se na něj a řekl: „To byla legrace,“ vyškubl jsem z bloku těch pět stránek, přetrhl vedví a chystal jsem se je zrovna roztrhat ještě jednou, když Wolfe zařval: „Přestaňte!“

Povytáhl jsem jedno obočí, něco, co on nedovede. „Promiňte,“ řekl jsem docela přátelsky. „To bude suvenýr?“

„Ne. Sedněte si prosím.“

Posadil jsem se. „Něco mi ušlo?“

„Pochybuji. Málokdy se vám to stává. Akademická otázka: Co mi odpovíte, když vám řeknu, že jsem se rozhodl podržet těch sto tisíc dolarů?“

„To, co jste říkal vy. Absurdní.“

„Beru na vědomí. Ale pokračujte.“

„Mám to rozvést?“

„Ano.“

„Odpověděl bych vám, abyste svůj dům s celým příslušenstvím prodal a šel do nervového sanatoria, protože naprosto jasně vidím, že jste se pomátl. Ledaže byste ji chtěl podvést a ty peníze prostě zablokovat.“

„Nikoli.“

„Tak jste se opravdu pomátl. Tu knihu jste si přečetl. Nemohli bychom udělat ani první krůček. Předpokládáme, že byste FBI mohl říct ,Ruce pryč’ a přimět je, aby vás uposlechli. Nesmysl. Vyvolat rozruch kolem nějaké jejich aféry nepostačí. Celý ten hromský spolek by se opravdu musel vehnat do úzkých, aby nemohl couvnout. Dobře, dejme tomu, že se do toho pustíme. Vybereme si některý případ“ - poklepal jsem prstem na roztrhané listy - „a zkusíme jej oťukat. A od toho okamžiku, jakmile vyjdu z domu, nebudu dělat nic jiného než snažit se setřást nohsledy, zkušené stopovače. Pod dohledem bude každý, kdo s tím případem bude mít nějakou spojitost. A také jiné telefony - třeba slečny Rowanové a Saulův a Fredův a Orrieho, ať už je do toho zavlečeme či ne. A samozřejmě také Parkerův. Možná, že se nám pokusí nasadit psí hlavu, možná, že se o to nepokusí, když to však udělají, bude jejich obvinění sedět. Budu muset přespávat zde v kanceláři. Je to pro ně hračka otevřít okna či dveře, i když jsou zajištěné řetízkem. Můžou nám prohlížet poštu. Nijak to nezveličuju. Závisí na nich, co proti nám podniknou, ale všechno to, co jsem říkal, můžou udělat. K tomu mají všechny potřebné technické pomůcky a také nové věci, o kterých jsem jakživ neslyšel.“

Přehodil jsem si nohu přes nohu. „Nedostanem se ani za první lajnu. Ale dejme tomu, že budeme mít štěstí a že se nám podaří někam do nějaké škvíry vrazit klín. Pak by se na nás vrhli s plnou vervou. Mají šest tisíc vycvičených lidí, někteří z nich jsou skutečně vynikající, a tři sta miliónů dolarů ročně. Musím si půjčit slovník, abych v něm našel silnější výraz, než je ,absurdní’.“

Dal jsem nohy od sebe. „A kromě toho, co s ní? Nevěřím, že ji to jenom rozčiluje. Vsadím dvacet k jedné, že je vystrašena k smrti. Ví o něčem, co nesnáší denní světlo - snad se to netýká jí, ale jejího syna nebo její dcery či bratra nebo dokonce zemřelého manžela, a má strach, že se na to přijde. Ví, že nejdou po ní jen tak zbůhdarma, ale že hledají něco, co ji pořádně zraní a té knize ulomí osten. Pokud běží o těch sto táců, to je pro ni almužna a mimoto je v daňové kategorii, kde je tahle suma zanedbatelná.“

Přehodil jsem nohu přes nohu. „Tohle bych asi odpověděl.“

Wolfe zamručel. „Ty poslední věty jsou irelevantní.“

„Často nemluvím k věci. Vnáším tak mezi lidi zmatek.“

„Pořád přehazujete ty nohy.“

„Tohle taky vnáší mezi lidi zmatek.“

„Fuj. Tomu se nedivím, že jste neposedný. Myslel jsem, že vás znám, Archie, ale to je pro mě novum.“

„Tohle není vůbec nic nového. Pouze zdravý lidský rozum.“

„Nikoli. Přehazovat nohy je nerozum. V podstatě jste mi řekl toto: Nabízí se mi nejvyšší záloha na honorář, jakou jsem kdy dostal, a výše výdajů a honoráře je neomezená, ale to všechno bych měl odmítnout. Měl bych odmítnout tu práci ne proto, že bude obtížná a snad ji nebude možno splnit - mnohdy jsem převzal úkoly, které se zdály nesplnitelné - ale proto, že bych tím urazil jistého muže a jeho organizaci a že se pokusí o odvetu. Tu práci odmítám, protože se ji přijmout neodvažuji; couvnu spíše před pohrůžkou než -”

„To jsem neřekl!“

„Dá se to míčky předpokládat: Jste ustrašený a zakřiknutý. Nikoli bez důvodu, to připouštím, týž strach ochromuje hlas a ruce mnoha lidí vysoko postavených. A mně by se patrně vedlo rovněž tak, kdyby šlo jenom o to, zda tu práci mám vzít nebo odmítnout. Já ale nevrátím šek na jedno sto tisíc dolarů, protože se bojím nějakého řvouna. Moje sebeúcta mi to nedovoluje. Vám navrhuji, abyste si na dobu neurčitou vzal dovolenou. Placenou; můžu si to dovolit.“

Dal jsem nohy od sebe: „S nástupem okamžitým?“

„Ano,“ odpověděl studeně.

„Ty poznámky jsem zachytil svým soukromým těsnopisem. Mám je přepsat na stroji?“

„Ne. Tím byste uznal svou spoluúčast. Pozvu pana Cohena ještě jednou.“

Sepjal jsem ruce za hlavou a zahleděl se na něj: „Trvám na tom, že jste pomatený,“ řekl jsem, „a hrozně by mě bavilo na chvíli nechat toho všeho a koukat se na vás, jak to navlíknete beze mne. Ale po těch letech, co se v bazénu plácáme spolu, zachoval bych se škaredě, kdybych vás ke dnu nechal jít samotného. Dám vám vědět, až během té práce dostanu strach.“ Sebral jsem přetržené listy. „Chcete strojopis?“

„Příslušné místo přepíšete vždy podle potřeby.“

„V pořádku. Jeden návrh. Zrovna jste v náladě, abyste vypověděl válku, a to tak, že naší klientce zatelefonujete. Mám její tajné číslo, které oni ovšem odposlouchávají. Mám ji zavolat?“

„Ano.“

Přitáhl jsem si telefon a vytáčel číslo.

3

Než jsem si šel lehnout, zašel jsem do kuchyně, abych zkontroloval, zda Fritz zastrčil závoru zadních dveří, a potěšilo mě, když jsem viděl mísu s těstem zadělaným na smetanové koláče z pohanky. V této situaci hezky křupavé topinky nebo točené rohlíčky by nebyly přiměřené. Když jsem ve středu ráno, chvíli po deváté hodině sestoupil z prvního patra, věděl jsem, že budu patřičně nakrmen. Když jsem vešel do kuchyně, Fritz otočil plamen pod lívanečníkem, a já mu popřál dobré jitro a vzal si pomerančovou šťávu z ledničky. Wolfe, který snídá ve své ložnici z podnosu, který mu tam Fritz přináší, už odešel nahoru do skleníku na střeše na ty dopolední dvě hodiny u orchidejí; uslyšel jsem výtah jako obvykle. Když jsem šel k stolku u stěny, kde snídám, zeptal jsem se Fritze, jestli se něco děje.

„Ano,“ řekl, „a vy mi povíte, co to znamená.“

„Aha, on ti to neřekl?“

„Ne. Jenom povídal, že závory na dveřích mají být pořád zastrčené a okna uzavřena, a že mám být - co znamená ,obezřelý’?“

„Znamená to být na pozoru. Nikomu do telefonu neříkat nic, co bys nechtěl vidět v novinách. Když půjdeš ven, nedělej nic, co bys nechtěl vidět v TV. Například přítelkyně. Drž se zpátky. Vyhni se jim. Podezírej všechny cizí lidi.“

Fritz nechtěl mluvit a také nemluvil, mezitímco koláčky dostávaly tu správnou nahnědlou barvu. Když ty dva první ležely přede mnou s párkem a dával mi na ně máslo, řekl: „Chci to vědět, Archie, a mám k tomu právo. Povídal, že mi to vysvětlíte. Bien. Žádám vysvětlení.“

Vzal jsem vidličku. „Víš, co je FBI.“

„Ovšem, zajisté. Pan Hoover.“

„To si myslí on. V zastoupení jednoho klienta mu dáme ťafku do nosu. Půjde o běžnou práci, on ale je citlivka a pokusí se nám v tom zabránit. Bude to marné.“ Dal jsem kousek koláče tam, kam patřil.

„Ale to - je to velký pán. Ano?“

„Jistě. Myslím, že jsi ho viděl na nějakém obrázku.“

„Ano.“

„Co si myslíš o jeho nose?“

„Není hezký. Ne zrovna épaté, ale je široký. Není bien fait.“

„Pak je ho zapotřebí přimáčknout.“ Nabodl jsem párek na vidličku.

Zase byl spokojený, když jsem dojedl a odešel do kanceláře. Jídla budou kvalitní, aspoň dnes. Zatímco jsem otřel stoly, odtrhl listy z kalendářů a otvíral poštu, většinou k zahození, přemítal jsem o jistém pokusu. Když vytočím číslo, libovolné, třeba Parkerovo, možná poznám, jestli nás odposlouchávají. Bylo by to zajímavé vědět, zda náš hovor s paní Brunerovou má už odezvu. Pronesl jsem na to své veto. Zamýšlel jsem se držet přesně svých instrukcí. Proto jsem vytáhl kapesní notes a další věcičku ze zásuvky svého stolu, otevřel pokladnu, vzal ten šek, šel jsem do kuchyně Fritzovi oznámit, aby mě nečekal na oběd, z věšáku v hale jsem si vzal klobouk a kabát a vyšel jsem z domu.

Namířil jsem na východ a pomalu jsem kráčel. Je to hračka, poznat nohsleda, i dobrého, zejména za zimního dne, když studený, prudký vítr udržuje provoz na chodníku na nejnižším bodě; ale oni asi věděli, kam mám namířeno, tak proč by se namáhali? V bance, na Lexington avenue, jsem s potěšením sledoval, jak pokladník široce otevřel oči, když se na šek znovu podíval. Prosté radosti boháčů. Když jsem vyšel, zamířil jsem nahoru do města. Měl jsem před sebou dvě míle cesty, ale bylo teprve dvacet minut po desáté, já jsem dobrý chodec, a jestli šel za mnou nohsled, provětrá si plíce a otuží nohy.

Čtyřpatrový kamenný dům na Čtyřiasedmdesáté ulici, mezi Madisonovou a Park avenue, byl nejméně jednou tak široký jako Wolfův cihlový dům, nebyl však hnědý. Dveře do vestibulu, tři schody dolů, byly solidní, ale uvnitř byla zasklená kovová mříž. Stál tam muž v černém, bez rtů, který ji otevřel zeširoka teprve pak, když jsem mu řekl své jméno. Vedl mne halou k otevřeným dveřím vlevo a pokynul mi dovnitř.

Byla to nevelká kancelář - s kartotékami, pokladnou, psacími stoly, poličkami a s kupou listin na stole. Na stěně za ním visela zvětšenina Brunerova paláce. Můj rychlý pohled se zastavil na obličeji, který za ten pohled stál. Obličej patřil ženě sedící za jedním z těch psacích stolů. Její světle hnědé oči se setkaly s mým pohledem.

„Jsem Archie Goodwin,“ řekl jsem.

Přikývla. „Já jsem Sarah Dacosová. Posaďte se, pane Goodwine.“ Zvedla sluchátko telefonu a stiskla knoflík, vzápětí někomu oznámila, že jsem tady, zavěsila a řekla mi, že paní Brunerová hned přijde dolů. Posadil jsem se a zeptal se: „Jak jste dlouho u paní Brunerové?“

Usmála se. „Já vím, že jste detektiv, pane Goodwine, to mi nemusíte dokazovat.“

Usmál jsem se také. „Musím se udržovat v kondici.“ Usmívat se na ni mi nedělalo potíže. „Jak dlouho?“

„Málem tři roky. Chcete to vědět přesně?“

„Snad později. Mám počkat, až přijde paní Brunerová?“

„To není třeba. Říkala, že mi položíte pár otázek.“

„Tak to udělám: Kde jste pracovala předtím?“

„Byla jsem stenografkou u Brunerovy společnosti a pak sekretářkou náměstka ředitele pana Thompsona.“

„Pracovala jste někdy v státní službě? Třeba pro FBI?“

Usmála se. „Ne, nikdy. Když jsem začala pracovat pro Brunerovu společnost, bylo mi dvaadvacet. Teď je mi osmadvacet. Neděláte si poznámky.“

„Tady,“ poklepal jsem si na čelo. „Jak jste přišla na to, že vás FBI sleduje?“

„Já nevím, že je to FBI. Ale jsou to oni, protože kdo jiný by to byl.“

„Jste si jista, že jste sledovaná?“

„Och, jsem o tom pevně přesvědčená. Neohlížím se, nedělám nic takového, ale pracuji nepravidelně, pokaždé odcházím v jinou dobu, ale když přijdu na zastávku autobusu, vždy za mnou nastupuje nějaký muž a také vystoupí, když vystupuji já. Je to tentýž muž.“

„Autobus na Madisonovu avenue?“

„Ne, Pátá avenue. Bydlím ve Village.“

„Kdy to začalo?“

„To vím určitě. Poprvé jsem si ho všimla v to pondělí hned po vánocích. Ráno je za mnou taky. A večer, když náhodou jdu ven. Nevěděla jsem, že se to dělá takhle. Domnívala jsem se, že když nějakou osobu sledujete, nechcete, aby to věděla.“

„Přijde na to. Někdy chcete, aby to věděla. Říká se tomu otevřený závěs. Můžete mi toho muže popsat?“

„Zajisté. Je asi o patnáct centimetrů vyšší než já, asi třicetiletý, snad o několik let starší, s podlouhlým obličejem a hranatou bradou, s dlouhým úzkým nosem, malými rovnými ústy. Má zelenavě šedé oči. Nosí klobouk, takže neznám barvu jeho vlasů.“

„Promluvila jste s ním někdy?“

„Samozřejmě že ne.“

„Ohlásila jste to policii?**

„Ne, advokát říkal, abych to nedělala. Advokát paní Brunerové. Říkal, že jestli to je FBI, že můžou vždycky říct, že je to bezpečnostní dozor.“

„To můžou. A také to říkají. Mimochodem, navrhla jste paní Brunerové, aby poslala tu knihu různým lidem?“

Povytáhla obočí. Bylo to hladké hezké obočí. „Kdepak, já ne. Nečetla jsem tu knihu. Přečetla jsem si ji až později.“

„Potom, až se objevil ten nohsled?“

„Ne, potom, když se paní Brunerová rozhodla tu knihu rozesílat.“

„Víte, kdo jí to navrhl?“

„Nevím, zda to někdo učinil.“ Usmála se. „Myslím, že se vám zdá normální se mě na to ptát, protože jste detektiv, ale zdálo by se mi normálnější zeptat se na to jí. I kdybych věděla, že jí to někdo navrhoval, pochybuji -”

V hale se ozvaly kroky, které přicházely blíže, a objevila se paní Brunerová. Jakmile vstoupila, vstal jsem a Sarah Dacosová rovněž vstala. Vyšel jsem jí v ústrety, abych stiskl ruku, kterou mi podávala, a když usedla k druhému psacímu stolu, přesedl jsem do jiné židle. Krátce pohlédla na kupu papírů zakrytou těžítkem, odstrčila ji stranou a řekla: „Domnívám se, že jsem vám zavázána díky, pane Goodwine. Více než pouhými díky.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, nejste. Nezáleží na tom, protože váš šek je už deponován, ale já jsem se stavěl proti. Teď jsem pro, když jsme tu práci přijali.“ Vytáhl jsem z kapsy tu věc, kterou jsem vzal ze zásuvky svého psacího stolu. Podal jsem jí list papíru, na který jsem strojem napsal:

Mr Nero Wolfe

914 West 35th Street

New York City 1 6. ledna 1965

Vážený pane,

potvrzuji náš včerejší rozhovor a pověřuji Vás tímto, abyste chránil mé zájmy v záležitosti, o které jsme spolu jednali. Domnívám se, že Federální vyšetřující oddělení provádí špionážní činnost, která se týká mne, mé rodiny a mých obchodních přátel, a to z důvodů, které jsem Vám sdělila. Ať však za tím stojí kdokoliv, ze všech sil se vynasnažíte vypátrat pachatele a zabráníte mu, aby pokračoval v další činnosti. Jako zálohu jste obdržel 100 000 dolarů, které nebudu požadovat zpět, ani v případě, že Vaše práce nepřinese očekávané výsledky. Uhradím Vám všechny výdaje spojené s touto prací, a když splníte úkol k plné mé spokojenosti, vyplatím Vám honorář, jehož výši si sám stanovíte.

(Paní Lloyd Brunerová)

Přečetla si to dvakrát: nejprve zběžně a pak slovo za slovem. „To mám podepsat?“ „Ano.“

„To nemůžu. Nikdy nepodepisuji nic, co nečetl můj právní zástupce.“

„Můžete mu to přečíst do telefonu.“

„Ale můj telefon je podložený.“

„Já vím. Máme však slabou naději, že zchladnou, až se dovědí, že Nero Wolfovi jste popřála volnou ruku s neomezenými finančními možnostmi. Povězte to vašemu advokátovi. Ne že by se Wolfa zalekli, oni se nezaleknou nikoho, ale vědí toho o něm spoustu. A pro vás jsou zadní vrátka ta poslední věta, ,honorář, jehož výši si sám stanovíte’. Říká se v ní ,když splníte úkol k mé plné spokojenosti’. A o tom splnění rozhodujete vy, to je jasné, takže nepodepisujete žádnou neomezenou plnou moc. S tím by mohl váš advokát souhlasit.“

Přečetla si to znovu a pak na mne upřela své tmavohnědé oči. „Nemůžu to udělat. Moji právní zástupci nevědí, že jsem za Nero Wolfem šla. Neschvalovali by to. Kromě slečny Dacosové to neví nikdo.“

„Pak stojíme na mrtvém bodě.“ Otočil jsem ruce dlaněmi vzhůru. „Podívejte se, paní Brunerová. Pan Wolfe se nemůže do ničeho pouštět, když to nemá písemně. Co když půjde do tuhého a vy ho pak necháte v bryndě? Co když se z toho pokusíte vykroutit a vymlouvat se, že svůj úkol nesplnil, a budete chtít zálohu zpátky?“

„To neudělám. Nejsem obojetník, pane Goodwine.“

„Prima. Tak to tedy podepište.“

Podívala se na strojopis, pak na mě, znovu na ten dopis a pak na slečnu Dacosovou. „Sarah,“ řekla, „udělejte opis.“

„Mám průklep,“ řekl jsem a podal jí ho. Bodejť, přečetla si jej. Dobře vycvičená, manželem či po jeho smrti advokáty. Vzala pero ze stojánku a podepsala originál, který jsem si vzal.

„Tak proto pan Wolfe chtěl, abyste dnes ráno přišel,“ řekla.

Přikývl jsem. „Částečně. Chtěl, abych se slečny Dacosové zeptal na to sledování, a to jsem udělal. Včera jsem viděl vašeho nohsleda. Když jste odjela, těsně za vámi jel vůz s dvěma muži. Zapsal jsem si číslo vozu. Patří FBI. Oni chtějí, abyste to věděla. Nadále asi nebudeme mít nic, nač bychom se vás zeptali anebo co bychom vám sdělili. Ale třeba se na nás usměje náhoda a měli bychom se domluvit. Tu knihu jste četla, a tedy víte, co znamená mikro. Víte, jestli jsou v této místnosti mikra?“

„Ne, to nevím. Ovšem přemýšlela jsem o tom a několikrát jsme to tady prohledali. Nechci přísahat. Musí se dostat do místnosti, že? Aby v ní mohli ty mikrofony instalovat?“

„Ano. Ledaže by elektronika přišla s něčím, o čem se nepíše, a já o tom pochybuju. Nechci to zveličovat, paní Brunerová, ale pochybuji, že je v. tomto domě nějaká místnost, kde se dá mluvit bez obav. Venku je chladno, ale drobet čerstvého vzduchu vám udělá dobře. Nevezmete si kabát?“

Přikývla. „Tak vidíte, pane Goodwine. Ve vlastním domě. V pořádku.“ Vstala. „Počkejte tady.“ Vyšla ze dveří.

Sarah Dacosová se na mě usmívala. „Mohl jste jít nahoru,“ řekla. „Neslyším skrz zeď, ba ani skrz klíčovou dírku.“

„Opravdu?“ Prohlížel jsem si ji od hlavy k patě, rád, že mám k tomu omluvu. Byla velmi pohledná. „Můžete mít na sobě instalované mikrofony a o tom bych se mohl přesvědčit jenom jediným způsobem, který by se vám sotva zamlouval.“

Světle hnědé oči se smály. „Jak to víte?“

„Vyznám se v lidech. Vy jste netýkavka. Nepřistoupila jste k tomu nohsledovi a nezeptala jste se ho, jak se jmenuje a co chce.“

„Myslíte, že to mám udělat?“

„Ne. Ale vy jste to neudělala. Smím se zeptat, jestli tančíte?“

„Někdy.“

„Vyznal bych se ve vás lépe, kdybyste si se mnou zatančila. Nemyslím na možnost, že držíte s FBI. Kdyby tady měli vás, přímo v domě, nešlapali by na paty jí a celé rodině. Jediný důvod, proč -”

Naše klientka se objevila ve dveřích. Neslyšel jsem ji přicházet. To bylo zlé! Slečna Dacosová nebyla natolik přitažlivá, abych neslyšel kroky, třebaže jsem mluvil. Měl jsem pro to jediné vysvětlení: nebyl jsem cele při práci a to by se nemělo stát. Když jsem vyšel za klientkou k východu, vysunul jsem rázně bradu. Muž v černém otevřel vnitřní dveře a já dveře venkovní a stáli jsme venku v lednovém větru. Zamířili jsme na východ směrem k Park avenue a na nároží jsme se zastavili.

„Lepší se nám bude mluvit vestoje,“ řekl jsem. „Nejdřív, jak vás narychlo seženeme, až bude třeba. Nemůžeme vůbec předvídat, co se může stát. Ba je docela možné, že pan Wolfe a já budeme muset opustit dům a zalehnout někde jinde. Kdybyste telefonicky nebo jakýmkoli způsobem dostala vzkaz, že mléko zkyslo, okamžitě se odeberte do hotelu Churchill a vyhledejte muže jménem William Coffey. Dělá tam domácího detektiva. Nemusíte si dělat starosti, že jste sledována. Buď vám něco řekne, nebo něco dá. Mléko zkyslo. Hotel Churchill. William Coffey. Pamatujte si to. Nic si nepište.“

„Nic si psát nebudu.“ Zamračila se. „Doufám, že se na něj můžete spolehnout?“

„Ano. Kdybyste pana Wolfa a mne lépe znala, nebudete se na tohle ptát. Je to jasné?“

Těsněji si přitáhla límec kabátu. Neměla na sobě sobolí kožich, ale něco jiného.

„Dobře. A teď jak se s námi spojíte, když nám budete chtít dát nějakou zprávu, o které se oni nesmějí dovědět. Zajdete do telefonní budky a zavoláte číslo pana Wolfa. Ať se vám tam ozve kdokoli, řeknete, že Fidovi je špatně, nic víc, a zavěsíte. Počkáte dvě hodiny a půjdete do hotelu Churchill za Williamem Coffeym. Ovšem to uděláte jen tehdy, když se o tom nemají dovědět. Když něco udělají nebo jde o něco, co vědí, prostě nám zazvoňte. Fidovi je špatně.“

Stále ještě se mračila. „Ale o Williamu Coffeyovi se dozvědí hned, jak za ním poprvé přijdu.“

„Třeba ho použijeme pouze jednou. To nechte na nás. Vy, paní Brunerová, stojíte teď vlastně víceméně mimo. Budeme pracovat ve vašem zájmu, ne však s vámi osobně. Pravděpodobně se s vámi vůbec spojit nemusíme. Tato opatření činíme pouze pro jistotu. Ale ještě něco bychom potřebovali vědět hned. Říkala jste, že jste k panu Wolfovi přišla a ten šestimístný šek mu dala jen proto, že oni vás obtěžují. Ovšem, vy jste žena velmi bohatá, ale ani tohle to nevysvětluje. Myslím, že nejsem daleko od pravdy, když řeknu, že někde je něco zakopaného - o vás nebo o vaší rodině - co nechcete vytáhnout na denní světlo a máte strach, že to oni odhalí. Bude dobře, když nám to řeknete - nikoli, co to je, ale jak je to naléhavé. Přiblížili se odhalení?“

Poryv větru se o ni opřel a ona sklopila hlavu a nahrbila ramena. „Ne,“ řekla, ale vítr to slovo odnesl a ona řekla hlasitěji „Ne”.

„Ale nedá se to vyloučit.“

Upírala na mne oči, ale v tom větru se zdálo, že šilhá. „O tom nebudeme diskutovat, pane Goodwine,“ řekla. „Myslím, že každá rodina má své … něco. Snad jsem nebrala v úvahu tohle nebezpečí, když jsem knihu rozeslala, ale jednou jsem to udělala a nelituji toho. Pokud vím, žádnému odhalení se nepřiblížili. Dosud ještě ne.“

„To je všechno, co mi o tom povíte?“

„Ano.“

„Dobře. Kdybyste nám někdy chtěla prozradit víc, víte co dělat. Co zkyslo?“

„Mléko.“

„Komu je špatně?“

„Fidovi.“

„Jak se jmenuje ten muž?“

„William Coffey. V hotelu Churchill.“

„Ujde to. Bude lepší, když se vrátíte domů, máte červené uši. Pravděpodobně se některý den uvidíme, ale bůhví kdy.“

Dotkla se mé paže. „Co hodláte dělat?“

„Rozhlížet se. Slídit. Šmejdit.“

Chtěla mi něco odpovědět, ale rozmyslila si to, otočila se a odešla. Počkal jsem, až si otevřela dveře a vešla dovnitř, a potom jsem zamířil směrem k západu. Nemělo cenu obhlížet chodník, silnici a okna, ale podíval jsem se na parkoviště, když jsem kráčel kolem, a kousek odtud na mé straně Madisonovy avenue jsem viděl stát auto s dvěma muži na předním sedadle. Zůstal jsem stát. Nedívali se na mne, tak jak je tomu učí ve Washingtonu. Vrátil jsem se o několik kroků zpátky, vytáhl zápisník a zapsal si evidenční číslo. Když chtějí hrát s odkrytými kartami, proč jim nevyhovět? Pořád se ještě po mně jako nedívali a já kráčel dál.

Došel jsem skoro na dolní konec Madisonovy avenue. Neobtěžoval jsem se rozhlížením po nohsledech, protože jsem si včera večer z telefonní budky sjednal schůzku s jedním známým taxíkářem, Alem Gollerem. Hodinky ukazovaly 11.35, takže mi ještě zbývalo moře času. Občas jsem se zastavoval a prohlížel výkladní skříně. Na rohu Šestašedesáté jsem vešel do dragstóru, posadil se hned vpředu na židli k jídelnímu pultu a objednal žitný chléb s mletým hovězím a sklenici mléka. Na Wolfově tabuli se mleté hovězí a žitný chléb nikdy neobjevují. Když jsem dojedl, požádal jsem o jablkový koláč a kávu. Ve 12.27 jsem dopil druhý šálek a otočil se na židli, abych viděl oknem ven. Ve 12.31 zastavil před vchodem hnědě a žlutě károvaný taxík a já sebou hodil - a jen tak tak, že jsem předstihl nějakou ženu, která už stála u dvířek auta. Vklouzl jsem do vozu, Al vystrčil tabulku OBSAZENO, stáhl praporek a rozjeli jsme se.

„Doufám, že to nejsou poldíci,“ utrousil přes rameno.

„Kdepak,“ řekl jsem. „Arabové na velbloudech. Chvíli to ber kolem rohů. Naděje je nepatrná, ale potřebuju je setřást. Promiň, že se otáčím zády.“ Obrátil jsem se na sedadle, abych měl volný výhled na to, co se děje za námi. O deset minut později, když jsme šestkrát zabočili za roh, bylo jasné, že je vzduch čistý, a já Alovi řekl: „První avenue, roh Šestatřicáté.“ Když jsme zastavili, dal jsem mu deset zelených a řekl mu, aby na mne dvacet minut čekal, a kdybych se do té doby neobjevil, může odjet. Pět dolarů by stačilo, ale klient si to mohl dovolit a my Ala budeme patrně potřebovat znovu. Opět a opět. Ušel jsem půldruhého bloku na jih a vstoupil do budovy, která tu před třemi roky nestála. Prohlédl jsem si seznam nájemníků visící na stěně haly a dověděl se, že firma Evers Electronics Inc. sídlí v osmém patře. Vešel jsem do zdviže.

Zabírali celé poschodí: hned u výstupu ze zdviže stál stolek, kde se hlásily návštěvy. Nebyla tam žena jako obvykle, ale širokoramenný chlápek s hranatou bradou a nepřátelským pohledem. Přistoupil jsem k němu a řekl: „Pana Adriana Everse, prosím. Jmenuji se Archie Goodwin.“

Nevěřil tomu. Kdybych mu řekl, že je dnes šestého ledna, také by tomu nevěřil. Zeptal se: „Jste ohlášen?“

„Ne. Pracuji pro Nero Wolfa, soukromého detektiva. Mám pro pana Everse jisté informace.“

Nevěřil ani tomu, „Nero Wolfe, říkáte?“

„To říkám. Máte bibli?“

Nepokoušel se projevit svou nelibost, ale zvedl telefon, chvíli mluvil a chvíli poslouchal, pak zavěsil, řekl: „Počkejte tady“ a vystrčil na mne hlavu. Snad uvažoval o tom, jakou by mu dalo práci, aby mě přemohl. Abych mu ukázal, že se ho nebojím, otočil jsem se k němu zády a prohlížel si fotografii roztahané dvoupatrové budovy s nápisem „Závod Evers Electronics v Daytonu“ visící na stěně. Zrovna jsem spočítal, kolik má oken, když se otevřely dveře a vyšla žena, která vyslovila mé jméno a řekla, abych šel za ní. Šli jsme chodbou a zahnuli za roh ke dveřím s vizitkou Mr Evers. Otevřela dveře a já vstoupil dovnitř, ona však ne.

Seděl za psacím stolem mezi dvěma okny a ukusoval z obloženého krajíce chleba. Dva kroky od dveří jsem se zastavil a řekl: „Nechci vás vyrušovat při jídle.“

Žvýkal sousto a měřil si mě přes neorámované brýle. Jeho hladký drobný obličej patřil mezi tváře, které si pamatujete pouze tehdy, když vám na tom záleží.Když to sousto spolkl, usrkl kávu z papírového pohárku a řekl: „Pořád někdo vyrušuje. Co je s tím Nero Wolfem a informací? Jaká je to informace?“ Ukousl zase kus chlebíčku.

Šel jsem k židli u rohu jeho stolu a posadil se. „Snad ji už máte,“ řekl jsem. „Týká se vládní zakázky.“

Dožvýkal, polkl a zeptal se: „Pracuje Nero Wolfe pro vládu?“

„Ne. Pracuje pro soukromého klienta. Ten klient má zájem o fakt, že po bezpečnostní prověrce jistého úředníka vaší společnosti tu zakázku vláda zrušila, nebo se ji zrušit chystá. Jde o veřejný zájem, a -”

„Kdo je vaším klientem?“

„Nesmím ho jmenovat. Je to důvěrné a -”

„Je to nějaká osoba zaměstnaná u naší společnosti?“

„Ne. Není to váš zaměstnanec. Jak jsem říkal, pane Eversi, uvědomujete si, že jde o veřejný zájem. Zneužívá-li se práva provádět bezpečnostní prověrky k tomu, aby se porušovalo osobní či majetkové právo občanů, pak to není pouhá soukromá záležitost. Klient pana Wolfa na to z této stránky nahlíží. Všechno, co mi povíte, zůstane přísně důvěrné a použijeme toho jedině s vaším svolením. Jistě nechcete přijít o tu zakázku, velkou zakázku, jak jsme byli informováni, ale jako občan nechcete jistě tolerovat bezpráví. To je názor klienta pana Wolfa.“

Odložil obložený chlebíček, to, co z něho zbylo, a upřeně na mě hleděl. „Říkal jste, že máte nějakou informaci. Co to je?“

„Nu, mysleli jsme si, že snad nevíte, že ta zakázka má být zrušena.“

„O tom ví sto lidí. Co dál?“

„K zrušení zakázky dochází patrně proto, že při bezpečnostní prověrce vašeho místoředitele vyšly najevo určité skutečnosti z jeho soukromého života. Z toho vyvstávají dvě otázky: předně nakolik jsou tato takzvaná fakta přesná a do jaké míry lze jeho či vaši společnost považovat za nespolehlivou. Neděje se křivda jemu či vám?“

„Co dál?“

„To je všechno. Myslím, že je toho dost, pane Eversi. Když o tom nechcete se mnou mluvit, můžete o tom promluvit přímo s panem Wolfem. Jestli vám nejsou známé jeho postavení a pověst, můžete se o tom informovat. Řekl mi, abych vám objasnil, že kdyby vám jeho činnost přinesla nějaký prospěch, on sám neočekává ani si nebude dělat nárok na nějakou odměnu. Nehledá klienta, protože ho už má.“

Zakabonil se na mě. „Tomu nerozumím. Ten klient -jsou to noviny?“

„Ne.“

„Nějaký týdeník? Time?“

„Ne.“ Rozhodl jsem se trochu překročit své instrukce. „Můžu vám jedině prozradit, že je to soukromá osoba, která se domnívá, že FBI překračuje dovolené meze své pravomoci.“

„Tomu nevěřím. A zatraceně se mi to nelíbí.“ Stiskl tlačítko na desce stolu. „Jste vy od FBI?“

Odpověděl jsem záporně a chystal se pokračovat, ale dveře se otevřely a v nich stála žena, která mě uvedla. Evers na ni vyštěkl: „Slečno Sailerová, vyprovoďte toho člověka. K výtahu.“,

Ohrazoval jsem se. Řekl jsem, že kdyby tu záležitost prohovořil s Nero Wolfem, v nejhorším případě by přišel stejně o tu zakázku, s kterou to už dnes i tak vypadá beznadějně, a to že je poslední možnost, jak zvrátit zmíněné rozhodnutí. Ale stačilo se podívat na jeho obličej a viděl jsem, že nic nepořídím. Chystal se stisknout jiné tlačítko. Žádné vyhlídky. Zvedl jsem se a vyšel s tou ženou v patách, a když jsem prošel chodbou a stál u zdviže, pochopil jsem, že mám dnes černý den. Dveře zdviže se otevřely a vyšel muž, který mi nebyl neznámý. Asi před rokem jsem pracoval na jednom případě, kde jsem měl co dělat s jistým G-manem jménem Morrison. Stál teď přede mnou. Podívali jsme se na sebe, a když mi podával ruku, řekl: „No tohle. Začíná Nero Wolfe používat elektroniky?“

Přátelsky jsem mu stiskl ruku a zazubil se. „Och,“ řekl jsem, „snažíme se držet krok s technikou. Chceme do jedné budovy na Šestašedesáté narafičit mikra.“ Přistoupil jsem ke zdviži a stiskl knoflík. „Informoval jsem se o posledních novinkách.“

Ze zdvořilosti se usmál a řekl, že se budou patrně muset domlouvat v šifrách. Dveře kabiny zdviže se otevřely, já jsem vešel dovnitř a dveře se zase zavřely. Dnes jsem rozhodně neměl šťastný den. Ne že by nějak zvlášť záleželo na tom, že jsem u Everse nepochodil, ale bývá vždy zlé, když člověku nepřeje štěstí a my bychom je zrovna v tomhle případě potřebovali mít. Nevznášel jsem se vzduchem, ale šlapal tvrdý chodník, když jsem vyšel z domu a vracel se cestou, kterou jsem přišel.

Zdržel jsem se déle než dvacet minut a Al už byl pryč. Ale v tuto hodinu jezdí po První avenue dost taxíků, takže jsem jeden zastavil a taxíkáři řekl adresu.

4

Tu středu ve tři čtvrti na jedenáct v noci, pesimistický a utahaný, jsem vylezl po schodišti našeho cihlového domu a stiskl zvonek. Dveře byly zajištěny řetězem, takže jsem musel být dovnitř vpuštěn. Když přišel Fritz, zeptal se, jestli mi má ohřát kachnu v omáčce karí, a já zavrčel, že nechci. Sundal jsem klobouk a kabát a šel do kanceláře. Za svým stolem seděl ten nadměrně veliký génius v křesle, vyrobeném na objednávku pro tu sedminu tuny, s lahví piva a sklenicí na podnose před sebou a spokojeně si četl v knize „Poklad našeho jazyka“ od Lincolna Barnetta. Šel jsem k svému stolu, pootočil židli a usedl. Zvedne oči, až dočte odstavec.

To také udělal. Ba dokonce zasunul do knihy záložku, tenký lístek zlata, který mu před lety dal klient, který si to stěží mohl dovolit, a knihu odložil. „Zajisté jste večeřel,“ řekl.

„Nevečeřel.“ Přehodil jsem nohy přes sebe. „Promiňte, že mávám nohama. Snědl jsem něco mastného, zapomněl jsem, co to bylo, v nějaké hospodě v Bronxu. Mělo to být -”

„Fritz vám ohřeje kachnu a -”

„Ne, nic neohřeje. Řekl jsem mu, aby to nedělal. Snad nikdy jsem neměl tak smolný den a tak ho příslušně skončím. Podám vám podrobnou zprávu a pak půjdu do postele s mastnou chutí v ústech. Předně -”

„Proklatě, musíte se najíst!“

„Povídám, že ne. Předně naše klientka.“

Odříkal jsem mu to doslova, a popsal také, co se dělo, včetně obou mužů v tom zaparkovaném voze, jehož registrační číslo jsem si zapsal. Nakonec jsem uvedl několik svých názorů: že a) je zbytečné vyhodit pěťák a zjišťovat majitele toho vozu, b) Sarah Dacosovou můžeme vyškrtnout či alespoň prozatím odsunout a c) ať už se v rodině Brunerových tají jakýkoli škraloup, tak zůstává pořád ještě pod pokličkou, pokud naší klientce je známo.

Když jsem vstal a podal mu listinu podepsanou paní Brunerovou, letmo si ji prohlédl a řekl, abych ji uložil do pokladny.

Referoval jsem rovněž podrobně o rozhovoru s Eversem a setkání s Morrisonem. Měl jsem na to jediný názor: šel jsem na to ze špatného konce, stačilo mu říct, že máme jistou důvěrnou informaci, kterou on nemá a ani si ji nemůže opatřit, a že bychom snad mohli zatlačit, aby ta zakázka nebyla zrušena, a že za to ovšem budeme čekat nějakou odměnu. To by ovšem byl riskantní čin, ale snad by zareagoval. Wolfe zavrtěl hlavou a řekl, že bychom se stali příliš zranitelní. Vstal jsem, obešel jeho stůl, přistoupil jsem k polici, kde stál slovník, vyhledal jsem v něm to, co jsem potřeboval, a vrátil jsem se k své židli.

„Zranitelný,“ řekl jsem. „Kdo může být poraněn: neschopný zabránit poškození obvykle zevním mechanickým zásahem. Byl by to kumšt, abychom se stali ještě zranitelnějšími, než jsme. Ale abych dopověděl tu zprávu o dnešním dni. Zabralo mi celé odpoledne, než jsem našel Ernsta Mullera, který má na krku obvinění ze spoluúčasti na dopravě kradeného zboží přes hranice státu. Je venku na kauci a byl ještě horší než Evers. Napadlo ho, že mě

zmlátí, a já mu to musel oplatit a snad jsem mu zlomil ruku. Potom -”

„Zranil vás?“

„Jenom mé city. Potom, když jsem snědl tu mastnotu, jsem se vydal za Julií Fensterovou, právem či neprávem obviněnou ze špionážní činnosti, ale soud ji osvobodil. Strávil jsem celý večer tím, že jsem ji hledal. Nakonec jsem našel jejího bratra - a to je morous. Nikomu se ještě nepovedlo udělat za den méně než mně. Postavil jsem nový rekord. A tohle jsou ty tři nejslibnější osoby, které jsme vybrali. Nemůžu se dočkat, až uvidím, jaký program jste mi na zítřek nachystal. Dám si ho pod polštář.“

„Je tím částečně vinen váš žaludek,“ řekl. „Když nechcete kachnu, dejte si omeletu.“

„Ne.“

„Kaviár. Je čerstvý.“

„Zatraceně dobře víte, že miluju kaviár. Ale musím jím pohrdnout.“

Nalil si pivo, počkal, až pěna nebyla vyšší než centimetr, vypil sklenku, olízl si rty a zadíval se na mě. „Archie. Snažíte se mne přimět, abych tu zálohu vrátil?“

„Ne. Vím, že bych to nedokázal.“

„Pak mluvíte naplano. Jste si dobře vědom, že jsme se uvázali vykonat úkol, který, logicky vzato, je absurdní. Oba jsme to prohlásili. Je to velice nepravděpodobné, že některý z podnětů pana Cohena nám umožní někde se chytit, ale vyloučeno to není. Při každém vyšetřování jsou chvíle, kdy se postupuje nazdařbůh, ale v tomto případě postupujeme zcela nazdařbůh. Jsme vydáni napospas náhodě, můžeme štěstěnu pouze vybízet, ne však jí poroučet. Na zítřek nemám program; záleželo to na dnešku. Nevíte, jestli byl dnešek promarněný. Snad jste zavdal popud k nějaké činnosti, která se projeví už zítra či příští týden. Jste unaven a hladový. Hrome, snězte něco!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Co zítra?“

„Ráno se o tom poradíme. Ne dnes v noci.“ Otevřel rozečtenou knihu.

Vstal jsem, kopl do židle, vzal jsem tu listinu se stolu a uložil ji do pokladny, šel jsem do kuchyně a nalil si sklenku mléka. Fritz si šel už lehnout. Uvědomil jsem si, že když jsem pohrdl kaviárem, musím pohrdnout také mlékem, vlil jsem ho zase zpět do kartónu, vzal si jinou sklenici a láhev bourbonu Old Sandy, nalil si na tři prsty a pořádně jsem si lokl. Tím jsem zlikvidoval tu mastnotu, a když jsem zkontroloval, jestli jsou zadní dveře zajištěné zástrčkou, vyprázdnil jsem sklenku, vypláchl obě sklenice, vystoupil jsem po schodišti do své ložnice v prvním poschodí a převlékl se do pyžama a pantoflí.

Uvažoval jsem, zda si mám vzít elektrickou deku, ale pronesl jsem své veto. Když je člověk v úzkých, musí snášet trampoty. Z postele jsem si vzal jenom jeden polštář a ze skříňky v hale prostěradlo a přikrývky. S plnou náručí jsem sestoupil dolů, šel do kanceláře, sundal ozdobné polštářky z pohovky a natáhl prostěradlo. Když jsem rozbaloval přikrývku, ozval se Wolfův hlas.

„Pochybuji, že to bude zapotřebí.“

„Já ne.“ Roztáhl jsem jednu i druhou přikrývku a obrátil se. „Četl jste tu knihu. Když chtějí, tak dovedou udeřit rychle. Ten materiál v kartotéce a v pokladně - to by si olízli všech deset.“

„Pchá. Zveličujete to. Páčit pokladnu v obydleném domě?“

„Nic tak staromódního. Měl byste si sehnat nějaké knihy o elektronice.“ Zastrčil jsem si přikrývky v nohách.

Odsunul křeslo dozadu, zvedl se, řekl dobrou noc a vyšel, a Poklad našeho jazyka si odnesl.

Ve čtvrtek ráno jsem tak trochu počítal, že až se Fritz vrátí dolů, když donesl tác se snídaní, přijde se vzkazem, abych si šel nahoru pro instrukce, ale nic mi nevyřizoval.

A tak, protože Wolfe se ze skleníků na střeše nevracel před jedenáctou, dával jsem si na čas s běžnou prací a táhlo na desátou, než jsem všechno zvládl - lůžkoviny byly zase zpátky nahoře, snídaně ve mně, prohlédl jsem Times, otevřel poštu a Fritzovi poskytl vysvětlení. Ale ani pak nebyl klidný. Tak jako my všichni si živě vzpomínal na onu noc, kdy ty kulomety na střeše přes ulici roztříštily stovky skleněných tabulek a zničily na tisíce orchidejí, a Fritz si nedal vymluvit, že jsem v kanceláři spal proto, že okna mé ložnice vedou na Pětatřicátou ulici a že se ta střelba bude opakovat. Vysvětloval jsem mu, že tu hlídám, a ne že se skrývám, ale tomu on nevěřil a taky mi to řekl.

Potom, když jsem otevřel poštu, měl jsem v kanceláři na práci jen to, nějak ubíjet čas. Byl tu telefon pro Fritze od prodavače ryb a já jsem naslouchal, ale nepostřehl jsem, že je naše linka podložená, třebaže jistě byla. Sláva technikům. Moderní věda to organizovala tak, že kdokoli může dělat všechno, ale nikdo se nemůže dovědět, co se k čertu děje. Vytáhl jsem ze zásuvky notes a prošel si informace, které nám dal Lon Cohen, a uvažoval o různých možnostech. Celkem čtrnáct a nejméně pět vypadalo zřejmě beznadějně. Z těch devíti jsme oťukali tři a s výsledkem nulovým. Zbývalo jich šest a probíral jsem je jednu za druhou. Došel jsem k názoru, že nejslibnější či aspoň nejméně beznadějný pokus se týká ženy, kterou vyhodili z práce ve státním departmentu a zase ji vzali zpátky, a zrovna jsem sahal po washingtonském telefonním seznamu, abych se podíval, zda je tam uvedená, když u dveří zazněl zvonek.

Šel jsem do haly, a než jsem se podíval zrcadlovým sklem domovních dveří ven, čekal jsem, že uvidím nějakého neznámého muže či snad hned dva. Hezky otevřeně. Nebo snad Morrisona. Ale pod přístřeškem vchodu byla dobře známá tvář a postava - dr. Vollmer, který má ordinaci ve vlastním domě kousek od nás. Otevřel jsem mu a pozdravil ho a on vstoupil a s ním i hektolitr čerstvého ledového vzduchu. Když jsem zavíral dveře, zeptal jsem se ho, jestli shání pacienty, musí to zkusit o dům dál. Natáhl jsem ruku, abych mu odebral klobouk.

Ponechal ho na hlavě. „Pacientů mám ažaž, Archie. Kdekdo je nemocen. Ale dostal jsem pro vás zrovna teď vzkaz telefonem. Mužský hlas, jméno neuvedl. Řekl, abych vám to vyřídil osobně. Máte být v hotelu Westside, pokoj dvě-čtrnáct, Třiadvacátá ulice, v jedenáct třicet nebo o chvilku později, jak to jen stačíte, a že musíte mít jistotu, že jste bez stínu.“

Povytáhl jsem obočí. „Pořádný vzkaz.“

„Myslel jsem si totéž. Říkal, že mi povíte, abych to držel pod kloboukem.“

„Dobře, tak vám to povídám. Proto jste si také nechal klobouk na hlavě.“ Podíval jsem se na hodinky: 10.47. ,,Co říkal ještě?“

„To je všechno, jen ten vzkaz, a pak mě požádal, abych vám to šel vyřídit osobně.“

„Pokoj dva-čtrnáct, hotel Westside.“

„Souhlasí.“

„Jaký to byl hlas?“

„Nijak zvláštní, nevýrazný, ne vysoký, ne hluboký. Normální mužský hlas.“

„Dobrá, doktore, tisíceré díky. Požádám vás ještě o jednu laskavost, snad mi vyhovíte. Pracujeme na dost perném případě a byl jste patrně zpozorován. Je možné, že se vás někdo bude ptát, proč jste přišel. Kdyby se vás někdo otázal, tak -”

„Odpovím, že jste mi telefonoval, abych se přišel podívat na váš krk.“

„Ne. Dvakrát špatně. Tazatel bude vědět, že mám krk v pořádku, a bude rovněž vědět, že jsem netelefonoval. Náš telefon se odposlouchává. Kdyby si všimli, že dostáváme přes vás důvěrné zprávy, stane se malér a budou odposlouchávat vaši linku.“

„Proboha! To je přece nezákonné!“

„Je to tím zábavnější. Kdyby se někdo ptal, můžete se čílit a říct, že mu po tom nic není, anebo se můžete tvářit vlídně a říct, že jste Fritzovi přišel změřit krevní tlak -ne, nemáte potřebný přístroj. Přišel jste -”

„Přišel jsem si pro recept na escargots bourguignonne. To se mi zamlouvá, netýká se to medicíny.“ Popošel ke dveřím. „Věřte mi, Archie, u toho je opravdu příprava perná.“

Souhlasil jsem, znovu jsem mu poděkoval a on řekl, abych Wolfovi vyřídil jeho pozdravy. Když jsem za ním zavíral dveře, neunavoval jsem se zasunutím zástrčky, protože stejně brzy půjdu. Šel jsem do kuchyně Fritzovi říct, že právě dal doktoru Vollmerovi recept na escargots bourguignonne, a pak jsem šel do kanceláře a domácím telefonem zabzučel do skleníku na střeše. Odmítám věřit, že dokážou odposlouchávat domácí telefon. Ozval se Wolfe a já mu referoval. Zamručel a zeptal se: „Máte tušení, kdo to je?“

„Ani to nejmenší. FBI jistě ne. Proč by to dělali? Cituji, snad jsem zavdal popud k nějaké činnosti, která se projeví, konec citátu. Evers nebo slečna Fensterová či dokonce Muller. Máte pro mne nějaké instrukce?“

Řekl fuj a zavěsil a já přiznávám, že jsem si o to koledoval.

Poznat nohsleda a setřást ho se může stát problémem a vyžaduje čas, takže si musím sehnat pomoc, jestli chci přijít na schůzku přesně. Také bych měl být připraven na možnost, i když vzdálenou, že Ernst Muller nelibě nese, že jsem mu zkroutil paži, a zamýšlí mi ten kompliment vrátit. Proto jsem ze zásuvky vytáhl podpažní pouzdro, připevnil si ho a nabil jsem Marleye ráže .38. Ale snad budu potřebovat munici jiného druhu, tak jsem otevřel pokladnu a vzal si tisíc dolarů v opotřebovaných desítkách a dvacítkách. Ovšem, existovaly i další možnosti, kupříkladu, že budu vyfotografován s nahou ženou v jedné místnosti nebo v ní bude mrtvola či bůhví co, ale přes ten most přejdu, až k němu dorazím.

Bylo za minutu jedenáct, když jsem vyšel z domu. Bez rozhlížení jsem kráčel k dragstóru na rohu Deváté avenue, vešel dovnitř, šel do telefonní budky a vytočil číslo garáží na Desáté avenue, kde máme sedan Heron, který Wolfe vlastní a já řídím. Tom Halloran, který tam je už deset let, se nehlásil, ale po chvilce jsem ho dostal k telefonu a vysvětlil mu, co zamýšlím, a on řekl, že za pět minut bude připraven. Myslel jsem, že bude lépe ještě pět minut přidat, a prohlížel jsem si chvíli polici s paperbacky, než jsem vyšel. Vracel jsem se zpět na Pětatřicátou ulici, prošel kolem našeho cihlového domu, zahnul doprava k Desáté avenue, vešel jsem do kanceláře garáží, prošel jí a šel k sedanu značky Ford, který tu stál s motorem v chodu. Tom seděl za volantem. Vlezl jsem dozadu, sundal klobouk a zalehl na podlahu a vůz se rozjel.

Snad je v tomhle modelu místo pro nohy, ale není tu místo pro tělo sto osmdesát centimetrů dlouhého muže, pokud není vycvičeným hadím mužem, a já těžce zkoušel. Po pěti minutách jsem začal Toma podezírat, že prudce zastavuje a snižuje rychlost, že zahýbá jen proto, aby vyzkoušel, kolik toho vydržím, ale nemohl jsem se pohnout. Užuž jsem myslel, že mi popraskají žebra, a nohy jsem měl ztuhlé, když vůz pošesté zastavil a ozval se Tomův hlas: „V pořádku, kamaráde. Čistý vzduch.“

„Sakra, vytáhni hever.“

Zasmál se. Podařilo se mi zvednout ramena a hlavu, rukou jsem se chytil za okraj zadního sedadla a jaksi jsem dokázal vylézt a nasadit si klobouk. Stáli jsme u Třiadvacáté ulice a Deváté avenue. „Víš to jistě?“ zeptal jsem se.

„Na dvě stě procent, fakt.“

„Prima. Ale příště vezmi sanitku. Kus ucha jsem nechal vzadu na podlaze. Nechám ti ho na památku.“

Vylezl jsem z vozu. Zeptal se, jestli ještě něco chci, já mu řekl, že ne a že mu poděkuju později, a odjel.

Hotel Westside stojící uprostřed domovního bloku nebyl zrovna zapadák, třebaže by ho mnoho lidí tak nazvalo. Zřejmě ještě nebyl prodělkový, poněvadž před pár lety dostal novou fasádu a hala byla renovovaná. Vešel jsem dovnitř a bez povšimnutí jsem kráčel kolem všeho a všech, včetně plešatého pikolíka, k samoobslužnému výtahu, stiskl jsem tlačítko a vyjel nahoru. Vystoupil jsem a šel k nejbližším dveřím, abych se podíval na číslo. Uvědomil jsem si mimoděk, že jsem rukou vklouzl pod kabát a dlaní se dotkl pažby Marleye. V duchu jsem se zazubil. Jestli tu na mě čeká J. Edgar Hoover, ať se radši chová způsobně, jinak by mohl slíznout nějaké olovo. Dveře pokoje 214 na levé straně chodby byly zavřené. Hodinky ukazovaly 11.33. Zaklepal jsem. Ozvaly se kroky a dveře se otevřely; a já stál a hloupě zíral. Díval jsem se na kulatý červený obličej a hřmotnou postavu inspektora Cramera z kriminálního oddělení, obvod Jih.

„Dochvilně,“ zavrčel. „Pojďte dál.“ Ustoupil stranou a já přešel přes práh.

Mám oči dávno vycvičené, aby postřehly věci kolem mne, takže jsem automaticky zaznamenal - že v pokoji stojí dvojitá postel, šatník se zrcadlem, dvě židle, stůl a na něm psací podložka, která potřebuje vyměnit, a že dveře do koupelny jsou otevřené - a zatím se můj mozek přizpůsobil tomuto otřesu. Když jsem odložil kabát a klobouk na postel, dostavil se další otřes; jedna židle, ta bez opěradel, stála u stolu a na stole byl kartón s mlékem a sklenka. Propánakrále, to on pro svého hosta koupil a přinesl.

Nebudu se divit, když tomu nevěříte. Já tomu nevěřil také - ale stálo to na stole.

Sel k druhé židli, té s opěradly, posadil se a zeptal: „Jste bez stínu?“

„Jasně. Vždycky se držím instrukcí.“

„Posaďte se.“

Přešel jsem k druhé židli. Upřel na mě své šedé oči. „Je Wolfův telefon podložený?“

Naše pohledy se setkaly. „Koukejte,“ řekl jsem, „zatraceně dobře víte, jak to je. Kdybych si napsal jména sta lidí, kteří by tu snad mohli být, vaše jméno by se mezi nimi neobjevilo. Ten kartón mléka je pro mne?“

„Ano.“

„Pak vám přeskočilo. Vy nejste ten inspektor Cramer, kterého dobře znám, a nevím, co se peče. Proč chcete vědět, jestli máme podložený telefon?“

„Protože bych nerad věci komplikoval ještě víc, než jsou. Mám rád věci prosté. Chtěl bych vědět, jestli jsem vám prostě mohl zavolat a požádat vás, abyste přišel.“

„Och. To jste ovšem mohl udělat, ale pak bych vám navrhl, že bude lepší, kdybychom se projeli.“

Přikývl. „V pořádku. Goodwine, potřebuju to vědět. Vím, že Wolfe něco začal s FBI, a chci si učinit dokonalý obraz o situaci. Kdyby měl na to padnout celý den.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jsme mimo váš obvod a vy to víte.“

Vybuchl. „Zatraceně! Jsme tady mimo můj obvod. Proto jsem zde. Proto jsem vás sem zavolal. Myslel jsem, že máte aspoň krapet mozku v hlavě. Copak si neuvědomujete, co činím?“

„Ne. Nemám nejmenší ponětí.“

„Tak vám to tedy povím. Goodwine, znám vás velmi dobře. Vím, že vy a Wolfe někdy bruslíte na tenkém ledě, ale vím též, že se držíte v zákonných mezích. Povíme si to, jen mezi čtyřma očima. Před dvěma hodinami si mě zavolal komisař. Telefonoval mu Jim Perazzo - víte, kdo to je?“

„Náhodou ano. Má povolování licencí v státním departmentu New York. Broadway, sedmdesát dva.“

„To jsem čekal. Nebudu se příliš rozšiřovat. FBI chce, aby Perazzo odebral Wolfovi a vám licence soukromého detektiva. Požádal komisaře, aby mu dal o vás všechny podklady. Komisař ví, že už dlouhá léta jsem s vámi -ehm - ve spojení, a chce ode mne podrobné hlášení, písemně. Víte, jak takové hlášení vypadá - záleží na tom, jak se napíše. Než je začnu psát, musím vědět, co Wolfe provedl, že si na sebe poštval FBI. Chci mít dokonalý obraz.“

Když vás něco nečekaně překvapí a vyžaduje si to trochu času na rozmyšlenou, bývá dobře nějak zaměstnat ruce - třeba se vysmrkat nebo si zapálit cigaretu. Já jsem nekuřák, a tak jsem vzal ten kartón s mlékem, utrhl víčko a pečlivě si naléval mléko do sklenice. Jedna věc byla nabíledni, Cramer mě mohl pozvat k sobě telefonem nebo přijít do Wolfova domu osobně. Neučinil ani jedno ani druhé, protože měl podezření, že náš telefon je podložený a náš dům je pod dohledem. Nepřál si tudíž, aby se FBI dověděla, že s námi navázal spojení, a dal si dost velkou námahu, aby se s námi spojil jinak. Vyprávěl mi, co podniká FBI a Perazzo, a o svém rozhovoru s komisařem - a policejní inspektor se takhle obvykle soukromému detektivovi nesvěřuje. Pak nechtěl tedy, abychom přišli o licence, čili něco ho hryzlo, a bylo záhodno, abych přišel na to, co to je. V podobné situaci, než něco prozradím, zvláště poldíkovi, mám volat Wolfovi, aby rozhodl. To však nešlo udělat. Podle jeho všeobecných instrukcí v případě nenadálého vývoje se mám řídit vlastním rozumem a zkušenostmi.

Provedl jsem to. Upil jsem trochu mléka, odložil sklenici a řekl: „Když můžete porušit nařízení vy, můžu já taky. Takhle to vypadá.“

Řekl jsem mu všechno - o rozmluvě s paní Brunerovou, o těch sto tácech zálohy, o večeři s Lon Cohenem, o své rozmluvě s paní Brunerovou a Sarah Dacosovou, jak jsem strávil den v Evers Electronics a s Ernstem Mullerem a s Julií Fensterovou a jak jsem přespal v kanceláři na pohovce. Nepodal jsem mu doslovný referát, ale o všech bodech jsem se zmínil a také odpověděl na jeho otázky. Když jsem skončil, moje sklenice s mlékem byla prázdná a on měl doutník mezi zuby. Nekouří doutníky, jenom je žvýká.

Vyndal doutník z úst a řekl: „Tak mu těch sto táců zůstane, ať to dopadne jak to dopadne.“

Přikývl jsem. „A osobní šek pro mne. Nezmínil jsem se o tom?“

„Zmínil. Wolfe mě nepřekvapuje. Při jeho ješitnosti neexistuje nikdo a nic, co by nevzal, když se mu za to zaplatí. Ale vy mě překvapujete. Zatraceně dobře víte, že se FBI nedá ochočit. Ani Bílý dům to nedokáže. A vy tu poskakujete a chcete odstranit lidský bolák. Koledujete si o to a taky si to slíznete. Vy máte o kolečko míň.“

Nalil jsem si mléko. „Máte naprosto pravdu,“ řekl jsem. „Ze všech hledisek máte úplně pravdu. Před hodinou bych dodal ámen. Ale víte, teď na to už hledím jinak. Zmínil jsem se o něčem, co včera v noci říkal pan Wolfe? Prohlásil, že jsem snad zavdal popud k nějaké činnosti. Ano, zavdalo jim to popud, aby popíchli Perazza, a ten měl podnět zavolat komisaři a ten zas zavolal vám a vás to podnítilo, abyste mé pozval sem, bez společnosti, a pohostil mě půllitrem mléka, což je naprosto neuvěřitelné. Když se může stát jedna neuvěřitelná věc, může se stát i další. Odpovíte na jednu otázku?“

„Ptejte se.“

„Nedá se říct, že Nero Wolfa milujete, a rozhodně nemilujete mě. Proč chcete předložit komisaři hlášení, kde těžko najdou záminku, aby nám licence odebrali?“

„Nemluvil jsem o ničem takovém.“

„Nesmysl.“ Prstem jsem poklepal na kartón od mléka. „Tohle je důkaz. A také způsob, jak jste mne sem přilákal. Proč?“

Vstal ze židle a pohnul se. Po špičkách šel ke dveřím, rychle a tiše, když uvážíme jeho věk, prudce dveře rozevřel a vystrčil hlavu na chodbu. Zřejmě nebyl přesvědčen tak jako já, že jsem se zbavil nohsledů. Zavřel dveře a odešel do koupelny, odkud jsem slyšel téct vodu z kohoutku, a za minutu se vrátil se sklenicí vody. Pomalu ji vypil, položil sklenici na stůl, usedl a přivřenýma očima se na mne podíval.

„Třicet šest let sloužím jako polda,“ řekl, „a dneska poprvé prozrazuji služební tajemství někomu cizímu.“

V očích mi to hrálo. „To mi lichotí. Či panu Wolfovi.“

„Jděte se bodnout. Nepoznal by lichotku, ani kdyby ji dostal označenou palcovým nápisem, a to platí také o vás, Goodwine. Řeknu vám něco, co je určeno jen vašim a Wolfovým uším, nikomu víc. Žádný Lon Cohen či Saul Panzer nebo Lily Rowanová. Jste srozuměn?“

„Nevím, proč do toho zatahujete slečnu Rowanovou, je to pouze moje osobní přítelkyně. A nemá smyslu, abyste nám říkal něco, co nemůžeme použít.“

„Jen se nebojte, to použijete. Ale ode mne ta informace nepochází. Nikdy a nikomu to neříkejte.“

„Dobrá. Není tu pan Wolfe, aby vám dal čestné slovo, a tak to učiním za něho. Za nás oba. Naše čestné slovo.“

„To mi postačí. Poznámky si nedělejte, máte stejně magnetofonovou paměť. Říká vám něco jméno Morris Althaus?“ Hláskoval to.

Kývl jsem. „Čtu noviny. Případ, který jste nerozlouskli.

Byl zastřelen koncem listopadu ranou do prsou. Zbraň se nenašla.“

„V pátek večer, dvacátého listopadu. Mrtvolu našla uklízečka v sobotu ráno. Smrt nastala mezi osmou hodinou večer a třetí hodinou ranní. Střela do prsou, pronikla plícemi, narazila na žebro a vyletěla zády ven. Narazila do zdi sto padesát dva centimetrů vysoko od podlahy, ale ztratila razanci a udělala pouze důlek. Althaus ležel na zádech, s nataženýma nohama, s levou paží podél těla a pravou zkříženou přes prsa. Byl oblečený, ale neměl sako, pouze košili. V místnosti nebyly stopy po nějakém nepořádku či zápase. Jak jste říkal, zbraň se nenašla. Nemluvím příliš rychle?“

„Ne.“

„Přerušte mě, kdybyste měl nějaký dotaz. Ležel v obývacím pokoji ve svém bytě v druhém patře, třiašedesát, Arbor Street - dva pokoje, kuchyňka a koupelna. Bydlel v něm třetí rok sám, svobodný, šestatřicet let starý. Byl publicistou na volné noze a za poslední čtyři roky napsal sedm článků pro časopis Tik-Tak. V březnu si měl brát děvče jménem Marian Hinckleyová, čtyřiadvacetiletá, zaměstnaná v redakci Tik-Tak. Ovšem, můžu pokračovat. Mohl jsem přinést celý spis. Ale nenajde se v něm nic o jeho stycích či známých či společnících, co by vám pomohlo. Nám to nepomohlo.“

„Vynechal jste maličkost. Ráži té střely.“

„Nic jsem nevynechal. Ta střela se nenašla. Nebyla tam.“

Oči se mi rozšířily. „No tohle. Hezky prohnaný vrah.“

„Jo. Prohnaný a chladnokrevný. Podle velikosti rány se dá soudit na ráži osmatřicet či větší. A nyní dvě fakta. První: Althaus už tři týdny sbíral materiál k reportáži o FBI pro časopis Tik-Tak a v jeho bytě se z toho nic nenašlo. V pátek kolem jedenácté večer vyšli z domu číslo šedesát tři na Arbor Street tři členové FBI, zašli za roh, nasedli do vozu a odjeli.“

Seděl jsem a díval se na něj. Je mnoho důvodů, proč nemluvíte, ale nejpádnějším je to, že nemáte co říct.

„Oni ho tedy zabili,“ řekl Cramer. „Přišli tam už s tím úmyslem? To asi ne. Lze najít několik vysvětlení. Nejvíc se mi zamlouvá tohle: zavolali jeho číslo, a když nebral telefon, tak mysleli, že bude pryč. Šli tam, zazvonili u dveří, a když nikdo neotevíral, tak si dveře otevřeli a vešli dovnitř, aby udělali šťáru. On na ně vytáhl bouchačku a jeden z nich vystřelil dřív než on. V té suterénní střelnici ve Washingtonu je dovedou dobře vycepovat. Pak hledali ten materiál, kvůli kterému přišli, a když ho nalezli, zmizeli odtud. Tu střelu odnesli taky, protože pocházela z jejich zbraně.“

Naslouchal jsem. Nikdy jsem nenaslouchal s větší pozorností. Zeptal jsem se: „Měl Althaus revolver?“

„Ano. Smith a Wesson, osmatřicítku. Měl na ni povolení. To jsme nenašli. Oni si je taky odnesli. Proč, to se zeptejte jich. V zásuvce ležela skoro plná krabička s náboji.“

Seděl jsem a zase na něj zíral a pak jsem řekl: „Tak tenhle případ jste přece rozlouskl. Gratuluju.“

„Goodwine, vy si budete dělat legraci ještě na elektrickém křesle. Mám vám ho popsat?“

„Ne. Ale koneckonců - kdo je viděl?“

Zavrtěl hlavou. „Všechno vám povím, jen tohle ne. Stejně by vám to k ničemu nebylo. Ten svědek je viděl vycházet z domu, jít k vozu a odjíždět, a tak si zapsal evidenční číslo. Proto to víme a to je taky všechno, co víme. Jsme v slepé uličce. I kdybychom na ně mohli ukázat prstem, co by nám to bylo platné? Znal jsem moc vrahů, na které jsem mohl ukázat, ale co z toho, když to neprokážete. Dal bych za to jeden svůj roční plat, kdybych s tím zatraceným spolkem mohl zamávat a zmáčknout je tak, aby se z toho nevyvlíkli. Tohle není jejich město. Je moje. Naše. Policejního sboru města New York. Už jich máme plné zuby - po celá léta. A oni si sakra myslí, že se mohou jen tak vloupat do bytu a spáchat vraždu v mém rajónu. A ještě se mi vysmívat!“

„Neříkejte. Vysmívali se vám?“

„Ano. Osobně jsem si zašel do Devětašedesáté ulice, abych si promluvil s Wraggem. Řekl jsem mu, že oni jistě vědí, že Althaus sbíral ten materiál pro reportáž, a snad v den činu pozoroval jejich člověk ten dům a já bych rád uvítal jejich spolupráci. Wragg mi odpověděl, že by mi rád pomohl, ale že mají na práci řadu mnohem důležitějších věcí než se starat o nějakého pisálka pochybných senzací. Nezmínil jsem se mu ovšem, že je někdo zahlédl. Tomu by se mohl smát!“

Pohyboval čelistí. „Ovšem, probírali jsme to u komisaře. Několikrát. Nejvíc by nás potěšilo, kdybychom se těm grázlům dostali na kobylku a mohli jim to přičíst. Ale s čím předstoupíme před porotu a kde ty důkazy seženem? Tak jsme ten případ dali ad acta. A já vám řeknu jedno: Nejenže o vás a o Wolfovi tu zprávu pro komisaře napíšu, ale osobně za ním zajdu a promluvím s ním. Pochybuju, že o své licence přijdete. Nebudu mu však říkat, že jsem s vámi mluvil.“

Vstal, šel k posteli a vrátil se s kabátem a kloboukem. „Dopijte to mléko. A doufám, že paní Brunerové odvedete za její peníze plnou protihodnotu.“ Podal mi ruku: „Šťastný nový rok.“

„Vám taky.“ Vstal jsem a potřásli jsme si rukama. „Mohl by je ten svědek identifikovat, kdyby toho bylo zapotřebí?“

„Propánakrále, Goodwine. Tři na jednoho?“

„Já vím. Ale co kdyby to bylo třeba jen tak pro formu. Šlo by to?“

„Snad ano. On říkal, že by je znovu poznal. Pověděl jsem vám všechno, co vím. Nechoďte za mnou a netelefonujte mi. A dejte mi pár minut náskok, než odejdete.“ Přešel ke dveřím, ale ještě se otočil a řekl: „Vyřiďte ode mne pozdravy Wolfovi.“ Potom vyšel.

Mléko jsem dopil vestoje.

5

Bylo dvacet minut po poledni, když jsem vyšel z haly hotelu Westside. Měl jsem chuť se projít. Za prvé jsem ještě byl beze stínu a hezky se to kráčí, když nemusíte dumat, jestli se vám někdo nelepí na paty. Za druhé se mi nechtělo vážně přemýšlet, a když jdu pěšky, málokdy upadám do řešení svízelných problémů. A za třetí chtěl jsem se drobet rozhlédnout po městě. Byl hezký slunečný zimní den, vítr téměř ustal, a tak jsem šel městem až k Šesté avenue a zahnul na jih.

Abych vám předvedl, co mě napadá, když jdu pěšky, tak jsem při chůzi přes Washington Square přemýšlel, jaká to je náhodná shoda, že Arbor Street leží ve Village a že ve Village bydlí Sarah Dacosová. To se nedá označit za řešení svízelného problému, protože ve Village bydlí na čtvrt miliónu lidí, a znám náhodné shody mnohem fantastičtější, je to ale vzorná ukázka toho, jak můj mozek pracuje, když se procházím.

Byl jsem už v Arbor Street předtím; proč, to není zapotřebí vysvětlovat, neboť to s tímto případem vůbec nesouvisí. Je to úzká a jenom tři bloky dlouhá ulice a na obou stranách je sbírka starých cihlových domů. Číslo 63, které stojí skoro uprostřed, ničím zvláštním nevyniká. Stál jsem na druhé straně ulice a prohlížel si dům. V druhém poschodí, kde Morris Althaus žil a zemřel, byla okna zakryta žlutohnědými drapériemi. Zašel jsem na roh, kde G-mani měli stát vůz. Jak jsem povídal, rozhlížet se po městě bez stínu. Ale vlastně jsem profesionálně obhlížel dějiště zločinu, kterým se patrně budu muset zabývat. To pomůže.

Pomůže to mně, nikoli Wolfovi; ten by nešel ani k oknu, aby se podíval na dějiště zločinu. Rád bych býval zašel nahoru do druhého poschodí, abych si prohlédl obývací pokoje, ale chtěl jsem se dostat domů včas k obědu, tak jsem se zase vrátil zpátky na Christopher Street a zastavil taxík.

Chtěl jsem být doma k obědu proto, že se zachovává pravidlo nikdy nemluvit o obchodu při jídle. Bylo dvacet po jedné, když mě Fritz vpustil dovnitř, a než jsem pověsil klobouk a kabát na věšák, Wolfe už seděl u stolu. Když jsem vešel do jídelny a posadil se naproti němu, pronesl jsem poznámku o počasí. Zamručel a polkl sousto dušeného telecího okruží. Fritz přinesl mísu a já si také vzal porci. Nechtěl jsem být malicherný; ukazoval jsem mu, že pravidla bývají někdy opravdu nesmyslná: vymyslíte si něco proto, abyste se mohl těšit z jídla, a můžete si zrovna tím pokazit chuť. Já jsem si ji nezkazil, ale moc se toho nenamluvilo.

Ale měl jsem ještě další důvod, proč jsem si to vyprávění šetřil. Když jsme odsunuli židle, řekl jsem, že mu chci ukázat něco dole v suterénu, a vedl jsem ho halou, pak doprava a po schodech dolů. V suterénu je Fritzův pokoj a koupelna, skladiště a velká místnost s kulečníkem. Nestojí tam jen obvyklá vyvýšená lavička, ale také prostorné pohodlné křeslo na stupínku pro Wolfa; kdyby měl chuť, že se může dívat, jak já a Saul Panzer dovedeme zacházet s tágy, a to se stává tak jednou ročně. Zavedl jsem ho do téhle místnosti, stiskl vypínač na stěně a promluvil.

„To je vaše nová kancelář. Doufám, že se vám líbí. Pravděpodobnost jedna k miliónu, že umějí odposlouchávat z místnosti bez toho, že by se tam předtím dostali, ale i to stačí. Posaďte se.“ Posadil jsem se na kraj kulečníkového stolu naproti křeslu.

Zamračeně zíral. „Chcete mne zlobit anebo je to možné?“

„Není to vyloučeno. Nechci se vystavovat nebezpečí, že se pronese, že vás inspektor Cramer vzkázal pozdravovat. Taky mi koupil kartón mléka, potřásl mi rukou a popřál šťastný nový rok.“

„To je klam.“

„Ne, pane. Byl to Cramer.“

„V tom hotelovém pokoji?“

„Ano.“

Vyšplhal se na stupínek a usedl do křesla. „Podejte mi zprávu,“ zamručel.

Poslechl jsem ho. Nespěchal jsem, protože jsem chtěl opakovat každé slovo, které jsme pronesli. Kdybychom byli v kanceláři, zaklonil by se v křesle a zavřel oči, ale tohle křeslo nebylo na to stavěné a on musel sedět vzpřímeně. Těch posledních deset minut měl pevně sevřené rty, snad kvůli tomu, co slyšel, nebo kvůli své pozici, ale zřejmě kvůli obojímu. Končil jsem zprávou o své procházce městem a řekl mu, že člověk, který šel třeba vyvenčit psa a šel po druhé straně ulice anebo někdo v předních pokojích některého z obou protilehlých domů je mohl vidět vycházet z čísla 63, zajít k vozu a vidět i na evidenční číslo. Na rohu svítila pouliční lucerna.

Nadechl nosem několik litrů vzduchu a ústy ho vypustil. „Nemyslel jsem,“ řekl, „že pan Cramer může být takový osel.“

Přikývl jsem. „Já vím, že to tak vypadá. Ale nevěděl, proč má FBI na nás dopal, dokud jsem mu to neřekl.

Věděl jenom, že jsme si je proti sobě nějak popudili, a on měl vraždu, pro kterou je nemohl skřípnout. Tak se rozhodl, že nám ji předá. - Musíte přiznat, že vám jistě zalichotil tím, že si o vás myslí, že máte nějakou naději jim ten čin přišít. A on si přitom dal s tím takovou práci. Ani když jsem mu pověděl o paní Brunerové, nepřestal o tom Althausovi dumat. Teď už patrně toho nechal. Jistě si uvědomuje, že to nějak nejde k sobě. Dejme tomu, že se vám povede zázrak a vy jim tu vraždu prokážete tak, že se z toho nevykroutí. Tím ovšem nesplníme to, co na nás klient požaduje. Můžete jí pomoct a vydělat si honorář jedině tak, že byste jim řekl: Koukejte, já dám ruce pryč od vyšetřování té vraždy a vy dáte ruce pryč od paní Brunerové. Cramerovi by se to ovšem nezamlouvalo, takhle si to vůbec nepředstavuje. Ovšem tohle řešení by se ani vám nelíbilo. Uchýlit se ke kompromisu s vrahem, to neodpovídá naší povaze. Vystihl jsem to správně?“

Zavrčel. „Vaše zájmena se mi nelíbí.“

„Dobrá. Nahradím je ,my’ a ,náš’. To zas neodpovídá mé povaze.“

Zavrtěl hlavou. „To je hezké nadělení.“ Zkroutil koutek úst nahoru.

Zíral jsem na něj a zeptal se: „Proč se k čertu usmíváte?“

„Kvůli tomu nadělení. Té alternativě. Objasnil jste mi, že je zbytečné prokazovat, že členové FBI toho člověka zabili. Dobrá, prokážeme, že ho nezabili.“

„Ano. A co potom?“

„Uvidíme.“ Obrátil ruku dlaní vzhůru. „Archie. Neměli jsme se vůbec čeho chytit. Informace pana Cohena, to byla pouze droboť s beznadějnými vyhlídkami. Nyní, díky panu Cramerovi, máme oříšek s jádrem, nevyřešenou vraždu, ve které je zapletená FBI, ať ji už spáchala či nespáchala. Můžeme prokázat svůj důvtip a míru svých schopností.

Zajisté nejdřív musím vyzvědět, kdo toho muže zavraždil. Viděl jste pana Cramera a slyšel tón jeho hlasu. Je o vině FBI skutečně přesvědčen?“

„Ano.“

„A právem?“

„Myslí si to. Ovšem, ta myšlenka mu je sympatická. Mluví o nich jako o tom zatraceném spolku a o těch grázlech. Jakmile se dověděl, že v době činu se na scéně objevili tři G-mani, zřejmě přestal uvažovat o jiných možnostech. Cramer je však schopný poldík, a kdyby našel nějakou jinou čerstvou stopu, tak by po ní šel. Podle všeho na žádnou nenarazil. A dál, jestli byl Althaus mrtev, když vešli do bytu, proč to neohlásili? Pochopitelně až potom, když vyšli z bytu, a anonymně. Měli třeba k tomu důvod, je to ale otázka, na niž lze žádat odpověď. A potom střela. Málokterý vrah by si všiml, že střela se odrazila od stěny a spadla na podlahu, kde ji pak našel a odnesl ji. Pro takového zkušeného profíka, jakým je Cramer, má zřejmě tento bod velkou váhu. A myslím, že můžeme říct, že je o tom právem přesvědčen.“

Zakabonil se. „Kdopak je ten Wragg, o němž se pan Cramer zmínil?“

„Richard Wragg. Hlavní G-man v New Yorku. Zvláštní agent pověřený vedením.“

„Ví o tom či věří tomu, že Althause zabil někdo z jeho lidí?“

„Musel bych se ho na to zeptat. Snad ví, že to udělal někdo z nich, ale nemůže vědět, že to neudělal, protože on přítomen nebyl. Není na hlavu padlý, ale byl by, kdyby měl věřit všemu, co mu jeho lidé říkají. Záleží na tom?“

„Snad. Může to mít značné důsledky.“

„Podle mého mínění Wragg buď ví, že Althause G-man zabil, anebo aspoň tu možnost nevylučuje. Jinak by s Cramerem jednal přívětivěji, když ho šel požádat o spolupráci.

FBI vychází vstříc místním poldíkům, když je to nic nestojí - třeba prestiž - a Wragg jistě ví, že Cramerovi nevadí, že FBI vpadla k Althausovi do bytu. Jak víte, poldové to taky dělají. Nic bych za to nedal, že má Wragg tu smrtící střelu v šuplíku svého psacího stolu.“

„A jaký je váš názor? Souhlasíte s panem Cramerem?“

„Od vás je to divná otázka. Nezáleží na mém mínění, ani na vašem. Althause zastřelil možná domácí, kterému dlužil činži. Anebo, anebo, anebo.“

Kývl. „To musíme vypátrat. Dejte se hned do toho. Odkud začnete, to záleží na vás. Třeba s jeho rodinou. Pokud si vzpomínám, jeho otec David Althaus vyrábí ženské šaty.“

„To souhlasí. Sedmá avenue.“ Svezl jsem se s kulečníkového stolu. „Protože se spíše budeme držet teorie, že Althause nezabil G-man, myslím, že materiál, který sesbíral o FBI, nás nebude zajímat.“

„Zajímá nás všechno.“ Zašklebil se. „A jestli najdete někoho, s kým bych měl podle vašeho názoru mluvit, tak ho přiveďte.“ Znovu se zašklebil. „Anebo ji.“

„S radostí. Zastavím se nejdřív v Gazette a tam se podívám do archívu, a snad bude mít Lon nějaké informace, které uveřejněny nebyly. Co se týče těch návštěv. Náš dům je asi pod dohledem, domovní dveře i zadní trakt. Jak je dostat dovnitř a zase ven?“

„Domovními dveřmi. Vyšetřujeme vraždu, která se FBI netýká. To pan Wragg řekl panu Cramerovi. A pro jednou nebude mít pan Cramer řeči.“

„Tak si nemusím dělat starosti s nohsledy?“

„Ne.“

„To je pohoda.“ Vyšel jsem.

6

Moje hodinky ukazovaly 4.35, když jsem vešel do dragstóru, kousek od nádraží Grand Central, podíval se do telefonního seznamu pro Manhattan, zavřel za sebou dveře telefonní budky a vytočil číslo.

V zápisníku jsem popsal tucet stran výpisky z archívu Gazette, které jsem doplnil nepublikovanými údaji, které mi poskytl Lon Cohen. Ty stránky mám před sebou, ale v knize by to také zabralo asi tucet stran, a proto uvedu jenom to, co potřebujete vědět k pochopení dalších událostí. Zde jsou jména hlavních osob:

MORRIS ALTHAUS, zesnulý, třicet osm let, 182 cm vysoký, váha 78 kg, snědá pleť, hezký, u mužů oblíbený, u žen více než jen oblíbený. Dva roky - 1962 a 1963 -měl poměr s jistou herečkou, jméno neuvádím. Vydělával si asi deset táců ročně psaním, ale jeho matka mu nadlepšovala tak, aby o tom otec nevěděl. Chybí údaj, kdy se on a Marian Hinckleyová rozhodli, že se vezmou, ale ví se, že už několik měsíců neměl žádnou jinou přítelkyni. V jeho bytě se našel nedopsaný román, 384 stránek strojopisu. Z personálu Gazette neměl nikdo, ani Lon. žádnou nějak podloženou domněnku, kdo Althause zabil. Nikdo z nich také nevěděl, že Althaus shromažďuje materiál pro reportáž o FBI, a Lon to považoval za novinářskou ostudu, zejména však pro osazenstvo Gazette. Althaus byl zřejmě tichošlápek.

DAVID ALTHAUS, Morrisův otec, kolem šedesáti, obchodní společník firmy Althaus a Greif, výroba dámských módních oděvů a šatů druhu Peggy Pilgrim (viz inzerci v denním tisku). David se rozzlobil, že jeho jediný syn Morris dal kvinde Peggy Pilgrimové, a v posledních letech se otec a syn nestýkali.

IVANA ALTHAUSOVÁ se žádným zpravodajem nemluvila ani mluvit nechtěla. Ještě teď, sedm neděl po synově smrti, se stýkala jenom s několika neužšími přáteli. MARIAN HINCKLEYOVÁ, dvacet čtyři let, asi dva roky zaměstnána v rešeršní skupině časopisu Tik-Tak. V archívu jsem viděl její fotografii a hned jsem pochopil, proč se Althaus rozhodl nikoho jiného už nehledat. Odmítla rovněž mluvit se zpravodaji, ale jedné redaktorce z Postu se z ní nakonec přece jen podařilo vymáčknout toho dost, že se mohla otřít o Gazette. To zas dopálilo jednu dámu z osazenstva Gazette, která na oplátku vyrobila teorii, že Althause zastřelila Marian Hinckleyová jeho revolverem, protože ji podváděl, ale ta teorie dlouho neobstála. TIMOTHY QUAYLE, kolem čtyřicítky, vedoucí redaktor časopisu Tik-Tak. Uvádím ho proto, že ručně zakročil proti žurnalistovi z Daily News, který se Marian Hinckleyovou snažil vmanévrovat do kouta v hale budovy vydavatelství Tik-Tak. Muž tak galantní si zasluhuje bližší pozornosti. VINCENT YARMACK, kolem padesátky, další vedoucí redaktor Tik-Tak. Zmiňuji se o něm proto, že reportáž o FBI, kterou Althaus připravoval, to byl jeho nápad.

Nevypadalo to nijak slibně. Uvažoval jsem o té herečce, ale její románek s Althausem už před rokem zhasl a nadto, z několika zkušeností z dřívějška, jsem si vzal poučení, že herečky nejlépe vypadají z páté či šesté řady hlediště. Oba redaktoři patrně se mnou mluvit odmítnou. Otec asi nebude nic vědět. Marian Hinckleyová mi dá kvinde. Nejslibněji to vypadalo s tou matkou, a proto jsem vyhledal její telefonní číslo a nyní je vytáčel.

Především jsem ji ovšem musel dostat k telefonu. Ženě, která na druhé straně zvedla telefon, jsem neřekl, kdo volá; úředním tónem jsem prostě řekl, aby paní Althausové vyřídila, že volám z budky, že agent FBI je se mnou a že s ní musím nutně mluvit. To přineslo ovoce. Za pár minut se ozval jiný ženský hlas.

„Kdo mluví? Agent FBI?“

„Paní Althausová?“

„Ano.“

„Jmenuji se Archie Goodwin. Nepatřím k FBI, ale pracuji pro Nero Wolfa, soukromého detektiva. Ten agent FBI nestojí v budce vedle mne, ale je se mnou, protože mě sleduje. Šlape mi stín. Bude mě sledovat také i k vám, mně to však nevadí, pokud to nevadí vám. Musím s vámi mluvit - neprodleně, jestli je to možné. Bude to-“

„Nikoho nepřijímám.“

„Já vím. Jistě jste o Nero Wolfovi slyšela, že?“

„Ano.“

„Jeden jeho dobrý známý řekl, že agent FBI zabil vašeho syna Morrise. Proto se mi věší na paty. A proto vás musím vidět. Můžu být u vás za deset minut. Slyšela jste dobře? Jmenuji se Archie Goodwin.“

Ticho. Posléze: „Vy víte, kdo mého syna zabil?“

„Neznám jméno pachatele. Nic nevím. Pouze to, co panu Wolfovi bylo řečeno. Víc vám do telefonu nemohu říct. Měl bych návrh. Myslíme, že by také slečna Marian Hinckleyová měla být informována. Snad jí můžete zatelefonovat a požádat, aby přišla k vám, a já to můžu říct vám oběma. Dá se to zařídit?“

„Ano. Ovšem. Nejste reportér? Není to nějaká lest?“

„Ne. Být jím, narafičil bych to pěkně hloupě, protože vy byste mě mohla jedině dát vyhodit ze dveří. Jsem Archie Goodwin.“

„Ale já …” Dlouhá přestávka. „Tak dobře. Vrátný ověří vaši totožnost.“

Odpověděl jsem, že s tím samozřejmě souhlasím, a rychle zavěsil, aby si to snad nerozmyslela.

Když jsem vyšel z domu, v duchu jsem se rozhodoval, že si vůbec nebudu všímat svých nohsledů, ale když jsem obhlížel ulici a hledal volný taxík, nemohl jsem si nevšimnout stojících vozidel. Usedl jsem do taxíku a jeli jsme Madisonovou avenue a potom po Park avenue a já vytrvale hleděl před sebe. Ať se ti za námi jdou bodnout.

Byl to úl podle předpisu na Park avenue v sousedství Osmdesáté ulice - skládací stříška nad vchodem, a jakmile taxík zastavil, vycupital dveřník, na koberci ve dvoraně gumový běhoun jako chránič - byla to však I. třída, poněvadž dveřník nezaskakoval také jako vrátný. Ten mě očekával, a když jsem mu ukázal průkaz soukromého detektiva, důkladně si jej prohlédl, pak mi jej vrátil, řekl Deset B a já šel ke zdviži. V desátém poschodí mi otevřela dveře uniformovaná žena, odebrala mi plášť a klobouk, v přístěnku je pověsila a klenutými dveřmi mě uvedla do pokoje, který byl ještě prostornější než u Lily Rowanové, kde může najednou tančit dvacet párů. Pro lidi s podobnými sály jsem si vymyslel zkoušku - neposuzuji je podle koberců či drapérií nebo nábytku, ale podle toho, jaké obrazy mají viset na stěně. Jestli poznám, co ta malba představuje, tak je všechno v pořádku. Jestli můžu jeho smysl jenom hádat, jsem ve střehu: ti lidé si zaslouží, abych se jim podíval na zoubek. Tenhle pokoj zkoušku obstál. Díval jsem se na olej, kde tři dívky seděly na trávníku pod stromem, když se ozvaly kroky a já se otočil. Přicházela. Ruku mi nepodala, ale polohlasně, příjemným tónem řekla: „Pan Goodwin? Jsem Ivana Althausová,“ a posadila se do křesla.

I bez té mé předběžné prohlídky obrazu při zkoušce obstála - byla drobná, štíhlá, s nefalšovanými oblinami, s nefalšovanými šedivými vlasy a s nefalšovanými pochybami v očích. Když jsem si naproti ní přisunul křeslo, rozhodl jsem se, že si budu počínat také co možná nefalšovaně. Řekla mi, že slečna Hinckleyová přijde každou chvíli,

ale že ona by na ni radši nečekala. Pokud v telefonu z mého hovoru vyrozuměla, zabil jejího syna agent FBI. Pochopila to správně?

Dívala se mi přímo do tváře a já jsem se jí rovněž podíval do očí. „Tak zcela to není,“ odpověděl jsem. „Řekl jsem vám, že jedna osoba informovala v tomto smyslu pana Wolfa. Měl bych se o něm zmínit. Je takový - no, výstřední a k newyorskému policejnímu ředitelství chová jistou averzi. Nese nelibě, jak se oni vůči němu a jeho práci staví, a myslí, že mu do ní moc zasahují. Pan Wolfe čte noviny, zejména zprávy o vraždách, a před několika týdny došel k názoru, že policie a státní návladní velmi liknavě vyšetřují vraždu vašeho syna, a když se dověděl, že váš syn sbíral materiál k reportáži o FBI, pojal podezření, že ta liknavost je záměrná. V tom případě jim můžeme dát za vyučenou a to by pana Wolfa neobyčejně potěšilo.“

Upírala na mne stále oči a téměř vůbec nezamžikala. „Protože jsme neměli žádného klienta, pan Wolfe začal shánět informace. Dověděli jsme se jeden fakt, který zveřejněn nebyl. V bytě vašeho syna nenašla policie žádné poznámky ani doklady o FBI. Možná, že vy to víte.“

Kývla. „Ano.“

„To jsem předpokládal, a proto se o tom zmiňuji. Dověděli jsme se také některá jiná fakta, která však nemám dovoleno uvést. Zajisté to chápete. Pan Wolfe si je šetří, aby mohl jednat, až bude mít pohromadě dostatečné množství materiálu. Ale včera odpoledne mu jistý muž řekl, že ví, že jeden z agentů FBI zabil vašeho syna, a své tvrzení doložil dalšími podrobnostmi. Neprozradím vám jméno našeho informátora ani další údaje, které nám poskytl, je to však člověk důvěryhodný a ta fakta jsou spolehlivá, třebaže zatím jako důkaz nestačí. Z toho důvodu musí mít pan Wolfe co nejvíce informací od lidí vašemu synovi blízkých - kupříkladu lidí, jimž se svěřil s tím, co

se o FBI dověděl. Přirozeně jste to vy a je to slečna Hinckleyová. A pan Yarmack. Bylo mi uloženo, abych vám docela otevřené řekl, že se pan Wolfe nezajímá o to, aby získal nějakého klienta či honorář. Činí to z vlastní vůle a od nikoho ani nechce ani neočekává, aby mu za to zaplatil.“

Stále se ještě na mne dívala, byla ale duchem nepřítomna. O něčem uvažovala. „Nevidím důvodu…” řekla a odmlčela se.

Chvíli jsem počkal a potom řekl: „Ano, paní Althausová?“

„Nevidím důvodu, proč bych vám to neřekla. FBI jsem podezírala hned od chvíle, kdy mi pan Yarmack řekl, že v bytě se o nich žádný materiál nenašel. Pan Yarmack a slečna Hinckleyová soudí totéž co já. Nejsem pomstychtivá žena, pane Goodwine, on však byl můj -” Její hlas se zachvěl a odmlčela se. Za chvilku pokračovala: „Byl to můj syn. Nemůžu si ještě uvědomit, že - že už nemám syna. Znal jste ho? Nepotkal jste ho někdy?“

„Ne.“

„Jste detektiv.“

„Ano.“

„Očekáváte, že vám pomohu najít - že vám pomohu usvědčit člověka, který zavinil smrt mého syna. Ano, chci vám pomoct, nevím ale, zda vám moje pomoc bude něco platná. O své práci málokdy se mnou hovořil. Nepamatuji se, že by se někdy byl zmínil o FBI. Slečna Hinckleyová a pan Yarmack se mne na to také ptali. Je mi líto, že vám o jeho práci nic nemůžu říct. Opravdu mi je to líto, protože jestliže ho oni zabili, doufám, že budou potrestáni. V třetí knize Mojžíšově se praví, že ne má je pomsta. Aristoteles však říká, že je pomsta spravedlivá. Víte, já jsem o tom přemýšlela. A věřím -”

Obrátila se tváří ke klenutému vchodu. Kdesi bouchly dveře, zaslechl jsem hlasy a nato vešlo děvče. Když přicházela, já vstal, ale paní Althausová zůstala sedět. Ty fotografie v archívu Cazette Marian Hinckleyové křivdily. Byla to amoletka. Ani blondýna ani bruneta, byla tak něco mezi tím, hnědovláska s modrýma očima, a kráčela ladně a zpříma. Jestli měla klobouček, tak jej patrně v předsíni odložila. Paní Althausovou políbila na tvář a pak se obrátila a pohlédla na mne, když paní Althausová řekla mé jméno. Když si mě měřila těma svýma modrýma očima, poručil jsem svému pohledu, aby nebral zřetel na ty stránky situace, které s případem nesouvisejí. Paní Althausová ji pobídla, aby se posadila, a já jsem přisunul křeslo. Marian usedla a obrátila se na paní Althausovou: „Jestli jsem ti v telefonu dobře rozuměla, říkalas, že Nero Wolfe ví, že FBI je pachatelem. Je to tak?“

„Bohužel jsem to ani já sama dobře nepochopila,“ odpověděla paní Althausová. „Vysvětlíte jí to, pane Goodwine?“

Shrnul jsem ty tři body: proč se Wolfe o případ začal zajímat, co v něm vzbudilo podezření, a jak jistá informace, kterou mu včera dal jeden člověk, to podezření ještě posílila. Vysvětlil jsem, že Wolfe neví, že tu vraždu spáchala FBI a určitě to nemůže ani prokázat, chtěl by se však o to pokusit a to že je tedy důvodem mé návštěvy.

Slečna Hinckleyová se zamračila. „Ale já nechápu… Řekl policii, co se od toho člověka dověděl?“

„Omlouvám se,“ řekl jsem. „Patrně jsem vám to dostatečně neobjasnil. Wolfe si myslí, že policie ví, že to provedla FBI, či je aspoň podezírá. Wolfe chce kupříkladu od vás slyšet odpověď na otázku: Lepí se vám policie na paty? Chodí pořád k vám a znovu a znovu vám dávají tytéž otázky? Paní Althausová?“

„Ne.“

„Slečno Hinckleyová?“

„Ne. My jsme jim ale řekly všechno, co víme.“

„Na tom nezáleží. Když se při vyšetřování vraždy nedrží nějaké pro ně přijatelné teorie, nepustí nikoho ze zřetele, a tentokrát se zdá, že pustili každého ze zřetele. Tohle je jedna z věcí, které potřebujeme vědět. Paní Althausová mi zrovna před chvílí říkala, že se vy a pan Yarmack domníváte, že FBI je pachatelem. Souhlasí to?“

„Ano. Ano, to souhlasí. Protože v jeho bytě nezůstal žádný materiál o FBI.“

„Máte tušení, co tam mělo být? Co vypátral?“

„Nevím. Morris se mnou o této věci nikdy nemluvil.“

„Ví něco pan Yarmack?“

„To nevím. Ale pochybuji o tom.“

„Jak se na ten případ díváte, slečno Hinckleyová? Chcete, aby byl chycen vrah Morrise Althause, ať je to kdokoliv? Chycen a potrestán?“

„Ovšem. Samozřejmě to chci.“

Obrátil jsem se k paní Althausové. „Vy si to také přejete. Nuže, je velmi nepravděpodobné, že vrah bude chycen, když ho neusvědčí Nero Wolfe. Snad víte, že Wolfe na návštěvy nechodí. Bude zapotřebí, abyste k němu zašly do jeho domu - vy a slečna Hinckleyová, a kdyby to šlo, pan Yarmack rovněž. Můžete přijít v devět hodin dnes večer?“

„Víte…” Sepjala ruce. „Já… K čemu to bude? Nevím, co mu říct.“

„Není to tak jisté. Často si také myslím, že mu nemám co říct, a pak zjistím, že jsem se mýlil. I kdyby pan Wolfe došel k názoru, že mu nikdo z vás nic neřekne, i to bude užitečné. Přijdete?“

„Myslím …” Podívala se na dívku, která se kdysi měla stát její snachou.

„Ano,“ řekla slečna Hinckleyová. „Já přijdu.“

Nejraději bych ji objal. To by s případem souviselo. Zeptal jsem se: „Mohla byste přivést pana Yarmacka?“

„To nevím. Vynasnažím se.“

„Dobrá.“ Zvedl jsem se. „V telefonním seznamu najdete naši adresu.“ Obrátil jsem se k paní Althausové: „Měl bych vám říct, že je skoro jisté, že FBI náš dům hlídá a uvidí vás. Když vám to nevadí, panu Wolfovi to taky nevadí. Nemá nic proti tomu, aby se FBI dověděla, že on vyšetřuje vraždu vašeho syna. V devět hodin?“

Řekla ano a já šel. V hale mi služebná chtěla podržet kabát a já svolil, abych nezranil její city. Dole ve dvoraně, podle pohledu, který vrhl na mne dveřník, když mi otvíral dveře, jsem usoudil, že mu vrátný řekl, co jsem zač, a tak jsem se na něj pronikavě a ostražitě podíval, abych nezkazil dojem. Venku sněhové vločky prováděly přemety. V taxi, jedoucím zpátky do města, jsem opět ignoroval to, co se děje za námi. Vypočetl jsem si, že jestli mě sledují, což bylo velmi pravděpodobné, tak asi jeden cent z každých desíti táců Wolfova zdaněného příjmu a jedno promile z každých mých deseti táců padnou na služné vládních zaměstnanců za to, že mi dělají nevítané společníky, a to se mi nezdálo v pořádku.

Wolfe zrovna před chvílí přišel dolů ze skleníku na střeše, po tom odpoledním sezení u orchidejí od čtyř do šesti, a s Pokladem našeho jazyka se uvelebil ve svém křesle. Místo toho, abych vstoupil do kanceláře a jako obvykle šel rovnou ke svému psacímu stolu, zastavil jsem se na prahu, a když vzhlédl, důrazně jsem ukázal prstem dolů, obrátil se a rázoval ke schodům do sklepa a sestoupil dolů. Otočil jsem vypínačem, vešel a vylezl na kulečníkový stůl. Přešly dvě minuty. Tři. Čtyři a potom se ozvaly kroky. Stál mezi dveřmi, zakaboněně se na mne díval a promluvil.

„To nebudu tolerovat.“

Povytáhl jsem jedno obočí. „Můžu vám to napsat.“

„Fuj. Dva body. Předně je to riziko velmi nepatrné. Za druhé můžeme toho využít. Můžete do hovoru vkládat libovolné komentáře nebo informace a pozdvižením prstu mne upozorníte, abych si jich nevšímal. Učiním totéž. Ovšem, nezmíníte se o panu Cramerovi; to si nemůžeme dovolit, ale budeme zastávat názor, že FBI toho muže zabila a že to hodláme prokázat.“

„Ve skutečnosti to ovšem nehodláme.“

„Samozřejmě že ne.“ Otočil se a odešel.

Tak mé přelstil. Byl to jeho dům, jeho kancelář a jeho křeslo. Ale musel jsem přiznat, zatímco jsem stoupal nahoru po schodech, že třebaže byl Wolfe tvrdohlavý, neměl špatný nápad. Jestliže opravdu v kanceláři zainstalovali nějaké elektronické ucho, čemuž jsem nevěřil, byla by to skutečně znamenitá finta. Když jsem vešel do kanceláře, už zase seděl za svým stolem a já šel ke svému stolu, a když jsem usedl, řekl: „Nu?“

Měl mít pozvednutý prst. Nikdy neplýtvá dechem a neříká „Nu?“, když přijdu zpět z nějaké pochůzky, prostě jen odloží knihu nebo sklenici piva a je připraven mne vyslechnout.

Vztyčil jsem prst. „S tou vaší domněnkou, že v Gazette snad přišli na teorii o FBI a že na ní pracují, vám to nevyšlo.“ Dal jsem prst dolů. „Lon Cohen se o tom nezmínil, a já proto taky ne. Nemají žádnou teorii. Dovolil mi, abych se podíval do archívu, a hovořili jsme a mám asi na tucet stránek s jmény a různými podrobnostmi, snad z toho bude něco k čemu.“ Vztyčil jsem prst. „Opíšu to na stroji za těch obvyklých pět dolarů za stránku.“ Dal jsem prst dolů. „Potom jsem z budky zatelefonoval paní David Althausové a řekla mi, že můžu přijít, a tak jsem šel. Park avenue u Osmdesáté ulice, byt v desátém poschodí se vším komfortem a uměleckými předměty. Oleje jsou jaksepatří.

Nebudu ji popisovat, protože ji uvidíte. Cituje z Třetí knihy Mojžíšovy a z Aristotela.“ Dal jsem prst nahoru. „Chtěl jsem použít nějaký citát z Platóna, ale nevyšlo mi to.“ Prst dolů. „Telefonem jsem ji žádal, aby pozvala Marian Hinckleyovou. Říkala, že přislíbila brzy přijít a že mi v telefonu rozuměla, že jejího syna zabil agent FBI a zda se nepřeslechla. A teď bych vám to ostatně měl opakovat doslovně.“

Podrobně jsem mu referoval a nic nezamlčel, neboť jsem věděl, že neříkám nic, co bychom si přáli před FBI zamlčet. Jak se tak zakláněl v křesle se zavřenýma očima, neviděl by můj zdvižený prst, takže jsem nemohl pronášet žádné vsuvky. Když jsem domluvil, Wolfe zamručel, otevřel oči a řekl: „Je to dosti zlé, když víte, že se jedna jehla skrývá v kupce sena. Když však ani -”

U dveří zazněl zvonek. Šel jsem se podívat do haly a pod přístřeškem u vchodu jsem viděl stát G-mana. Ne že bych ho znal, ale nemohl to být nikdo jiný - ve vhodném věku, s širokými rameny, mužný ksicht s pevnou čelistí, elegantní tmavošedý kabát. Šel jsem a pootevřel o dva palce dveře zajištěné řetízkem a řekl jsem: „Přejete si, pane?“

Zamektal do té mezery: „Jmenuji se Quayle a musím mluvit s Nero Wolfem!“

„Hláskujte mi to, prosím!“

„Timothy Quayle! Q, U, A, Y, L, E!“

„Pan Wolfe je zaměstnán. Zeptám se.“

Šel jsem ke dveřím kanceláře. „Jeden z těch, co jsou uvedeni v mém zápisníku. Timothy Quayle. Vedoucí redaktor časopisu Tik-tak. Bohatýrský typ. Zmlátil jednou reportéra, který obtěžoval Marian Hinckleyovou. Patrně mu o vás telefonovala hned nato, co jsem odešel.“

„Ne,“ zabručel.

„Oběd bude za půl hodiny. Nemáte dočtenou kapitolu?“

Blýskl po mně očima. „Přiveďte ho.’*

Vrátil jsem se, odepjal řetízek, otevřel dveře dokořán a on vstoupil. Když jsem zavíral dveře, řekl mi, že jsem Archie Goodwin, a já se k tomu přiznal, vzal mu klobouk a kabát a zavedl do kanceláře. Tři kroky od prahu se zastavil a rozhlížel. Utkvěl pohledem na Wolfovi a bryskně se “zeptal: „Znáte mé jméno?“

Wolfe přikývl. „Pan Quayle.“

Přikročil k jeho stolu. „Jsem přítel slečny Marian Hinckleyové. Chci vědět, jaké s ní máte plány. Žádám vás o vysvětlení.“

„Pchá,“ řekl Wolfe.

„Nedělejte na mne pchá! Co máte za lubem?“

„To je směšné,“ řekl Wolfe. „Mám rád slušné způsoby. Jestli se budete chovat takto pošetile, pan Goodwin vás odtud vykáže. Račte se posadit do křesla, a když změníte tón a uvedete mi nějaký přijatelný důvod, proč vám mám něco vysvětlovat, snad vám vyhovím.“

Quayle otevřel ústa a zase je sklapl. Otočil hlavu, aby se na mne podíval, jak jsem tu stál, patrně aby odhadl, zda vypadám dosti chlapsky. Zamlouvalo by se mi, kdyby měl negativní dojem, protože po tomto dni a večeru bych s potěšením uvítal nějakou záminku někomu zase zkroutit paži. Ale rozhodl se jinak. Posadil se do klubovky potažené červenou kůží a zamračeně hleděl na Wolfa. „Slyšel jsem o vás,“ řekl. Neznělo to pošetile, ale k společenskému tónu to mělo daleko. „Vím, jak pracujete. Jestli jste si políčil pro změnu na paní Althausovou, to je její starost. Ale slečnu Hinckleyovou do toho zatahovat nebudete. Nepřipustím -”

„Archie,“ vybafl Wolfe. „Vykažte ho. Fritz otevře dveře.“ Stiskl tlačítko zvonku.

Přistoupil jsem před červenou klubovku na délku natažené mužské paže a podíval se dolů na toho bohatýra.

Vešel Fritz a Wolfe mu poručil, aby měl otevřené domovní dveře, a Fritz zase vyšel.

Quayle se nalézal v nevýhodné situaci. Já stál nad ním, a kdyby chtěl z křesla vstát, zatímco by se zvedal, jsem mu mohl nasadit libovolný chvat. Ani já však nebyl v nějakém výhodném postavení. Je to problém vynést z klubovky devadesátikilového muže a on měl tolik filipa, že zůstal, tak jak byl. Zapomněl však dát nohy pod křeslo. Natáhl jsem ruce, jako kdybych ho chtěl chytit za ramena, a pak jsem se mu vrhl po kotnících, uchopil je a dovlekl ho po zádech až do haly, než se pokusil o obranu. Ten zatracený hlupák se pokoušel otočit, aby se rukama mohl vzepřít o podlahu. U domovních dveří jsem zabrzdil a Fritz mu přidržel paže.

„Pod přístřeškem je sníh,“ řekl jsem. „Když vás pustím a vrátím vám kabát a klobouk, prostě vyjdete ven. Vyznám se v různých chvatech lépe než vy. Tak co?“

„Ano. Vy rabiáte.“

„Goodwin. Zapomněl jste mé jméno, ale já vám to prominu. Je to v pořádku, Fritzi.“

Pustili jsme ho a on se vyškrabal na nohy. Fritz mu přinesl kabát z věšáku, ale Quayle řekl: „Musím zpátky. Chci se ho na cosi zeptat.“

„Ne. Nedovedete se slušně chovat. Zas vás budeme muset vyhazovat.“

„Ne, nebudete. Musím se ho na cosi zeptat.“

„Zdvořile. Taktně.“

„Ano.“

Zavřel jsem dveře. „Dávám vám dvě minuty. Nesedejte si, nezvyšujte hlas a nepoužívejte slov jako ,rabiáť. Veď nás, Fritzi.“

Mašírovali jsme za sebou halou a vešli dovnitř, Fritz vpředu a já poslední. Wolfe má dobrý sluch a slyší, co se v hale mluví, a když se Quayle, stojící mezi Fritzerm a mnou, zastavil těsně u jeho stolu, věnoval mu chladný pohled.

„Chtěl jsem znát nějaký přijatelný důvod,“ řekl Wolfovi. „Už jsem říkal, že jsem přítel slečny Hinckleyové. Přítel natolik dobrý, že mi zatelefonovala a řekla mi o Goodwinovi - co říkal jí a paní Althausové. Radil jsem jí, aby sem dnes večer nechodila, ale ona chce přijít. Je to v devět hodin?“

„Ano.“

„Pak já půjdu -” Odmlčel se. Tohle neznělo způsobně Šlo mu to namáhavě, ale zvládl to. „Chtěl bych být přítomen. Můžete … Smím přijít?“

„Když se budete slušně chovat.“

„Slibuji.“

„Je už čas,“ řekl jsem a uchopil ho pod paždí, aby se otočil.

7

Za deset minut devět večer toho dlouhého dne jsem zašel do kuchyně. Wolfe stál s Fritzem u prostředního stolu a oba se hádali, kolik bobulí jalovce se má dát do marinády na řízky ze srnčího hřbetu. Protože jsem věděl, že to nebude brát konec, řekl jsem: „Promiňte. Všichni jsou už tady a přišlo jich víc. David Althaus, otec. To je ten holohlavý vzadu po vaší pravici. Taky advokát jménem Bernard Fromm vzadu nalevo. S protáhlou lebkou a studeným pohledem.“

Wolfe se zakabonil. „Nepotřebuji ho.“

„Ovšemže ne. Mám mu to vyřídit?“

„Hrome.“ Obrátil se k Fritzovi. „Velmi dobře, můžete pokračovat. Já říkám tři kusy, dělejte však, jak myslíte. Když jich dáte pět, nebudu to muset ani ochutnávat; poznám to už podle vůně. Se čtyřmi by to snad ještě mohlo chutnat.“ Kývl na mne a já zamířil ke kanceláři, a on šel za mnou.

Obešel paní Althausovou sedící v červené kožené klubovce a zůstal stát, zatímco jsem oznamoval jména přítomných. V první řadě žlutých křesel seděl Vincent Yarmack, Marian Hinckleyová a Timothy Quayle, v druhé David Althaus a Bernard Fromm. Quayle mi seděl nejblíž, což bylo rozumné. Wolfe usedl, podíval se po nich odleva doprava a zase zpátky a promluvil. „Měl bych vám říct, že snad pomocí elektronického odposlouchávacího zařízení slyší agenti Federálního vyšetřovacího úřadu všechno, co se v této místnosti řekne. Pan Goodwin a já sice nemyslíme, že je to pravděpodobné, ale tu možnost nevylučujeme. Domnívám se, že byste -”

„Proč by to dělali?“ Fromm, ten advokát. Tón při křížovém výslechu v soudní síni.

„To se ukáže, pane Fromme. Domnívám se, že byste měli mít tuto, byť vzdálenou možnost na mysli. A nyní vás prosím, abyste měli se mnou trpělivost. Chvíli budu mluvit. Mohu doufat, že mne podpoříte jedině pak, když vám ukážu, že váš zájem a můj zájem jsou souběžné. Přítomní jsou otec, matka, snoubenka a společníci muže zavražděného před sedmi týdny a jeho vrah zatím nebyl odhalen. Zamýšlím ho odhalit. Hodlám prokázat, že Morrise Althause zabil agent Federálního vyšetřovacího úřadu. Můj záměr —”

Současně se ozvali dva. Yarmack chtěl vědět „Jak?“ a Fromm zase „Proč?“

Wolfe přikývl. „Můj záměr je diktován dvěma skutečnostmi. Nedávno jsem přijal jednu práci, která nezbytně vyžadovala, abych vykonal šetření některých aspektů činnosti FBI, a oni vzápětí přikročili k odvetě. Podnikli kroky, aby mi byla odebrána licence soukromého detektiva. Možná, že to prosadí, ale i v tom případě můžu jako soukromník provádět šetření ve svém občanském zájmu. Je jistě v mém zájmu, abych vyvrátil okázalé holedbání FBI, že je neomylným zastáncem práva a spravedlnosti. To je první skutečnost. A druhou je příkoří, které snáším po řadu let od kriminálního odboru newyorské policie. Ta se holedbá stejně. Mnohokrát mi stavěli v cestu překážky při vykonávání mé legitimní činnosti. Nejednou mi pohrozili trestním stíháním pro údajné zatajování důkazů a maření průchodu práva. Potěšilo by mě, kdybych jim to mohl oplatit a ukázat jim, že průchod práva maří oni, neboť mají podezření, že v té vraždě má prsty FBI. Tak by rovněž -”

„Hodně mluvíte,“ přerušil ho Fromm. „Můžete to doložit?“

„Ano, nepřímo. Ví to policie a ví to i státní návladní, že Morris Althaus shromažďoval materiál pro reportáž o FBI. Ale v jeho bytě nebyl nalezen žádný materiál. Pane Yarmacku, myslím, že jste se na tom námětu podílel?“

Vincent Yarmack mou představu o vedoucím redaktorovi splňoval, spíše než Timothy Quayle. Měl zakulacená skleslá ramena, sevřené drobné rty a tak bledé oči, že jste museli hádat, co se asi skrývá pod brýlemi a černým rámečkem.

„Ano,“ řekl hlasem, který zněl jako zakviknutí.

„A sbíral pan Althaus materiál opravdu?“

„Zajisté.“

„Dal vám ho, anebo si ho ponechal?“

„Myslím, že to měl u sebe. Ale policie mi sdělila, že se žádný listinný materiál o FBI v jeho bytě nenašel.“

„Vyvodil jste z toho nějaký závěr?“

„No… Z toho jasně plyne, že někdo odtud ty listiny vzal. Je nepravděpodobné, že je Morris uložil někde jinde.“

„Paní Althausová panu Goodwinovi dnes odpoledne řekla, že z toho podezíráte FBI. Je to tak?“

Yarmack otočil hlavu a pohlédl na paní Althausovou a pak se zase obrátil k Wolfovi. „Snad si ten dojem odnesla po soukromé rozmluvě se mnou. Podle vás ale nelze považovat naši rozmluvu za příliš soukromou.“

Wolfe si odfrkl. „Říkal jsem, že nás možná odposlouchávají, ale není to jisté. Když jste k tomu závěru došel vy, policie jistě k němu dojde také.“ Pohnul očima. „Co myslíte, pane Fromme?“

Právník přikývl. „Lze to předpokládat. To vás však neopravňuje k tvrzení, že policie maří průchod práva.“

„Nikoli k tvrzení, ale dohadu. Když nejde o maření, přinejmenším jde o zanedbání povinnosti. Jako obhájce jistě víte, jak policie a okresní návladní dovedou houževnatě pátrat, když běží o vraždu. Když -”

„Nejsem obhájcem ve věcech trestních.“

„Fuj. Jistě vám není neznámé to, co ví každé dítě. Kdyby se policie nespokojila s domněnkou, že FBI má prsty v zmizení těch materiálů a je proto patrně zapletena také do té vraždy, zaměřila by své pátrání jiným směrem. Kupříkladu na pana Yarmacka. Pane Yarmacku, nedotírala na vás?“

Redaktor zíral. „Proč by na mne dotírala?“

„Aby prozkoumala možnost, jestli jste vy Morrise Althause nezabil a neodvezl ty materiály. Zachovejte klid. Vraždy se páchají z pohnutek, které někdy bývají k nevíře. Třeba vám Althaus vyprávěl, že učinil nějaké odhalení a že má nějaký důkaz, který, aniž to věděl, pro vás představoval smrtelné nebezpečí, takže jste musel ten důkaz a také jeho sprovodit ze světa. Je to výborná teorie. Jistě -”

„Je to pitomost, naprostá pitomost!“

„Snad se tak jeví vám. Jenže při tom poprasku s nevyřešenou vraždou by měla po vás policie jít. Ale neučinila to. Neobviňuji vás z vraždy, pane, ne v této chvíli: jenom poukazuji na to, že policie své povinnosti neplní či opomíjí. Ovšem, snad jste jim poskytl nezvratné alibi pro noc dvacátého listopadu. Máte takové alibi?“

„Ne. Nezvratné alibi nemám.“

„Vy ano, pane Quayle?“

„Jděte na kolo,“ řekl Quayle. Zase ty špatné způsoby.

Wolfe si ho změřil. „Vy jste zde jenom trpěný. Chtěl jste se dovědět, co mám v záměru. Vysvětluji vám to. Pobízen svým soukromým zájmem, hodlám prokázat účast FBI na vraždě a to, že policie zanedbala svou povinnost. Přitom musím být neustále ve střehu, aby moje plány náhodnými okolnostmi nebyly zmařeny. Včera jsem obdržel důvěrnou informaci naznačující, že vinu nese FBI, ale tato informace není dostatečným důkazem. Nepřehlížím možnost, že se policie chová nečinně pouze z důvodů taktických, že policie a FBI vrahovu totožnost znají a vyčkávají, až budou mít o jeho vině dostatečné důkazy v ruce. Snad mi můžete pomoci uskutečnit mé záměry. Jestli si chcete tropit posměšky, jste zde nadbytečný. Pan Goodwin vás vykázal již jednou a v případě potřeby to může učinit zase. V přítomnosti svědků podá ještě lepší výkon, neboť má rád posluchače stejně jako já. Dáte-li přednost tomu, abyste zde mohl zůstat, položil jsem vám otázku.“

Quayle zatínal čelisti. Byl, chudák, v pěkné kaši. Nablízku, tak blízko, že se jí nataženou rukou mohl dotknout, seděla dívka, pro kterou a před kterou se vrhl na toho všetečného novinářského slídila (ať mi Lon Cohen promine), a nyní ho zmáčkl nějaký všetečný privátní slídil. Cekal jsem, že pootočí hlavu buď směrem k ní, aby jí ukázal, že je kvůli ní ochoten spolknout svou pýchu, nebo směrem ke mně, aby mi ukázal, že žádný problém pro něj neznamenám. Nadále však upíral pohled před sebe, na Wolfa.

„Říkal jsem vám, že se budu ovládat,“ odpověděl. „Tak tedy pro tu noc dvacátého listopadu nemám nezvratné alibi. Tím jsem vaši otázku zodpověděl a teď dám jednu já vám. Jak vám může slečna Hinckleyová pomoct vaše plány uskutečnit?“

Wolfe přikývl. „To je otázka rozumná a věcná. Slečno Hinckleyová, vy mi zřejmě pomoci chcete, jinak byste nepřišla. Předložil jsem teorii o vině pana Yarmacka. A nyní pan Quayle. Je to prosté. Milióny mužů zabily jiné muže kvůli nějaké ženě - buď ze záští k ní, anebo proto, aby ji o toho muže připravili, anebo aby si tu ženu sami získali. Chcete, aby byl pan Quayle odhalen, v případě že vašeho snoubence zabil?“

Zvedla ruce a zase je spustila. „To obvinění je směšné.“ „Vůbec ne. Obvinění připadá mnohdy směšné vrahově rodině a jeho přátelům, ale tím se to obvinění nevyvrátí. Netvrdím, že je pan Quayle vinen, uvažuji pouze o různých možnostech. Máte důvod se domnívat, že vaše zasnoubení s panem Althausem přijal s nevolí?“

„Nemůžete očekávat, že vám na tuto otázku odpovím.“ „Odpovím na ni já,“ vyhrkl Quayle. „Ano. Přijal jsem to s nevolí.“

„Vskutku. A právem? Dopustila se na vás prohřešku?“ „Nevím nic o nějakém ,právem’. Požádal jsem slečnu Hinckleyovou o ruku a oče - doufal jsem, že svolí.“ „A ona souhlasila?“

Zasáhl do toho advokát. „Tak dost o tom, Wolfe. Mluvil jste o prohřešku a myslím, že se sám toho prohřešku dopouštíte. Přišel jsem na žádost svého klienta, pana Althause, a nemám právo mluvit za slečnu Hinckleyovou ani za pana Quayla, ale myslím, že zacházíte příliš daleko. Znám vaši pověst. Vím, že nejste pletichář, a pokud k tomu nemám důvod, nechci vám upírat, že jednáte bona fide. Ale jako právní zástupce musím prohlásit, že to příliš rozvádíte do hloubky. Nebo lépe řečeno, do šíře. Všichni si přejeme, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost. Když jste obdržel informaci naznačující vinu FBI, proč tedy tato inkvizice?“

„Myslel jsem, že jsem to vysvětlil.“

„Ano, vysvětlil jste svou situaci a nabádal k rozvaze. To však není omluvou, abyste prováděl tento výslech. Příště se zeptáte mne, jestli mě Morris přistihl při nějakém zločinu.“

„Přistihl vás?“

„Nebudu zde dělat šaška. Opakuji, že zacházíte příliš daleko.“

„Pak se tedy stáhnu, ale neztratím rozvahu. Položím vám otázku, která se běžně dává v případě násilné smrti: Když Morrise Althause nezabil agent FBI, kdo ten čin spáchal? Předpokládejme, že nevina FBI je definitivně prokázána a já že jsem státní návladní. Kdo měl důvod k tomu, aby toho muže zabil? Kdo ho nenáviděl nebo se ho obával nebo jeho smrtí mohl něco získat? Můžete mi někoho jmenovat?“

„Ne. Přirozeně, že jsem o tom uvažoval. Nevím.“

Wolfe přelétl očima nalevo a napravo. „Může někdo z vás?“

Dva z přítomných zavrtěli hlavou. Nikdo nepromluvil.

„Tato otázka je běžná,“ řekl Wolfe, „ale nebývá vždycky zbytečná. Rozvažte si ji. Neobávejte se, že budete stíháni pro utrhání na cti. Pomlčím o tom, odkud informaci mám. Morris Althaus jistě nežil šestatřicet let, aniž někoho neurazil. Ublížil svému otci. Urazil pana Quayla.“ Podíval se na Yarmacka. „Byly ty články, co psal pro váš časopis, neškodné?“

„Ne,“ řekl redaktor. „Ale kdyby měly někoho natolik urazit, aby pisatele zavraždil, nemyslím, že by to ten někdo tak dlouho odkládal.“

„Jeden z nich to musel odložit,“ řekl Quayle. „Seděl ve vězení.“

Wolfe obrátil pohled k druhému redaktoru: „Kvůli čemu?“

„Pro podvod. Pokoutné kšeftování s parcelami. Morris napsal reportáž, kterou jsme nazvali ,Švindl s parcelami’, a to se stalo podnětem k vyšetřování a jednoho z těch obchodníků s pozemky zašili. Dostal dva roky. Je tomu dva roky, možná necelé, ale za dobré chování mu mohli zkrátit trest a teď může být už venku. Ale ten tím vrahem nebude, neměl by k tomu kuráž. Párkrát jsem ho viděl, když se nás snažil přimět, abychom jeho jméno neuváděli. Je to jen takový švindlíř malého formátu.“

„Jak se jmenuje?“

„Já si ne - Ano. Už vím. Je to důležité? Odell. Odell a něco předtím. Frank, Frank Odell.“

„Nechápu -” začala paní Althausová, ale zachroptěla, a tak si odkašlala. Dívala se na Wolfa. „Já to všechno nechápu. Jestli to spáchala FBI, proč kladete všechny tyhle otázky? Proč se pana Yarmacka nezeptáte, co Morris zjistil o FBI? Já jsem se ho na to ptala a on říká, že to neví.“

„Nevím to,“ řekl Yarmack.

Wolfe přikývl. „To jsem předpokládal. Jinak by vás neobtěžovala jen policie. Nevyprávěl vám o tom, co odhalil?“

„Ne. Nikdy to nedělal. Čekal, až bude mít hotový koncept. Vždycky tak pracoval.“

Wolfe zamručel. „Madame,“ obrátil se k paní Althausové, „jak jsem řekl, musím mít dostatečné důkazy. Mohl bych klást tisíc otázek - po celou noc, po celý týden. Federální vyšetřovací úřad je strašný odpůrce, vyzbrojený mocí a výsadami. To není jalové vychloubání, ale pouze holé konstatování skutečnosti, když říkám, že by se v Americe nenašel jednotlivec ani skupina, která by se ujala tohoto úkolu, do kterého jsem se pustil já. Jestliže vašeho syna zabil agent FBI, nemáte sebemenší vyhlídku, že pro tento čin bude pachatel pohnán k zodpovědnosti, pokud to neudělám já. Tudíž volba vhodného postupu spočívá výhradně na mně. Zacházím příliš daleko, pane Fromme?“

„Ne,“ řekl advokát. „Bylo by nerealistické nesouhlasit s vašimi vývody o FBI. Jakmile jsem se dověděl, že o nich se v tom bytě nenašel žádný písemný materiál, vyplynul mi z toho faktu jeden jasný závěr a já jsem řekl panu Althausovi, že vrah bude asi sotva dopaden. FBI je nedotknutelná organizace. Goodwin paní Althausové řekl, že včera vám nějaký muž řekl, že ví, že FBI zabila jejího syna, a že své tvrzení doložil. Já jsem k vám přišel v úmyslu zjistit jméno toho člověka a rovněž obsah té informace. Vy však máte pravdu. Je na vás, abyste se rozhodl, jak máte postupovat. Myslím, že vyhlídky vypadají beznadějně, ale přesto vám přeji mnoho zdaru a přál bych si, abych vám nějak mohl být nápomocen.“

„Já si to přeji rovněž.“ Wolfe odsunul křeslo a vstal. „Je možná, že naši rozmluvu odposlouchali a jednoho nebo více z přítomných budou obtěžovat. Stane-li se to, rád bych to věděl. Potřebuji také vědět o každém dalším vývoji, i kdyby šlo o zdánlivě bezvýznamnou maličkost. Ať již byla či nebyla naše rozmluva odposlouchána, můj dům je střežen a FBI nyní ví, že se zabývám vyšetřováním vraždy Morrise Althause. Pokud mi je známo, policie to ještě zatím neví, a žádám vás, abyste se jí o tom nezmiňovali. Tím by se tato, i tak dost složitá záležitost ještě více zkomplikovala. Omlouvám se, že jsem byl natolik zaměstnán, že jsem vám neposkytl občerstvení. Pane Althausi, vy jste ještě nepromluvil. Přejete si tak učinit nyní?“

„Ne,“ řekl David Althaus. Bylo to jeho první a jediné slovo.

„Pak vám přeji dobrou noc,“ Wolfe vyšel z kanceláře.

Zůstal jsem stát, zatímco se ostatní zvedali z křesel a hrnuli do haly. Pánové mohou pomoct dámám do kabátů, mne při tom nebylo třeba. Zřejmě jsem měl patřičně skleslou náladu, protože až pak, když jsem slyšel otevřít domovní dveře, mě napadlo, že bych s radostí pomáhal do kabátu slečně Hinckleyové. Ale bylo už pozdě. Stál jsem, až jsem slyšel zabouchnout dveře, a potom jsem je šel zajistit řetízkem. Naši návštěvníci stáli dole na chodníku.

Neslyšel jsem hrčení zdviže, takže Wolfe musel být v kuchyni, a do ní jsem také zamířil. Ale nebyl tam. Ani Fritz tam nebyl. Že by se opravdu drápal po schodech? Proč? Nezbývala jiná možnost než sejít dolů. Vydal jsem se tedy tím směrem, a když jsem sestupoval po schodech, uslyšel jsem jeho hlas. Vycházel z otevřených dveří Fritzova pokoje a já k nim došel a vstoupil.

Fritz si mohl vybrat pokoj nahoře, on ale dával přednost suterénu. Jeho doupě je místnost stejně velká jako kancelář s předním pokojem dohromady. Za ty roky si tam udělal hezké skladiště - stohy časopisů se povalovaly na stolech, u zdi na podstavcích stály busty Escoffiera a Brillat-Savarina, na stěnách visely zarámované jídelní lístky. Fritzova postel měla královské rozměry, dále tam bylo pět křesel, police s knihami (má 289 kuchařek), vycpaná hlava divočáka, kterého složil ve Vogézách, televizor a stereo-hudební skříň, dvě velké vitríny se starožitným kuchyňským nádobím - jednu z těch nádob prý používal už kuchař Julia Caesara - a tak dále.

Wolfe seděl u stolu v nejprostornějším křesle s lahví piva a sklenicí před sebou, Fritz, který seděl naproti němu, vstal, když jsem vešel, ale já jsem si přinesl křeslo.

„Je to tragédie,“ řekl jsem, „že výtah nejezdí až dolů. Snad by se to dalo zařídit.“

Wolfe dopil pivo, postavil sklenici a olízl si rty. „Potřebuji vědět,“ řekl, „jak je to s těmi elektronickými nestvůrnostmi. Mohou nás slyšet i tady?“

„To nevím. Četl jsem o jakési věcičce, která prý zachytí hlas ze vzdálenosti půl míle, ale nevím, jaký okruh zabírá nebo jestli jí nevadí překážky jako stěny a podlahy. Mohlo by ovšem existovat i něco, o čem jsem nečetl, čím se dá třeba odposlechnout celý dům. Jestli to ještě neexistuje, brzo to jistě bude. Lidé si budou muset ukazovat rukama.“

Zakabonil se na mne. Protože jsem nic neprovedl, abych si to zasloužil, zakabonil jsem se taky. „Jste si vědom,“ řekl, „že nikdy nebylo tolik třeba mít naprosté soukromí?“

,,To si uvědomuju. Bůhví že si toho jsem vědom.“

„Uslyší také šepot?“

„Ne. Na to sázím milión proti jedné.“

„Tak si budeme šeptat.“

„Necítil byste se dobře. Když Fritz pustí televizi hezky nahlas a my si sedneme blízko k ní a nebudeme křičet, tak to postačí.“

„To jsme mohli udělat v kanceláři.“

„Ano, pane.“

„Hrome, proč jste to nenavrhl?“

Přikývl jsem. „Jste rozčilený. Já taky. Překvapuje mě, že mě to napadlo až teď. Zkusíme to tady. V kanceláři bych se musel naklánět přes váš stůl.“

Obrátil se. „Buďte tak laskav, Fritzi. Libovolný program.“

Fritz šel k televizoru, stiskl knoflík a vzápětí jakási žena muži oznamovala, že lituje toho, že se vůbec s ním setkala. Zeptal se (ne ten muž, ale Fritz), zda je to dost nahlas, a já řekl trochu hlasitěji a přitáhl jsem křeslo blíž k Wolfovi. Naklonil se dopředu a čtyři decimetry od mého ucha zavrčel: „Musíme se připravit na nepředvídanou eventualitu. Nevíte, zda Deset aristologů stále ještě existuje?“

Pozvedl jsem ramena a zase je spustil. Jenom debil nebo génius může položit otázku, která s tématem vůbec nesouvisí.

„Nevím,“ řekl jsem. „Před sedmi lety existovali a snad se ještě nerozešli. Můžu brnknout Lewis Hewittovi.“

„Nikoli odsud.“

„Zajdu do budky. Hned?“

„Ano. Jestli řekne, že ten spolek - Ne. ať na tu otázku o Deseti aristolozích odpoví tak nebo onak, požádáte ho, jestli ho zítra ráno smím navštívit, abych se s ním poradil v naléhavé soukromé záležitosti. Kdyby mne pozval na lunch, jako že to udělá, přijmete to pozvání.“

„Bydlí na Long Islandu po celý rok.“

„Vím to.“

„Budeme asi muset setřást nohsledy.“

„Toho nebude zapotřebí. Když mne uvidí, jak k němu jdu, tím lépe.“

„Tak proč ho nezavolám odsud?“

„Protože nemám nic proti tomu, ba si přeju, aby se vědělo, že k němu jdu na návštěvu, ne však to, že jsem se k němu já pozval.“

„Co když to zítra nepůjde?“

„Tak jindy, co nejdříve.“

Šel jsem. Jak jsem po schodech vystupoval do haly, vzal si z věšáku kabát a klobouk, otevřel si domovní dveře a zamířil k Deváté avenue, přemýšlel jsem, že pustil k vodě za jediný den dvě pravidla - porušil dopolední rozvrh a pravidlo neodcházet z domu kvůli obchodním záležitostem. Proč to udělal? Těch Deset aristologů byla společnost zazobaných chlápků, kteří byli, cituji, „vedeni snahou dospět k ideální dokonalosti v jídle a pití“. Před sedmi lety sešli se v domě jednoho z členů, lodařského naboba Benjamina Schrivera, aby dospěli k ideální dokonalosti v jídle a pití, a Lewis Hewitt, jiný člen, si od Wolfa vypůjčil Fritze, aby připravil večeři. Přirozeně byl pozván Wolfe i já a tak jsme tam šli a jeden náš soustolovník hned s prvním chodem, kaviárem ozdobeným smetanou, snědl arzenik a zemřel. Pěkný večírek. To ovšem nezkazilo vztahy mezi Wolfem a Hewittem, který mu stále ještě byl vděčný za zvláštní laskavost, již mu Wolfe prokázal před mnoha lety, a měl třicetimetrový skleník s orchidejemi na svém statku na Long Islandu a asi dvakrát ročně přicházel na večeři do starého cihlového domu.

Chvíli to trvalo, než se ozval, přepínali telefon do skleníku nebo do stájí nebo snad na záchod, ale těšilo ho, že slyší můj hlas; tak to řekl. Když jsem mu oznámil, že by ho Wolfe rád navštívil, řekl, že ho to neobyčejně potěší a že s ním samozřejmě musíme poobědvat, a dodal, že by se rád Wolfa otázal, co si bude přát k obědu.

„Bohužel, musíte se spokojit se mnou,“ řekl jsem mu. „Volám vás z budky v dragstóru. Promiňte, že jednám takhle v rukavičkách, ale nemůže nás někdo slyšet na paralelce?“

„Ne, to ne. Není důvodu -”

„Dobrá. Volám vás z budky, protože náš telefon je podložený a pan Wolfe nechce, aby se vědělo, že tu návštěvu navrhl on. Tak nás nevolejte. Je docela možné, že zítra odpoledne vás navštíví nějaký člověk, bude se vydávat za reportéra a bude vám klást různé otázky. Zmiňuji se o tom nyní, protože bych na to zítra mohl zapomenout. Prostě, naše schůzka, to, že k vám přijdeme na oběd, to se domluvilo už minulý týden. V pořádku?“

„Ano, ovšem. Ale probůh, když víte, že je váš telefon podložený - to je přece nezákonné?“

„Jistěže. Tím to je větší legrace. Zítra vám to vysvětlíme, aspoň tak doufám.“

Řekl, že počká do zítřka, aby svou zvědavost uspokojil, a že nás tedy v poledne očekává.

V kanceláři je televizor a rádio, a když jsem se vrátil, předpokládal jsem, že Wolfa uzřím sedět v jeho oblíbeném křesle před spuštěným rádiem. Jenomže kancelář byla prázdná a kráčel jsem tedy dozadu, sestoupil do suterénu a našel ho tam, kde jsem ho opustil. Televize ještě stále šla, Fritz seděl a se zíváním na ni hleděl a Wolfe seděl zakloněný v křesle s očima zavřenýma a jeho rty se pohybovaly - vysunovaly a zasunovaly, vysunovaly a zasunovaly. Čili pracoval. Ale na čem? Stál jsem a hleděl na něj. Když je v tomhle transu, nikdy ho nevytrhuji, ale tentokrát jsem musel svírat čelisti, abych neotevřel ústa, protože jsem mu nevěřil. Neměl vůbec nic, co by mohl vykoumat. Přešly plné dvě minuty. Tři. Došel jsem k přesvědčení, že se jenom cvičí, že provádí suchý trénink, a šel jsem tedy ke křeslu, usedl a hlasitě zakašlal. Vzápětí otevřel oči, zamžoural a posadil se rovně.

Přitáhl jsem si křeslo blíž k němu: „Všechno je zařízeno,“ řekl jsem. „Očekává nás v poledne, takže bychom měli vyrazit kolem půl jedenácté.“

„Vy nepůjdete,“ zavrčel. „Telefonoval jsem Saulovi. Přijde v devět.“

„Och, tak. Chápu. Potřebujete mne mít tady, pro případ, že k nám Wragg pošle pár svých lidí, aby se nám vyzpovídali.“

„Chci, abyste našel Franka Odella.“

„Propánakrále. Tak tohle jste vydumal?“

„Ne.“ Pootočil hlavu. „Fritzi, trochu hlasitěji.“ Znovu se obrátil ke mně. „Po obědě jsem říkal, že jste vysvětlil, proč bychom zbytečně prokazovali, že tu vraždu spáchala FBI. Odvolávám svá slova. Nepodřídím se. Musíme vytvořit situaci, v níž nebude zbytečná žádná ze tří alternativ. První je prokázat, že FBI spáchala vraždu, druhá je prokázat, že vraždu nespáchala, anebo je tu třetí možnost, neprokazovat nic a vraždy si nevšímat. Spíše dáme přednost alternativě druhé, a vy proto najdete Franka Odella. Když budeme nuceni přijmout možnost první či třetí, musíme uzpůsobit okolnosti tak, abychom mohli splnit vůči klientovi svůj závazek.“

„Nemáte jiný závazek než vyšetřování provádět podle svých nejlepších schopností.“

„Zase ta zájmena.“

„Nu dobrá: nemáme a našich.“

„To zní lépe. Přesně tak: podle našich nejlepších schopností. Nejmocnější pohnutka k splnění závazku je pro člověka sebeúcta a té máme hojnou měrou. Neobyčejně důležitý je jeden bod. Ať nás už okolnosti přinutí přijmout kteroukoli z uvedených tří možností, je třeba, aby pan Wragg věřil, či aspoň měl podezření, že Morrise Althause zabil některý z jeho lidí. Nepřišel jsem zatím na vhodný manévr, jak bych tomu napomohl. Snažil jsem se něco vymyslet, když jste se vy vrátil. Napadá vás něco?“

„Ne. Wragg tomu buď věří, nebo nevěří. Deset k jedné, že tomu věří.“

„Máme alespoň nějakou naději. Nuže, chci slyšet návrhy zítřejšího postupu u pana Hcwitta. Zabere nám to nějakou chvíli a já tu sedím nasucho. Fritzi!“

Žádná odpověď. Obrátil jsem se. Spal v křesle jako dudek a patrně chrápal, ale televize to asi přehlušovala. Navrhl jsem, abychom se přestěhovali do kanceláře a pro změnu si pustili trochu hudby ze stanice WOXR. Wolfe souhlasil. Probudili jsme Fritze, poděkovali mu za pohostinství a dali mu dobrou noc. Cestou do kanceláře jsem odskočil pro mléko pro sebe a pivo pro Wolfa, a když jsem se k němu v kanceláři připojil, seděl za svým stolem a měl puštěné rádio. Protože nám to mělo nějakou chvíli zabrat, přinesl jsem si žlutou židli a postavil ji vedle Wolfova křesla. Nalil si pivo, já si lokl mléka a řekl jsem: „Zapomněl jsem říct, že jsem se na těch Deset aristologů Hewitta neptal. Zítra ho stejně navštívíte, takže se ho můžete na to sám zeptat. Jaký bude program?“

Začal mluvit.

Bylo už po půlnoci, když vstoupil do výtahu a já šel nahoru pro ty prostěradla, přikrývky a polštář pro svou druhou noc na gauči.

8

V telefonních seznamech pěti městských čtvrtí jsem našel na stovku Odellů, žádný z nich se však nejmenoval Frank. Seděl jsem za svým stolem v pátek o půl desáté dopoledne a uvažoval o tom, co dál podniknout. Nebyl to problém toho rázu, abych s ním chodil za Wolfem. Nebyl stejně přítomen. V devět na minutu přesně přišel Saul Panzer, a Wolfe, místo toho aby vyjel nahoru do skleníku na střeše, sešel dolů, oblékl si zimník, nasadil na hlavu klobouk se širokým okrajem z bobří kožešiny, vyšel za Saulem na chodník a vlezl do sedanu značky Heron. Věděl ovšem, že když se topení spustí naplno, je ve voze horko jako v peci. Přesto si ale vzal zimník, protože nevěří strojům složitějším než trakař. Nepochybně očekává, že auto najednou zůstane trčet na nějakém pustém a osamělém místě v džunglích Long Islandu, a myslel by si to, i kdybych já seděl za volantem.

Silou vůle jsem se přiměl, abych upjal pozornost na ty rejdy Franka Odella. Byl to jenom výstřel naslepo do tmy a Wolfe jej nařídil, protože dával přednost druhé z těch tří možností. Mé myšlenky bloudily po Long Islandu. Za celý ten čas, co jsem Wolfa znal, ještě nikdy nepřizpůsobil okolnosti tak prohnaně, jak to měl v záměru učinit tentokrát. Potřeboval získat pro plán Lewise Hewitta a já bych měl být u toho. Génius je dobrý k tomu, aby jiskru rozžehl, musí ale mít někoho, kdo se postará, aby netekl chladič a vůz nepíchl gumu, než dorazí k cíli. Nebýt Saula Panzera, trval bych na tom, že s ním pojedu. Wolfe říkal, že Saul bude tomu jednání přítomen, a on je jediný člověk, kterému bych svěřil jakýkoli problém, kdybych si zlámal nohu.

Přiměl jsem se myslet na Franka Odella. Samozřejmě, je třeba zavolat na Úřad pro podmíněné propuštění státu New York a zeptat se, jestli tam mají Odella v záznamu. Pochopitelně ne naším telefonem. Kdyby se FBI dověděla, že plýtváme časem a penězi na Odella, poté co vyprávěl o něm Quayle, pochopila by, že to neděláme z prozíravosti, ale že si myslíme, že Odell bude patrně zapleten do vraždy. A to by ovšem nešlo. Rozhodl jsem se postupovat naprosto bezpečně. Jestli tohle bude číst nějaký G-man a myslet si, že jeho spolek přeceňuji, pak dostatečně není zasvěcen do všech domácích tajností. Já k tomu spolku nepatřím, vím ale, jak to tam chodí.

Šel jsem do kuchyně říct Fritzovi, že odcházím, vzal jsem si kabát a klobouk v hale, otevřel si domovní dveře a po Desáté avenue jsem kráčel do garáže. Toma Hallorana jsem se dovolil, zda smím použít telefonu, vytočil jsem číslo Gazette a dostal Lona Cohena k aparátu. Choval se obezřetně. Neptal se, jak pokračujeme s paní Brunerovou a s FBI. Otázal se, jestli nevím, kde by sehnal láhev brandy.

„Snad vám jednu někdy pošlu,“ řekl jsem, „musíte si ji ale zasloužit. Můžete hned začít. Asi před dvěma roky se nějaký Frank Odell pro podvod dostal do chládku. Jestli se slušně choval a zkrátili mu trest, snad už bude venku a je vedený v seznamu propuštěných na podmínku. Dal jsem se na sociální péči a potřebuji ho rychle vyhledat a postarat se o jeho rehabilitaci. Mne najdete na tomhle čísle. Čím dřív, tím líp.“ Řekl jsem mu to číslo. „Sociální péči provozuji potajmu, tak se o tom nezmiňujte.“

Řekl, že mi to snad zjistí do hodiny, a já si šel prohlédnout vystavená auta. Wolfe kupuje každý rok nový vůz, protože se mylně domnívá, že se tím zmenší riziko, že selže motor. Výběr nechává na mně. Měl jsem pokušení vzít rollse, ale byla by hanba ten vůz za rok zase dát pryč. Ten den jsem tu nenašel nic, zač bych chtěl vyměnit našeho herona. Debatovali jsme s Tomem o vnitřním vybavení lincolna 1965, když zazvonil telefon a já šel k aparátu. Byl to Lon a měl tu zprávu. Frank Odell byl propuštěn v srpnu a podmínka mu běžela do konce února. Bydlí v Lamontově avenue 2553 v Bronxu a pracuje v pobočce Driscollovy realitní kanceláře na Grand Concourse 4618. Lon řekl, že nejvhodnější způsob, jak začít s rehabilitací, je pozvat ho na partičku pokeru, a já odvětil, že lépe bude zahrát si s ním vrhcáby.

Rozhodl jsem se, že nepojedu taxíkem, ale podzemkou. Ne proto, že bych chtěl klientovi ušetřit peníze, ale protože jsem si řekl, že už je načase, abych něco udělal s těmi nohsledy. Dva dny a dvě noci uplynuly od chvíle, co se o nás FBI patrně začala zajímat, a před pětadvaceti hodinami požádala Perazza, aby nám odebral licence. A já dosud nezpozoroval, že mám společnost. Ovšem, snad jsem se jim ztratil nebo jsem se po nich nekoukal. Rozhodl jsem se, že se po nich tedy porozhlédnu. Ne však při chůzi. Počkal jsem, až když jsem na stanici podzemní dráhy Grand Central nastoupil do vlaku směrem nahoru do města. Když jste ve voze podzemky a domníváte se, že máte někoho v patách, a chcete vědět, který pasažér to je, během jízdy se pohybujte a před každou stanicí se postavte u dveří, jako kdybyste se chystal vystupovat. V dopravní špičce to je obtížné, bylo však půl jedenácté dopoledne a jeli jsme nahoru do města. Než přišla třetí stanice, už jsem ho znal - či spíše znal je. Byli dva. Ten první byl zavalitý exemplář, který jen taktak splňoval předepsanou míru, s velkýma hnědýma očima, s nimiž nevěděl, kam koukat. Ten druhý vypadal jako herec Gregory Peck, až na to, že měl malé zakroucené boltce. Když má ta hra vypadat zábavněji, nesmíte dát najevo, že jste je prohlédli. Když jsem vystoupil na stanici u 170. ulice, věděl jsem skoro jistě, že oba nic netuší. Stál jsem na chodníku a vůbec si jich nevšímal.

Když kráčíte newyorskými ulicemi a víte, že za sebou máte stín, a chcete ho setřást, pak to je hračka, pokud nemáte slepičí mozek. Je na tisíc různých fint, jak to provést, a musíte si vybrat nějakou, která se vám časově a místně hodí. Bloumal jsem po Tremontově avenue a občas jsem se koukal na hodinky nebo po domovních číslech. Dělal jsem to až do chvíle, kdy jsem zahlédl přijíždět volný taxík. Když byl ode mne asi třicet metrů daleko, proběhl jsem mezi zaparkovanými vozy, zastavil taxík, naskočil dovnitř, přibouchl dvířka a zvolal: „Dupněte na to!“ Gregory Peck na mne udivené civěl, když jsme ho míjeli. Jeho kolega stál na chodníku na protější straně ulice. Ujeli jsme sedm bloků, než nás zadržela červená. Tak to bychom měli. Přiznám, že jsem se ohlížel dozadu. Řekl jsem řidiči adresu na Grand Concourse, pak se rozsvítila zelená a auto se rozjelo.

Pobočky realitních agentur obvykle bývají na poschodí, tahle však úřadovala v přízemí. Malá místnost s dvěma psacími stoly, stolem a registraturou. Mladá krasavice s bohatými černými kadeřemi, které by uspokojily i jednoho z Beatles, seděla u toho bližšího psacího stolu. Když se na mne usmála a zeptala se, co si přeju, musel jsem se nadechnout, aby se mi nezatočila hlava. Takové ženy mají o úředních hodinách zůstávat doma. Odpověděl jsem, že bych rád mluvil s panem Odellem, načež otočila tu svou krásnou hlavu a kývla dozadu.

Seděl u toho druhého stolu. S rozhodnutím, jak to zaonačit, jsem čekal, až Odella uvidím. Stačil mi jeden pohled. U některých lidí, když si odkroutí i sebekratší trest, se trvale projevuje jakási otupělost. On však mezi ně nepatřil. Byl to mrňous, ale elegán. Měl čistou pleť, světlé vlasy a byl oblečený více než pěkně. Ten šedý oblek s proužky přišel jeho či někoho jiného aspoň na dvě stovky.

Vstal, šel mi v ústrety, představil se jako Frank Odell a podal mi ruku. Situace by byla mnohem jednodušší, kdyby měl místnost sám pro sebe. Ta kráska možná ani nevěděla, že v té kukani sedí s bývalým kriminálníkem. Řekl jsem, že jsem Archie Goodwin, vytáhl jsem z pouzdra navštívenku a podal mu ji. Dobře si ji prohlédl, zastrčil ji do kapsy a řekl: „Propána, jak to, že jsem vás nepoznal? Viděl jsem vaši fotografii v novinách.“

V novinách se má fotografie objevila naposled před čtrnácti měsíci a on v té době byl za mřížemi. Přešel jsem to mlčením. „Už ta léta je na mně znát,“ řekl jsem. „Můžete se mi na pár minut věnovat? Nero Wolfe vyšetřuje jeden drobný případ, který se týká jistého Morrise Althause. Wolfe myslí, že byste nám o něm mohl něco povědět.“

Nehnul vůbec brvou. Po otupělosti ani stopy. Pouze pronesl: „Je to ten zavražděný.“

„To souhlasí. Ovšem, vypátrat pachatele, to je věcí policie. Běžná práce. My vyšetřujeme pouze jeden vedlejší problém.“

„Jestli chcete vědět, zda u mne byla policie, tak vám odpovím záporně. Můžeme se posadit.“ Vrátil se k svému stolu a já jsem si přisunul židli na druhý konec. „Co je to za vedlejší problém?“

„Je to drobet komplikované. Týká se jisté rešerše, kterou prováděl Althaus v době, kdy byl zavražděn. Snad byste o tom něco mohl vědět, jestli jste ho v té době viděl -řekněme v listopadu, vloni v listopadu. Setkal jste se s ním v té době?“

„Ne. Naposled jsem ho viděl před dvěma roky. V soudní síni. Někteří lidé, o nichž jsem myslel, že patří mezi moje přátele, udělali ze mne tenkrát obětního beránka. Proč by za mnou měla chodit policie?“

„No, když v případě vraždy nemůžou najít pachatele, pak vyslýchají kdekoho.“ Odbyl jsem to mávnutím ruky.

„Je zajímavé to, co jste říkal, jak z vás udělali obětního beránka. Snad to nějak souvisí s tím, co se potřebujeme dovědět, třeba jestli měl Althaus ve zvyku materiál vylepšovat. Patřil k těm vašim přátelům, co udělali z vás toho obětního beránka?“

„Propána, to ne. Nebyl to můj přítel. Potkal jsem ho pouze dvakrát. Jednou, když ten článek připravoval nebo se ho chystal napsat. Ten se pídil po větších štikách. Já jsem byl jenom obyčejný dříč v Brunerově správě realit.“

„Brunerova správa realit?“ Svraštil jsem obočí. „Nevzpomínám si, že bych slyšel jméno té firmy ve spojení s naším případem. Ovšem, nejsem dokonale zasvěcen. Toho obětního beránka udělali z vás vaši přátelé z Brunerovy správy realit?“

Pousmál se. „Vidím, že do toho případu opravdu nejste zasvěcen. Týkalo se to nějakých vedlejších obchůdků, v nichž jsem měl prsty. U soudu vyšlo všechno najevo. Firma se ke mně zachovala velmi hezky, velice hezky. Místoředitel dokonce zařídil, že jsem mohl mluvit přímo s paní Brunerovou. Podruhé jsem Althause potkal v její kanceláři u ní v domě. Také se ke mně zachovala hezky. Věřila tomu, co jsem jí řekl. Zaplatila za mne také část palmáre obhájci. Víte, chápala, že jsem se zapletl do pochybného obchodu, ale já jí vysvětlil, že jsem do toho spadl ani nevím jak, a ona nechtěla, aby člověk, který u její společnosti pracuje, na svou neopatrnost doplatil. Tomu říkám hezké chování.“

„To si taky myslím. Překvapuje mne, že jste se k Brunerově společnosti nevrátil po tom, když jste vyšel - když jste měl možnost.“

„Nemohli mě potřebovat.“

„To zas od nich nebylo hezké, že ne?“

„Nu, takhle to už chodí. Koneckonců jsem si to odseděl. Ředitel společnosti je nesmlouvavý člověk. Mohl jsem jít za paní Brunerovou, mám ale také svou hrdost a slyšel jsem o tomhle volném místě u Driscollů.“ Usmál se. „Nejsem vyřízený člověk, zdaleka ne. V této branži mám spoustu možností a ještě jsem mladý.“ Vytáhl zásuvku. „Dal jste mi navštívenku. Já vám taky jednu dám.“

Nedal mi jednu, ale hned tucet a navíc ještě informace o Driscollově realitní kanceláři. Měla devět poboček ve třech městských čtvrtích, obhospodařovala přes sto budov a poskytovala nejlepší služby v obvodu metropole. Vzbudilo to u mne silný dojem, že je Driscoll hezká firma. Chvíli jsem ho poslouchal, abych nevypadal nezdvořile, pak jsem mu poděkoval, a když jsem vycházel, dovolil jsem si vyměnit pohled s tou krásnou mladou dámou a ona se na mne usmála. Rozhodně to tady hezky vypadalo.

Kráčel jsem pomalu v zimním slunci po Grand Concourse. Potřeboval jsem se ochladit, neboť mne nevyzvali, abych si odložil. V duchu jsem probíral jednotlivé náhodné shody:

1. Paní Brunerová rozeslala výtisky té knihy.

2. Morris Althaus sbíral materiál pro reportáž o FBI.

3. G-men Althause zabili či se aspoň nalézali v jeho bytě v době, kdy byl čin spáchán.

4. Althaus se s paní Brunerovou sešel v jejím domě.

5. Muž, který pracoval pro firmu paní Brunerové, šel do vězení (dělal obětního beránka?) v důsledku Althausova článku.

To nevypadalo jako náhodná shoda: spíše šlo o příčinnou souvislost pekelně zamotanou. Pokusil jsem se do toho vnést nějaký systém, ale přicházel jsem na tolik různých kombinací a možností, že jsem mohl nakonec dojít k závěru, že Althause zastřelila paní Brunerová. A to nešlo, protože to byla naše klientka. Vyplynul pouze jeden všeobecný závěr, a to, že v téhle kupce sena je opravdu schovaná jehla a že se tedy musí najít. Wolfe vedl o další gól. Toliko se zeptal Yarmacka, jestli články, co psal Althaus pro Tik-Tak, byly neškodné, a mně toliko řekl, abych vyhledal Odella, protože si pro mne nic rozumnějšího nedovedl vyvzpomenout. A najednou tohle!

Wolfa bych nemohl volat, ani kdyby doma byl, a rozhodl jsem se, že k Hewittovi telefonovat nebudu. Nejenže v takovém sídle je na tucet paralelek, ale také z toho důvodu, že G-men ho patrně sledovali až tam. Saul dostal totiž příkazy nohsledy ignorovat, a odposlouchávat nějakou linku na venkově je pro ně dětská hračka. Náhodou vím, že jednou - Ale nechme toho.

Nešel jsem domů, kde bych o tom meditoval až do Wolfova návratu. Vyhledal jsem telefonní budku, vytočil číslo paní Brunerové, a když přišla k aparátu, zeptal jsem se, zda se můžeme sejít o půl jedné na obědě u Rustermana. Řekla, že to půjde. Zavolal jsem k Rustermanovi a zeptal se Felixe, jestli můžu dostat ten malý zvukotěsný pokoj v patře. Řekl, že to půjde. Vyšel jsem z budky a zastavil taxík.

Rusterman ztratil trochu na renomé, které míval za života Marka Vukčiče. Wolfe tam už není kurátorem, ale jednou měsíčně tam pravidelně chodívá a občas přijde Felix do našeho starého cihlového domu o radu. Wolfe bere mne a Fritze s sebou a jíme v tom malém pokoji v patře. Pokaždé začínáme s královnou polévek - Germiny a ‘Oseille. Proto ten pokoj dobře znám. Felix zůstal se mnou a dělal mi společnost, dokud paní Brunerová nepřišla. Opozdila se jenom o deset minut.

Objednala si dvojité suché martini s cibulkou. Člověk nikdy neví; u ní bych předpokládal, že si dá sherry nebo dubonnet a rozhodně ne cibulku. Když nápoj přinesli, upila tři doušky, podívala se, jestli číšník zavřel dveře, a řekla: „Samozřejmě, telefonem jsem se na nic nevyptávala. Je něco nového?“

Vzal jsem si martini, abych nekazil partu, ale bez cibulky. Usrkl jsem a řekl: „Nic světoborného. Pan Wolfe dnes porušil dvě pravidla. Nevykonal ranní návštěvu u orchidejí a z domu vyšel za obchodní záležitostí - ve vaší záležitosti. Je venku na Long Islandu na návštěvě u jednoho člověka. Snad se z toho něco vyklube, nemusíte ale tajit dech. Pokud se mne týče, vracím se zrovna z výletu do Bronxu. Navštívil jsem tam nějakého Franka Odella. Kdysi pro vás pracoval - u Brunerovy správy realit, viďte?“

„Odell?“

„Ano.“

Svraštila čelo. „Já si ne-Ach, ovšem. Odell, mužík, co měl ten malér. Jenže - nesedí ve vězení?“

„Seděl. Před několika měsíci byl podmínečně propuštěn.“

Stále ještě krabatila čelo. „Proč, u všech všudy, jste ho byl navštívit?“

„To je delší historie, paní Brunerová.“ Upil jsem doušek martini. „Pan Wolfe se rozhodl, že nejdřív prozkoumá činnost FBI v New Yorku a okolí. Mimo jiné jsme se dověděli, že vloni na podzim jistý Morris Althaus shromažďoval materiál pro reportáž o FBI pro jeden časopis. Před sedmi týdny byl zavražděn. Stálo za to, abychom se o to blíže zajímali, a tak jsme drobet pátrali i v jeho minulosti. Zjistili jsme, že před dvěma lety napsal článek ,Švindl s parcelami’ a na základě údajů v něm obsažených byl jistý Frank Odell odsouzen pro podvod. Pan Wolfe mi řekl, abych se po tom člověkovi podíval. Zjistil jsem jeho adresu, navštívil ho a dověděl jsem se, že kdysi pracoval u vaší společnosti. Myslel jsem, že se vás na to zeptám.“

Postavila sklenici na stůl. „Ale nač se mne chcete ptát?“

„Jenom na pár maličkostí. Kupříkladu, zda jste Morrise Althause dobře znala.“

„Vůbec jsem ho neznala.“

„Nejméně jednou přišel do kanceláře ve vašem domě. Řekl to Odell.“

Přikývla. „To je pravda, byl tam. Vzpomněla jsem si na to, když jsem o něm četla - o té vraždě.“ Vysunula bradu. „Pane Goodwine, váš tón se mi nelíbí. Mám vám rozumět tak, že si myslíte, že jsem vám něco zamlčela?“

„Ano, paní Brunerová, myslím si, že možná jste něco zamlčela. Měli bychom si to vyjasnit rovnou, hned před obědem. Najala jste pana Wolfa, aby splnil úkol téměř nesplnitelný. Přinejmenším nám aspoň máte povědět všechno, co by mohlo souviset s úkolem, který jsme převzali. Znala jste Morrise Althause, či jste se s ním aspoň setkala. Pochopitelně nás přitom napadají různé otázky. Věděla jste, že Althaus chystá reportáž o FBI? Nechte mne domluvit. Věděla jste, že FBI je do vraždy zapletena nebo jste ji aspoň podezírala? Nerozesílala jste z tohoto důvodu ty knihy? Nepřišla jste z tohoto důvodu za Nero Wolfem? Jen žádné scény. My prostě musíme vědět všechno to, co víte vy, nic víc nežádáme.“

Vyrovnala se s tím dobře. Žena, která hodí na stůl šek na sto tisíc dolarů a přitom nepohne brvou, jistě není zvyklá poslouchat odmlouvání od nějakého svého zaměstnance, ale snesla to.

Nepočítala do desíti, rozhodně ne nahlas, jenom popadla sklenici, napila se, pohlédla mi do očí, postavila sklenici a promluvila. „Nic jsem vám nezamlčela. Jenom mě nenapadlo, abych se zmínila o Morrisi Althausovi. Nebo snad mne to napadlo, když jsem o té vraždě přemýšlela, ne však při rozmluvě s panem Wolfem. Protože to bylo jen - vlastně jsem nic doopravdy nevěděla a nevím ani nyní nic. Četla jsem, že byl zavražděn, a vzpomněla jsem si, že jednou jsem se s ním setkala. Ale o jediné spojitosti s FBI vím pouze z řeči slečny Dacosové, své sekretářky. A to bylo jenom takové mluvení. Ona také nic konkrétního nevěděla. S rozesíláním těch knih to nemá nic společného. Výtisky jsem rozeslala, protože jsem si tu knihu přečetla a došla jsem k přesvědčení, že je to kniha natolik důležitá, aby si zasloužila pozornost významných lidí. Zodpověděla jsem vaše otázky?“

„Docela dobře. Ale vede mne to k dalšímu dotazu. Mějte na paměti, že pracuji ve vašem zájmu. Co vám říkala slečna Dacosová?“

„Nic, byly to jenom takové řečičky. Bydlela a myslím, že dosud bydlí na stejné adrese. Její -”

„Na jaké stejné adrese?“

„Na stejné jako Morris Althaus. Ve Village. Byt má přímo pod ním, v druhém patře. Ten večer byla venku a brzy nato —”

„V noci, kdy byl zavražděn?“

„Ano. Přestaňte mi skákat do řeči. Brzy nato, co se vrátila domů, zaslechla kroky několika lidí. Sestupovali po schodech a ona byla zvědavá, kdo to asi může být. Přistoupila k oknu, podívala se ven a viděla vycházet tři muže z domu a pak zabočit za roh. Myslela si o nich, že budou od FBI, protože prý byli ,ten typ’. Jak jsem říkala, Dacosová neví nic, a já netušila, že smrt Morrise Althause a FBI navzájem nějak souvisejí. Ptal jste se mne, zda jsem věděla, že Althaus připravoval reportáž o FBI. Nevěděla jsem to. Dovídám se o tom teprve nyní, když jste mi to řekl. Oškliví se mi, že mě podezíráte z toho, že jsem vám něco zamlčela.“ Podívala se na hodinky. „Už je po jedné hodině a mám v půl třetí schůzi výboru, kde musím být včas.“

Dvakrát jsem krátce stiskl tlačítko na stolní desce a požádal ji o prominutí, že ji pozvu na oběd a nechám hladovět. Za pár minut přišel Pierre s račí polévkou a já mu řekl, aby nečekal na nové zazvonění a přinesl pečená kuřata za deset minut.

Uvažoval jsem, zda se mám dotknout jedné maličkosti, týkající se etikety. Obchodně vzato by se slušelo, abych paní Brunerové řekl, že Nero Wolfe a já a ovšem také naši hosté nemusí u Rustermana platit, takže dnešní oběd jí nezahrneme do seznamu výdajů. Zdálo se mi, že ta poznámka by se nehodila ke kuřatům a la Moscovite, k houbové omáčce a la Polonaise, k salátu Béatrice a soufflé Armenonville. Proto jsem se o tomhle detailu nezmínil. Nevrátil jsem se ani k slečně Dacosové, jediný náš společný zájem bylo FBI. Dověděl jsem se, že paní Brunerová dostala za tu knihu 607 děkovných dopisů, většinou s jednou či dvěma zdvořilými větami. 184 pisatelů s ní nesouhlasilo a někdy to řeklo i velmi silnými výrazy. 29 dopisů a pohlednic s nadávkami poslali anonymové. Byl jsem překvapen, že jich nebylo víc: mezi deseti tisíci adresáty se jistě našlo pár stovek členů Společnosti Johna Birche a podobných spolků.

U kávy jsem znovu přivedl řeč na slečnu Dacosovou, když jsem si předtím v duchu rychle udělal časový rozvrh. Jestli Wolfe odejde od Hewitta ve čtyři hodiny, může být doma kolem půl šesté. Ale snad odejde později, řekněme v pět, a vrátí se domů o půl sedmé. Po té nebezpečné cestě tmavou nocí, při které ho obklopovalo tisíce proradných strojů, se jistě bude chtít občerstvit. Bude tedy mít čas až po večeři. Když Pierre podal kávu a odešel, řekl jsem paní Brunerové: „Pan Wolfe si bude přirozeně přát promluvit se slečnou Dacosovou. Jak jste řekla, ona sice nic neví, ale Wolfe se o tom musí sám přesvědčit. Vyřídila byste jí, aby dnes v devět večer přišla do tohoto pokoje? V naší kanceláři nám možná instalovali odposlouchávací zařízení.“

„Ale říkala jsem přece, že to byly takové ženské řeči.“

Odpověděl jsem, že podle všeho má pravdu, ale že k Wolfovým specialitám patří vypáčit z lidí, kteří vedou jenom řeči, nějaký užitečný fakt. Když dopila kávu, zavedl jsem ji dozadu do Felixovy kanceláře, odkud zavolala slečně Dacosové a schůzku ujednala.

Doprovodil jsem ji se schodů až k jejímu vozu a pak jsem se vrátil nahoru a nalil si další šálek kávy. Počkám, až Wolfe bude už určitě po obědě, než ho budu volat. Seděl jsem a v duchu jsem dělal rekapitulaci. Zapomněl jsem na jedno: nezeptal jsem se, jestli byla slečna Dacosová přítomna, když Frank Odell a Morris Althaus přišli k paní Brunerové do kanceláře. Ovšem slečna Dacosová nám to může říct sama, ale tohle byl detail toho druhu, který mám podle Wolfa zjistit, a já to o sobě předpokládal rovněž. Byla k něčemu domněnka, že se o těch třech mužích poldíci dověděli od Sarah Dacosové? Nebyla k ničemu, ledaže by Dacosová poldům řekla více a paní Brunerové méně, než věděla. Z okna domu číslo 63 ale nemohla vidět evidenční číslo auta, které stálo za rohem. Získali bychom tudíž potvrzení pro tu první alternativu -že Althause zabila FBI - ne ale pro tu, které dáváme přednost. Ale co na tom, hlavně že naše práce nebyla zbytečná.

Vzpomněl jsem si, že včera, když jsem šel přes Washington Square, mne upoutala ta náhodná shoda, že Arbor Street leží ve Village, a že tam také bydlí Sarah Dacosová. Teď to mohlo znamenat něco víc než pouhou shodu: snad by se mohla najít další příčinná souvislost.

Ve tři hodiny jsem zašel do Felixovy kanceláře a zavolal na číslo Lewise Hewitta. Je to hrůza, jak si lidé v tom paláci dávají na čas, než vás spojí. Trvalo to dobré čtyři minuty, než se posléze ozval Wolfův hlas.

„Ano, Archie?“

„Ano i ne,“ řekl jsem, „ale spíš ano než ne. Volám od Rustermana. Poobědval jsem s paní Brunerovou. Jestli sem dorazíte před půl sedmou, můžu referovat ještě před večeří. Rovnou tu můžeme zůstat a pojíst, protože v devět hodin nám přijde návštěva.“

„Přijde tam?“

„Ano, pane.“

„Proč ne do kanceláře?“

„Bude to tady lepší. Jedině že byste si přál, aby vám půvabná mladá žena při doprovodu hudby z rádia pár hodin vysedávala doslova na klíně.“

„Jaká mladá žena?“

„Sarah Dacosová, sekretářka paní Brunerové. Budu vám referovat, až přijdete.“

„Jestli přijdu. Velmi dobře.“ Zavěsil.

Vytočil jsem číslo, které nejlépe znám, a řekl Fritzovi, že povečeříme u Rustermana a že to srnčí může nechat v marinádě do zítřka. Pak jsem v telefonním seznamu vyhledal číslo paní Althausové, vytočil je, a když se volaná ohlásila, rozhodl jsem se, že jí otázku nepoložím telefonicky. Chtěl jsem pouze vědět, jestli někdy syna slyšela zmínit se o dívce jménem Sarah Dacosová. Tři hodiny jsem neměl co na práci, takže jsem se mohl aspoň projít. Zeptal jsem se, zda mě přijme, když přijdu kolem půl páté, a ona řekla, že ano. Cestou ven jsem řekl Felixovi, že já s Wolfem přijdeme na večeři.

9

Opět jsem seděl ve zvukotěsném pokoji s nataženýma nohama a díval se na špičky střevíců. Snad už podesáté jsem se pokoušel vnést nějaký řád do té motanice, když, dvacet minut před sedmou, Felix uvedl dovnitř Nero Wolfa. Vím, že v tuto denní dobu má Felix dole v restauraci plné ruce práce, a tak jsem ho vypoklonkoval, pomohl jsem Wolfovi ze zimníku, pověsil jej na věšák a řekl Wolfovi, že doufám, že prožil zajímavý výlet.

Zavrčel a usedl do křesla, které Marko Vukčič kdysi koupil pro svého přítele Nerona. Jinak stojí křeslo v místnosti, kde míval Marko svůj pelech. „Přišel jsem k názoru,“ řekl Wolfe, „že dnešní lidé jsou napůl hlupáci a napůl hrdinové. Jedině hrdinové mohou ten malström přežít a jedině hlupáci v něm přežít hodlají.“

„Život není žádný med,“ přitakal jsem, „ale bude vám líp, až se najíte. Felix má sluky.“

„Já vím.“ Zakabonil se. „Vy se bavíte.“

„Až dosud mě to bavilo. Nyní o tom nejsem tak zcela přesvědčen. Jak se tvářil Hewitt?“

„Hrome, taky jeho to baví. Všechno je zařízeno. Saul byl velmi užitečný - jako vždycky. Uspokojivé.“

Šel jsem a přisunul si židli. „Můj referát nebude snad uspokojivý, obsahuje však několik zajímavých bodů. Abych začal od konce, paní Althausová řekla, že svého syna neslyšela nikdy pronést jméno Sarah Dacosové.“

„Proč by o ní měl mluvit?“

„To je hned jeden z těch bodů. Příčinná souvislost.“

Rozhovory jsem mu odreferoval doslovně a to ostatní podrobně včetně šprýmu, který jsem provedl FBI. Poprvé jsme vlastně takto navázali přímý styk s nepřítelem a myslel jsem si, že Wolfe by měl vědět, jak jsme obstáli. Tohle křeslo nebylo tak pohodlné jako to, co stálo u něho v kanceláři, jinak však vyhovovalo. Mohl se v něm zaklonit a přivřít oči, takže se cítil skoro jako doma. Když jsem skončil, nepohnul ani svalem, ba neotevřel ani oko. Tři minuty jsem seděl úplně tiše a potom jsem promluvil.

„Přirozeně chápu, že vás to všechno nudilo - pokud jste se obtěžoval tím, abyste mě poslouchal. Vám je docela fuk, kdo zabil Morrise Althause. Jste plně zaujatý tím vaším domýšlivým tyátrem, co připravujete, a co vám je k čertu po nějaké vraždě nebo vrahovi. Vážím si toho, že nechrápete. Na to jsem citlivý.“

Otevřel oči. „Fuj. Mohu říct, že je to uspokojivé, a také to činím. Uspokojivé. Mohl jste však pokračovat. Mohl jste tu ženu pozvat na odpoledne místo až na večer.“

Přikývl jsem. „Nejenom se nudíte, ale máte přeházené šňůry na prádlo. Řekl jste, že dáme přednost spíše té druhé možnosti, a proto se zajisté chceme dovědět, jestli nám vyjde. Sarah Dacosová v tom domě byla sice ne v době, kdy Althaus byl zastřelen, ale krátce nato. Je možné, že nám tu domněnku potvrdí či vyvrátí. Jestli chcete -”

Dveře se otevřely a vešel Pierre s plným podnosem. Koukl jsem na hodinky: 7.15. Tak tedy objednal večeři u Felixe na čtvrt na osm: hleďme, aspoň jedno pravidlo dodržel a jistě bude chtít dodržet i další, u tabule nemluvit o práci. Wolfe se zvedl a vyšel z pokoje, aby si umyl ruce. Když se vrátil, Pierre už mušle podal na stůl a nyní čekal, aby Wolfovi podržel křeslo. Wolfe usedl, nabral na vidličku mušli, zasunul ji do úst, sousto uchopil zuby a jazykem a polkl. Potom řekl: „Pan Hewitt vypěstoval čtyři křížence Miltonia sanerae a Odontoglossum pyramus. Jeden hybrid je hodný toho, aby dostal jméno.“

Tak si tedy našli čas k návštěvě skleníku s orchidejemi.

Kolem půl deváté přišel Felix a zeptal se, jestli máme na minutu čas, že by se s námi rád poradil o tom, jestli se langusty mohou z Francie dopravovat letecky. Ukázalo se, že vlastně chtěl vymoci Wolfův souhlas k mrazeným langustám, a Wolfe mu ho samozřejmě nedal. Ale Felix trval na svém a oba se ještě přeli, když Pierre uvedl Sarah Dacosovou. Dostavila se na minutu přesně. Odebral jsem jí plášť a přitakala, když jsem jí nabídl kávu. Usadil jsem ji do křesla ke stolu a počkal, až Felix vyšel. Potom jsem ji představil Wolfovi.

Wolfe si udělá odhad o muži, ne však o ženě, protože je přesvědčen, že jakýkoli názor, který si o ženě vytvoří, je falešný. Samozřejmě podíval se na Sarah Dacosovou, protože s ní měl hovořit. Řekl jí, že se domnívá, že paní Brunerová ji informovala o rozhovoru se mnou.

Neměla takový jarý vzhled jako tehdy v kanceláři: i její světle hnědé oči ztratily ten živý pohled. Paní Brunerová o ní říkala, že vedla jen takové řeči. Teď když byla Sarah poslána k Nero Wolfovi, aby mu ty svoje řeči zopakovala, měla patrně pocit, že toho napovídala až přespříliš. Odpověděla ano, paní Brunerová že ji informovala.

Wolfe zamžikal. Nebylo zde tak jasné světlo jako v kanceláři a kromě toho jeho oči měly za sebou perný den. „Můj zájem se soustřeďuje na Morrise Althause,“ řekl. „Znala jste ho dobře?“

Zavrtěla hlavou. „Vlastně ani moc ne.“

„Bydlili jste pod stejnou střechou.“

„No … víte, že to v New Yorku nic neznamená. Nastěhovala jsem se asi před rokem a. jednou jsme se potkali v hale a oba jsme si uvědomili, že se známe. Viděli jsme se v kanceláři u paní Brunerové, když tam přišel Althaus s tím mužem, Odellem. Potom jsme někdy spolu zašli na večeři - tak snad dvakrát za měsíc.“

„Důvěrná známost se z toho nevyvinula.“

„Ne. Nebyli jsme spolu důvěrní, ať už pod slovem důvěrný si představujete cokoli.“

„To je tedy jasné a nyní přejdeme k věci. Vzpomínáte si na pátek večer, dvacátého listopadu? Večeřela jste toho dne s panem Althausem?“

„Ne.“

„Ale byla jste venku?“

„Ano. Šla jsem na přednášku Nové školy.“

„Sama?“

Usmála se. „Vy jste jako pan Goodwin - chcete ukázat, že jste detektivem. Ano, byla jsem sama. Byla to přednáška o fotografii. Fotografování mě zajímá.“

„V kolik hodin jste se vrátila domů?“

„Krátce před jedenáctou. Bylo asi za deset minut jedenáct. Chtěla jsem si vyposlechnout zprávy v jedenáct.“

„A potom? Nevynechávejte žádné podrobnosti.“

„Nevím moc těch podrobností. Vešla jsem do domu a po schodech do svého bytu. Odložila jsem kabát, vypila sklenici vody a chystala jsem se svléct, když jsem venku na schodech zaslechla kroky. Zdálo se mi, že se někdo snaží jít tiše, a to u mne vzbudilo zvědavost. Nade mnou jsou jenom dva byty, a ta žena, co bydlí docela nahoře, byla pryč - odjela na Floridu. Šla jsem k oknu a trochu je pootevřela, abych mohla vystrčit hlavu. Z domu vyšli tři muži a zahnuli doleva a potom za roh. Kráčeli rychle.“ Mávla rukou. „To je všecko.“

„Neslyšel vás některý z nich otevírat okno? Nepodíval se nahoru?“

„Ne. To okno jsem otevřela ještě předtím, než vyšli z domu.“

„Mluvili mezi sebou?“

„Ne.“

„Poznala jste je? Některého z nich?“

„Ne. Ovšemže ne.“

„To ,ovšemže’ se nerozumí samo sebou. Vy jste ty muže neznala.“

„Ne.“

„Mohla byste je identifikovat?“

„Ne. Neviděla jsem jim do tváře.“

„Povšimla jste si u nich nějakých zvláštností - tělesných rozměrů, chůze?“

„No… ne.“

„Opravdu ne?“

„Ne.“

„Pak jste si šla lehnout?“

„Ano.“

„Zaslechla jste z bytu pana Althause v poschodí nad vámi nějaký hluk, poté co jste se vrátila domů, ale ještě předtím, než jste zaslechla kroky po schodech?“

„Nic jsem neslyšela. Sama jsem se chovala hlučně -přešla jsem místnost, svlékla si kabát, pověsila na ramínko, a také jsem ještě nechala odtéct vodu, aby byla dost studená. On má v pokoji tlustý koberec.“

„Byla jste u něho v bytě?“

Přikývla. „Několikrát. Třikrát nebo čtyřikrát. Zašla jsem tam na skleničku před večeří.“ Držela šálek pevně v rukou. Řekl jsem, že kávu už má vychladlou a že jí naliji trochu horké, ale odpověděla, že to nevadí, a napila se. Wolfe si nalil kávu a usrkl doušek.

„Kdy a jak jste se dověděla,“ zeptal se jí, „že pan Althaus je mrtev?“

„Druhý den ráno. V sobotu nepracuji a tak si obvykle přispím. Irene, naše uklízečka, přiběhla a bušila na dveře. Bylo něco po deváté.“

„Policii jste tedy telefonovala vy?“

„Ano.“

„Řekla jste, že jste viděla ty tři muže vycházet z domu?“

„Ne. To nemělo - to bylo - totiž byla jsem nervově otřesena. Předtím jsem nikdy neviděla mrtvolu - jenom v rakvi.“

„Kdy jste řekla paní Brunerové, že se domníváte, že to byli agenti FBI?“

Pohnula rty a chvilinku váhala. „V pondělí.“

„Proč jste se domnívala, že ti muži patří k FBI?“

„Oni na to vypadali. Celkem mladí a - no, tak nějak atleticky stavění, a také to bylo vidět na jejich chůzi.“

„Řekla jste, že jste na jejich chůzi nic zvláštního nepozorovala.“

„Já vím, to jsem říkala. Nebylo to - nepovažovala bych to za zvláštnost.“ Hryzla si ret. „Tušila jsem, že se mě na to zeptáte. Myslím, že bych se měla přiznat - myslím, že jsem to paní Brunerové řekla hlavně proto, že jsem věděla, že FBI není nakloněna. Slyšela jsem ji o té knize mluvit a myslela jsem, že by se jí líbilo - totiž, že jí to padne do noty. Nerada se k tomu přiznávám, pane Wolfe, opravdu nerada. Vím, že to zní hloupě. Doufám, že to neřeknete paní Brunerové.“

„Řeknu jí to jedině v případě, že to bude účelné.“ Wolfe zvedl šálek k ústům, napil se, šálek položil a pohlédl na mne. „Archie?“

„Ještě jeden nebo dva detaily.“ Podíval jsem se na ni a ona můj pohled opětovala. Její světle hnědé oči se zdály tmavší, když se mi podívala do očí. „Poldíci se vás jistě zeptali,“ řekl jsem, „kdy jste s Althausem naposled hovořila. Kdy to bylo?“

„Tři dny předtím - před tím pátkem. V úterý jsem ho náhodou potkala v hale a jednu či dvě minuty s ním hovořila.“

„Říkal vám, že chystá reportáž o FBI?“

„Ne. Nikdy se mnou o své práci nehovořil.“

„Kdy jste byli naposled spolu - na večeři či jinak?“

„To nevím přesně. Asi tak měsíc předtím, někdy v říjnu. Povečeřeli jsme spolu.“

„V restauraci?“

„Ano. U Jerryho.“

„Setkala jste se někdy se slečnou Marian Hinckleyovou?“

„Hinckleyovou? Ne.“

„Nebo s mužem jménem Vincent Yarmack?“

„Ne.“

„Anebo s mužem jménem Timothy Quayle?“

„Ne.“

„Zmínil se někdy Althaus o některém z nich?“

„Nevzpomínám si, že by to udělal. Je však možné, že se o nich zmínil.“

S povytaženým obočím jsem se obrátil na Wolfa. Díval se na slečnu Dacosovou asi půl minuty, potom zamručel a řekl, že informace, které nám dala, nám sotva budou k něčemu, takže je tento večer ztracený. Zatímco mluvil, zvedl jsem se, a když vstala od stolu, podržel jsem jí plášť. Wolfe zůstal sedět. Někdy vstane, když nějaká žena přijde nebo odchází, ale zřejmě se přitom řídí podle neznámého pravidla, kterému jsem nepřišel zatím na kloub. Řekla, abych se neobtěžoval doprovodem, ale šel jsem s ní, abych ukázal, že někteří soukromí detektivové znají dobré společenské mravy. Zatímco portýr přivolal taxík, položila mi dlaň na paži a řekla, že mi bude velice vděčná, když paní Brunerové nic neřekneme, a já ji popleskal po rameni. Takové popleskání může znamenat všelicos - omluvu anebo příslib, ale vysvětlit, co tím myslí, může jedině ten popleskávač.

Když jsem se vrátil nahoru, seděl Wolfe v křesle s prsty sepjatými na mohutném teřichu. Zavřel jsem dveře, a než jsem se otočil, zařval: „Lhala nám?“

Řekl jsem zajisté, přešel k židli a usedl.

„Jak to u čerta můžete poznat?“

„No tak,“ řekl jsem, „abychom se neškorpili, přiznám se vám, že se v ženách, zejména mladých a přitažlivých ženách, vyznám drobet víc než vy, poněvadž se tolik o ně nezajímáte. Ale vy jste taky poznal, že Sarah není asi žádná nána, aby paní Brunerové vykládala šplechty o FBI proto, aby si u ní udělala oko. Já také pochybuju, že je nána. Paní Brunerové to ale řekla a k tomu měla nějaký důvod, ovšem ne to, co nám chtěla nabulíkovat o způsobu jejich chůze. Měla jistě nějaký pádnější důvod, bůhví co. Namátkou uvedu jeden z tuctu možných: Vešla do domu, zaslechla nějaké hlasy, vystoupila o jedno poschodí výš, zastavila se před Althausovými dveřmi a zaslechla něco Z toho, o čem se uvnitř mluvilo. Moc se mi to nezamlouvá, protože proč to v tom případě neřekla poldíkům? Spíše jsem pro nějaký důvod, který nechtěla rozkřiknout. Třeba věděla, že Althaus sbírá materiál o FBI. On -”

„Jak se to dověděla?“

„Udržovali spolu důvěrnou známost. Tohle dovedou ženy nejsnáz popřít, v tomhle mají už deset tisíc let dlouhou praxi. Měl ji krásně po ruce, bydleli v jednom domě, on měl ženy rád a ona rozhodně není nehezká. Vykládal jí o tom. Říkal jí, že třeba jednou, až nebude doma, přijdou k němu nějací nezvaní návštěvníci. A ona tedy -”

„Vyšla by se podívat nahoru, jestli je Althaus doma.“

„To taky udělala potom, když ti tři odešli, ale dveře byly zamčené, ona klíč neměla a na její zvonění a klepání nikdo nešel. Já vlastně jenom odpovídám na vaši otázku, jestli nám lhala. Ano, lhala.“

„Musíme se tedy dovědět pravdu. Odhalte ji.“

Byli jsme si kvit. Wolfe nevěří, že stačí, abych s nějakým děvčetem zašel do baru Flamingo, tam s ní pár hodin tančil a vyzvím její nejskrytější tajemství, tváří se však, jako by tomu věřil, protože si myslí, že takhle zapracuji na vyšší obrátky.

„Musím si to promyslet,“ řekl jsem. „Vyspím se na to -tady na gauči. Můžu přejít na něco jiného? Včera večer jste se mě ptal, jestli mě napadá nějaký manévr, který Wragga přiměje uvěřit, že Althause zabil někdo z jeho lidí. Odpověděl jsem vám, že mě nic nenapadá, teď ale něco mám. Sarah Dacosovou sleduje otevřený závěs, a tedy v FBI vědí, že tady byla, a téměř jistě rovněž vědí, že jste tady vy, a dále že Sarah Dacosová bydlí v čísle šedesát tři, Arbor Street. Nevědí však, co viděla či zaslechla oné noci. Proto nemají tušení, co nám dnes večer říkala, budou se ale domnívat, že se to nějak týká oné noci. To by mohlo být k něčemu dobré.“

„Možná. Uspokojivé.“

„Jo, ale… Jestli zajedeme taxíkem za Cramerem do jeho bytu a hodinku se tam zdržíme, budou jistě přesvědčeni, že jsme se dověděli nějakou čerstvou hlášku o té nerozřešené vraždě a že jsme se to dověděli od Sarah Dacosové. To určitě bude k něčemu dobré.“

Zavrtěl hlavou. „Panu Cramerovi jste dal své čestné slovo.“

„To se týkalo jenom naší schůzky a obsahu našeho rozhovoru. Pojedem k němu, protože při prošetřování činnosti FBI jsme se začali zajímat o Morrise Althause, neboť o nich sbíral materiál a byl zavražděn, a Sarah Dacosová nám dala jistou informaci o té vraždě a podle našeho názoru by se to měl dovědět také Cramer. A naše čestné slovo nadále platí a nedá se vyvážit zlatem.“

„Kolik je hodin?“

Koukl jsem na hodinky. „Za tři minuty deset.“

„Pan Cramer už bude ležet v posteli a my pro něj žádnou zprávu nemáme.“

„Čerta nemáme. Známe jistou osobu, která má důvod se domnívat, že to provedli G-mani, a zatím si to nechává pro sebe. Na tom si Cramer bude lebedit.“

„Ne. My si na tom budeme lebedit. Slečnu Dacosovou dáme napospas panu Cramerovi až potom, když to z ní my vytáhneme, jestli to vůbec dokážeme.“ Odsunul křeslo. „Vylákejte to z ní. Zítra. Jsem unaven. Pojedeme domů a vyspíme se.“

10

V sobotu dopoledne v 10.35 minut jsem si klíčem otevřel domovní dveře domu číslo 63 na Arbor Street, vystoupil po dřevěném schodišti do druhého patra, otevřel dveře jiným klíčem a vešel do bývalého bytu Morrise Althause.

Začal jsem takto uskutečňovat svůj plán, jak ze Sarah Dacosové vypáčit tu informaci. Přiznávám, že jsem na to šel oklikou, hlavně když uvážíte, že času bylo namále. Ale tahle metoda se mi zdála slibnější než ji přemlouvat, aby šla se mnou některý večer si zatančit do Flaminga. Ze času bylo namále, uváděla na veřejnou známost noticka na osmadvacáté straně raníku, který jsem si v kuchyni přečed při snídani. Titulek zněl: ZAŤUKAT NA DŘEVO? a dále stálo:

Členové jedné z nejexkluzívnější společnosti labužníků v New Yorku Deset aristologů podle všeho nevěří, že se historie opakuje. Lewis Hewitt, bohatý člen společenské smetánky, pěstitel orchidejí a aristolog, pořádá ve čtvrtek 14. ledna večeři ve svém domě na North Cover Long Islandu. Nero Wolfe, známý soukromý detektiv, má vybrat menu a jeho kuchař Fritz Brenner má jídlo připravit. Pan Wolfe a Archie Goodwin, jeho pravá ruka, se večeře zúčastní jako čestní hosté.

Přitom si vybavujeme jiný podobný večer, dne 1. dubna 1958, kdy pan Brenner pro společnost Deseti aristologů přichystal večeři, na které pan Wolfe a pan Goodwin rovněž byli přítomni jako hosté. Bylo to v domě Benjamina Schrivera, lodařského magnáta, a jeden z členů společnosti, Vincent Pyle, ředitel kanceláře burzovních makléřů z Wall Streetu, tehdy zemřel na otravu arzenikem, když snědl předkrm, který mu podal Carol Annis, později z této vraždy usvědčený.

Jeden ze zpravodajů našeho listu, kterému nevymizela z paměti tato příhoda, se telefonem otázal pana Hewitta, zda se některý člen společnosti Deseti aristologů (aristologie znamená umění stolování) nerozpakuje zúčastnit čtvrteční večeře. Pan Hewitt odpověděl záporně. Když se ho náš reportér zeptal, jestli by nebylo dobře zaťukat přitom na dřevo, pan Hewitt odpověděl: „Jak to udělat, když budu držet v rukou příbory?“ Nepochybně to bude znamenitá hostina.

Když jsme ve čtvrtek večer o té večeři s Wolfem hovořili, nesouhlasil jsem s tím, aby se uvádělo přesné datum, čtvrtek čtrnáctého. Řekl jsem, že den má zůstat blíž neurčený a že v novinách lze třeba uvést „některého večera v tomto měsíci“. Wolfe namítl, že až Hewitt bude telefonovat ostatním aristologům, musí mluvit o nějakém datu. Odpověděl jsem, že ten den může zatím zůstat blíže neurčený, protože upřesnění bude záviset na tom, jestli pro Fritze včas dojde letecká zásilka z Francie. Gurmáni si potrpí na věci dopravované letecky z Francie. Wolfe ale zůstal neústupný a tak nás za pár dní čekalo to nadělení.

Proto se mi zvlášť nezamlouvalo, že jsem na Sarah Dacosovou musel oklikou, ale tenhle způsob nejvíc sliboval. Hned po snídani jsem zatelefonoval paní Althausové a zeptal se jí, jestli pro mne má deset minut čas. Řekla ano a já šel k ní a nohsledy jsem docela ignoroval. Bude k prospěchu věci, když mne uvidí pracovat na Althausově případu.

Řekl jsem jí, že se vyskytly nové okolnosti, o nichž ji budeme informovat, jakmile si v tom všem sami zjednáme jasno, a že by nám velice pomohlo, kdybych si mohl prohlédnout bývalý byt jejího syna nebo alespoň to, co v něm zůstalo. Odpověděla, že v bytě zůstalo všechno. Nájemné je zaplaceno skoro ještě na rok předem a rodina se zatím nesnažila někomu ten byt pronajmout. Nic odtud neodnesli, a pokud jsou informováni, policie rovněž na nic nesáhla, protože nepožádala o svolení si z bytu něco vzít. Slíbil jsem, že bez jejího svolení z toho bytu nic nevezmu, když mi dovolí, abych se v něm směl porozhlédnout, a nato mi přinesla klíče a předtím netelefonovala právnímu zástupci ani manželovi. Snad na ženy v středním věku působím přitažlivěji než na mladé ženy, ale nepokoušejte se o tom přesvědčovat Wolfa.

A tak jsem v sobotu ráno v 10.35 vešel do bytu zesnulého Morrise Althause, zavřel dveře za sebou a rozhlédl se. Když jste si obrazů nevšímali, nevypadalo to zde zrovna špatně. Jak to řekla Sarah Dacosová, celou podlahu pokrýval silný koberec. U velikého gauče stál kávový stolek, u čtenářské lampy zase pohodlná lenoška, dále čtyři židle, stolek s jakýmsi kovovým objektem, který z odpadu pohozeného v garáži mohl vyrobit kluk, když měl drobet zručnosti, a na velkém psacím stole stál psací stroj a telefon. Police plné knih pokrývaly jednu stěnu téměř až ke stropu. Čím méně toho povím o obrazech visících na ostatních stěnách pokoje, tím lépe. Hodily by se leda pro společenskou hru, kdy si pozvete pár lidí a dáváte jim hádat, co obrazy představují - jestli by se ovšem mezi nimi někdo našel, kdo by to správně uměl uhodnout.

Hodil jsem klobouk a plášť na gauč a prošel se po bytě. Dva přístěnky v obývacím pokoji. Dále koupelna, kuchyňka, ložnice s jednou postelí, prádelník, toaletní stolek, dvě židle a plná skříň obleků. Na toaletním stolku stály zarámované fotografie jeho otce a jeho matky, takže Morris se nerozešel s rodinou, jenom s Peggy Pilgrimovou. Vrátil jsem se do obýváku a pustil se do hledání. Tmavohnědé závěsy byly spuštěné, takže bylo uvnitř šero, a proto jsem si rozsvítil. Všude ležela silná vrstva prachu, já ale byl v bytě legálně a tak jsem si ani nenatáhl rukavice.

Přirozeně, nečekal jsem, že najdu nějaký očividný důkaz, který by na někoho ukazoval přímo, protože přede mnou byt prohledali poldíci. Ale oni žádnou určitou osobu neměli na mysli, zatímco já ano: Sarah Dacosovou. Nepochybně byste rádi četli inventární soupis všeho, co jsem našel, hlavně toho, co bylo v šuplících a v přístěncích. Zabralo by to ale příliš mnoho místa. Zmíním se pouze o jedné položce, totiž o tom 384 stránek dlouhém strojopisu nedokončeného románu. Přečetl jsem si půldruhé stránky. Trvalo by mi to aspoň den, než bych se tím dílem prokousal, abych zjistil, jestli v něm píše o nějaké dívce, která by připomínala Sarah Dacosovou.

Zmíním se ještě o dalším nálezu, který byl v nejspodnějším šuplíku prádelníku v ložnici. Spolu s kupou jiných různých věcí v něm leželo asi tucet fotografií. Sarah Dacosová nebyla ani na jedné, ale objevil jsem snímek Morrise Althause ležícího na boku na gauči v obýváku a na sobě neměl ani nitku. Předtím jsem ho nahého neviděl, protože fotografie v archívu Gazette neměly tohle nudistické zaměření. Dobře stavěné tělo s viditelnými svaly a plochým břichem, jenže rub fotografie byl zajímavější. Kdosi tam vepsal báseň či aspoň nějaký úryvek z básně. Mezitím jsem dostal povolení k reprodukci a zde ji otiskuji:

Milenče smělý, úspěšná tvoje snaha svou dívku zulíbat: leč nelituj, ona ti nezchřadne, až dosáhneš blaha, tvé věčné lásce věčně bude mladá.

Nečetl jsem celou světovou poezii, ale Lily Rowanová má jednu celou polici básnických sbírek a při určitých příležitostech si přeje, abych jí básně nahlas předčítal. A tak jsem téměř bezpečně věděl, že ty verše jsem už kdysi četl, ale něco mi v nich nehrálo. Pokoušel jsem si vzpomenout, nepřišel jsem však na nic. Koneckonců šlo o to, kdo to čtyřverší napsal. Althaus to nebyl: viděl jsem několik různých ukázek jeho rukopisu. Sarah Dacosová? V tom případě jsem něco měl. Měl jsem hodně. Odložil jsem fotografii nahoru na prádelník a ještě jsem byt prohledával hodinu, ale marně.

Slíbil jsem paní Althausové, že bez jejího svolení si nic z bytu neodnesu, měl jsem však pokušení tu fotografii sice nevynášet z domu, ale sejít o poschodí níž, zaklepat Sarah Dacosové na dveře - dnes, v sobotu by mohla být doma -ukázat jí to a zeptat se: „Psala jste to?“ Opravdu mne to velice svádělo, abych to provedl přímo a neprodleně. Byla to však cesta zatraceně přímá. A proto radši i nadále půjdu oklikou. Vyšel jsem z bytu a z domu, vyhledal jsem telefonní budku a vytočil číslo paní Brunerové. Když se ohlásila, řekl jsem, že za ní chci přijít a zeptat se na něco. Odpověděla, že v kanceláři zůstane do jedné hodiny. Bylo teprve dvacet minut po dvanácté. Vyšel jsem z budky a zastavil taxík.

Seděla v kanceláři u psacího stolu s nějakými listinami před sebou a očekávala mě. Zeptala se, jestli slečna Dacosová přišla k nám, tak jak bylo domluveno, a že čekala, že jí zatelefonuje, ale ona to neudělala. Řekl jsem, že slečna Dacosová u nás byla a odpovídala velmi ochotně. Zdůraznil jsem slovíčko „velmi“, protože nebylo vyloučeno, že je v místnosti skrytý mikrofon. Pak jsem usedl, naklonil se k ní a zašeptal jsem: „Nebude vám vadit, že šeptám?“

Zachmuřila se. „Vypadá to směšně.“

„Ano,“ zašeptal jsem, „ale je to bezpečnější. Není nutné, abyste moc mluvila. Potřebuji jenom ukázku rukopisu slečny Dacosové. Může to být cokoli - list z poznámkového bloku nebo nějaká noticka pro vás. Nechtějte ode mne vysvětlení, neboť vám nic neřeknu. Řídím se podle instrukcí. Buď věříte, že pan Wolfe odvede dobrou práci, anebo nevěříte.“

„Ale probůh, proč -” začala, ale já zvedl dlaň.

„Když nechcete šeptat,“ zašeptal jsem, „prostě mi dejte žádané a já půjdu.“

Když jsem o pět minut později vyšel z domu, odnášel jsem v kapse dvě ukázky písma Sarah Dacosové - devět slov dlouhou poznámku na listu z útržkového kalendáře s jejího stolu a šestiřádkovou noticku paní Brunerové. Měl jsem pocit, že ženy středního věku jsou páteří země. Nezašeptala ani slovíčko. Zalovila v šuplíku a odtud vytáhla noticku a potom vytrhla list z týdenního kalendáře, oboje mi podala a pronesla trochu hlasitěji než obvykle: „Dejte mi vědět, až budete mít něco, co bych se měla dovědět,“

načež se zase vrátila k svým listinám. Klient k pohledání.

Prohlížel jsem si obě ukázky rukopisu v taxíku, který mě vezl dolů do města, a když jsem opět vystupoval po schodech domu číslo 63 v Arbor Street, skoro neklamně jsem věděl, jak dopadne porovnání. Z ložnice jsem si přinesl fotografii, uvelebil jsem se v křesle pod čtenářskou lampou obýváku a začal porovnávat. Nejsem grafologickým expertem, ale nebylo toho ani zapotřebí. Obě ukázky rukopisu a čtyřverší na rubu fotografie napsala tatáž osoba. Patrně ten snímek sama rovněž pořídila, na tom však nezáleželo. Utvořil jsem si závěr, a to, že Sarah Dacosové vynechala paměť, když nám říkala, že s Althausem neměla důvěrné styky. V této chvíli jsem stál před alternativou: mám telefonicky požádat paní Althausovou o svolení tu fotografii odnést, nebo ji mám nechat v bytě? Rozhodl jsem se, že nebudu riskovat: Sarah by se mohla nějak dostat do bytu, tu fotografii najít a odnést. Vytáhl jsem ze stolu arch kancelářského papíru, přeložil jej a zasunul do něho fotografii. Téměř se mi do náprsní kapsy nevešla, nakonec jsem ji ale přece jen do kapsy zastrčil. Jen ze síly zvyku jsem se rozhlédl, jestli všechno zůstalo tak, jak to bylo při mém příchodu, a vyšel jsem s kořistí. Když jsem cestou dolů míjel dveře bytu Sarah Dacosové, poslal jsem k nim vzdušný polibek. Pak mi napadlo, že stojí za víc než jen za pouhý polibek, přistoupil jsem k nim a prohlédl si zámek. Bermatt, stejná značka jako zámek Altbausových dveří - nic zvláštního.

Z budky, odkud jsem volal předtím paní Brunerové, vytočil jsem číslo paní Althausové, a když se ohlásila, řekl jsem jí, že v bytě jsem ponechal všechno na svém místě, a zeptal jsem se, jestli ty klíče mám vrátit hned. Řekla, že to nijak nespěchá, a že je můžu přinést, až se mi to bude hodit.

„Mimochodem,“ řekl jsem, „snad proti tomu nic nemáte, ale odnáším si jednu maličkost - fotografii muže, co jsem našel v šuplíku. Potřebuji zjistit, jestli někdo toho muže pozná. Souhlasíte?“

Odpověděla, že mluvím velice záhadně, ale že tu fotografii můžu mít. Nejradši bych jí pověděl, co si myslím o ženách středního věku, ale natolik jsme se neznali, abych se k tomu měl. Vytočil jsem jiné číslo a ženě, která vzala sluchátko a jmenovala se Mimi, jsem řekl, že chci mluvit se slečnou Rowanovou. Za okamžik se ozval známý hlas.

„Za deset minut bude oběd. Pospěš si.“

„Jsi pro mne moc mladá. Došel jsem k názoru, že ženy mladší pod padesát jsou - jak bych to řekl?“

„Nu, třeba málo interesantní.“

„To není výstižné. Vzpomenu si na to slovo a večer ti ho povím. Dva detaily. Předně musím být o půlnoci doma, spím v kanceláři a - tohle ti vysvětlím, až se sejdeme.“

„Panebože, copak Wolfe pronajal tvůj pokoj?“

„Po pravdě řečeno ano, na jednu noc. Ale teď se o tom nechci šířit. Počkej moment.“ Přehodil jsem sluchátko do pravé ruky, levou jsem fotografii vytáhl z kapsy. „Mám tu jednu báseň. Poslechni si.“ Přečetl jsem ji s citem. „Poznáš autora?“

„Samozřejmě. Ty taky.“

„Neznám, ale připadá mi nějaký známý.“

„To by měl. Odkud to máš?“

„Jednou ti to povím. Co je to?“

„Čtyřverší druhé strofy Keatsovy Ódy na řeckou popelnici. Je to chytře předěláno, ale Keatse nelze zlepšovat jen tak. Escamillo, ty jsi docela dobrý detektiv a božsky tančíš a taky máš jiné báječné přednosti, ale nikdy z tebe nebude intelektuál. Přijď mi předčítat Keatse.“

Řekl jsem jí, že ona je pro mne málo interesantní, zavěsil jsem, zasunul fotografii opět do kapsy, vyšel jsem z budky a zastavil během pěti hodin už pátý taxík. Klientka na to měla.

Za pět minut dvě jsem pověsil klobouk a kabát na věšák v hale, šel ke dveřím jídelny, Wolfovi, sedícímu u tabule, jsem řekl, že to venku vypadá na sníh, a odkráčel jsem ke kuchyni. Když někdy přijdu zrovna uprostřed jídla, nesedám si za stůl k Wolfovi: oba jsme se shodli na tom, že to narušuje pohodu, když jeden stolovník s masem nebo rybou pospíchá, zatímco druhý si krájí paštiku nebo sýr. Fritz mi dal na stolek talíř a příbory a přinesl pečeného pstruha a já se ho zeptal, jak je daleko s tou přípravou jídelního lístku pro ty čtvrteční hody.

„Nehodlám o tom debatovat,“ řekl. „Nehodlám o ničem debatovat, Archie. Byl v mém pokoji před obědem a mluvil s televizí puštěnou naplno. Jestli je to tak nebezpečné, vůbec nebudu mluvit.“

Řekl jsem mu, že poměry budou zase normální do doby, než se objeví čerstvé lososí jikry, načež Fritz sepjal ruce nad hlavou a francouzsky pronesl Dobrý bože.

Když jsem dojedl a vešel do kanceláře, Wolfe stál nad glóbusem, otáčel jím a kabonil se. Ten člověk, který mu glóbus věnoval, největší glóbus, jaký jsem kdy viděl, netušil, že dává znamenitý dar. Kdykoli se Wolfe octne v povážlivé situaci a nejraději by se viděl někde jinde, prochází se po zeměkouli a vybírá si místa, kam by šel. Báječné. Když jsem vstoupil, zeptal se mne, jestli něco přináším, a když jsem přikývl, šel ke svému stolu, já otevřel rádio, přitáhl si žlutou židli k jeho lokti a podal svůj referát. Nebyl dlouhý, poněvadž jsem jenom popisoval, co jsem dělal, moje rozmluvy skoro nestály za řeč a o svém telefonickém rozhovoru s Lily Rowanovou jsem se nezmínil, protože to byla čistě moje privátní záležitost. Dvakrát ty verše přečetl, vrátil mi fotografii a řekl, že ona má smysl pro rytmus.

„Říkal jsem vám, že není žádná nána,“ odpověděl jsem. „Hezká prácička na čtyřverší druhé strofy Keatsovy Ódy na řeckou popelnici.“

Jeho zornice se zúžily. „Odkud u čerta tohle víte? Vy Keatse nečtete.“

Pokrčil jsem rameny. „Jako chlapec jsem ho v Ohiu čítal. Víte přece, že mám výbornou paměť. Nerad se vytahuju, ale tímhle se můžu pochlubit.“ Poklepal jsem prstem na fotografii. „Víme, proč lhala. Je do případu zapletena. Možná jen málo, možná, že se pouze nechtěla přiznat, že s ním byla důvěrná, natolik důvěrná, že jí pověděl o té FBI. Anebo je možná do toho velmi zapletena. ,Svou dívku zulíbať A ,tvé věčné lásce’. Řekne jí, že si vezme jinou, a ona ho zastřelí, podle všeho jeho vlastním revolverem. To je ta druhá možnost, které dáváme přednost. Bude obtížné ji zmáčknout. Třeba prokáže, že na té přednášce byla, ovšem nezjistíme dobu, kdy odešla. Třeba na žádné přednášce nebyla. Večer strávila v čísle šedesát tři na Arbor Street a vypořádávala si účty se smělým milencem, a než přišli ti G-men, ho zastřelila. Zamlouvá se vám to?“

„Jako dohad ano.“

„Tak bych si měl tedy blíže všimnout té přednášky. Třeba bude mít pevné alibi. Podle Cramera ti G-men vyšli z domu kolem jedenácté, a ať už Althause zabili oni či někdo jiný, jistě jeho byt pročesali a odnesli ten materiál, který nasbíral. Takže mohli přijít nejpozději v deset třicet, nebo dejme tomu maximálně v deset čtyřicet. Ta Nová škola stojí na Dvanácté ulici. Dacosová je z toho venku, když se najde někdo, kdo ji na té přednášce viděl ještě v deset dvacet nebo třeba ve čtvrt na jedenáct. Začnu to zjišťovat.“

„Ne.“

„Ne?“

„Ne. Kdyby se dověděli, že děláte tohle, ať už od lidí, co vás sledují, anebo proto, že jste provedl nějakou neopatrnost, pochopili by, že vážně uvažujeme o možnosti, že Althause zabila ta žena. A to by mělo katastrofální následky. Musíme zachovat zdání, že podle našeho přesvědčení Morrise Althause zabil agent Federálního vyšetřovacího úřadu a že hledáme důkazy, abychom to prokázali: jinak naše přípravy na čtvrteční večer budou k ničemu. Abychom měli krytý bok, potřebovali jsme znát definitivní odpověď na otázku, zda nám slečna Dacosová lhala. Vy jste odpověď přinesl: ona lhala. Uspokojivé. Lhala, aby zatušovala skutečnost, že se kompromitovala. To nám stačí. Zda pouze šlo o intimní známost, která neměla vyjít najevo, či jestli Althause sprovodila ze světa, to není pro nás důležité.“

„Slyšet vás Cramer, tak by si liboval. Po tom, jak nám sám dal tuhle hlášku. Zavolám mu a informuji ho, aspoň se mu uleví.“

„Fuj. Teprve až se uleví nám, po skončení té práce, za kterou jsme dostali zaplaceno, budeme uvažovat, nakolik jsme mu zavázáni. Odhalíme pachatele vraždy, když si to nevyžádá nadměrné úsilí. Když to nebude člen FBI, jak Cramer očekává a doufá, patrně nám za to nepoděkuje, ale my se mu nemusíme za nic omlouvat.“

„Takže do čtvrtka tu vraždu vypustíme z hlavy.“

„Ano.“

„To je slovo! Dneska a zítra jsou agentury zavřeny a Hewitt se nemůže dát do hledání dříve než v pondělí. Kdyby se něco stalo, jako kupříkladu to, že Hewitt řekne, že má moc práce a že si máme najít někoho jiného, jsem dnes večer ve Flamingu. Zítra přijdou na nedělní oběd hosté k slečně Rowanové a potom se bude tančit a já se tam ještě pozdržím, abych vysypal popelníky. Máte pro mne na dnešní odpoledne nějaké příkazy?“

„Zavřete to rádio,“ zavrčel.

11

Od sobotního odpoledne, kdy Wolfe řekl, že tu vraždu pustíme z hlavy, mě to soužilo čtyři dny a čtyři noci až do středečního rána, když jsem podnikl krok na vlastní pěst.

Ta věc měla dvě stránky. Předně, jestli se dohad o Sarah Dacosové ukáže tak nebo onak pravdivý, odnesl jsem z místa činu důkaz a skrýval při sobě. Poldíci o té fotce ovšem věděli, jistě ji tam viděli a nechali na místě a klíče k bytu mi půjčila paní Althausová, to ale byla jenom legální omluva. Víc mě ve skutečnosti hryzla ta druhá stránka věci. Cramer nám zachránil licence, dosud aspoň nám je nevzali, a mě, Archie Goodwina, pozval na schůzku a koupil mi kartón mléka a ještě mi dal tu vraždu jako prezent. Nejsem proti tomu hrát si s poldíky na schovávačku, někdy na to máte chuť a někdy to s nimi jinak nejde, ale tohle byla jiná. Vůči Cramerovi jsem měl osobní závazek.

Tohle mě soužilo, ale ten tyátr, co Wolfe režíroval, nejfantastičtější podnik, co dosud vymyslel, mi dělal ještě větší starosti. Většinou, ba vlastně skoro úplně se jeho příprava vymykala z rukou. Kupříkladu, když jsem v pondělí večer z telefonní budky zavolal Hewitta a zeptal se ho, jak pokračuje, odpověděl, že všechno klape, že jednoho herce sehnal u jedné agentury a toho druhého u jiné agentury, že v úterý odpoledne k němu do domu oba přijdou. Zeptal jsem se, jestli si prověřil, že můj dvojník umí řídit vůz a že má vůdčí list, načež mi řekl, že na tohle se zeptat zapomněl, ale že řídit vůz dovede každý! Řekl, že to okamžitě zjistí, neboť měl na toho herce telefonní číslo. Některé jiné detaily zařídil spolehlivě, třeba to, že nás zavolá v úterý v poledne, tak jak jsme měli domluveno.

Wolfovi řekl, že mu je hrozně líto a že se omlouvá, ale že místo těch dvaceti Phalaenopsis Aphrodite může poslat jednom dvanáct a žádné orchideje druhu Oncidium flexuosum. Řekl, že bude hledět, aby je odeslal ve středu v poledne, takže bychom tu zásilku měli mít ve dvě odpoledne. Tohle provedl dokonale. Taky se dobře zhostil dalšího úkolu, když zavolal v úterý večer a oznámil nám, jak to stojí se zásobami a s přípravou hostiny pro Deset aristologů. To však byla pro něj pouze běžná práce a říkal vlastně pravdu.

S Fredem Durkinem a Orriem Catherem jsem si starosti nedělal, protože tohle měl v ruce Saul, a kdyby se objevil nějaký zádrhel, dal by nám vědět. On si bude vědět rady, jak nám to má oznámit.

V pondělí během dne a večer a také ještě v úterý jsme s Wolfem debatovali o jedné věci. Nepřeli jsme se, pouze jsme debatovali. Mám zavolat Wraggovi, vedoucímu úřadovny FBI, někde si s ním smluvit schůzku, oznámit mu, že Wolfe má o vraždě Morrise Althause dost materiálu, aby FBI pořádně zatopil, a že se chce od toho distancovat a jsem ochoten dát mu veškerý materiál za deset či dvacet či padesát táců? Nejhorší bylo to, že jsme Wragga neznali osobně. Docela určitě by se snad dal zlákat, ale mohlo to mít také zcela opačný výsledek, třebaže by tušil v té nabídce nějakou čertovinu. V úterý před polednem jsme se toho nápadu definitivně vzdali. Bylo to spojeno s příliš velkým rizikem a nám nezbývalo mnoho času.

Jakmile jsem ve středu ráno v devět hodin zaslechl hrčet zdviž, která Wolfa unášela do skleníku na střeše, svůj druhý šálek kávy jsem si přenesl do kanceláře, usedl jsem a uvažoval nad nápadem, který mě už od pondělního rána pronásledoval. Neměl jsem co na práci až do dvou hodin odpoledne, kdy měl přijet náklaďák s tou zásilkou orchidejí. Pokud jsem věděl, všechno, co se vůbec zařídit dalo, bylo zařízeno, i když jsem si myslel, že přípravy mohly být provedeny ještě důkladněji. Když jsem dopil kávu, bylo teprve devět hodin dvacet a Sarah Dacosová podle všeho až v půl desáté nebo dokonce v deset nastupovala do práce v kanceláři. Přešel jsem ke skříni, odemkl zásuvku, kde uschováváme sady různých klíčů, a několik z nich jsem si vybral. Nedalo mi to žádnou práci, protože jsem věděl, že značka zámku je Bermatt. Z jiné přihrádky jsem vytáhl pár gumových rukavic.

V 9.35 jsem vytočil číslo kanceláře paní Brunerové a zaslechl v sluchátku: „Kancelář paní Brunerové. Dobré jitro.“

„Dobré jitro. Slečna Dacosová?“

„Ano.“

„Archie Goodwin u aparátu. Možná, že během dneška budu muset zajít za paní Brunerovou, a volám, abych se zeptal, jestli mě bude moci přijmout.“

Odpověděla, že to záleží na tom, kdy hodlám přijít. Paní Brunerová má být mezi půl čtvrtou až půl šestou v kanceláři. Odpověděl jsem, že předtím, než bych přišel, ještě zavolám.

Tak byla tedy v práci. Musím se spolehnout na šťastnou náhodu, abych nepotkal posluhovačku. Odešel jsem do kuchyně oznámit Fritzovi, že si jdu ven zatelefonovat, vzal jsem si v hale klobouk a plášť a venku na Deváté avenue jsem zastavil taxík.

Ten klíč od domovních dveří čísla 63, Arbor Street, co mi svěřila paní Althausová, jsem měl u sebe a tak jsem nespáchal nic nezákonného, dokud jsem nedošel ke dveřím bytu Sarah Dacosové a nevytáhl tu sadu klíčů z kapsy. Dvakrát jsem zaklepal a dvakrát stiskl tlačítko zvonku. Slyšel jsem drnčení zvonku, a když nikdo nešel otevřít, zkusil jsem první klíč. Odemkl jsem až čtvrtým klíčem, šlo to hravě a bez obtíží. Navlékl jsem si rukavice, stiskl kliku, otevřel dveře, překročil práh a dveře za sebou zavřel. Podle trestního zákona státu New York jsem se tím dopustil vloupání.

Velikostí a počtem místností vypadal byt stejně jako Althausův o poschodí výše, byl ale zařízen docela jinak. Místo jednoho velkého koberce byly na podlaze rohožky, menší gauč zaplňovaly podušky, psací stůl a psací stroj chyběl, bylo tu méně židlí a sotva čtvrtina knih a na stěnách viselo pět menších obrazů, na které se ten smělý milenec jistě díval jako na staromódní. Drapérie byly zataženy a já rozsvítil, plášť a klobouk jsem hodil na gauč a otevřel dveře přístěnku.

Myslel jsem na dvě okolnosti: každou chvíli mohla přijít posluhovačka a já vůbec neměl tušení, co a kde mám hledat. Doufal jsem prostě, že najdu nějakou stopu, abych vyrovnal vůči Cramerovi svůj závazek za ten kartón mléka, a to bez ohledu na to, co se bude dít ve čtvrtek večer. Nejdřív bylo třeba se rychle po bytě porozhlédnout, a proto jsem nevěnoval obýváku a oběma přistěnkům víc než deset minut a nato odešel do ložnice.

Málo chybělo a nechal bych to plavat. Vestavěná skříň v ložnici byla nacpaná k prasknutí - šaty rozvěšené na ramínkách, tucet párů střevíčků, zavazadla, papírové krabice a ve dvou vysokých přihrádkách krabice na klobouky. Příruční zavazadlo a dva kufry zaplňovaly letní šaty. Krabic na klobouky jsem si nevšímal; dal bych pětku ze svých vlastních peněz, abych se dověděl, jestli ve středu chodí uklízečka. O deset minut později, když jsem probíral plný šuplík fotografií, mě napadlo, že jsem vlastně slon, když zabíjím čas nějakými fotkami, co mi nic nového nemůžou povědět, a ty krabice na klobouky nechám bez povšimnutí. Přistavil jsem tedy ke skříni židli, vylezl na ni a krabice na klobouky sundal. Byly tři. V první jsem našel takzvané dámské kloboučky a dvoje bikinky. Druhá krabice obsahovala veliký plstěný klobouk. Když jsem ho vytáhl, ležel dole na dně revolver. Pět vteřin jsem poulil oči, pak jsem ten revolver vytáhl a prohlédl si jej. Byl to Smith a Wesson, osmatřicítka, s jedním prázdným nábojem a pěti ostrými.

Stál jsem s revolverem v ruce. Sto k jedné, že je tohle ta zbraň, na kterou měl Althaus povolení, že střela, která jím prolítla, byla vypálena z její hlavně, a že Sarah Dacosová stiskla kohoutek. K čertu s devětadevadesátiprocentní pravděpodobností. Otázka zněla, co udělat s tím revolverem. Když ho odnesu, nebude přijat jako předmět doličný při přelíčení, protože jsem jej neoprávněně nabyl. Když ho v bytě ponechám, půjdu do telefonní budky, zavolám Cramerovi, aby si opatřil povolení k domovní prohlídce bytu Sarah Dacosové, pak poldíci jistě ten revolver najdou, ale jestli se o tom doví FBI do šestatřiceti hodin, což se snadno mohlo stát, pak to naše gala představení ve čtvrtek večer je už předem kaput. A přirozeně, jestli revolver vrátím do krabice a Cramera volat nebudu, třeba si dnes večer Sarah Dacosová řekne, že je zrovna vhodná chvíle tu zbraň hodit do řeky.

Protože mi tedy zůstala pouze jedna možnost, musel jsem se rozhodnout, kam revolver dám. Zastrčil jsem klobouk zpět do krabice a všechny ty krabice položil zase na poličku, odkud jsem je vzal, židli jsem vrátil na původní místo a rozhlédl jsem se. V ložnici jsem žádný vhodný úkryt nenašel, a tak jsem se odsunul do obýváku. Spíše než kdy jindy bylo nyní žádoucí, aby mě nevyrušila posluhovačka nebo někdo jiný. Podíval jsem se trochu důkladněji na ten gauč. Pod polštáři byla pérovaná matrace a pod ní dno z překližky. To by ušlo. Jestli Sarah sundá tu krabici na klobouk a nenajde v ní revolver, sotva ji napadne hledat revolver někde jinde v bytě. Položil jsem revolver dolů pod matraci. Ještě jsem se rozhlédl, zda zůstalo všechno tak, jak jsem to našel při svém příchodu, uchopil jsem plášť a klobouk a navlékl je na sebe a vypadl v takovém spěchu, že jsem se div neobjevil s gumovými rukavicemi na rukou na chodníku před domem.

V taxíku jsem hledal odpověď na další otázku: mám to Wolfovi sdělit? Proč nevyčkat, až ten čtvrteční večer budeme mít za sebou? Odpověď byla opravdu prostá, ale to je jedna z příčin, proč člověk přemýšlí - hledá složité důvody pro to, aby se mohl vyhnout prosté odpovědi. Když taxík zastavil u našeho starého cihlového domu, nedovedl jsem si vyvzpomenout už žádné další důvody a musel si přiznat, že se to nebude zlepšovat s přibývajícími léty.

Bylo deset minut po jedenácté, takže se Wolfe už vrátil ze skleníku. Ale nebyl v kanceláři. Z kuchyně se ozýval hluk, rádio tam hrálo naplno a já tedy zamířil tam. Wolfe stál u velikého stolu a kabonil se na Fritze, který se nahýbal nad stolem a čichal k řezu z uzené vyzy. Neslyšeli mě vejít, až Fritz se napřímil a spatřil mě, načež se Wolfe obrátil a otázal se: „Kde jste byl?“

Odpověděl jsem mu, že nesu zprávu. Řekl Fritzovi, aby řízky připravil na čtvrt na tři, déle že čekat nebude, a zamířil do kanceláře a já šel za ním. Otevřel jsem rádio. Když jsem přinesl ke stolu tu žlutou židli, povšiml jsem si, že na jeho psací podložce leží tři šroubováky - jeden vzal ze šuplíku mého stolu a další dva z kuchyně. Zazubil jsem se. Potřebné nástroje vlastnoručně přichystal. Posadil jsem se a řekl, že jsem myslel, že poobědváme dříve. Odpověděl, že když člověk čeká hosty, má s nimi sedět u stolu.

„Takže máme dost času tu krátkou zprávu probrat,“ řekl jsem. „Máte v hlavě teď jiné starosti a mohl bych to nechat na později. Jistě se však rád dozvíte, že jsem provedl důkaz, že alternativa, které dáváte přednost, je opodstatněna. Vyšel jsem si na procházku a šel jsem náhodou kolem domu šedesát tři na Arbor Street, a kupodivu, klíč, co jsem měl v kapse, hodil se k zámku bytu Sarah Dacosové a já jsem vešel a trochu se v bytě porozhlédl. V krabici na klobouky, která ležela ve skříni, jsem našel revolver, osmatřicítku S a W. Jeden náboj byl vypálen. Jak víte, Cramer mi říkal, že na S a W ráže osmatřicet měl Althaus zbrojní pas a že v jeho bytě ten revolver nenašli, třebaže krabička s náboji ležela v šuplíku. Ona tedy -”

„Co jste udělal s revolverem?“

„Přestěhoval jsem ho na jiné místo. Do krabice na dámské kloboučky se nehodil, a tedy jsem jej uložil pod matraci na gauči.“

Zhluboka se nadechl, chvíli podržel vzduch v plicích a vydechl. „Ona ho zastřelila,“ zamručel.

„To souhlasí. Zrovna jsem to říkal, když jste mě přerušil.“

„Nenajde to?“

„Ne. Když revolver nenajde na svém místě, nebude jej hledat. Vyznám se v přitažlivých mladých ženách. Možná, že vezme draka. Jestli to udělá, stojím před problémem. Bude pryč, a když řeknu Cramerovi o tom revolveru, jsem nahraný. Jestli mu nic nepovím, celé noci nebudu spát.“

Přivřel oči. Za pár vteřin je otevřel. „Měl jste mi říct, kam jdete.“

„Neměl jsem co říkat. Šlo o privátní návštěvu, abych se revanšoval za půllitr mléka. Ale i když ona nic neudělá, mám zase problém, že zítra večer náš plán nevyjde. Samé jestli to a jestli ono. Zrovna jsem se chystal zavolat z budky Hewittovi a zeptat se ho, jestli ty orchideje už zabalil. Mám zavolat?“

„Ne. Má napilno. Myslím, že se revolver dá identifikovat?“

„Jasně. Experti v laboratoři to dokážou, i když je výrobní číslo upilováno. Cramer bude mít číslo revolveru, na který Althausovi vystavili zbrojní pas.“

„Máte tedy po problémech. Musím se podívat na tu vyzu.“ Zvedl se z křesla a zamířil ke dveřím. Kousek před nimi se zastavil, otočil se, řekl „Uspokojivé“, a vyšel. Zavrtěl jsem hlavou, a když jsem stavěl žlutou židli na původní místo, pořád jsem tou hlavou ještě vrtěl. „Máte tedy po problémech,“ propánakrále. Kdybych oplýval takovým sebevědomím, mohl bych být šéfem FBI - ale uvědomil jsem si, že tohle zrovna není šťastné přirovnání. Klíče a rukavice jsem dal zpátky do skříně, a protože oběd měl být pozdě, šel jsem do kuchyně pro sklenku mléka a naslouchal debatě, jak připravit tu vyzu. Zbývaly mi ještě dvě hodiny volného času, možná víc. Když jsem vypil mléko, šel jsem na obhlídku - nejdřív nahoru po schodech do své ložnice, abych viděl, jestli je pro hosty všechno připraveno. Fritz můj pokoj neuklízí, ten patří mně a já se ovšem o všechno taky musím sám starat. Všechno bylo v pořádku, jenom ty dva polštáře, které jsem ráno vzal ze skříně, nebyly stejně velké, ale na tom se nedalo nic změnit. Nato jsem vyšel do jižního pokoje, přímo nad Wolfovou ložnicí, kde na dvojité posteli měli spát další dva hosté. Bylo tam zbytečné chodit, protože se Fritz nedopustí přehmatu, ale ten čas jsem nějak zabít musel.

Nějak jsem ho přece jen zabil.

Čekal jsem, že nejdřív přijedou ve dvě, měl jsem však počítat s tím, že tu budou dřív, poněvadž tohle organizoval Saul. Wolfe byl v kuchyni a já v předním pokoji, sousedícím s kanceláří, kde jsem kontroloval, jestli jsou na pohovce deky, když zazněl domovní zvonek. Koukl jsem se na hodinky. Do dvou hodin chybělo ještě dvacet minut, takže to nemohl být ten náklaďák. Ale byl to on. Vyšel jsem do haly a zrcadlovými dveřmi jsem viděl stát pod přístřeškem u vchodu hromotluka v kožené kazajce. Když jsem otevřel, halasně pronesl: „Nero Wolfe? Přivezli jsme ty orchideje.“

Vyšel jsem ven. U chodníku stál zelený náklaďák, poma lovaný velkými červenými písmeny: POBŘEŽNÍ NÁKLADNÍ DOPRAVNÍ SPOL. Druhý hromotluk otvíral dveře vzadu na korbě. Hodně hlasitě jsem zavolal, že orchidejím nesvědčí tahle pekelná zima, že seběhnu dolů a pomůžu jim. Než jsem stačil na sebe hodit plášť a vyběhnout ven, jednu bednu přišoupli už ke kraji korby. Náhodou jsem přesně věděl, jaké má ta bedna rozměry -jeden metr široká, metr šedesát dlouhá a tři čtvrti metru vysoká - protože do takových beden jsem balil orchideje na výstavu nebo do prodejen. Na bedně stálo:

KŘEHKÉ PODLÉHÁ ZKÁZE

TROPICKÉ ROSTLINY

UDRŽUJTE V TEPLE

Sešel jsem na chodník, ale muži zatím bednu sundali a uchopili držadla na jednom a na druhém konci. Zřejmě pomocníka nepotřebovali, ani když vystupovali po schodech. Wolfe otevřel domovní dveře a muži s nákladem vešli dovnitř. Přirozeně nezbývalo mi nic jiného než počkat a hlídat ten náklaďák. Pět dalších stejně velikých beden leželo ve voze. Jedna z nich dá i těm dvěma silákům zabrat, nevěděl jsem však, která bedna to je. Ukázalo se, že to byla ta předposlední. Když ji spustili z vozu a chopili se držadel, hromotluk poznamenal: „Kristepane, že tam jsou volověný květináče,“ a druhý odpověděl: „Depak, jsou zlatý.“ Rád bych věděl, jestli nějaký G-man nestál poblíž, aby to zaslechl. Bednu vynesli nahoru bez zaškobrtnutí, třebaže i s bedněním vážila jistě aspoň půldruhého metráku - aspoň jsem doufal. Když složili v hale poslední bednu, vyšel jsem nahoru. Wolfe podepsal stvrzenku a já mužům strčil po dvou dolarech, které s díky přijali. Počkal jsem, až sešli dolů, potom jsem zamkl dveře a zasunul zástrčku.

Bedny ležely za sebou v řadě na podlaze haly, z kanceláře hlasitě vyhrávalo rádio a Wolfe pilně pracoval šroubovákem na třetí bedně od konce. Zeptal jsem se ho, jestli vybral tu pravou, a on řekl ano, že je na ní křídou namalováno X. Vzal jsem si druhý šroubovák. Za pár minut jsme vytáhli těch osm šroubů, pak jsem sundal víko a uviděl Saula Panzera ležet na boku, s koleny přitaženými k břichu. Chtěl jsem bednu naklonit, ale Saul, který je až na ty své uši a nos postava pod normál, se šikovně vysoukal ven, nejdřív do pokleku a potom se postavil na nohy.

„Dobré odpoledne,“ řekl Wolfe.

„Za moc nestálo,“ Saul se protáhl. „Můžu mluvit?“

„Ano, když hraje rádio.“

Znovu se protáhl. „To byla ale jízda. Doufám, že ti ostatní zůstali naživu.“

„Chci mít jistotu, že jejich jména nespletu,“ řekl Wolfe. „Pan Hewitt je Archiemu sděloval telefonem.“

„Ashley Jarvis. To jste vy. Archie je Dale Kirby. Radši je vyndáme.“

To bylo poprvé a naposled, co jsem slyšel představovat muže zatlučené v bedně.

„Za okamžik,“ řekl Wolfe. „Všechno jste jim náležitě vysvětlil?“

„Ano, pane. Nesmějí pronést ani slovo, jenom když jim vy nebo Archie k tomu dáte svolení. Nevědí, kdo tenhle dům hlídá a kdo sem instaloval mikráky, nevědí ani, proč to je, ale spokojili se Hewittovým ujištěním, že v nebezpečí nejsou ani nebudou. Dal jim po pěti stovkách a vy jim máte dát druhých pět set. Taky jim dal to vaše podepsané prohlášení. Myslím, že ujdou.“ Ztišil poněkud hlas. „Kirby je lepší než Jarvis, ale ujdou.“

„Vědí, že mají zůstat ve svém pokoji a neukazovat se u oken?“

„Ano. Jenom když - hm - když zkoušejí.“

„Mají patřičný oblek na čtvrteční večer?“

„Tamhle v té bedně.“ Saul ukázal prstem. „Máme tam taky svoje věci a revolvery. Musí si ovšem vzít váš klobouk a plášť a Archieův.“

Wolfe se kysele ušklíbl. „Dobře. Nejdřív Freda a Orrieho.“

„Bedny jsou označené.“ Vzal šroubovák od Wolfa, přistoupil k bedně označené křídovým kruhem, řekl mi „Orrie má trojúhelník“, a na hlavu šroubu nasadil šroubovák. Já vyhledal trojúhelník a dal se do díla. Fred byl venku dřív, než jsem otevřel bednu s Orriem, protože jeden šroub šel těžko. Měli také příkaz mluvit, jenom když budou tázáni, a podle výrazů jejich tváří po tom, když z beden vylezli, řekl bych, že ten příkaz byl velmi rozumný. Povytáhl jsem obočí a poklepal si na prsa, načež mi Saul ukázal bednu na druhém konci řady. Sklonil jsem se k ní se šroubovákem v ruce.

Já vím, že takový profesionální herec má spoustu praktických zkušeností, aby mluvil jenom tehdy, když to stojí ve scénáři, a jinak držel jazyk za zuby. Ale přesto musím říct: všechna čest Ashley Jarvisovi a Dale Kirbymu. Prožili - či protrpěli dvě dlouhé nepříjemné hodiny - především Jarvis, který jistě vážil aspoň tolik co Wolfe a neměl ty kilogramy tak vhodně rozložené. Museli jsme bednu s ním naklonit na bok, než se mu z ní podařilo vylézt. Dobrých pět minut zůstal ležet na podlaze, ale odmítl pomoc a pilně pohyboval rukama a nohama. Když se posléze vzpřímil, obrátil se k Wolfovi a vysekl mu parádní poklonu. Mně se Kirby neuklonil a taky nic neříkal. Zatímco jsme čekali, až Jarvis vstane, poodstoupil stranou a prováděl gymnastiku v rytmu hudby z rádia.

Souhlasil jsem se Saulem, že oba ujdou. Kirby byl snad o centimetr menší, ale byl stejně stavěn jako já. Jarvis měl výšku jako Wolfe. Nebyl sice tak široký v ramenou a v pase byl objemnější, ale až si obleče plášť, bude vypadat akorát. Obličejem se nám příliš nepodobali, ve tmě si toho však žádný G-man nevšimne, neboť se nedostane tak blízko, aby rozeznal rysy obličeje.

Wolfe odpověděl na tu poklonu kývnutím, řekl: „Pojďte za mnou, pánové,“ a vešel do kanceláře. Místo aby se usadil za svým stolem, žluté křeslo postavil doprostřed koberce dost tlustého, aby pohlcoval hluk, a šel pro druhou židli. Já jsem donesl dvě židle a Saul a Fred a Orrie si také vzali po jedné a usadili jsme se do kruhu. Wolfe a Jarvis a Kirby seděli uprostřed. Wolfe řekl: „Ty peníze, Archie,“ a já se zvedl, otevřel pokladnu a vzal dva svazky dvacetidolarových bankovek, vždy po pětadvaceti, které tam ležely připraveny.

Wolfe přelétl pohledem z Jarvise na Kirbyho a zpátky. „Oběd je připraven,“ řekl, „nejprve ale několik věcí. Ty peníze jsou vaše. Archie?“

Každému z nich jsem podal svazek bankovek. Jarvis se na něj koukl a zastrčil ho do kapsy saka. Kirby vytáhl tašku z náprsní kapsy, úhledně do ní bankovky naskládal a tobolku zastrčil zase do náprsní kapsy.

„Pan Hewitt vám vysvětlil,“ řekl Wolfe, „že každý z vás dostane po tisíci dolarech. To se nyní stalo. Když jsem vás viděl vylézat z těch beden, mám pocit, že jste si ten tisíc bohatě zasloužili. Tudíž když se k mé spokojenosti zhostíte také další části úkolu, budu mít za to, že jste si vydělali další tisíc, který obdržíte v pátek či sobotu.“

Jarvis otevřel ústa, ale včas se ještě vzpamatoval a ústa sklapl. Ukázal na Kirbyho, poklepal si na prsa a tázavě na Wolfa pohlédl.

Wolfe kývl. „Dva tisíce. Pro každého. Nakloňte se blíže, pane Kirby. Nemůžu mluvit příliš hlasitě. Vy, pánové, se v našem domě zdržíte dvacet osm hodin. Během této doby nesmí být slyšet jediný zvuk, který by někomu mohl prozradit vaši přítomnost. Váš pokoj je o poschodí výše. Vystoupíte po schodech a nepoužijete zdviže. Kdybyste něco potřebovali, obraťte se na muže, který bude mít službu na chodbě. Když se budete chtít o něčem domluvit, mluvte šeptem. V pokoji máte několik tuctů knih. Kdybyste mezi nimi nenašli nic po své chuti, můžete si vybrat některou z knih na těchto policích. Nepouštějte rozhlas ani televizi: v domě nesmí být žádný nadměrný halas. Budete si muset osvojit držení těla a způsob chůze pana Goodwina a mojí, k tomu vám dáme dost příležitosti. Našich hlasů si všímat nemusíte, to potřebovat nebudete.“ Našpulil rty. „To myslím je všechno. Chcete-li něco vědět, ptejte se hned. Mluvte polohlasem a nakloňte ústa k mému uchu. Máte nějaký dotaz?“

Oba zavrtěli hlavou.

„Zasedneme tedy k obědu. Rádio zůstane vypnuté. Při jídle nemluvíme o obchodních věcech. Hovořit budu jedině já a pan Goodwin.“

Vstal.

12

Nechtěl bych těch osmadvacet hodin prožívat znova.

Když kráčíte lesem, o němž víte, že v něm jsou záškodníci a že se třeba hned tamhle za stromem jeden skrývá, pak musíte mít kuráž a ostrý zrak. Ale když nevíte, jestli v lese záškodníci jsou, ale být by tam mohli, to je pak jiná písnička. K čemu vám bude kuráž a bystré oči? Nevěděli jsme určitě, jestli někde v domě jsou instalovány mikrofony, nebylo však vyloučeno, že někde jsou. Kdyby si Jarvis či Kirby ve dveřích koupelny přiskřípl prst a bolestí vyjekl nebo vzkřikl sakra či himl, celou naši akci by to mohlo shodit. Mohlo - to byl právě ten nervák. Pokaždé když jsem udělal výlet nahoru, abych zkontroloval, jestli Saul či Fred nebo Orrie stoji na chodbě, a že je to ještě nezačalo nudit, aby se dali do řeči, měl jsem pocit, že se chovám pošetile. Dospělí lidé se každý večer nedívají pod postel, jestli se tam neskrývá lupič, třebaže by tam jednou být mohl.

Oběd a večeře byly otravné, neboť mluvil jenom Wolfe či já, hlavně ovšem Wolfe, a těch pět ostatních jedlo a naslouchalo. Jednou si to zkuste. Nemohl jsem ani žádnému z nich říct, aby mi třeba podal máslo: mohl jsem pouze ukázat prstem. A když jsme něco dělali, kupříkladu bedny odnášeli dozadu do komory a tam je skládali, ani pak jsem mluvit nemohl. S kým?

Vyšel jsem z domu jednou, a to ve středu odpoledne, abych z telefonní budky zavolal Hewittovi a řekl mu, že ta zásilka došla v dobrém stavu. Potom jsem šel do garáže informovat Toma Hallorana, co má dělat.

Přišly také veselejší chvíle, dvakrát ve středu a čtyřikrát ve čtvrtek, když Jarvis pozoroval Wolfa. Jarvis se postavil na úpatí schodiště či stál nahoře na schodech a díval se, jak Wolfe sestupuje, a pak se postavil na chodbě a díval se, jak Wolfe chodí po rovině. Ve čtvrtek při druhém předvádění jsem věděl, že si Jarvis z Wolfa střílí a těší ho, jak se Wolfe kysele tváří, ale já z toho měl taky zábavu. Kirby mě samozřejmě taky pozoroval, to mi ale nedělalo vůbec potíže, protože obvykle po těch schodech vyběhnu a zase seběhnu tucetkrát a někdy také víckrát za den. Kirby však nemohl imitovat můj způsob, jak řídím vůz. Po celou cestu až k Hewittovi je jistě budou sledovat, a jestliže bude manipulovat s volantem jinak, než to já mám ve zvyku, mohlo by to u nějakého chytrého G-mana vzbudit podezření. Ve čtvrtek dopoledne jsem Kirbyho zavedl do kanceláře, otevřel rádio a půlhodinku jsme tohle spolu probírali.

Když se na to dnes zase znovu dívám, myslím si, že jsme nepřehlédli žádnou maličkost. Ve středu kolem jedenácté večer jsem šel nahoru do své ložnice, která má okna na Třicátou pátou ulici. Nepohrával jsem si se záclonami déle než obvykle, převlékl se do pyžama, posadil na postel a zhasil lampičku na nočním stolku. Za pár minut vešli Fred a Orrie, ve tmě se svlékli, já vypadl a oni si šli lehnout. Saul spal na pohovce v předním pokoji, kde jsme vůbec nerozsvítili. Svítí se tam málokdy.

Zmíním se o divné věci. Když jsem ve středu večer otočil vypínačem v kanceláři a zalezl do pokrývek na gauč, nepřemýšlel jsem o tom, jestli opravdu sklapne ta past, co jsme políčili. Dumal jsem nad gaučem v bytě Sarah Dacosové. Co jestli uklízečka obrátila matrace, aby je provětrala, a našla revolver? Kdybych se v tom bytě zdržel ještě pět minut déle, našel bych snad lepší skrýš.

Zmínil jsem se už o tom obědu a večeři. To bylo ve středu. Čtvrteční snídaně a oběd vypadaly jinak, neboť Fritz nebyl přítomen. Podle plánu Hewitt měl pro něj poslat vůz a auto také stálo před domem přesně v osm hodin ráno. Fritzovi jsem donesl příruční zavazadlo k vozu, a když mi potřásl rukou, tvářil se zasmušile. Neměl vůbec náladu vytvářet mistrovská díla umění kuchařského pro nějakou sešlost aristologů. Přípravu snídaně jsme si já a Saul vzali na starost. K obědu byla studená vyza, která byla uznána za poživatelnou, pak dvě láhve šampaňského a pět různých druhů sýrů.

Ve čtvrtek odpoledne ve tři čtvrti na pět jsem byl v kanceláři se Saulem, Fredem a Orriem, když přišel dolů ošetřovatel orchidejí Theodore Horstman, jemuž bylo řečeno, aby dnes odešel dřív. Řekl nám dobrou noc a vyšel. Wolfe byl nahoře ve svém pokoji. V pět hodin deset minut jsem vyšel nahoru já do svého pokoje a začal se převlékat. Mohl jsem se přesvědčit, že záclony doléhají, a prostě si sednout, ale kdybych se najednou o záclony začal zajímat, vypadalo by to nepřirozeně. A my si děsně přáli, aby se všechno zdálo docela normální. Wolfe se také ve svém pokoji převlékal. V pět hodin čtyřicet jsem ve večerním obleku vešel do kanceláře a o pět minut později se ozvalo zahrčení zdviže a objevil se Wolfe, rovněž ve večerním. Rádio zůstalo tiše a my dva se začali bavit o dopravních problémech. Přesně pět minut před šestou se ozvaly z haly tiché kročeje a Jarvis a Kirby stáli u dveří. Jarvisův večerní oblek vypadal lépe než Wolfův, který ty lepší časy měl už za sebou. Kirby mě ale netrumfnul, neboť za svůj oblek jsem vysolil tři stovky. Řekl jsem Wolfovi, že na něj počkám dole ve voze, vyšel jsem do haly, Kirbymu podržel svůj plášť, podal mu svůj klobouk a postavil se za roh zdi, aby mne zvenčí nebylo vidět. Otevřel dveře, překročil práh a dveře za sebou přibouchl. Jarvis přišel a vyhlížel ven zrcadlovým sklem, zatímco já stál u jeho lokte. Pak zhasla světla v kanceláři, a já Jarvisovi podal Wolfův plášť a klobouk. Asi za půl hodiny, třebaže ve skutečnosti to netrvalo déle než šest minut, přijel náš heron a zastavil u chodníku. Jarvis otočil vypínačem a hala se zahalila do tmy. Já se opět ztratil z dohledu, ještě než Jarvis vyšel a zavřel za sebou. Pozoroval jsem ho a říkal si, že si rozhodně zasluhuje ten jeden tác navíc. O Kirbym jsem se nemohl vyjádřit, protože nevím, jak při chůzi vypadám. Přísahal bych, že Wolfe sestupuje po schodišti, jde po chodníku a vstupuje do vozu - kdybych předem nevěděl, že to není on. Heron se hladce rozjel a křečovitě neposkočil, jako když jedu já, a já si všiml teprve teď, že bůhvíjak dlouho už zatajuji dech.

Jestli se drželi mého scénáře, byla nyní kancelář prázdná. Ještě než zhasla světla v hale, odešel Wolfe do tmavé kuchyně, Orrie do tmavé jídelny a Saul s Fredem spojovacími dveřmi prošli do tmavého předního pokoje. Já je neslyšel odcházet a tak je tedy sotva slyšel kdo jiný.

Položil jsem ruku na postranní kapsu, dotkl se Marleye ráže .38, nato jsem přistoupil k domovním dveřím a dotkl se hrany, abych se přesvědčil, že jsou zavřené. Počkal jsem, až se můj zrak dostatečně přizpůsobí šeru, a posadil se do židle u stěny naproti věšákům.

Cítil jsem se výborně. Napětí už skončilo. Mohlo se to všechno zvrtnout na sto různých způsobů, buď pro špatnou organizaci anebo nešťastnou náhodou. Ale měli jsme to za sebou, všechno bylo hotovo a nám nezbývalo nic jiného než čekat. Buď se rozhodli, že udělají domovní prohlídku, anebo od ní upustí. Jenže to byla jejich starost, moje ne. Nevěděl jsem, kolik udělali těch ilegálních domovních prohlídek, našinec se tohle nedoví, věděl jsem však, že loňského roku provedli v New Yorku určitě čtyři, a o několika dalších prohlídkách jsem slyšel mluvit. Záleží na tom, jestli Wragg věří, že Althause zabil G-man. Jestli tomu věří, vsadil bych deset k jedné, že k nám na návštěvu přijdou. Jestli tomu nevěří a jestli si nějak prověřil, že v té vraždě nejsou jeho lidé namočeni, pak k nám nepřijdou. O kvalitě naší návnady rozhodne on, ne my. Cítil jsem se výborně.

Když se mi zdálo, že půlhodinka uplynula, šel jsem ke dveřím a ve světle prosvítajícím zrcadlovým sklem zvenčí jsem se koukl na hodinky. Ukazovaly šest hodin dvaadvacet a moje výborná nálada povadla. Spletl jsem se o osm minut. Myslil jsem, že nosím hodinky v hlavě, zřejmě jsem ale nebyl tak nevzrušený, jak jsem se domníval. Místo abych se zase posadil, přešel jsem přes halu ke dveřím kanceláře a moje výborná nálada poklesla ještě víc, protože dvakrát jsem se otřel o stěnu. Nenašel jsem pro to žádnou omluvu. Ovšem cesta zpátky k tomu světlému obdélníku, to byla hračka, měl bych ale ksakru i ve tmě jako v pytli dokázat přejít halou, kterou dobře znám. Třikrát za sebou jsem to dokázal a potom jsem se vrátil k židli a usedl.

Kdy přišli, vám přesně říct nemůžu, poněvadž jsem si řekl, že dřív než v sedm se na hodinky nepodívám. Do sedmé však už moc nechybělo. Mdlý svit ve skleněné výplni domovních dveří se pojednou zatemnil a přede dveřmi stáli naši návštěvníci. Byli dva. Třetí patrně hlídal dole na chodníku. Jeden se skláněl, aby si prohlédl zámek, druhý stál na nejhořejším schodě, obrácený zády ke dveřím a čelem k ulici.

Přirozeně věděli, že máme patentní zámek značky Rabson, a patřičné nástroje si jistě přinesli. I kdyby však byli mistry svého oboru, tenhle typ se nedá otevřít jen tak hned na první pokus, a proto jsem neměl nijak naspěch. Dveře z haly do předního pokoje byly otevřené, jeden a čtvrt metru daleko od místa, kde jsem seděl. Přistoupil jsem k nim, vstrčil hlavu dovnitř a tiše jsem zasykl a zasyknutí mi odpovědělo. Přešel jsem ke dveřím do jídelny, vůbec jsem se přitom neotřel o stěnu, znovu jsem zasykl a zevnitř se ozvala stejná odpověď. Pak jsem udělal ještě několik kroků a zůstal stát těsně před dveřmi kanceláře. Jistě nebudou svítit baterkou, hned jak vejdou: zůstanou stát a budou naslouchat.

Já a Saul se dohadujeme, jak dlouho ten zámek otevírali. On říká, že dveře se otevřely osm minut poté, co jsem zasykl, a já říkám, že to bylo až za deset minut. Fakt ale je, že domovní dveře se otevřely. Jakmile jsem zaslechl cvaknout kliku, učinil jsem několik kroků zpět do kanceláře, nalevo ode dveří se postavil zády ke stěně s levicí za sebou a prstem na vypínači, zatímco pravou rukou jsem vytáhl z kapsy Marleye.

Když vešli, nenaslouchali déle než pět vteřin, a to je špatná technika. Kráčeli přímo přes halu. Pootočenou hlavou jsem pozoroval, jak se mdlý svit tužkové baterky jasní a jak světelný pruh postupuje do kanceláře. Potom jsem je uviděl. Vešli tři či čtyři kroky do místnosti a nato zůstali stát. Ten s baterkou si svítil dokola. Za tři vteřiny by světlo dopadlo na mne, takže jsem zanotoval: „Tak jedem“, pozvedl jsem revolver, stiskl vypínač a bylo světlo.

Jeden z nich vytřeštil oči, ale ten druhý upustil baterku a sahal rukou pod sako. Já ale nebyl samojediný s tím revolverem. Orrie s napřaženou zbraní stál vedle mne a Saulův hlas se ozval od dveří předního pokoje: „První zásah!“ Noční návštěvníci pootočili hlavu a spatřili druhé dvě pistole.

„Nevypadá to dobře,“ řekl jsem. „Nemusíme vás ani prohledávat, protože do dvou směrů najednou střílet nemůžete! Pane Wolfe!“

Byl zde. Vyšel z kuchyně patrně hned nato, když jsem zavolal: „Tak jedem.“ Řekl jsem mu: „Obejděte to!“ on už ale tím směrem vykročil, napravo od klubovky potažené červenou kůží, mimo jejich dosah. Usedl za svým stolem a měřil si je - totiž z profilu, poněvadž tváří byli obráceni k Orriemu a ke mně.

Promluvil. „To je hanebnost. Archie, zavolejte policii.“

Pohnul jsem se. Nedělal jsem tak velkou okliku jako Wolfe, ale bylo lépe vyhýbat se pranici, a proto jsem to vzal kolem nich. Na půl cestě ke svému stolu jsem se zastavil a řekl: „Koukejte. Jestli po mně chcete skočit, až budu vytáčet číslo, nevyjdete odsud po svých nohou. Myslím, že víte, co říká zákon, protože tohle lupiči obvykle znají. Vnikli jste do domu. Jestli se pokusíte o nějaký podtrh, slíznete za to olovo a poldové nám ještě poděkují.“

„Hovno.“ To řekl ten svalnatý hezoun s hranatou bradou a širokými rameny. Ten druhý byl vyšší, vyzáblý a v jeho tváři ostře vystupovaly lícní kosti. Hezoun na mne upřeně civěl. „Vy víte, že nejsme lupiči.“

„Vím čerta starého. Vloupali jste se do domu. Tohle můžete potom vykládat poldíkům. Varoval jsem vás. Zůstaňte na místě. Jakmile se pohnete, budete zastaveni. Jednoho z mých kolegů moc svědí prsty.“

Abych se dostal k telefonu na svém stole, musel jsem se obrátit k nim zády. Když jsem napřáhl ruku po sluchátku, Hezoun vyštěkl: „Přestaňte s tou komedií, Goodwine. Sakramentsky dobře víte, kdo jsme.“ Obrátil se k Wolfovi. „Jsme agenty Federálního vyšetřovacího úřadu a vy to víte. Ničeho jsme se nedotkli ani dotknout nehodlali. Chtěli jsme s vámi mluvit. Když na zvonění nikdo nešel, strčili jsme do dveří, které nebyly zamčeny, a vešli jsme dovnitř.“

„Lžete,“ řekl Wolfe tónem, kterým tento fakt konstatoval. „Pět lidí odpřisáhne, že jste nezvonili a že domovní dveře byly zamčeny. Čtyři lidé vás slyšeli otevírat zámek paklíčem. Jakmile vás policie prohledá, najde u vás lupičské náčiní. Federální vyšetřovací úřad? Fuj. Archie, zavolejte policii a požádejte je, aby poslali lidi, co si dovedou poradit s párkem rabiátů.“

Než jsem se znova otočil, řekl jsem: „Frede,“ pokynul mu prstem a on přišel ke mně. Když míjel ty dva, div do nich nevrazil. Jednou mu jeden G-man zkroutil ruku a Fred by přivítal příležitost to oplatit. Stehny se opřel o Wolfův stůl a stál čelem k nim. S revolverem u boku vypadal mnohem zlověstněji, než jaký je ve skutečnosti. Je to v podstatě hodný chlápek, má ženu a čtyři děti. Když jsem začal číslo vytáčet, byl jsem ochoten vsadit sto k jedné, že je nevytočím celé. To se taky stalo. Když kotouč ciferníku se počtvrté otočil, Hezoun vypleskl: „Počkejte, Goodwine,“ a já se obrátil s prstem na otvoru ciferníku. Zasunoval levou ruku do saka. Zavěsil jsem telefonní sluchátko a popostavil se vedle Freda. G-man ruku vytáhl a v ní držel černé kožené pouzdro. „Legitimace,“ řekl, pouzdro rozevřel a ukázal nám je.

Nyní jsme došli k choulostivému bodu. Smějí ukazovat legitimaci, ale nesmějí ji dávat z rukou. Wolfe zavrčel: .Já si ji prohlédnu,“ načež Hezoun pokročil o krok, ale Fred natáhl mohutnou levici a odstrčil ho zpátky. Napřáhl jsem ruku s dlaní obrácenou nahoru, ale nic jsem neříkal. Hezoun zaváhal, ne však dlouho a položil mi legitimaci do dlaně. Já řekl Tyčce: „Vy taky,“ a držel ruku nataženou. Měl už legitimaci připravenou a položil ji na tu první v mé dlani. Já se obrátil a oba průkazy jsem podal Wolfovi. Podíval se na první a potom na druhý, otevřel šuple, vytáhl odtud velkou lupu a průkazy si prohlížel tím sklem. Dal si s tím načas. Pak vrátil lupu do šuplete, za ní tam hodil oba průkazy, šuplík zavřel a pozoroval oba vetřelce.

„Jde patrně o padělky,“ řekl. „Policejní laboratoř k tomu vysloví své dobrozdání.“

Oba se jistě uměli velice ovládat, že nevybuchli. Nebýt zaneprázdněn jinými myšlenkami, projevil bych jim svůj obdiv. Stáli strnule, ani se nehýbali. Potom řekl Tyčka: „Ty pupkatý zčubkysynu.“

Wolfe kývl. „Pochopitelná reakce. Pouze jako základ pro další debatu vyjdeme z předpokladu, že agenty Federálního vyšetřovacího úřadu opravdu jste. Pak je vaše stížnost na místě, ale stěžovat si můžete ne na mne, ale na své kolegy, kteří se dali svést zdáním, že je tento dům prázdný. Nemáte se proč omlouvat.“

Odkašlal si. „Nuže. Stále ještě vycházíme z uvedeného předpokladu. Vaše průkazy si ponechám jako zástavu. Vy anebo váš úřad je můžete vymáhat jedině soudní žalobou, která veřejně odhalí, jak se mi ty průkazy dostaly do rukou. Já ovšem odpovím protiakcí, neboť do mého domu jste vstoupili ilegálně a byli přistiženi flagrante delicto. Na to mám čtyři svědky. Pochybuji, že vaši představení budou ochotni tuto cenu zaplatit. Tak tedy iniciativa spočívá na mně. Můžete odejít. Když vycházíme z toho daného předpokladu, potřeboval jsem pouze nezvratný důkaz, že příslušníci Federálního vyšetřovacího úřadu spáchali zločin a mohou být pohnáni před soud. Tento důkaz leží zde v šuplíku. Mimochodem, nezmínil jsem se o rukavicích, co máte na rukou. Pochopitelně jsme si jich všichni povšimli. Je to další drobný důkaz, kdyby a až se tato záležitost bude projednávat u soudu. Pánové, můžete jít.“

„Čert aby vás vzal.“ Byl to Hezoun. „To půjde k federálnímu soudu. Ty služební průkazy jsou vlastnictvím federálních úředníků.“

„Třeba jsou. Ale i v tom případě se obhájím. Když pomineme danou domněnku, stěží se mi chce věřit, že do mého domu nezákonně vnikli příslušníci federální policie, a nepochybně mám právo si průkazy ponechat, dokud se neprokáže, že oba tyto průkazy jsou pravé.“

„A jak se to má prokázat?“

„To uvidím. Vyčkám dalšího vývoje. V případě, že průkazy jsou pravé, navštíví mě patrně někdo z vašich představených, snad dokonce sám pan Wragg.“

„Ty pupkatý zčubkysynu,“ řekl Tyčka. Zdálo se mi, že když je rozčilen, má velice omezený slovník.

„Vlastně se chovám shovívavě,“ řekl Wolfe. „Vymohli jste si násilím vstup do mého domu, a pokud vím, vydáváte se za policejní úředníky. Dva trestné činy. Jste-li ozbrojeni, měli bychom vám odebrat zbraně a nástroje, kterých jste použili k odemčení dveří - nepochybuju o tom, také k vypáčení stolů a skříní v mé kanceláři. A ještě ty rukavice. Radím vám, abyste odtud odešli neprodleně. Tito mužové nemají rádi lupiče ani FBI a s radostí vás pokoří. Hrome, tak jděte!“

Stáli a hleděli na něj. Hezoun se na Wolfa mohl dívat mezerou mezi Fredovým a mým ramenem a Tyčka stál napravo od Freda. Vyměnili si pohledy, podívali se znovu na Wolfa, a hnuli sebou. Když se blížili ke dveřím, Orrie couval před nimi do haly s napřaženým revolverem. Rád míří na lidi revolverem. Saul prošel přední místností do haly a rozsvítil. Fred a já jsme šli za G-many. Když došli k domovním dveřím, Saul je otevřel a Orrie a Fred a já jsme se spolu s ním dívali, jak Hezoun a Tyčka sestupují na chodník. Skoro jistě měli ještě třetího společníka, ale toho nikde nebylo vidět. Zabočili doleva směrem k Desáté avenue, my jsme ale nevyšli ven, abychom je viděli jít k vozu. Než jsem zavřel dveře, prohlédl jsem si zámek a nenašel na něm ani škrábnutí. Když jsem zasunul zástrčku, řekl Fred, že oni určitě mají asi nejlepší sbírku klíčů na světě.

Když jsme husím pochodem nakráčeli do kanceláře, stál Wolfe uprostřed koberce a prohlížel si předmět v dlani -tužkovou baterku, co upustil Hezoun. Hodil ji na můj stůl a zařval: „Mluvte! Všichni najednou mluvte!“

Všichni jsme se dali do smíchu.

„Vypisuju odměnu,“ řekl jsem hlasitě. „Fotografii J. Edgara Hoovera v rámečku tomu, kdo prokáže, že si tenhle hovor nahrávají a magnetofonový záznam mu pošlou.“

„Přisámbůh,“ řekl Fred, „měli si zkusit něco začít.“

„Chci šampaňské,“ řekl Saul.

„Pro mne whisky,“ řekl Orrie. „Jsem hladový.“

Bylo za dvacet minut osm. Odebrali jsme se do kuchyně, Wolfe také, a mluvili jsme všichni najednou. Wolfe začal kramařit v chladničce - vytáhl odtud kaviár, páté de foie gras, zbytek vyzy a celého uzeného bažanta. Saul otevřel ledničku a vzal led na vychlazení toho šampaňského. Orrie a já jsme přinesli láhve ze spíže. Fred se zeptal, jestli může zavolat domů své ženě, a já řekl, ovšem, a že ji nechám pozdravovat, když promluvil Wolfe.

„Povězte jí, že tu zůstanete na noc. Zůstanou zde všichni. Archie ráno ty věci odnese do banky a vy ho doprovodíte. Nepodniknou patrně nic, ale o něco by se mohli pokusit. Frede, své ženě se o tom nezmiňujte ani nikomu jinému. Ještě to není u konce, jenom se to rozbíhá naplno. Jestli někdo z vás touží po teplém jídle, připravím yorkshirskou pečeni za dvacet minut, jestli Archie udělá ztracená vejce.“

Všichni jeho nabídku odmítli, což mne potěšilo. Nenávidím dělat ztracená vejce.

O hodinu později jsme trávili příjemný večer. Já s našimi třemi hosty jsem seděl v předním pokoji u vyrovnané partie kanasty a Wolfe se uvelebil v kanceláři v tom svém jediném pohodlném křesle a četl knihu. Kniha se jmenovala FBI, jak ji nikdo nezná. Buď se na ní jenom zrakem pásl, anebo prováděl výzkum, to nevím.

V deset hodin jsem musel na chvilinku od karet odejít, neboť Wolfe říkal, abych zavolal Hewittovi, až budou aristologové po večeři. Odešel jsem do kanceláře a spojil se s Hewittem. Wolfe mu řekl, že všechno klapalo dokonale, a děkoval mu za jeho spolupráci. Hewitt odpověděl, že naši dvojníci jsou lidé velice zábavní: Jarvis recitoval Shakespeara a Kirby zase imitoval presidenta Johnsona a Barry Goldwatera. Wolfe řekl, aby jim Hewitt vyřídil naše pozdravy, a já se vrátil ke kanastě a Wolfe k té knize.

Ale krátce po jedenácté jsem byl opět vyrušen. Zvonil telefon a Wolfe nenávidí zvedat sluchátko, odkráčel jsem tedy k svému stolu.

„Byt Nero Wolfa. Archie Goodwin u aparátu.“

„Zde Richard Wragg, Goodwine.“ Protáhlý, uhlazený a hluboký hlas. „Chci mluvit s Wolfem.“

Tušili jsme něco podobného a měl jsem patřičné instrukce.

„To bohužel nejde, Wraggu. Pan Wolfe je zaneprázdněn.“

„Chci s ním mluvit.“

,,Dobrý nápad, myslel si, že byste snad chtěl přijít. Zítra dopoledne v jedenáct v jeho kanceláři, co říkáte?“

„Potřebuji s ním mluvit ještě dnes. Neprodleně.“

„Lituji, Wraggu, není to možné. Je velice zaneprázdněn. Půjde to nejdříve v jedenáct dopoledne.“ ,Co ho tak zaneprázdňuje?“

„Čte knihu FBI, jak ji nikdo nezná. Za půlhodinku si jde lehnout.“

„V jedenáct jsem u vás.“

Zdálo se mi, že praštil sluchátkem, ale třeba se mi to opravdu jenom zdálo. Otočil jsem se k Wolfovi: „Říkal jsem mu Wragg, protože se tak jmenuje. Zítra v jedenáct dopoledne. Podle našeho očekávání.“

„A přání. Musíme se poradit. Až dohrajete.“

Zvedl jsem se. „To bude co nevidět. Mám už tři tisíce čtyři sta bodů.“

13

Potřebuju spát celých osm hodin a většinou se mi to povede, ale té noci jsem spal jenom šest hodin. Deset minut po jedné odešel Wolfe a také Fred a Orrie, Saul ležel na pohovce v předním pokoji, a já se taky zrovna chystal do hajan, když zazněl domovní zvonek. Byl to Fritz s Jarvisem a Kirbym, a když jsem viděl, jak Kirby zavrávoral u prahu, v duchu jsem si řekl, jaký asi měli malér. Zeptal jsem se ho, kde zůstal vůz, a on na mě vyvalil oči a rty měl pevně stisknuté. Domníval jsem se, že se asi přesně drží daných instrukcí, řekl mu, že teď už může mluvit, ale Fritz poznamenal, že Kirby ted mluvit nemůže, protože je moc opilý, a dodal, že heron je v perfektním stavu a stojí venku před domem, avšak jenom dobrotivý Bůh ví, jak se dostali až sem. Vyvezl je zdviží nahoru do jejich pokoje a já se obul, přehodil plášť přes pyžama, vyšel ven a zavezl vůz do garáže. Vůbec nebyl škrábnutý.

První číslo našeho pátečního programu bylo na pořadu v půl deváté. Ve tři čtvrti na osm jsem se silou vůle přiměl k tomu, abych vylezl z postele a vyšel nahoru do svého pokoje s plnou náručí přikrývek a prostěradel a s polštářem. Když jsem se v koupelně osprchoval a oholil a vyšel ven, Fred s Orriem seděli na pelesti postele a zívali. Poznamenal jsem, že vyrazíme za hodinu a dvacet minut, a oni mi odpověděli, abych si vzal ledovou sprchu na svůj rozpálený mozek, což jsem už předtím učinil. Předpokládal jsem, že se musím postarat o snídani, ale když jsem sestoupil se schodů, viděl jsem Fritze vyjít z Wolfovy ložnice, kam odnesl podnos se snídaní skoro načas. Bylo za dvě minuty půl deváté a já zahájil den tím, že jsem vytočil číslo paní Brunerové a zastihl ji doma. Řekl jsem, že lituji, že ji vyrušuji tak záhy ráno, ale že pro ni mám velmi důležitý vzkaz, aby zašla laskavě do budky a o tři čtvrti na deset či co nejdříve po té době mi zavolala na číslo, které jsem jí dal. Řekla, že jí to narušuje jednu obchodní schůzku a jak je ten vzkaz důležitý, a já odvětil, že převelice, načež řekla tak dobrá, že zavolá.

Mohli jsme se tedy v klidu nasnídat a to bylo dobré. Fritz ví, že všichni tři, Saul a Fred a Orrie, milují vejce au beurre noir. Tvořila hlavní jídlo a měli jsme k tomu topinky a slaninu, každý dvě porce, dvě vejce na porci, čili šestnáct vajec celkem. Účet výdajů za tuhle akci bude utěšený.

V devět hodin čtyřicet jsem vyšel z domu, s průkazy v kapse a doprovázen svými osobními strážci. Dopochodoval jsem k dragstóru na nároží, vešel dovnitř a postavil se hned vedle telefonní budky. Podle toho, jak znám ženy, chystal jsem se čekat asi dvacet minut, avšak telefon zazvonil v devět hodin čtyřicet šest, zrovna ve chvíli, když do místnosti vpadl muž a zamířil k budce. Když jsem zvedl sluchátko, usoudil jsem, že to nebude G-man, který se chystá odposlechnout rozhovor: nevypadal na to.

Paní Brunerová řekla, že věří, že opravdu jde o věc důležitou, neboť se kvůli tomu opozdila na schůzce.

„Nemůžete mít schůzku ani zpoloviny tak důležitou,“ řekl jsem. „Na všechny schůzky zapomeňte. Ve tři čtvrti na jedenáct musíte přijít do kanceláře pana Wolfa, nesmíte se opozdit ani o vteřinu.“

„Dnes dopoledne nemohu.“

„Přijít můžete a musíte. Dvakrát jste mi řekla, že se vám nelíbí můj tón, to ale nic nebylo proti tomu, jak na vás spustím, kdybyste přijít nehodlala. Pan Wolfe by vám těch sto táců patrně vrátil.“

„Proč ale? Oč jde?“

„Jsem jenom pouhý poslíček. Všechno se dozvíte, až přijdete. Není to jenom důležité, je to životně důležité.“

Nakrátko se odmlčela. „Ve tři čtvrti na jedenáct?“

„Anebo dříve.“

Znovu nastalo ticho. „Dobře. Budu tam.“

„Báječné. Jste náš vzorný klient. Kdybyste nebyla bohatá, tak bych si vás vzal.“

„Co jste říkal?“

„Nic.“ Zavěsil jsem.

Po pouhých šesti hodinách spánku jsem se necítil příliš životně, ale cítil jsem se důležitě, když jsem se zimním větrem v zádech kráčel přes město ke Kontinentální bance na Lexingtonově avenue. Nenajde se moc lidí, aby mělo osobní strážce takové kvality, jako jsem měl já - nejlepšího detektivního agenta mezi dvěma oceány, a ještě navíc dva setsakra dobré agenty. Jestli si myslíte, že jsme to drobet přehnali, co kdybych klopýtl a rozbil si hlavu anebo kdybych upadl do tenat svůdné sirény, z níž by se vyklubala federální agentka? Koneckonců měli jsme je v domě po ruce a tahle procházka jejich zdraví prospěje. V bance jsem sešel nejdřív do suterénu k oddělení bezpečnostních schránek a oba průkazy uklidil do sejfu. Když jsem nahoře vyzvedl pět tisíc, abych doplnil peněžní rezervu pokladny v naší kanceláři, pomyslil jsem si, že dnes před devíti dny jsem vlastně v stejnou hodinu deponoval šek na tu zálohu honoráře. Tehdy jsem myslel, že máme naději jedna k miliónu. A teď…

Museli jsme si pospíšit, abychom do tři čtvrti na jedenáct dorazili do našeho starého cihlového domu, a jen tak tak jsme to stihli. Sundávali jsme si pláště v hale, když jsem zahlédl rolls royce paní Brunerové zastavit před domem. Když došla pod přístřešek vchodu, otevřel jsem jí domovní dveře. Fred a Orrie se chtěli odporoučet, ale já je zavolal zpátky.

„Paní Brunerová,“ řekl jsem, „chtěl bych vás seznámit se třemi muži, kteří v rámci plnění úkolu vámi nám svěřeného jeli sto kilometrů náklaďákem, schouleni v dřevěných bednách s přišroubovaným víkem. Muži, kteří včera večer dvacet minut mířili revolvery na dva agenty FBI, zatímco si to s nimi pan Wolfe vyřizoval.“

„Ano - ovšem. Ráda bych je poznala.“

„To jsem očekával. Pan Saul Panzer. Pan Fred Durkin. Pan Orrie Cather. Pan Panzer vám bude na chvíli dělat společníka. Pověsím váš plášť v předním pokoji, když dovolíte. Má přijít Richard Wragg, náčelník G-manů v New Yorku, a nechci, aby jej viděl.“

Otevřela zeširoka oči, ale ústa měla zavřená. Usnesl jsem se, že si ji vezmu, přestože má fůru peněz. Odebral jsem jí plášť a Fred s Orriem zamířili ke schodům do poschodí, aby se utábořili u jižního pokoje a Jarvisovi a Kirbymu nedovolili sejít dolů a nás rušit v rozhovoru.

Nalevo na zadním konci haly hned u kuchyně je výklenek a v něm je ve výši očí ve zdi otvor. Otvor zakrývá posuvná deska a na druhé straně v kanceláři zastírá otvor šalebný obraz s vodopádem. Když se postavíte ve výklenku a panel odsunete, čtverhranným otvorem vidíte větší část kanceláře a samozřejmě slyšíte, co se uvnitř mluví. Dovedl jsem paní Brunerovou, sledovanou Saulem, k tomu výklenku, odsunul posuvnou desku a ukázal otvor. „Jak jsem se zmínil,“ řekl jsem, „má přijít Wragg, který bude se mnou a panem Wolfem v kanceláři. Pan Panzer vám z kuchyně donese stoličku, na kterou se posadíte, a on zůstane u vás stát. Ta návštěva potrvá snad deset minut nebo také dvě hodiny, to nevím. Nebudete rozumět všemu, o čem se bude mluvit, ale většinou to pochopíte. Kdybyste pocítila nutkání ke kašli nebo chtěla kýchnout, jděte po špičkách do kuchyně. Saul vám rukou dá znamení, kdyby -”

Zazněl domovní zvonek. Vystrčil jsem hlavu z výklenku a pod přístřeškem u vchodu stál náš návštěvník, který přišel o pět minut dříve, než měl. Řekl jsem Saulovi, aby si s tou stoličkou pospíšil, a když odběhl do kuchyně, odkráčel jsem halou k domovním dveřím. Ohlédl jsem se. Saul mi hlavou pokynul, že všechno je v pořádku, a já dveře otevřel.

Richardu Wraggovi bylo čtyřiačtyřicet let. Bydlel v Brooklynu se ženou a dvěma dětmi a měl za sebou patnáct let služby u FBI. Detektivové mají různé zdroje informací. Byl téměř stejně velký jako já, podlouhlý obličej měl zakončený špičatou bradou a za čtyři či už snad za tři roky se mu na temeni hlavy objeví pleš. Nepodal ruku k pozdravu, ale když jsem mu sundával plášť, otočil se ke mně zády, takže mi do jisté míry přece jen důvěřoval. Když jsem ho uvedl do kanceláře ke klubovce potažené červenou kůží, zůstal stát a rozhlížel se kolem sebe. Zdálo se mi, že se o ten obraz vodopádu zajímá snad až přespříliš, ale patrně jsem si to jen představoval. Ještě stál, když zahrčela zdviž a vešel Wolfe. Zastavil se před svým stolem a řekl: „Pan Wragg? Já jsem Nero Wolfe. Posaďte se.“ Když Wolfe zamířil ke svému křeslu, usedl Wragg do klubovky, zjistil, že sedí pouze na krajíčku, a posunul se dál dozadu.

Podívali se na sebe. Z místa, kde jsem byl, jsem Wolfovi neviděl do očí, ale Wragg hleděl zpříma a pevně.

„Slyšel jsem o vás,“ řekl Wragg, „ale dosud jsme se nesetkali.“

Wolfe kývl. „Některé cesty se neprotnou.“

„Naše se nyní zkřížily. Domnívám se, že naše rozmluva se natáčí.“

„Ne. Mám sice příslušné zařízení, není ale nyní zapojeno. Můžeme to docela dobře přejít bez povšimnutí. Já se týden domnívám, že všechny hovory v tomto domě dáváte odposlouchávat. Snad nějaký kapesní mikrofon máte u sebe. Já bych zapnutý magnetofon mít mohl, ale nemám, jak jsem říkal. Přejdeme to bez povšimnutí.“

„My jsme nedělali odposlech ve vašem domě.“

Wolfe pokrčil rameny o čtvrt centimetru. „Nechme toho. Přál jste si se mnou mluvit?“

Wragg objal prsty postranní opěradlo klubovky. Dělal si pohodlí. „Tak, jak jste očekával. Nemusíme mařit čas chozením kolem horké kaše. Chci zpátky služební průkazy, které jste včera večer dvěma mým lidem násilím odebral.“

Wolfe obrátil ruku dlaní dolů. Taky si dělal pohodlí. „Tu horkou kaši ohříváte vy. Odvolejte slovo ,násilím’. Oni s tím začali. Vnikli násilím do mého domu. Já jsem prostě odpověděl stejnou mincí.“

„Potřebuji ty průkazy.“

„Odvoláte to ,násilím’?“

„Ne. Uznávám ale, že je vaše námitka oprávněná. Vraťte mi průkazy a můžeme mluvit jako rovný s rovným.“

„Fuj. Buď jste sám ťulpas, nebo pokládáte za ťulpase mne. Přišel jste za mnou, protože jsem vás k návštěvě donutil, když ale chcete mluvit nesmysly, můžete rovnou odejít. Mám vám popsat současný stav?“

„Ano.“

Wolfe otočil hlavu. „Archie. Dopis paní Brunerové, kterým nás žádá o služby.“

Šel jsem k pokladně a vzal odtud ten dopis. Když jsem se vracel, Wolfe bradou ukázal na Wragga a já mu dopis podal. Zůstal jsem stát, a když Wragg dočetl, natáhl jsem ruku. Wragg četl dopis znovu, pomaleji a vrátil mi ho, aniž vzhlédl. Přešel jsem k svému stolu a dal dopis do šuplete.

„Hezký doklad,“ řekl Wolfovi. „Řeknu vám to otevřeně. Jestli paní Brunerová myslí, že ona, její rodina a její přátelé jsou pod dohledem, a já to nepřiznávám, pak se tak děje v souvislosti s přezkoušením její státní spolehlivosti.“

Wolfe kývl. „Dalo se čekat, že řeknete tuhle obvyklou nepravdu. Popíšu vám tedy současný stav. Vaši lidé odešli včera večer a ponechali v mém držení průkazy, protože se neodvážili žádat o přispění policii. Vědí, že jestliže je občan obviní, že nezákonně vnikli do jeho domu, a na trestním stíhání bude trvat, pak má na své straně sympatie newyorské policie a státního zástupce. A to vy víte rovněž. Patrně nehodláte zakročit právně, abyste ty průkazy dostal zpět, takže vám vydány nebudou. Podržím si je. Navrhuji vám však určitou výměnu. Zavažte se, že odvoláte dohled nad paní Brunerovou, nad její rodinou a přáteli a že přestanete odposlouchávat její telefon, a já -”

„Ale já jsem nepřiznal, že ji máme pod dohledem.“

„Pchá. Jestliže - Ne. Budu to formulovat jednoduše. Bez ohledu na to, co bylo, zavážete se, že dneškem šestou hodinou večerní nadále vaše úřadovna nebude vykonávat dohled nad paní Brunerovou ani nad její rodinou a obchodními přáteli, že přestanete s odposlechem jejího telefonu a ani nebudete držet pod dohledem pana Goodwina či mne či můj dům. Já se zavazuji, že průkazy ponechám na místě, kde jsou uloženy, to jest v bankovním sejfu, a že se proti vašim lidem, kteří vnikli do mého domu, zříkám trestního stíhání a o všem před veřejností pomlčím. Tak vypadá současný stav a tak zní má nabídka.“

„Chcete, abych se zavázal písemně?“

„Jedině v tom případě, že si to budete přát.“

„Ne. Nic písemného. Souhlasím s vaším návrhem, pokud jde o to zrušení dohledu, ale vy mi dáte ty průkazy.“

„Nedostanete je.“ Wolfe na něj namířil ukazováček. „Pane Wraggu, chápejte jedno. Ty průkazy vám vydám jedině na základě soudního rozhodnutí, proti kterému bych se bránil ze všech sil a všemi prostředky, které mám já a můj klient k dispozici. Vy snad -”

„Sakra, máte přece čtyři svědky!“

„Já vím. Ale soudy a poroty bývají někdy náladové. Mohou si zamanout zapochybovat o hodnověrnosti svědka, pěti svědků včetně mne. Bylo by od vás bláhové, abyste moje slovo bral v pochybnost. Netoužím vyvolat zapřisáhlé nepřátelství mezi mnou a vaším úřadem. Mám jediné přání, a to vykonat práci, k níž mě můj klient najal. Pokud mého klienta či mne nebudete obtěžovat nebo znepokojovat, nemám důvodů, abych ty průkazy nebo své svědky použil proti vám.“

Wragg se na mne podíval. Myslel jsem, že se mě na něco chce optat, ale neučinil to. Pro tu chvíli jsem se stal objektem, na němž spočinuly jeho oči, než si zodpoví otázky, které si v duchu položil. To trvalo nějakou chvíli. Posléze pohlédl znova na Wolfa.

„O něčem jste se nezmínil,“ pronesl. „Řekl jste, že máte jediné přání: totiž vykonat práci, k níž vás najal váš klient. Proč tedy jste se pouštěl do vyšetřování vraždy, která s vaší prací nemá nic společného? Proč Goodwin dvakrát navštívil paní Althausovou a dvakrát byl v bytě Morrise Althause a proč minulý čtvrtek večer přišlo k vám těch šest lidí?“

Wolfe kývl. „Vy myslíte, že Morrise Althause zabil jeden z vašich lidí?“

„To si nemyslím. Váš nápad je absurdní.“

To Wolfa popudilo. „Proklatě, pane, copak nedovedete mluvit rozumně? Lze si vůbec představit, že když vaši muži vpadli do mého domu, hledali tam něco jiného? Měl jste podezření, že nějak jsem zjistil, že té noci, kdy byl zavražděn Morris Althaus, tři vaši lidé byli v jeho bytě. To jsem se skutečně dověděl. Vám podali hlášení, že při svém příchodu už našli Althause mrtvého, ale nevěřil jste jim. Aspoň jste o jejich slovech zapochyboval. Proč, to vám neřeknu. Vy své lidi znáte, já ne. Měl jste tedy podezření či obával jste se, že jsem se nejen dověděl, že v bytě zavražděného byli vaši lidé, ale že jsem také získal důkazy, že někdo z nich Althause zabil. Mluvte rozumně.“

„Dosud jste mi neodpověděl na to, proč tu vraždu vyšetřujete.“

„Což to není jasné? Protože jsem se dověděl, že vaši lidé byli v bytě zavražděného.“

„Od koho jste se to dověděl?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „To je důvěrné.“

„Byl jste ve styku s inspektorem Cramerem?”

„Řadu měsíců jsem ho neviděl ani s ním nemluvil.“

„Nebo s kanceláří státního zástupce?“

„Ne.“

„Budete ve vyšetřování pokračovat?“

Wolfe povytáhl koutek úst. „Pane Wraggu, mám možnost ulevit vaší mysli a jsem ochoten to udělat, nejdřív ale musím být přesvědčen, že úkolu, který jsem převzal, jsem se zhostil. Přijímáte mou nabídku? Můžete mne ubezpečit, že ode dneška šestou hodinou večerní počínaje vaše služebna nebude provádět dohled nad paní Brunerovou a nikým, kdo s ní je ve spojení?“

„Ano. To zařídím.“

„Uspokojivé. A teď vás požádám o další schůzku. Přál bych si, abyste ke mně přišel, až vás o to požádám, a přinesl střelu, kterou jeden z vašich lidí vzal s podlahy bytu Morrise Althause.“

Nebylo jistě snadné Richarda Wragga omráčit. Místo vedoucího nejdůležitější služebny G-manů, nejvyšší funkci mimo Washington nemůže zastávat člověk, kterého omráčí kdeco. Ale tohle ho vzalo. Wragg otevřel ústa. Za dvě vteřiny je sklapl — ale byl omráčen.

„Nyní vy mluvíte nesmysly,“ řekl.

„Mluvím rozumně. Jestli mi tu střelu donesete, jakmile vás o to požádám, je téměř jisté — svádí mne to, abych řekl, že to je naprosto jisté - že se mi podaří prokázat, že Althause nezabil nikdo z vašich lidí.“

„Pane bože, jste vy ale umíněný.“ Wragg nenechal ústa otevřená. Jeho oči se zúžily v štěrbiny. „Kdybych tu střelu měl, třeba bych vám ji přinesl už proto, abych vás přiměl provést důkaz pravdy vašich slov.“

„Ach, vy ale tu střelu máte.“ Wolfe zachovával trpělivost. „Co se přihodilo v Althausově bytě té noci? Osoba, kterou nazveme X - mohl bych ji označit konkrétněji, ale prozatím postačí to X - zastřelila Althause jeho revolverem. Střela prolétla tělem, odrazila se od zdi a padla na podlahu. X odchází s revolverem. Krátce nato vejdou do bytu tři vaši lidé. Vnikli dovnitř obdobným způsobem jako včera večer do mého domu. Mám uvést další podrobnosti?“

„Ano.“

„U mne nezvonili, protože věděli, či byli aspoň přesvědčeni, že byt je prázdný. Náš dům byl už týden pod dohledem. Ale u Althause zazvonili a předtím patrně zatelefonovali. Nikdo neodpovídal, protože Althaus už byl mrtev. Když byt prohledali a našli to, kvůli čemu přišli, uvědomili si, že na některého z nich padne podezření z vraždy. Aby je vyvrátili, odnesli střelu ležící na podlaze. Tím přestoupili zákon, ale jiný paragraf přestoupili už předtím, proč si tedy lámat hlavu? Smrtící střelu vám předali spolu s hlášením.“

Pleskl dlaní do stolu. „Je možné, že místo aby vás ta střela přesvědčila o nevině vašich lidí, měla účinek zcela opačný, že jste jim nevěřil. Ale já se nehodlám pouštět do úvah o vašich myšlenkových pochodech. Jak jsem řekl, vy své lidi znáte. Pochopitelně tu střelu jistě dosud máte a já ji budu potřebovat.“

Wragg měl stále oči úzké jako štěrbiny. „Koukejte, Wolfe. Jednou jste nás doběhl, čert aby vás vzal. Hezky jste nás doběhl. Ale to se opakovat nebude. Kdybych tu střelu měl, nejsem takový cucák, abych ji dal zrovna vám.“

„Cucákem se stanete, když mi tu střelu nedáte.“ Wolfe udělal grimasu. Wolfe některá slangová slova používá a snáší, ale ,cucák’ k nim nepatří: „Zajímám se o to, protože mám závazek vůči osobě, která mě informovala, že u Althause byli vaši lidé - a já nemám rád nesplněné závazky. Když odhalím pachatele, vyrovnám ten svůj závazek a zároveň ulevím vám. Nebudete rád, když se prokáže, že Althause nikdo z vašich lidí nezabil? Doneste mi tu střelu a já ten důkaz podám. Učiním vám další nabídku: doneste tu střelu, a když nebudou vaši muži očištěni z podezření do měsíce po odhalení pachatele, oba ty průkazy vám vrátím. To nebude trvat měsíc, snad ani ne týden.“

Wragg otevřel zeširoka oči. „Vrátíte mi průkazy?“

„Ano.“

„Mluvíte o odhalení. Komu vraha odhalíte?“

„Vám. Odhalení bude do té míry průkazné, že vás přesvědčí o nevině vašich lidí - totiž pokud jde o vraždu.“

„Činíte mi nabídku. Jakou mi dáte záruku?“

„Svoje čestné slovo.“

„A nakolik se na ně mohu spolehnout?“

„Víc než na svoje. Mnohem víc, mám-li věřit tomu, co stojí v té knize. Není na světě člověka, který může prohlásit, že jsem dané slovo nedodržel.“

Wragg to rýpnutí ignoroval. „Kdy byste potřeboval mít tu střelu - ovšem za předpokladu, že ji mám?“

„Nevím. Patrně ještě dnes večer. Anebo zítra. Chtěl bych ji převzít z vašich rukou.“

„Budu-li ji mít.“ Wragg vstal. „Musím si to všechno ještě trochu promyslet. Nic vám neslibuji. Ale - “

„Něco jste slíbil. Odvoláte dohled nad mým klientem a nade mnou.“

„To ano. Myslím však - víte, co myslím.“ Učinil krok, pak se zastavil a otočil. „Budete po celý den doma?“

„Ano. Kdybyste telefonoval, vězte, že můj telefon je podložený.“

Nevzal to jako legraci. Pochybuji, že by kdykoli něco bral jako legraci. Když jsem za ním šel do haly, abych mu podržel plášť a podal klobouk, ani mne nevnímal. Jakmile jsem za ním zabouchl domovní dveře a obrátil se, spatřil jsem vcházet do kanceláře naši klientku. Saul kráčel v patách za ní a tak jsem si řekl, že si ji přece jen nevezmu. Měla počkat, až přijdu pro ni a sám ji doprovodím. Když jsem vešel do kanceláře, viděl jsem před sebou živý obraz. Paní Brunerová stála se Saulem po boku u Wolfova stolu a oba shlíželi na Wolfa, který s očima zavřenýma seděl zakloněn v křesle.

Byla to rozkošná podívaná a já zůstal stát u dveří, abych se jí mohl kochat. Uběhlo půl minuty. Celá jedna minuta. To stačilo, protože naše klientka měla přece domluvené nějaké ty obchodní schůzky. Přistoupil jsem k nim a otázal se jí: „Slyšela jste dobře?“

Wolfe otevřel oči. Neodpověděla mi, ale jemu řekla: „Jste člověk k nevíře. Dočista k nevíře. Vlastně jsem ani nepředpokládala, že to dokážete. K nevíře. Je vůbec něco, co nedokážete?“

Posadil se zpříma. „Ano, madame. Nedokážu vpravit bláznovi rozum do hlavy. Zkusil jsem to. Mohl bych uvést také jiné příklady. Chápete, proč vaše přítomnost byla žádoucí? V dopise vámi podepsaném se praví, ,… a když splníte úkol k plné mé spokojenosti…’ Jste spokojena?“

„Ovšemže jsem. K nevíře.“

„Sám mohu tomu všemu sotva uvěřit. Prosím posaďte se. Musím vám něco povědět.“

„Samozřejmě, že mi máte co povědět.“ Posadila se do klubovky potažené červenou kůží. Saul usedl do žlutého křesla a já za svůj stůl. „Jakou past jste na ně políčili?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „O tom ne. To může počkat. Pan Goodwin vás seznámí se všemi podrobnostmi, až to vám a jemu bude časově vyhovovat. Nechci mluvit o tom, co se udělalo, ale o tom, co bude nutné nyní zařídit. Jste moje klientka a já jsem povinen chránit vás před trapnými situacemi. Jak dalece se mohu spolehnout na vaši mlčenlivost?“

Zamračila se. „Proč se mě na to ptáte?“

„Odpovězte mi. Jak velice jste diskrétní? Mohu vám svěřit tajemství?“

„Ano.“

Obrátil hlavu. „Archie?“

Vzal ho ďas. Uvést mě do trapné situace, to mu nevadilo. Co kdybych si to zase rozmyslel a rozhodl se, že si ji přece vezmu?

„Ano,“ řekl jsem, „jestli jsem dobře uhodl, co máte na mysli.“

„Ovšemže jste to uhodl.“ Obrátil se k ní: „Chci vás chránit před trapnou situací, která nastane, až z kanceláře, snad i ve vaší přítomnosti, policie odvede vaši sekretářku pro podezření z vraždy, kterou patrně spáchala.“

Nejenom omráčil Wragga, ale doslova ohromil klientku. Nepoklesla jí brada, pouze vytřeštila oči, neschopna slova.

„Řekl jsem patrně, je ale skoro jisté, že tu vraždu spáchala,“ řekl Wolfe. „Její obětí byl Morris Althaus. Pan Goodwin vám sdělí podrobnosti, ne však nyní, ale teprve potom, až tato záležitost bude definitivně ukončena. Radši bych vás neseznamoval ani s holými fakty, ale jako moje klientka si zasluhujete, abych vás uchránil. Chtěl bych vám něco navrhnout.“

„Já tomu nevěřím,“ řekla. „Chci slyšet ty podrobnosti hned.“

„Nedovíte se je.“ Byl odměřený. „Prožil jsem perný týden a dnešní noc a den. Jestli se budete chovat svéhlavě, odejdu z pokoje, vy odejdete z domu a patrně budete slečně Dacosové klást různé otázky. Tím ji vyplašíte, ona vezme do zaječích, a když ji policie dopadne a dovede zpátky, přijde vyslýchat vás. Budou slušní, ale bude spousta těch otázek. Dychtíte po tom?“

„Ne.“

„Domníváte se, že bych neodůvodněně vznesl takové vážné obvinění?“

„Ne.“

„Pak pro vás mám návrh.“ Pohlédl na hodiny na stěně. Pět minut po dvanácté. „V kolik hodin chodí slečna Dacosová na oběd?“

„Všelijak. Bývá v jídelně kolem jedné hodiny.“

„Pan Panzer vás nyní doprovodí. Povězte jí, že kancelář dáte vymalovat, omítnout, cokoli, co se hodí - a že jí tedy dáváte volno na zbytek týdne. Pan Panzer okamžitě započne s přípravnými pracemi. Vaše sekretářka bude zatčena, ale aspoň se to nestane ve vašem domě. Nepřeji si, aby policie odvedla vražedkyni z domu mé klientky. Přejete si to vy?“

„Ne.“

„Jistě byste nechtěla zažít nepříjemné překvapení, že se svou sekretářkou budete sedět v kanceláři a náhle přijde policie, aby ji odvedla.“

„Ne.“

„Můžete mi poděkovat, že jsem vás od toho uchránil, až se vám to bude hodit. Nyní nemáte náladu děkovat komukoli za cokoli. Pojede pan Panzer s vámi ve vašem voze, nebo má jet zvlášť? Cestou ven si můžete o tom pohovořit. On není blázen.“

Pohlédla na mne a zase na Wolfa: „Může se mnou jít pan Goodwin?“

Saul to ještě nemá ani zdaleka vyhráno. Své rozhodnutí stran svatby jsem sice nezměnil, protože se radši začínám dvořit první já, ale proti Saulovi jsem měl jeden bod navrch. Wolfe jí odpověděl, že to nejde, protože pana Goodwina čeká ještě jinde nutná práce, a ta chudinka musila vzít zavděk Saulem. Donesl jí plášť z předního pokoje a pomáhal jí při oblékání. Přiznám se, že mě píchlo u srdce. Než se dostanou k Sedmdesáté čtvrté ulici, začne se v něm vidět. Nechtěl jsem se vnucovat a nevyprovodil jsem je do haly.

Když jsme slyšeli, jak se za nimi zabouchly domovní dveře, naklonil Wolfe hlavu na stranu a vybídl mne: „Řekněte něco.“

„Namoutě,“ řekl jsem. „Hodí se to? Znám nějakého Birnbauma, který to říká, aby ukázal, že není nepřející. Namoutě.“

„Uspokojivé.“

„Úplně všecko.“

„Máme stále ještě podložený telefon. Navštívíte pana Cramera před obědem?“

„Bude lépe až potom. Bude mít lepší náladu. Povolení k domovní prohlídce seženou za hodinu.“

„Dobrá. Ale ne - Ano, Frede?“

Fred Durkin oznámil ode dveří: „Ti dva chtějí snídat.“

14

Kancelář inspektora, velitele kriminálního oddělení obvod jih na Západní Dvacáté ulici, nelze nazvat ošuntělou, ale výstavně nevypadá. Linoleová podlaha jevila známky opotřebování, Cramerův psací stůl potřeboval vydrhnout, neviděl jsem, že by někdy byla čistá okna, a všechny židle, kromě té, na které seděl Cramer, byly z obyčejného, poctivého, tvrdého dřeva. Když jsem pět minut po půl třetí odpoledne dosedl na jednu z nich, vyštěkl na mne Cramer: „Říkal jsem vám, abyste se tu neukazoval, ani mne nevolal.“

Kývl jsem. „Ale teď je už všecko v pořádku a já dostal příkaz přijít. Pan Wolfe - “

„Co je už v pořádku?“

„Vydělal si těch sto táců a ještě honorář navíc.“

„S takovou na mne nechoďte. Že by je byl přiměl, aby paní Brunerovou nechali na pokoji?“

„Ano. Namoutě. Ale zatím jsme vaši zakázku ještě nevyřídili. My-”

„Nic jsem u vás neobjednával.“

„Och, budiž. Zjistili jsme, že Morrise Althause nezabil G-man. Myslíme, že známe pachatele, a domníváme se, že víme, jak ho usvědčit. Nebudu vám vykládat, jak jsme přiskřípli FBI. Nepřišel jsem kvůli tomu a jistě vám pan Wolfe, někdy až se vám to bude hodit, s potěšením všechno vypoví a vy to s potěšením budete poslouchat. Byl to nejodvážnější výstřel na vzdálený cíl, který kdy Wolfe vypálil - a trefil se do černého. Ale budu mluvit k té vraždě.“

..Tak spusťte.“

Sáhl jsem do náprsní kapsy, vytáhl jednu věc a podal mu ji. „Pochybuju, že jste viděl tohle,“ řekl jsem, „avšak někdo nebo několik z vašich lidí tu fotografii vidělo. Ležela v zásuvce prádelníku v Althausově ložnici. Jeho matka mi dala klíče, takže mě nemůžete sbalit pro vloupání do bytu. Podívejte se na druhou stranu.“

Obrátil to a přečetl si verše.

„Tohle,“ řekl jsem, „je obměna posledního čtyřverší druhé strofy Keatsovy básně ,Óda na řeckou popelnici’. Je to šikovně uděláno.*) Psala to slečna Sarah Dacosová, sekretářka paní Brunerové, která bydlí v čísle šedesát tři, Arbor Street, o patro níž než Althaus. Písmo znám, protože jsem od paní Brunerové získal ukázky rukopisu její sekretářky. Tady je máte.“ Vytáhl jsem je z kapsy a podal Cramerovi. „Mimochodem, ona viděla ty tři G-many vycházet z domu. Oknem svého bytu. Zapamatujte si to, až ji vezmete do prádla.“

„Proč bych to dělal? Kvůli tomuhle?“ Ťukl prstem na podobenku.

„Ne. Přišel jsem hlavně proto, abych uzavřel s vámi sázku. Sázím jednu proti padesáti, že když si opatříte povolení k domovní prohlídce a prohledáte její byt, naleznete v něm něco, co vás potěší. Čím dřív to uděláte, tím lépe.“ Zvedl jsem se. „To je prozatím všechno. Rádi -

„To není zdaleka všechno.“ Jeho brunátná kulatá tvář zbrunátnéla ještě více. „Posaďte se. Teď já vás vezmu do prádla. Copak v tom bytě najdeme a kdy jste to tam položil?“

„Nedal jsem tam nic. Poslouchejte dobře, že když jednáte se mnou, jednáte vlastně s panem Wolfem. A víte, že se držím vždy přesně jeho příkazů. Prozatím jsem domluvil. Jsem němý. Tím, že mne chcete stírat, maříte zbytečně čas. Obstarejte si povolení k domovní prohlídce, a jestli něco v bytě najdete, pan Wolfe si rád s vámi o tom pohovoří.“

„Nejdřív si o tom pohovořím já s vámi. Zůstanete tady a nehnete se odsud.“

„Ne. Jedině jako zatčený.“ Rozkatil jsem se. „Co proboha ještě víc chcete? Tu vraždu vyšetřujete už téměř dva měsíce! My na to měli jenom jeden týden!“

Obrátil jsem se na podpatku a vykráčel ven. V duchu jsem si říkal, že mám padesát procent naděje odtud vyklouznout. Když mne nezastavil on, zadrží mě dole v přízemí, až ze zdviže vystoupím. Avšak službu konající strážník v hale, který mě znal od vidění, pouze na mne kývl, sice ne příliš přátelsky, ale skoro lidsky. Dlouho jsem neotálel.

Přešel jsem městem k Šesté avenue a zahnul na jih. V starém cihlovém domě všechno klapalo. Ashley Jarvis a Dale Kirby měli jenom mírnou kocovinu, dostali řádnou snídani a prémii, každý tisícovku, a odešli. Fred a Orrie dostali po třech stovkách za dva dny práce, nemluvě o nocích a ujetých kilometrech, a odešli rovněž, Saul byl u paní Brunerové a předstíral, že se chystá kancelář vymalovat. Wolfe samozřejmě bude číst knihu, ne však FBI, jak ji nikdo nezná, neboť nyní znal už alespoň tři G-many, a ve čtyři hodiny vyjede nahoru k orchidejím, aby dohnal, co zameškal. Protože si nikdy odpoledne nezdřímnu, ani tehdy ne, když jsem se nevyspal obvyklý počet hodin, mohl jsem jít na procházku. A to jsem činil.

Zastavil jsem naproti domu číslo 63 v Arbor Street na druhé straně ulice. Ráno, když jsem vstal, ukazoval teploměr za oknem našeho předního pokoje devět pod nulou a od té doby se vyšplhal jenom o dva stupně, a poněvadž jsem klíče měl stále ještě v kapse, přešel jsem přes ulici a vystoupil po schodech do Althausova bytu. Neuvádím to proto, že by se tím něco změnilo, ale z toho důvodu, že si dobře pamatuji, v jakém duševním stavu jsem se nacházel od chvíle, co jsem revolver zastrčil pod matraci. Uplynulo třiapadesát hodin, čili dost času, aby chytré děvče našlo tucet revolverů a odneslo je někam pryč. Jestli tam revolver nebude, můžeme se jít klouzat, a to na velice tenký led, neboť jsem už informoval Cramera. Věděl, že mě Wolfe k němu neposlal jenom s podezřením nebo s dohadem; Cramer věděl, že my víme, že v tom bytě se skrývá nějaký důkaz, a kdyby nic nenašel, byli jsme v loji. Kdybych se mu zmínil o tom revolveru, přiznal bych, že jsem jako nepovolaná osoba falšoval důkazy, kdybych mu o něm neřekl, uvalil bych na sebe podezření či snad ještě něco horšího - a licencím můžeme dát sbohem.

Snad vás nezajímá můj duševní stav, věřte mi však, že zajímal mne. Odsunul jsem drapérie z jednoho okna Althausova obývacího pokoje a přitiskl čelo ke sklu, abych viděl dolů na chodník. Byl to velmi hloupý počin, ale bývají duševní stavy, kdy děláte hlouposti. Bylo za pět minut půl čtvrté. Před pětačtyřiceti minutami jsem odešel od Cramera a obstarat si povolení k domovní prohlídce jim zabere asi hodinu. Co jsem chtěl vidět? Sklo mě studilo, a tak jsem o několik centimetrů ucouvl.

Byl jsem jako na trní a občas jsem tiskl čelo k okennímu sklu. Po chvíli jsem něco zahlédl. Na chodníku se objevila Sarah Dacosová s velkým hnědým papírovým pytlíkem pod paždí a zabočila k domovnímu vchodu. Pohled na ni neprospěl nijak mému duševnímu stavu. Neměl jsem nic proti Sarah Dacosové. Ovšem ani v její prospěch jsem nic neměl. Žena, která střelou provrtá mužovo osrdí, si snad zaslouží špetku sympatie, ale to si pište, že nemůže čekat od cizího člověka, aby se jí vyhnul obloukem, když při své práci na ni narazí.

Natáhl jsem uši a zaslechl jsem, jak se dveře jejího bytu otevřely a zavřely.

Ve čtvrt na pět před domem zastavily dva policejní vozy. První auto zaparkovalo u kraje chodníku, druhé souběžně s ním. Všechny poldíky z kriminálky, co z auta vylezli a namířili si to k číslu 63, jsem znal. Jeden z nich, seržant Purley Stebbins, patrně na mne myslel, když stiskl tlačítko zvonku. Vždy se vzteká, když se Nero Wolfe nebo já nachomýtneme v jeho revíru u nějakého případu vraždy, a teď má tuhle pochůzku, kterou jsme navíc měli my na svědomí.

Měl jsem tisíc chutí sejít dolů a poslouchat tu konverzaci, až ukáže povolení k vykonání domovní prohlídky, ale nešel jsem nikam. Stebbins by na mne mohl kápnout a tím by se zdržela prohlídka.

Trvalo jim to nanejvýš deset minut, než na to přišli. Ve čtyři hodiny jedenadvacet jsem slyšel zaklapnout dveře jejího bytu a ve čtyři hodiny čtyřicet tři s ní vyšel Purley z domu. Těch dvanáct minut počítám na několik otázek, co jí asi jistě položil, jakmile se ten revolver našel. Stál jsem u okna, díval se, jak Purley s ní vstupuje do vozu a jak vůz odjíždí. Pak jsem odešel ke gauči a usedl. Odvedl ji a tím ta otázka revolveru byla zodpovězena. Zůstal jsem sedět pár minut na gauči, než jsem přišel opět do normálního duševního stavu.

Vzal jsem si klobouk a kabát a vyšel jsem. Druhý policejní vůz, který čekal na ty dva detektivy, co zůstali uvnitř, stál ještě před domem. Snad mě řidič znal, co ale na tom? Když jsem ho viděl z okna, byl mi neznámý, a tak jsem nevěděl, jestli mě zná. Když jsem klidně přešel kolem vozu, ostře se na mne podíval, ale to snad udělal, protože jsem vyšel z toho domu.

Kráčel jsem domů. Bylo už šero, když jsem krátce po půl páté vystoupil po schodišti a otevřel domovní dveře. Šel jsem do kuchyně, vzal si sklenici mléka a zeptal se Fritze: „Říkal vám už, že špehování přestalo?“

„Ne.“ Prohlížel karotku.

„Tak už přestalo. Můžete povídat do telefonu, co vás napadne. Obnovit známosti se slečnami. Jestli vás osloví nějaký neznámý člověk, dělejte, co se vám uráčí. Chcete slyšet dobrou radu?“

„Ano.“

„Řekněte si mu o zvýšení platu. Já to dělám. Mimochodem neptal jsem se na včerejší večeři. Nakrmil jste je dobře?“

Upřel na mne oči. „Archie, ať o tom už neslyším. Byl to strašlivý den. Epouvantable. Moje mysl dlela zde u vás. Nevím, co jsem dělal, nevím, co se podávalo. Chci na to zapomenout, když to půjde.“

„Hewitt do telefonu říkal, že hosté vstali a děkovali potleskem.“

„Zajisté. Měli takt. Já však vím, že do Périgourdine*) jsem nedal lanýže.“

„Bože dobrotivý! To jsem rád, že jsem na té večeři nebyl. Dobrá, zapomeneme na to. Můžu si vzít jednu karotku? S mlékem jde báječně.“

Řekl zajisté a já si ji vzal.

Seděl jsem u psacího stolu a vyplňoval šeky na zaplacení účtů, když se Wolfe vrátil od skleníku s orchidejemi. Třebaže se o tom nezmínil, věděl jsem, že je na trní, tak jako jsem byl já. Když šel ke stolu, obrátil jsem hlavu k němu a řekl: „Klid. Ten revolver se našel.“

„Jak to víte?“

Pověděl jsem mu to. Vylíčil jsem mu rozhovor s Cramerem a skončil rozhovorem s Fritzem. Zeptal se mne, jestli na tu fotografii mám stvrzenku.

„Nemám,“ řekl jsem. „Neměl zrovna náladu podepisovat nějaké stvrzenky. Řekl jsem mu, že žádný G-man Althause nezabil, a to zabolelo.“

„Nepochybně. Bude pan Wragg ještě v kanceláři?“

„Mohl by.“

„Zavolejte mu.“

Obrátil jsem se k telefonu, ale když jsem začal vytáčet, zazněl domovní zvonek. Položil jsem sluchátko do vidlice, vyšel se podívat do haly, vrátil se a řekl: „Můžete si mu říct o tu stvrzenku.“

Nadechl se. „Je sám?“

Přisvědčil jsem, šel jsem ke dveřím a otevřel. Cramer mi nedonesl kartón mléka. Neobdařil mě ničím, ani kývnutím. Jakmile jsem mu odebral plášť, namířil si to ke kanceláři, a když jsem vešel, už se uvelebil v klubovce potažené červenou kůží a mluvil. Slyšel jsem konec věty: „… a já to mohl tušit. Pánbůví, že jsem to tušit měl.“ Sotva jsem usedl, zabodl do mne zrak: „Odkud jste vzal ten revolver a kdy jste ho tam narafičil?“

„Hrome,“ zavrčel Wolfe, „neměl jste sem chodit. Měl jste počkat, až budete mít jasnou mysl. Archie, zavolejte panu Wraggovi.“

Když je Cramer ve varu, není ho snadné ochladit, ale jméno Wragg to dokázalo. Neviděl jsem, jak sklapl čelist a nasupeně pohlédl na Wolfa, jenom vím, že to udělal, i když jsem k němu byl otočen zády, neboť jsem vytáčel LE 5-7700. Počítal jsem, že se budu muset obrnit trpělivostí a mít výdrž, než mě přepojí na velkého šéfa. Ale všechno šlo jako na drátku. Dole zřejmě dostali příkaz, že Nero Wolfe má zelenou, a to bylo dobré znamení. Za moment basový protáhlý hlas zazněl v mém uchu a ve Wolfově taky, protože on zatím zvedl sluchátko na své paralelce. Nezavěsil jsem.

„Wolfe?“

„Ano. Pan Wragg?“

,Ano.“

,,Jsem přichystán, že tu střelu převezmu. Teď. Jak jsme se dohodli. Přineste ji a já vám předám ty průkazy, když vás neuspokojím do měsíce. Myslím, že to bude dřív, mnohem dřív.“

„Přijdu. Bez otálení.“

„Teď hned?“

„Ano.“

Když jsme zavěsili, Wolfe se mne optal: „Za jak dlouho zde může být?“ Řekl jsem, že tak za dvacet minut, nebo dříve, protože on taxíky shánět nemusí. Wolfe se obrátil ke Cramerovi. „Pan Wragg se dostaví za dvacet minut. Navrhuji - “

„Wragg od FBI?“

„Ano. Navrhuji, abyste posečkal se svými výpady, dokud nepřijde - anebo snad, až odejde - a já vám zatím vylíčím průběh šetření, které jsem právě dokončil. Říkal jsem panu Wraggovi, že je nezveřejním, vy však nepatříte k veřejnosti a jsem vám zavázán, protože jste dal popud k tomuto šetření. Při tom jednání mi prospěje, když budu znát odpověd na dvě otázky. Byl nějaký revolver nalezen v bytě slečny Dacosové?“

„Samozřejmě. Zrovna jsem se Goodwina ptal, kdy ho tam narafičil, a znova se ho na to zeptám.“

„Až ukončíme jednání s panem Wraggem, sotva to uděláte. Měl Morris Althaus zbrojní pas na týž revolver?“

„Ano.“

„Tím se situace značně zjednodušuje. Nyní přejdeme k tomu šetření…”

Vylíčil je téměř stejně dobře jako já - ba lépe, když se vám líbí dlouhá slova. Nemělo smyslu Hewittovo jméno tajit, neboť FBI je stejně znala, a proto Wolfe žádnou podrobnost nevynechal. Když popisoval, jak jsme v naší kanceláři drželi revolvery v šachu ty dva G-many a jak pak on jejich služební průkazy zavřel do šuplete svého stolu, spatřil jsem něco, co jsem dosud neviděl a sotva zase uvidím: na tváři inspektora Cramera se rozestřel široký úsměv. A objevil se na jeho tváři znovu, když Wolfe opakoval svou dopolední rozmluvu s Wraggem a došel k místu, kdy Wraggovi řekl, že je jeho slovo lepší. Myslel jsem si, že Cramer možná vstane a půjde poklepat Wolfovi na rameno, když vtom zazněl domovní zvonek a já šel otevřít.

Zmínil jsem se, že Wragga ohromilo, když ho Wolfe požádal, aby tu střelu přinesl. To nebylo ale nic proti otřesu, který zažil, když vešel do kanceláře a uviděl Cramera. Stál jsem za Wraggem a neviděl jsem mu do obličeje, ale všiml jsem si, jak pojednou strnul a sevřel prsty. Cramer se zvedl a napřáhl ruku, ale zase ji stáhl zpět.

Když jsem přistavil žluté křeslo, Wragg oslovil Wolfa: „Vaše slovo je lepší než moje? Vy hnusná kryso!“

„Posaďte se,“ řekl Wolfe. „Jestli mé slovo není lepší než vaše, můj mozek je. Neposuzuji situaci, které nerozumím. Pan Cramer - “

„Všechny dohody padají.“

„Fuj. Nejste osel. Pan Cramer lituje, že předpokládal, vyslovuje politování, protože se domníval, že vrahem je příslušník vaší organizace. Když se posadíte a uklidníte, snad vám to poví.“

„Nebudu se nikomu omlouvat,“ zavrčel Cramer. Otočil hlavu, aby se přesvědčil, že červená klubovka ještě stojí na místě, a posadil se. „Kdokoli zatajuje skutečnosti -”

„Tak dost,“ vybafl Wolfe. „Jestli se, pánové, chcete přít, je to vaše věc, nebudete to ale dělat v mé kanceláři. Chci do situace vnést jasno a ne ji ještě víc zamotávat. Mám rád oči v stejné výši jako člověk, s nímž mluvím, pane Wraggu. Posaďte se.“

„Jak chcete do toho vnést jasno?“

„Sedněte si a já vám to řeknu.“

Nechtělo se mu. Podíval se na Cramera, dokonce pohlédl i na mne, jako když generál přehlížející bitevní pole sleduje bok. Učinil to nerad, ale přece jenom se posadil.

Wolfe obrátil ruku dlaní nahoru. „Situace,“ řekl, „vlastně vůbec není zamotaná. Všichni si přejeme totéž. Já se chci zhostit závazku. Vy, pane Wraggu, chcete prokázat, že vaši lidé do zločinu vraždy nejsou zapleteni. Vy, pane Cramere, chcete odhalit totožnost pachatele, který zabil Morrise Althause, a pohnat jej k zodpovědnosti. Nic prostšího. Vy, pane Wraggu, dáte panu Cramerovi střelu, co máte v kapse, a řeknete mu, kde jste ji vzal. Vy, pane Cramere, porovnáte tuto střelu se střelou vypálenou z revolveru, který jste dnes odpoledne odnesli z bytu Sarah Dacosové, a spolu s dalšími důkazy, které vaši lidé již nepochybně mezitím zajistili, je případ vyřešen. Neexistu-“

„Neříkal jsem, že mám v kapse střelu.“

„Hlouposti. Pane Wraggu, radím vám, abyste nevystrkoval růžky. Pan Cramer je oprávněn se domnívat, že při sobě máte předmět, který je důležitým důkazem v případě vraždy, která byla spáchána v jeho obvodu. Zákony státu New York mu dávají právo, aby vás na místě okamžitě prohledal a důkaz zajistil. Souhlasí to, pane Cramere?“

„Ano.“

„Ovšem,“ řekl Wolfe Wraggovi, „nebude toho zapotřebí. Jste přece rozumný. Zřejmě je v zájmu vašem a vašeho úřadu, abyste střelu panu Cramerovi předal.“

„Jděte se bodnout,“ řekl Wragg. „A jeden z mých lidí bude potom předvolán jako svědek a vypoví pod přísahou, že byl v bytě zavražděného a tu střelu odtud odnesl? Jděte se bodnout.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ale, ale. Takhle to přece nejde. Když se zde na tomto místě svým slovem zaručíte, odkud střela pochází, vystoupí jako svědek jeden z jeho lidí a vypoví, že ji našel v tom bytě. Potom - “

„Moji lidé nejsou křivopřísežníci,“ řekl Cramer.

„Pchá. Náš rozhovor se nezaznamenává. Když vám pan Wragg předá střelu a prohlásí, že se našla v bytě Morrise Althause kolem jedenácté hodiny večerní v pátek dvacátého listopadu, budete mu věřit?“

„Ano.“

„Pak se tedy stavte do pózy před publikem, které to ocení. Přítomní nejsou natolik naivní. Nemyslím -”

„Třeba se nestaví do pózy,“ přerušil ho Wragg. „Třeba sám u soudu vystoupí jako svědek a vypoví, jak střelu dostal. Načež předvolají jako svědka mne.“

Wolfe kývl. „Pravda. Třeba by to mohl udělat. To však neudělá. Jinak bych vystoupil jako svědek já a pan Goodwin, a posluchačstvo mnohem širší než lidé zde přítomní by se dovědělo, jak byl odhalen vrah Morrise Althause, poté co policie a státní návladní osm neděl marně hledali pachatele. To neudělá.“

„Vzal vás ďas,“ řekl Cramer. „Vás oba.“

Wolfe pohlédl na hodiny na stěně. „Pánové, překročil jsem čas k obědu. Pověděl jsem vám všechno, co mám povědět, a zhostil se svého závazku. Chcete se dohodnout, nebo někde jinde se tvrdošíjně přít?“

Wragg pohlédl na Cramera. „Máte nějaké námitky?“

Zraky poldíka a G-mana se setkaly. „Ne,“ řekl Cramer. „A vy?“

„Já také ne. Máte ten revolver?“

„Ano.“ Cramer se otočil k Wolfovi. „Říkal jste, že až skončíte rozhovor s Wraggem, nebudu se Goodwina na nic ptát. Nebudu se ptát. Leda později, kdybychom se v něčem nevyznali. Stejně by mě vodil jenom za nos a na to se vykašlu.“ Obrátil se k Wraggovi. „Je řada na vás.“

Wragg sáhl rukou do kapsy a vytáhl průhlednou fiolu z umělé hmoty. Vstal a učinil krok dopředu. „Tato střela,“ řekl, „se našla na podlaze obývacího pokoje bytu Morrise Althause, kolem jedenácté hodiny večerní v pátek dvacátého listopadu. Je vaše. Nikdy jsem ji neviděl.“

Cramer se zvedl a vzal ten váleček. Otevřel víko, vysypal střelu do dlaně, prohlédl si ji a zase zasunul do válečku.

„To si pište, že je moje,“ řekl.

15

O tři večery později, v pondělí asi kolem půl sedmé seděli jsme s Wolfem v kanceláři a diskutovali o jedné položce v účtu výdajů, který jsem připravoval pro paní Brunerovou. Přiznám se, že to byla drobnost, ale šlo o zásadu. Wolfe prohlašoval, že ten oběd u Rustermana je spravedlivé a rozumné jí započítat, protože jídlo jsme od nich dostávali za služby, které prokázal a ještě prokazoval, takže to vlastně nebylo gratis. Já zastával stanovisko, že prokázané služby jsou jednou prokázané, a že služby v budoucnosti budou prokazované i tehdy, kdybych s ní byl zašel na oběd do automatu.

„Já si uvědomuji,“ řekl jsem, „že jste proti. I kdyby se vám ten honorář podařilo nafouknout až bůhvíkam, třeba na dalších sto táců, pořád to ještě nemusí vystačit na celý rok a někdy v listopadu, kolem Dne díkůvzdání, budete muset vzít další případ. A proto se z ní snažíte vymáčknout kdejaký šesták. Byla to však báječná klientka a měl byste na ni drobet brát ohledy, anebo nepřímo aspoň na mne pro případ, že se rozhodnu si ji vzít. Má kromě vás ještě spoustu jiných výdajů a teď k tomu ještě přibude další, až bude obstarávat pro Sarah Dacosovou nějakého drahého obhájce. Chovejte se lidsky.“

„Jak víte, slečna Dacosová se přiznala.“

„Tím spíš toho advokáta bude potřebovat. Mám na tom taky osobní zájem. Pozval jsem ji na oběd. Mám skoro chuť říct, že když jí zaúčtujeme ten oběd, soukromě jí musím sdělit, že to šlo na účet restaurace. Ona pak může chtít - “

U domovních dveří zazněl zvonek. Zvedl jsem se a šel do haly, a pod přístřeškem u vchodu jsem viděl stát chlápka, kterého jsem v životě nepotkal, ale poznal jsem ho podle spousty fotografií uveřejňovaných v časopisech a novinách. „Hele. Přišel sám vrchní hlavoun.“

Wolfe se zakabonil, pak mu to došlo a učinil něco neočekávaného. Zvedl se z křesla a přišel ke mně. Stáli jsme vedle sebe a hleděli zrcadlovým sklem ven. Návštěvník přitiskl prst na tlačítko a domovní zvonek znovu zazněl.

„Není ohlášen,“ řekl jsem. „Mám ho zavést do předního pokoje, aby tam chvíli počkal?“

„Ne. Nemám mu co říci. Ať mu opuchne palec.“ Obrátil se a vrátil se zpátky za stůl.

Vešel jsem do kanceláře. „Vážil kvůli vám celou tu cestu z Washingtonu. Je to pro vás pocta.“

„Fuj. Pojďte a doděláme to.“

Usedl jsem do svého křesla. „Jak jsem říkal, budu jí nucen soukromě …”

U domovních dveří zněl zvonek.