ÚNOS PREZIDENTA

Rex Stout

Pondělí – Panoráma

1

Bylo pondělí něco po osmé a téměř to poslední, co Chick Moffat před odchodem udělal, bylo, že položil ruku na radiátor. Byl studený. Ne že by na tom zvlášť záleželo, vždyť byl konec dubna a to ve Washingtonu znamená, že jaro tu už končí své účinkování a stěhuje se dále na sever. Otužilejší chlapci skákali do Potomacu, květenství proslulých třešňových květů postupně hnědlo a ztrácelo se v okolní zeleni a poletující okvětní lístky odívaly námořní dok do bílého stejnokroje.

Chick Moffat položil ruku na radiátor jen ze zvyku, sotva si uvědomil jeho studenou odezvu. Nezáleželo na tom. To podstatné právě obstaral, strávil nad tím tři hodiny. Stál u okna, pomalu otáčel hlavou a pochvalně si prohlížel obyčejný, ale příjemný pokoj. O jeho pohodlí nebylo pochyb. Nábytek byl jeho, jak v tomto obývacím pokoji, tak v ložnici s koupelnou napravo, i vzadu v kuchyni, kde si často připravoval a jedl vlastní pokrmy. Žluté proutěné židle s modrými polštáři z imitace kůže, jednobarevný hnědý koberec, dokonale udržovaný v čistotě, dost veliký, takže byl vidět jen úzký pruh podlahy podél stěn, a všechny čtyři nebo pět obrázků – až na jednu výjimku – barevné grafiky krajiny v postříbřených rámech, visící v úrovni očí. Onou výjimkou, krášlící stěnu nad psacím stolem, který stál naproti vstupním dveřím, byla veliká fotografie prezidenta Spojených států s vlastnoručním podpisem.

Chick polohlasně zamumlal: „No, myslím, že se není za co stydět.“

Bydlel tu šest let, byt si pronajal a nábytek koupil při příležitosti povýšení do odborné funkce na ministerstvu zahraničí a urputně se ho držel. I poté, co byl po třech letech vybrán na uvolněné místo do týmu Bílého domu. Ředitel kanceláře mu jasně naznačil, že se od muže z Bílého domu logicky očekává, že bude bydlet v nějaké solidnější a dostupnější čtvrti, a ne v nějakém podivném bytě ve třetím poschodí dobrou míli jihovýchodně od takříkajíc slušné úrovně, ale Chick si tento náznak k srdci nevzal. Nenáviděl předem zařízené pokoje jakéhokoli stupně úctyhodnosti, a kdyby to bylo nutné, informoval by o tom ředitele osobně. Než žít v něčem takovém, raději by se přestěhoval do Alexandrie, nosil montérky, žvýkal tabák a choval kuřata.

To bylo před třemi lety. Ve svém bytě bydlí dál a dál je i jedním z týmu Bílého domu.

Pohyb hlavy pomalu dokončil půlkruh. Vše bylo na svém místě. Ale než mohl odejít, a to musel již brzo, bylo třeba udělat ještě jednu věc. Odkládal to do osmi, ale déle to už nešlo. Vzdychl, přešel pokoj

6

k psacímu stolu, zvedl telefon, přiložil k uchu sluchátko a vytočil číslo. Usedl na okraj stolu a palcem nohy nervózně ťukal o podlahu. Ozvalo se haló.

„Ahoj. Poslouchej, Almo… Samozřejmě, nepoznáváš můj hlas? Poslouchej, Almo, nemohu přijít.“

Nejraději by si dal pár facek. Byl tak netaktní. Jen slyšet její hlas ho vždycky tak rozrušilo. Je osel.

Hlas řekl: „Ne? To je mi líto.“

„Vážně?“

„Cože?“

„Promiň.“

„Samozřejmě. Ne, skočit z mostu kvůli tomu nepůjdu, ale mrzí mě to, to určitě. Obzvlášť když to vypadá na nejdivočejší noc, jakou Washington poznal za posledních sto let, kde bude drbů jak vloček za vánice, a já doufala, že budeš nerozumný. Linie po přeslici měla nudný den.“

Chick Moffat na rohu stolu, sluchátko těsně přitisknuté k uchu, se mračil. „No, to já ne. Neměl jsem ani nudný večer – tedy, kdo už měl? Poslouchej, Almo. Víš, že nemohu mluvit. Proklatě, nikdy s tebou nemohu mluvit. Nemohu přijít. Musím do služby.“

„Ach, já myslela, že už máš dneska po službě.“

„Mám. Ale taky mám… no, prostě nemohu přijít. Myslel jsem, že se mi snad podaří zastavit se na hodinu místo kina, kdybys dovolila, ale nevyjde mi to. Víš, jako voják, když jde do války, dá své milé něco na památku. Myslel jsem, že ti přinesu svou oblíbenou kravatu –“

7

vaný v čistotě, dost veliký, takže byl vidět jen úzký pruh podlahy podél stěn, a všechny čtyři nebo pět obrázků – až na jednu výjimku – barevné grafiky krajiny v postříbřených rámech, visící v úrovni očí. Onou výjimkou, krášlící stěnu nad psacím stolem, který stál naproti vstupním dveřím, byla veliká fotografie prezidenta Spojených států s vlastnoručním podpisem.

Chick polohlasně zamumlal: „No, myslím, že se není za co stydět.“

Bydlel tu šest let, byt si pronajal a nábytek koupil při příležitosti povýšení do odborné funkce na ministerstvu zahraničí a urputně se ho držel. I poté, co byl po třech letech vybrán na uvolněné místo do týmu Bílého domu. Ředitel kanceláře mu jasně naznačil, že se od muže z Bílého domu logicky očekává, že bude bydlet v nějaké solidnější a dostupnější čtvrti, a ne v nějakém podivném bytě ve třetím poschodí dobrou míli jihovýchodně od takříkajíc slušné úrovně, ale Chick si tento náznak k srdci nevzal. Nenáviděl předem zařízené pokoje jakéhokoli stupně úctyhodnosti, a kdyby to bylo nutné, informoval by o tom ředitele osobně. Než žít v něčem takovém, raději by se přestěhoval do Alexandrie, nosil montérky, žvýkal tabák a choval kuřata.

To bylo před třemi lety. Ve svém bytě bydlí dál a dál je i jedním z týmu Bílého domu.

Pohyb hlavy pomalu dokončil půlkruh. Vše bylo na svém místě. Ale než mohl odejít, a to musel již brzo, bylo třeba udělat ještě jednu věc. Odkládal to do osmi, ale déle to už nešlo. Vzdychl, přešel pokoj k psacímu stolu, zvedl telefon, přiložil k uchu sluchátko a vytočil číslo. Usedl na okraj stolu a palcem nohy nervózně ťukal o podlahu. Ozvalo se haló.

„Ahoj. Poslouchej, Almo… Samozřejmě, nepoznáváš můj hlas? Poslouchej, Almo, nemohu přijít.“

Nejraději by si dal pár facek. Byl tak netaktní. Jen slyšet její hlas ho vždycky tak rozrušilo. Je osel.

Hlas řekl: „Ne? To je mi líto.“

„Vážně?“

„Cože?“

„Promiň.“

„Samozřejmě. Ne, skočit z mostu kvůli tomu nepůjdu, ale mrzí mě to, to určitě. Obzvlášť když to vypadá na nejdivočejší noc, jakou Washington poznal za posledních sto let, kde bude drbů jak vloček za vánice, a já doufala, že budeš nerozumný. Linie po přeslici měla nudný den.“

Chick Moffat na rohu stolu, sluchátko těsně přitisknuté k uchu, se mračil. „No, to já ne. Neměl jsem ani nudný večer – tedy, kdo už měl? Poslouchej, Almo. Víš, že nemohu mluvit. Proklatě, nikdy s tebou nemohu mluvit. Nemohu přijít. Musím do služby.“

„Ach, já myslela, že už máš dneska po službě.“

„Mám. Ale taky mám… no, prostě nemohu přijít. Myslel jsem, že se mi snad podaří zastavit se na hodinu místo kina, kdybys dovolila, ale nevyjde mi to. Víš, jako voják, když jde do války, dá své milé něco na památku. Myslel jsem, že ti přinesu svou oblíbenou kravatu –“

7

„Chicku!“ Hlas se jí ztišil rozrušením. „Vstoupíme do války?“

„Ne. Co já vím? Nikdo to neví. Co se říká hlídacímu psu jiného, než aby ztichl, když štěká? Nikdo kromě prezidenta to neví, a možná ani on. Mohu ti tu kravatu poslat poštou?“

„Nech si ji pro svou milou. Řekni, Chicku, jdeme do války?“

Chick pochmurně pohlédl na hodinky na zápěstí. „Almo, prosím. Poslouchej, musím jít –“

„Dobře. Budu sedět a štrikovat. Nashle.“

Ozvalo se cvaknutí. Zaklel, položil sluchátko a vrátil telefon na stůl. Okamžik na něj zíral a vzdychl. Pak otevřel zásuvku, vytáhl automatickou pistoli a zastrčil si ji do kapsy. Na druhé straně pokoje zašmátral po klobouku na stojanu, ale upadl mu na zem.

„Teď se rozčiluj, hrdino,“ zamumlal rozzlobeně. Popadl klobouk, narazil si jej na hlavu a vyrazil.

2

Ve stejném okamžiku, kdy si Chick Moffat prohlížel svůj obývací pokoj, Sally Voormanová říkala paní William Robert Brownové:

„Představte si tu smůlu. Dokážete si to vůbec představit? Uzavřela bych sezónu, že ano? Se svou proslulou elegancí. Vzala jsem v úvahu, že už je tak pozdě, skoro květen, a podnikla jsem veškerá nutná opatření. Získala jsem jednoho velvyslance,

8

i Japonce. Tři z nejlepších senátorů, ty jsem také získala. A dále Sama Agnewa, jediného generála ve Washingtonu, který se dokáže od plic zasmát, aniž přitom zrudne. A už to samo o sobě je velký úspěch, protože začala golfová sezóna a nedalo se očekávat, že by někdo chtěl hrát poker. A tak dále. Říkám vám, nedalo se to zařídit lépe. Antl, podívejte, jen se rozhlédněte, už jste někdy viděla takovou spoušť? Žadonila jsem, věřila byste, přímo žadonila dvě hodiny po telefonu a snažila sehnat další a to je vše, čeho jsem dosáhla. Sehnala jsem například toho starého hlupáka Blancharda. Něco vám řeknu, Mabel, jsem pevně přesvědčená, že se prezident rozhodl předstoupit před Kongres se svým válečným poselstvím v úterý devětadvacátého jenom proto, že věděl, že večeři chystám na pondělí a že to je jediná věc na světě, která ji může pokazit. Proč, ptám se, proč nemohl –“

Paní Brownová měla hlas, který uměl přerušit kohokoli, když se rozhodla to udělat. „Sally, říkáte válečné poselství?“ zeptala se.

Ta druhá, štíhlá a pěkná, na ni civěla svýma modrýma očima. „Samozřejmě. Ze ano?“

„Nevím. Vy snad ano?“

„No –je to o válce. Tak jsem to myslela.“

„Ach.“ Paní Brownová pevně sevřela rty a hned zase sevření uvolnila. „Ano, o válce. Tedy doufám, že spíš proti ní. Doufám v to celým svým srdcem i duší. Věřím, že vy také.“

Sally Voormanová pokrčila rameny. „Asi bych věřila, kdybych o tom věděla něco víc. Mabel, vím, že to myslíte upřímně, ale jediné, k čemu jsem

9

dnes upínala své naděje, byla tato večeře a vidíte, jak to dopadlo. Já teď stojím mimo politiku a vlastně jsem do ní nikdy nevstoupila.“

„Válka není politika, drahá. Je to rozhodně jediná lidská aktivita, která je ještě prohnilejší než politika.“

„Má ty dobroto!“ Sally se na ni usmála a poplácala ji po rameni. „Pak raději zůstanu taky mimo. Je čtvrt na devět pryč. Bože pomoz, tu veselou partu je třeba nakrmit. Tady už přichází váš muž. Modlete se za mne.“

Vytratila se.

O tři hodiny později stála Sally Voormanová v prostorné vstupní hale svého domu a usmívala se na muže mnohem vyššího, než byla sama. Byl to senátor, byť s menším vlivem, jediný z těch „tří nejlepších“, který ji nezklamal. Hnědovlasý, prošedivělý, se zvrásněným obličejem veterána hleděl na ni dolů vyčerpanýma hnědýma očima, které jí chtěly opětovat úsměv. Někteří hosté mezitím odjeli a ti, kteří zůstali, se rozdělili na dvě skupiny. Jedni se uchýlili do obývacího pokoje k občasnému tanci, a druzí nahoru k bridžovým stolům. Zůstali v hale sami.

„Chtěla jsem s vámi mluvit,“ visela na něm svýma modrýma očima.

Senátor se vlastně usmíval, i když s přemáháním. „Dítě moje drahé! Díky za večeři. Byl to příjemný večer.“

„Nebyl. Byl hrozný. Takové řeči, a ta nálada! Chvíli jsem se bála, že válka propukne hned teď

10

a já budu muset požádat Bartona, aby místo salátových vidliček servíroval revolvery.“

Přikývl. „Všichni jsme z toho nesví a není divu. Vy jste příliš mladá, drahá. Ještě netušíte…“

„Snad. Ale řekněte, půjdeme do války?“

„Bože, kéž bych věděl.“

Sally naléhala. „A co prezident. Nebyl to on, kdo vám telefonoval? Co má v úmyslu oznámit?“

„Nevím. Ten hovor byl… no schůze. Tam právě jdu.“

Přikývla. „Vím. U senátora Allena. A cestou odsud se musíte rozhodnout, na které straně stojíte.“

„Ach.“ Vyčerpané hnědé oči zamrkaly těžkými víčky, pokus o úsměv se vytratil. „Ta schůze se už tedy dostala do řečí.“

„Nevím. Záleží na tom?“ Pěkné jemné prsty Sally Voormanové uchopily klopu senátorova černého svrchníku, aby ji narovnaly a pevně se na ni zavěsily. Její modré oči se upíraly přímo do těch jeho plny odhodlání. „Samozřejmě, že na tom záleží, že můžete mít schůzku, jestliže ji chcete. To je to, o čem s vámi chci mluvit. Možná jsem trouba, jak říká Mabel Brownová, ale i kdyby to tak bylo, patřím aspoň k většině. Je nás hodně, a víme, na čí straně stojíme. Nenávidíme válku, jistě, ale víme, že je pár věcí, které jsou ještě více nenáviděníhodné. Tak o tom smýšlíme my, my ťulpasové, a jediné, o čem máme trošičku pochybnosti je to, když vidíme jednoho z vůdců, skutečně schopného a osvědčeného – jak váhá. Nestydíte se, opravdu se nestydíte nechávat nás ťulpasy na pochybách?“

11

Pěkné bílé prsty jemně zatřásly klopou. „Nestydíte se?“

Senátor na ni shlížel dolů, rty sevřené a našpulené a vrtěl velkou starou hlavou ze strany na stranu. Zamručel. „Tak. Dítě moje drahé. Vy modrooká šovinistko.“

„Nesmysl.“ Byla plná opovržení. „Není pěkné si nadávat, že?“

„Ne.“ Soukal to slovo ze sebe dlouze. Náhle řekl: „Ne.“ Opět, ale krátce a hlasitěji. Pak zamumlal něco, jako že jde pozdě, couvl, vyprostil svou klopu z její ruky, otočil se a vyšel ke dveřím. V půli cesty se zase otočil. Hlas měl tichý, ale výbušný. „Poslouchejte, paní Voormanová, je to špinavá záležitost, nechte ji být. Proboha držte se zpátky. A váš manžel předpokládám, je ještě nahoře a hraje karty. Hraje bridž! Vyřiďte mu, co si o něm myslím, když vás do toho zatahuje, řekněte mu o všem tom hnusném –“

Senátor to ze sebe vychrlil. Stál, hleděl na Sally a rty se mu dál pohybovaly beze slov. Po chvíli zamumlal: „Bože, žehnej mi, co to tu říkám?“ Sáhl po klice, zastavil se a promluvil hlasitěji a řečnicky: „Dítě moje drahé!“ otevřel dveře a odešel.

3

Kolem deváté hodiny, tedy přibližně v době, kdy si hosté Sally Voormanové vybírali výzbroj na pečenou perličku, stál nějaký člověk v malém, již po –

12

někud opotřebovaném sportovním kabrioletu, se staženou střechou, a zplna hrdla o něčem řečnil. Bylo to na rohu ulice Desáté a ulice C na jihovýchodě, ne dále než míli od samotného Kapitolu. Další muž sedící za volantem s nohou přichystanou na plynu nepřestával otáčet hlavou a pohledem prozkoumával šero na chodnících a vozovkách pod pouličními světly. Dav, který se kolem nich shromáždil, nebyl velký, postával opodál, rozpačitě se přesunoval a všelijak měnil tvar, jak si ten nebo onen klestil cestu ven a jak se noví příchozí váhavě zastavovali na kraji. Řečník křičel:

„Bude to dělnická krev, která poteče! Budete to vy a budu to já, kdo bude krvácet! A Kongres, který jsme si zvolili, právě ti, které jsme si zvolili, aby seděli v Kapitolu, ti nám budou jen lhát. A prezident. Ano, můžete reptat, celá tahle proklatá země může reptat, a když potom vyjdete ven, zastřelí vás! Jistě, vím, že prezident by byl rád prima chlapík, a určitě by byl prima na čajovém dýchánku, ale tohle není čajový dýchánek! Tady jde o válku – chápete, moulové – válku. Zítra v poledne, za patnáct hodin, půjde prezident do Kongresu. Řekne, že to je sakra smůla, ale že musíme jít bojovat. Nebo to možná neřekne. Třeba opravdu ne. Já ale myslím, že to řekne. A když ne? Co pak?“

Řečník se odmlčel, silně zakašlal. Společník za volantem ho zatahal za kabát, řečník se k němu sklonil, vyslechl jeho slova, přikývl, napřímil se a znovu se rozkřičel:

„Co pak? Řeknu vám, co pak! Kongres ho pošle

13

někam a bude dále chránit naši čest. Moji čest a vaši čest. Zpropadeně! Moji krev a vaši krev. V Evropě se mixuje nový koktejl. Pracuje se na tom přes rok. Creme de sang tomu říkají. To je francouzsky. Smetana z krve. Smetanová krev! Německá krev a anglická krev, italská, francouzská, ruská, japonská, polská, a funguje jim to. Plní se jí řeky a oceány. Teď chtějí také tu naši. Kongres se schází zítra v poledne a ať řekne prezident cokoli, přes všecko to peklo, budou hlasovat pro nás. Uvědomujete si to? Nás, dělníky. Vás a mě. Smetanová krev! Rudá smetana, to jsme my!

Ale možná ne, když ty pekelné kotle dost roztopíme. Možná ne, soudruzi! Dobře, šklebte se! Jistě, jsem komunista! Pocházím z Bostonu z Massachusetts, to je myslím Amerika. Skoro tisícovka nás přišla z toho města a všichni jsme komunisté, všichni jsme dělníci. Máme svá zákonná práva a všem nám proudí v žilách krev! A nechceme ztratit ani jedno. Vy snad ano? To je dobrá otázka, vy snad ano? Jestli ne, pojďte s námi! Přijďte zítra v poledne ke Kapitolu. Tam máme namířeno. A dejme těm našim zástupcům na vědomí, že žijeme a že chceme naživu i zůstat. Ale nečekejte do poledne, přijďte brzy! Žádné výtržnosti! Přijďte, ‚ať si nás prohlédnou. Jsou podělaní. Jestli nás bude dost, zvedne se jim žaludek jen při pohledu na nás. Soudruzi. Pojďte s námi, začněte –“

Řidič prudce stáhl řečníka za rukáv, startér při námaze náhle zasténal a motor zaburácel. Řidič vyslal loudalům vpředu ostré varování klaksonem. Tiché bručení proběhlo davem. „Policajt, vypadně –

14

te, policajt.“ Dav se dal do pohybu a začal se rozplývat.

Ale v tom okamžiku, než se kola vozu roztočila a přibližující se policista byl od nich ještě na třicet kroků, převzala iniciativu daleko rychlejší a násilnější skupina. Přes ulici, jakoby odnikud, náhle přímo na sporťák zaútočilo asi půl tuctu běžících postav s pokřikem: „Unie!“ Ještě křičeli, když už tahali řidiče z auta. Srazili ho na zem a začali do něj kopat. Policista přikráčel pískaje na píšťalku. Řečník vstal a popadl asi šedesát centimetrů dlouhou železnou tyč, první prudká rána šla ovšem naslepo a než stihl udeřit podruhé, byl sám zezadu stržen. Škrábal a kousal, ale brzy ho kdosi srazil k zemi kopancem do slabin. To už byl ale policista na zemi taky, omráčený svým vlastním obuškem. Jeden z mužů vlezl do sporťáku a začal tahat za řadicí páku. Další na něj ale zavolal: „Vylez, ty magore! Pojď! Unie!“ Muž vyskočil z auta a společně uháněli pryč. V tom šeru si všichni byli podobní, bez kabátu a ve stejně šedé košili. Když se píšťalky začaly ozývat ze dvou stran, zmizeli do boční ulice. Na chodníku se svíjel a sténal řečník. Policista a řidič leželi bez hnutí.

Dav, který se při příchodu policisty začal pomalu a rozmrzele rozcházet, jako by zmizel při prvním zaznění pokřiku z protější ulice. Dva z přihlížejícího davu, v nepřízni osudu teď sedící nad koblihami u pultu vagónu s občerstvením mnoho bloků odtud, neměli žádnou zvláštní touhu o té záležitosti diskutovat. Jeden z nich přesto zamumlal trochu hlasitěji než šeptem:

15

„Rozhodně mu šedé košile prokázaly laskavost, možná teď nebude muset do války jít.“

4

„To nedává absolutně žádný smysl,“ prohlásil šedovlasý muž. „To jsem zrovna mohl zůstat v New Yorku a spát ve své posteli.“

Mladší muž jen stál, v rozpacích a sklíčený. „Je mi to líto,“ řekl. „Netušil jsem, že vás odmítne přijmout.“

V pokoji byli čtyři muži, a ačkoliv byli všichni byť různým způsobem dostatečně nápadní vzhledem, pokoj sám o sobě si s nimi v tomto ohledu nijak nezadal. Byl velký, elegantní, s veškerým komfortem. Ve výklencích v moderních panelech byly za sklem knihy, tmavé stěny obložené starým dřevem, krb vkusně zdobený bronzem a hnědá kožená křesla s tím vším uspokojivě ladící. Dva z mužů, jeden středního věku se špičatým nosem a pleší, druhý starý a bělovlasý, seděli na konci velkého stolu a prohlíželi si titulní stranu staré knihy kvartového vydání. Ten šedovlasý, pohodlně usazený v křesle u okna, s vysokou skleničkou na taburetu u ruky, byl robustní, ale ne neupravený, mladší, už však nikoli mladý, příjemný a pohledný, stál uctivě před ním.

„To je mi líto,“ opakoval ten mladší. „Ale jestli smím říct svůj názor, váš výlet i tak stál za to. Myslel jsem, že se setkáte s prezidentem a změní –

16

te jeho názor, a jsem nesmírně překvapen, že se s vámi odmítl setkat. Rollins mi v poledne telefonoval, že to půjde. Zřejmě nešlo. Nevím, snad je to s prezidentem beznadějné. Celé dva měsíce nutím své redaktory pranýřovat jeho nerozhodnost. Předpokládám, že jste to zaregistroval.“

Šedovlasý muž jen zabručel: „Nečtu noviny.“

„Ach. Docela správné. Nedivím se vám. Já ale musím, protože taky jedny vydávám. Pointa je v tom, že Stanleyho je třeba ignorovat. Naší nadějí, bohužel, je stádo zaostalců, kterému říkáme Kongres. Ať Stanley řekne zítra cokoli, oni musí podpořit válku. Proto říkám, že váš výlet stál za to. Corcoran vás zde navštíví. Přinutil jsem ho. Bude tady do hodiny. A když se roznese, že jste ve Washingtonu, už to samo udělá kus práce.“ Culil se. I jeho úšklebek byl příjemný. „Jsem rád, že nečtete noviny. Můj dnešní úvodník odmítá vliv mezinárodních bankéřů. Nerad bych, kdybyste to četl v mém vlastním domě.“

Z opačného konce stolu se ozval starý skřehotavý zlomyslný hlas. „Tak vy jste přemluvil Corcorana? Je tedy tak senilní jako já?“

Šedovlasý robustní muž, který usrkával svůj drink, odložil skleničku a potlačoval úsměv. „Ha! Vy a senilní, Georgu? To vám nehrozí. A nepřekvapilo by mne, kdyby se vám vyhnula i smrt. – Hele, Grinnelle, co jste to říkal o tom Corcoranovi?“

„Přijde vás navštívit, to je vše. V deset hodin. Vzpíral se, ale já na tom trval.“

„Mohl byste mi říct, proč?“

„Proč? Proč, pane?“ Vydavatel Grinnell byl zmaten.

Robustní muž znechuceně vzdychl. „Proklatě, proč? Správně. Jedné nebo dvou věcí si musíte být vědom. To nemůžete zapřít. Z devíti mužů, kteří vedou Senát, jsou tři nezkorumpovatelní. Respektuji je proto a nepřeju jim nic horšího než slušný pohřeb. Tilney je sice sentimentální osel, ale je nebezpečný. Zbylých pět je maximálně angažovaných, zainteresovaných. To jste nevěděl? Asi ne. Corcoran má dnes večer práci u Tilneyho, ne u mě, a vy ho od ní odvádíte. Jestli víte proč, povězte mi to.“

Grinnell znachověl. Řekl: „Tilney je na večeři u Sally Voormanové.“

„Sally jak?“

„Manželky D.L. Voormana. Allentownovi muži s ocelářskou klikou. Tilneymu se líbí.“

„Je tam i Corcoran?“

„Ne. Ten byl v šest v Bílém domě, zdržel se půl hodiny. S Tilneym se samozřejmě setká v Allenově kanceláři kolem jedenácté.“

Robustní muž uchopil sklenici a otáčel s ní tak, aby kostky ledu cinkaly o křišťál. Usrkával obsah, dělal obličeje, pak pomalu dopil a postavil sklenici zpět na taburet. Místo aby sáhl po kapesníku, přejel horním rtem po spodním a naopak.

Řekl: „Drivele. Ne vy, Grinnelle, Bože chraň, Drivele. Na prezidentovi nezáleží. Já to vím už dlouho, vy to víte teď a on to bude vědět zítra. Ať řekne cokoli, navzdory oblíbenosti u YMCA, Bílý dům podpoří válku pět ku jedné. Nemohou se z to –

18

ho vykroutit. Senát si je stejně jistý, i když s menším rozdílem hlasů. Jistě, pokud dovolí, aby přesvědčení postoupilo do praktických kalkulací. Každopádně není nic, co bych mohl nebo chtěl udělat. Své přesvědčení jsem poskytl. Nemyslete si, Grinnelle, že jsem přijel do Washingtonu vašim zpropadeným kongresmanům mazat med kolem huby.“

Vstal z křesla a těžce oddychoval. Pak se celý zachvěl. „Ale já přijel, viďte? Ano, přijel jsem.“ Několika velkými kroky přešel k opačnému konci stolu, kde další dva muži otáčeli listy kvartových knih. Promluvil tónem již tišším a vyrovnanějším, ale stále s jistou známkou rozrušení: „Přijel jsem do Washingtonu, abych navštívil vás, Georgu. Jsem rád, že mi Grinnell pověděl, že jste tady, protože jinak bych nebyl přijel. Užíváte si návštěvu u svého zetě?“

Starý bělovlasý muž vzhlédl od knihy. Staré oči se mu skoro ztrácely pod vrásčitými víčky. „Děkuji vám za optání, Martine. Ano, docela užívám. Teď se můžete zase vrátit.“

Robustní muž se uchechtl. „Jsem pozván na noc. Je to dobrá kniha, co tam máte?“

„Dá se říct, že dobrá.“ Starý muž opatrně zavřel knihu a se stejnou opatrností ji položil na stůl a posunul od kraje. „Chcete si promluvit, Martine? Je to vcelku dobrá kniha. Spíš lepší než horší.“ Polkl. „Nebo určitě lepší než ta konverzace, kterou jsem právě vyslechl.“

„Nelíbila se vám?“

„Tady nejde o to, co se mně líbí nebo nelíbí, ale

19

spíš o objektivní analýzu. Nemá smysl se bavit o tom, jak jste hloupý. To víte dobře sám a úspěšně to ignorujete. A v tom je vaše jediná síla.“

Vypadalo to, že se Martin Drew znovu uchechtne, ale něco ho zarazilo. Chvíli jen civěl a pak řekl: „Ne tak hloupý jako vy, Georgu. Možná už jste senilní.“ Otočil se. „Grinnelle. Asi tady bude nějaký pokoj, kde bych si mohl trochu pohovořit s vaším tchánem, že?“

„Samozřejmě,“ na to vydavatel horlivě. „Necháme vás tady o samotě.“ Obrátil se na muže s pleší a špičatým nosem. „Snad vám to nebude vadit, Tome.“

„Jistě že ne.“ Muž s pleší se zvedl z křesla. Váhal. „Je tu však jedna věc, na kterou jsem se chtěl pana Drewa zeptat… řekněte mu, že by bylo lepší…“

„No?“ přerušil jej Martin Drew, „Jestli budete stručný.“

Holohlavý muž na něj pohlédl. Náhle se bez jakéhokoli zjevného důvodu usmál, jakoby ho něco pobavilo. Pak zavrtěl hlavou a měl se k odchodu. „Nevadí. Zřejmě to nemá cenu,“ řekl.

Když za oběma odcházejícími zaklaply dveře, Martin Drew popadl křeslo, které jeden z nich uvolnil, otočil ho a posadil se. Vytáhl si doutník.

Druhý muž promluvil. „Ten muž s nosem jako mravenečník je idealista, a přesto ví o knihách z osmnáctého století více než já.“ Ať říkal ten starý bělovlasý muž cokoli, hlas měl vždycky stejně vysoký a pořád stejně zlomyslný. „Další z hloupých hříček přírody.“

20

Martin Drew si zapálil doutník a řekl: „Kdo všechno kromě vás financuje šedé košile?“

Vrásčitá víčka zakryla jakýkoli náznak blesků. Vysoký hlas na to: „Snad vy?“

„Sakra. Corcoran tu bude do dvaceti minut. Důvtip si nechte na potom. Tak kdo?“

„Nezdá se, že vy byste ji nosil.“

„Vy snad ano?“

„Ale. Šedé košile? Jen remcání lůzy, pokus o oživení oděvního průmyslu.“

„Ano?“ Martin Drew vyfoukl kouř. „Dnes byly vzpoury v Atlante, Bostonu a Clevelandu. Mírové demonstrace byly rozehnány v celém tuctu měst. Čtyři ženy byly zabity v Daytonu. Ve všech případech šedé košile. Někdy jen hrstka, jindy značný počet. Jejich vůdce, muž, který si říká Lincoln Lee, je ve Washingtonu. Komunisté přijíždějící do Washingtonu byli dnes na periferii napadeni a jediné, které policie dostala, byli ti zranění.“

„No, Martine, myslel jsem, že nečtete noviny.“

„Nečtu.“

„Jestliže ten Lee je teď ve Washingtonu, proč ho policie nezatkne?“

„Udělala by to, kdybyste jí řekl, kde je.“

„Ále,“ ve vysokém hlasu bylo slyšet pobavení, „říkám vám, že je to jen neklidná lůza.“

„Ano? Řekl byste mi, co děláte ve Washingtonu vy?“

„To není nutné, Martine. Už jste se o tom zmínil. Vychutnávám si návštěvu u zetě.“

Martin Drew vyfoukl Miltonovi kouřový oblak přímo do obličeje, aniž se snížil k ústupku zdvoři –

21

losti. Milton si mával hubenou bílou rukou před obličejem, aby se vůbec mohl nadechnout. Martin Drew promluvil: „Podívejte se, Georgu. Říkal jste, že jsem hloupý. Ponechte si tu nálepku pro sebe. Řeknu vám to. Přijel jsem sem sám, ale nejsem tu sám. Měl jsem v poledne v New Yorku s někým řeč. Asi si domyslíte s kým, ale byli pozváni také jiní. Nevím, jestli by bylo od vás rozumné je přehlížet. Docela jsme se na všem shodli. Nemusím vám říkat, že musíme jít do války proklatě rychle, teď hned. Nejste tak hloupý a znáte situaci v Evropě a na Sibiři stejně dobře jako já. Vím, že jste byl proti půjčkám Rusku hned od začátku a možná jste měl pravdu, ale teď je musíme podpořit. Sověti Nesověti. Každopádně to je jenom zlomek, a Japonsko by bylo horší. Když nevyhlásíme tento týden válku, tak nám pomáhej Bůh. Zítra je ten den, kdy se to může stát, a taky se to stane. Stanley je mimo, ale Kongres je zajedno. Je tu jen pár věcí, které by to snad mohly překazit, a jedna z nich může být, že se šedé košile pokusí strašit lidi, kteří strašit nepotřebují. Proklatě, nevidíte v tom tu psychologii? Kongres je vlastenecký, Bohu díky. Ten nepotřebuje zastrašovat. Tak jen ať tu zítra postává a ječí pár rudých, co na tom záleží? Řekl jsem vám, že přicházím ze skupiny, a přináším rozhodnutí skupiny. Zítra, a ve středu a ve čtvrtek – až odhlasují válku, už v ulicích Washingtonu nebudou žádné šedé košile, a jinde jen zbytky. Je na tom něco špatného?“

Bílá hlava přikyvovala, oči vypadaly zavřené.

22

Martin Drew skoro křičel: „Zatraceně, vy snad spíte?“

Ozval se vysoký hlas. „Jistěže ne, Martine. Směji se.“

Drew nasupeně zíral. „Vy proklatý starý piráte.“

„Děkuji vám za lichotku, Martine.“ Bylo vidět, že oči má otevřené. „Ale nepochopte mě špatně. Nesměji se šedým košilím, jako to dělali někteří kdysi v Německu, když se smáli těm hnědým. Tu chybu bych neudělal. Směji se vám a vaší skupině. Přehlížíte tolik věcí.“

Drew vyfoukl kouř. „Například?“

„No. Ani nevím, kde začít. Snad nejdůležitější je prezidentova obrovská popularita, a taky fakt, že je neobyčejně přesvědčivý řečník.“

„To už dávno není pravda. Nebo alespoň z větší části ne.“

„Snad. Ale co když zítra v poledne přesvědčí Kongres k odložení rozhodnutí na pozdější dobu a večer se odebere do rádia? Poslouchal byste ho rád?“

Drew vrtěl hlavou. „Nemůže to změnit.“

„Možná. Ale je také důmyslný. Co když bude požadovat válku, ale uvede dost důvodů – a pár opravdu pádných – proč se omezit jen na tichomořskou frontu?“

Drew jen zíral, pak náhle vstal. „Proboha.“

„Hloupé?“ Vysoký hlas se zuřivostí ještě zvýšil. „Vy a vaše skupina. To vás nenapadlo? Silně prezidenta Stanleyho podceňujete. Nezapomínejte, že je

23

to bastard. Ha! To hnutí vás zradí. Vaše upejpavé sentimentální couvání před fakty. Ano, on je bastard. A bastardi nejsou nikdy zcela čitelní. Nedá se jim věřit. Často jsou to mizerové a břídilové, ale vzácně i géniové. Snesou neuvěřitelné ponížení, anebo – a do této kategorie věřím, že by mohl patřit prezident Stanley – dokážou mít vizi nebo schopnost bleskového vniknutí do podstaty věci, které jsou pro vás příliš rychlé. Pro vás, Martine, příliš rychlé.“

Drew se zase posadil. Rozdrtil doutník v popelníku a zeptal se: „Co dál?“

„No… chcete abych pokračoval?“

„Ne. A co proti tomu zmůžou vaše šedé košile?“

„Nechte už té neomalenosti, Martine. Ulehčete si to. Vše, co jsem ochoten povědět, se dovíte. Ale nic nikdy nebude patřit vaší skupině idiotů. Pochopte to. Už se od toho odpoutejte.“

„Kdoví.“ Drew se mračil. „Kdoví jestli třeba nejste tím zpropadeným starým idiotem vy sám.“

„Já jsem George Milton,“ řízl vzduchem vysoký hlas. „Ptáte se mě, co dělám ve Washingtonu. Jsem tady, to je vše. Jsem tu už týden. Byl jsem zaneprázdněn. Nakonec, je to Kongres, kdo bude hlasovat. Ale ještě k vaší dětinské domněnce, že program je definitivně dohodnut a melodie budou následovat v řádném sledu. Říkám vám, že každou hodinu se rozhoduje dále. Nicméně vy a vaše skupina beze všeho pokračujte. Třeba naděláte víc dobra než škody. Jdeme po stejné rybě, jenom každý používáme jinou návnadu.“

„Setkal jste se se Stanleym?“

24

„Ne. Dokud nebude odzbrojen, nemá to smysl.“

„Pokusí se nás zítra odradit?“

„Nevím. Je to pravděpodobné.“

„Jestli se o to bude pokoušet, jak jistý šije Kongres?“

„Sněmovna, až na obrat ve veřejném mínění, záležitost projednává. Senát je v podstatě nevypočitatelný. Říct může něco jen hlasování. Jestli bude proti nám, správný manévr ve správnou dobu může vyvolat nové projednání. Něco se dovíme už večer, ráno více. Mám telefon u postele. Zeptejte se u snídaně.“

Drew vytáhl další doutník a odřízl špičku. Mračil se. Za chvíli rozlepil rty, aby promluvil, ale zvuk otevírajících se dveří ho umlčel. Grinnell chvíli stál na prahu a váhal. Pak promluvil.

„Je tady Corcoran.“

Drew se tázavě podíval na Georga Miltona. Ten sotva patrně zavrtěl starou bílou hlavou a Drew pokynul Grinnellovi.

„Uveďte ho.“

5

Paní Burtonová si dlaní zakrývala otevřená ústa. „Adi, bože,“ řekla a znovu zívla. „Zůstávat takhle každý večer do jedenácti hodin vzhůru, možná bych si na to časem zvykla, ale stejně nemohu, Harry v půl sedmé snídá. Promiňte, paní Brennerová. Ano, máte určitě pravdu, jestliže Ja –

25

ponsko vyhraje válku, zabere Kalifornii a Nebrasku a odtud pocházejí naše zásoby jídla. Mohu říct, že o tom něco vím, protože můj manžel je obchodník s potravinami. Byla byste překvapená všemi názvy míst na krabicích a kartónech, je to udivující. S tím nemůžete než souhlasit, Marion, musíme alespoň bránit naše zásoby potravin.“

Marion Vawterová ze sebe vydala pohrdlivý zvuk. „Nesmysl. Myslím, že bychom vždycky něco k jídlu sehnali. Já říkám, že bychom se neměli do války zapojovat. To je vše.“

„Ale přestaňte,“ ozval se další hlas. „To říká Charles vždycky, když děti přicházejí ze střední školy a začínají mluvit o válce. Říká přestaňte. Tvrdí, že nám dají vědět, když budeme ve válce, tak jaký to má smysl o válce mluvit. To mi připadá rozumné. Víte, když jsme žili v Richmondu, Charles byl volební inspektor. Každopádně si nepřicházím sem na tyto schůzky povídat o válce. Je to Klub matek, nebo ne?“

Jako další promluvila Viola Dellingová, předsedkyně klubu. Rozezněl se uklidňující hlas ženy lékárníka Dellinga, jak se ozýval v Klubu matek na Acker Street už pět let. Celou dobu členky zpola věřily, že jejich předsedkyně patří mezi D.A.R., dcery americké revoluce, ačkoliv žádná nikdy neměla tu odvahu přimět ji, aby to potvrdila nebo vyvrátila.

„Ale moje drahá Kitty.“ Ať už Viola Dellingová považovala za jakkoli nutné být autoritativní, vždycky byla v jejím hlase i dávka pochopení a laskavosti. „Neměly bychom o tom přece jen mluvit?

26

Myslíte, že Betsy Rossová nemluvila s přáteli o válce, když seděla a šila americkou státní vlajku? Myslíte, že Martha Washingtonová nediskutovala o aktivitách svého manžela, Otce vlasti, když přijímala urozené dámy na Mount Vernon? Představuji si, že paní Abrahama Lincolna –“

Na kraji se ozval chichot, načež pronikavý mladý hlas prohlásil: „To by byla legrace bavit se o aktivitách našich manželů, o prodávání nemovitostí a balení potravin a míchání receptur…“

Rázem přicházel chichot ze všech stran. Ale nikoliv otevřený smích. Zeny respektovaly svou předsedkyni a neměly vůbec jasno, jaké důvody je vedly k okamžité spontánní reakci na nevázanost Harriety Greenové.

Viola Dellingová se shovívavě usmála. „No, Harrieto, nikdo nechce, abys byla vážná. Ale válka je vážná věc, velmi vážná. A my do ní samozřejmě musíme vstoupit, naše povinnost a poslání jsou jasné.“ Vzdychla. „Je to velmi zlé, že náš prezident váhá, když stojí tváří v tvář povinnosti.“

To bylo zřejmě příliš silné kafe. Téměř taktická chyba. Reakcí na ni byla rychlá bouře.

„Neváhá!“

„Prezident Stanley je dobrý chlap. Ví, co dělá.“

„Proč nepočkáte na to, co nám sdělí?“

„Má na to právo, že ano? Je to jeho věc udělat, co uzná za vhodné –“

„Violo! Kritizujete prezidenta!“

„Kéž by bylo víc váhavých, jako je on –“

A tak dále. Viola Dellingová nasadila úsměv a s ním bouři přestála. Vrtěním hlavy však nazna –

27

čovala, že toto není debata. V pravý okamžik učinila rukou rázné gesto. „Moje drahé! Jistě. Jistě! Prezident je pánem našich osudů. Mám v něj plnou důvěru. Kdokoliv napadá našeho prezidenta, napadá naši zemi a vy víte, jak pravděpodobné asi je, že bych to udělala. Myslím, že se nemusím ospravedlňovat. Všechny jste viděly můj domov při mnoha příjemných příležitostech, viděly jste americkou vlajku pověšenou na čestném místě nad mou postelí. Ale s čím jsme konfrontováni nyní, je válka!“ Hlas nabral na zvučnosti. „Naše povinnost je bránit naše domovy! Tu nemůžeme přenechat jiným, jiným matkám ani jiným synům!“

„Až se budou blížit k našim domovům, bude dost času je bránit,“ zamumlala Marion Vawterová.

„Máte pravdu, Violo,“ souhlasně přikyvovala starší žena při těle. „Některé jste příliš mladé, abyste si pamatovaly poslední válku. Já ne. Pamatuji si ji moc dobře – noviny a fotky a tak – můj mladší bratr narukoval – žije teď v Norfolku. Co všechno ti Němci páchali! A co by napáchali, kdybychom je byli nechali vyhrát. Ta válka nám ukázala, co jsou Němci zač. Bestie! Udělali by nám totéž co Belgii, kdyby dostali příležitost. Viděla jsem fotku –“

„Jistě –“ Snažila seji Viola Dellingová zastavit. Řekla Jistě“ třikrát, pokaždé hlasitěji, ale žena při těle vyprávěla rozrušeně dál:

„Viděla jsem fotku, kterou neměl nikdo vidět, jednou mi ji ukázala pokladní v bance, když jsem přišla vložit peníze, víte, vkládali jsme peníze kaž –

28

dý den, když jsme měli železářství. Byli to nějací němečtí vojáci a mimino a dvě děti a ti vojáci zvedali nějaké kusy – hej, proč mě štípete?“

Viola Dellingová využila té pauzy. „Gertrudo. Ano, bylo to hrozné. Ale tentokrát jsou Němci na naší straně – našimi spojenci budou ti, jejichž ideály budou podobné našim. Jsem si jista, že Němci se hluboce stydí za svou minulost, a odpuštění člověka šlechtí.“

Souhlasné přikyvování, sem tam pohrdavé zasupění, jedno hlasité – Harriety Greenové – zůstalo bez povšimnutí. Žena při těle nabrala druhý dech:

„To je mi fuk, já Němcům nevěřím. Vy si dělejte, co chcete, ale já jim věřit nebudu. Podívejte se na jejich nového krále, Hitlera. Viděla jsem jeho fotku. No stejně, ať se stane cokoli, stojím za prezidentem. Cokoli, rozumíte?“ Vyzývavě hleděla na předsedkyni. „Mám ve srovnání s vámi výhodu, protože vím, jaký je to člověk. Můj syn, Val, dováží každé ráno Callahanovým vozem potraviny do Bílého domu. Míval lepší práci, ale já mu říkám, že žádná práce není hanba, když je poctivá. Jezdí každé ráno do Bílého domu, a mnohokrát už viděl prezidenta, jak se prochází kolem budovy. Často se na Vala usměje. Několikrát na něj promluvil. Měly byste slyšet, jak popisuje jeho hlas a vystupování! No, jak vidíte, mám dobré důvody pro to, co říkám. Stojím za prezidentem, ať už Němcům věřím, nebo ne.“

Členky Klubu matek na Acker Street zdvořile přikyvovaly, ale dojem to na ně neudělalo. O Valu

29

Orcuttovi a prezidentovi už slyšely. Slovo si vzala paní Brennerová, která už předtím vyjádřila obavy o dodávku potravin.

„Podívejte se, čemu nerozumím, je toto. Válka trvá už přes rok. Anglie, Francie, Německo, Rusko a všichni bojují a zabíjejí, ale na nás se nechystají, protože jsou příliš zaneprázdnění. Proč nemůžeme prostě poslat naši armádu do Kalifornie a když se někde objeví Japonec, jednoduše ho odprásknout? To by podle mne teprve znamenalo ohrožení. Proč ale hned musíme všem vyhlásit válku?“

Několik souhlasných přikyvování. Ozvala se Harriet Greenová: „No to je nápad.“

Viola Dellingová se shovívavě usmála. „Řeknu vám proč, Fredo. Nebylo by to čestné. Musíme vzít svůj podíl zodpovědnosti na sebe, musíme brát věci, jak jsou, příjemné s nepříjemným. Soudím, že všechny víme, co to znamená. Všechny matky to vědí. Která z nás by chtěla obětovat čest za štěstí? Mohly bychom pak bez studu pohlédnout do očí našemu prezidentovi? Ano, čest naší země by nám měla být stejně drahá jako naše vlastní. I dražší. Myslíte si, děvčata, myslí si některá z vás –“

Dvojí vyrušení. Někde zazvonil zvonek a současně tmavovlasá hubená žena, která nehnuté a tiše seděla na okraji schůzujících, vyskočila ze židle, nahnula se dopředu k předsedkyni, jak daleko to jen přes před ní stojící židle dovolila. Oči jí plály, a když začala mluvit, celá se rozechvěla.

„Je mi z vás špatně! Slyšíte? Violo Dellingová, jste mizerná stará svině! Mluvíte o naší cti a o našich synech, já bych ale velice nerada byla vaším

30

synem! Sedím tu, poslouchám, držím pusu, a pořád myslím na to, že bych měla jít domů…“

Okolní ruce ji tlačily zpátky. Zvonek znovu zazvonil a paní Burtonová, mumlajíc cosi o otevření dveří, vyšla z místnosti. Viola Dellingová se dokonale ovládala.

„Omlouvám se, paní Ticeová. Víme, že jste za světové války ztratila dva syny, a víme, že vám zůstal už jen jeden, a je nám to líto. Mně osobně také mrzí, že si myslíte, že pokládáte za nutné barvit si vlasy. Není přece nic krásnějšího a úctyhodnějšího než vlasy bílé ze zármutku, jako je ten váš… Nelze prokázat větší službu –“

Tmavovlasá žena se vymanila svým spolusedícím a z plných plic zakřičela: „Držte hubu!“ Pak se postavila zpříma a zmlkla. Bylo vidět, jak se zachvěla po celém těle, pak ještě jednou a otočila se k odchodu. Harriet Greenová se zvedla ze židle, že ji bude následovat. U dveří vedoucích do předsíně se musely protlačit kolem paní Burtonové a nového příchozího, který zazvonil.

Dřív, než celý výstup stihl kdokoli okomentovat, byla paní Burtonová zpět v místnosti. Vedle ní stál mladý muž, vysoký, rudý v obličeji, neohrabaný, ale s hezkýma očima. Stál s kloboukem v ruce, nekřenil se.

Paní Orcuttová, žena při těle, která v dřívější diskusi stála za prezidentem, se zvedla ze židle a zavolala na něj. „Vale! Jdeš pozdě. Řekla jsem v půl jedenácté.“ A pak informovala Klub matek na Acker Street, „Val si vždycky přijede pro svou matku, aby ji odvezl domů.“ Všechny to věděly.

31

Val Orcutt přikývl. „Já vím, nemohu za to,“ dodal, jakoby byla nějaká omluva nutná. „Nechtěl jsem jít dovnitř. Paní Burtonová mě přiměla.“

Paní Burtonová poté, co dožívala, vysvětlila: „Myslela jsem, že nám může podat nejčerstvější zprávy o demonstracích.“

Většina se zvedala ze židlí. Sborově zvaly mladého muže dál: „Ano, povídej!“

„Žádné demonstrace nejsou.“ Val vypadal rozzlobeně. „Jen pár potyček. Policajti vás nenechají nikde postávat, a tak. Nic moc se neděje.“

Viola Dellingová se na něj usmála. „Není tedy pravda, že ve Washingtonu, našem hlavním městě, se to hemží komunisty?“

„Nevím. Nenarazil jsem na ně.“

Předsedkyně záměrně pospíchala, protože v tom, kdy je třeba setkání ukončit, se vyznala. Některé členky byly rozladěné, ale rozhodně všechny ospalé a toužily jít domů. Viola Dellingová tedy zavedla zástup do ložnice, kde si předtím odložily kabáty.

Už na chodníku cestou domů, zavěšená do synova rámě, se paní Orcuttová zeptala: „Proč ses zpozdil, Vale?“

Val Orcutt zakašlal. Ačkoliv mu bylo šestadvacet, byl zdráv v plné síle a určitě žádný hlupák, pravdou bylo, že nikdy, v žádném ohledu za svůj život matce nezalhal. „Ale, nic zajímavého, i když, zajímavého možná. Poslouchej, mami. Víš přece, že vždycky vím, co dělám. Tak se mě už prostě na nic neptej.“

32

6

Ta knihovna, ačkoliv se nacházela v Pittsburghu, by mohla stát téměř kdekoli – tedy v kterémkoli velkém americkém městě. Rozhodně však postrádala onu špetku kulturnosti, kterou například Grinnellovu knihovnu ve Washingtonu opatřila dcera starého George Miltona. Jako dobře padnoucí pláštík – jakousi vrstvu smetany na plnotučném mléku – i přes nízký původ své existence. Tato knihovna, přesto že nikoli skrblická, působila nekultivovaně a nesourodě. Zaprvé, aranžér interiéru nebyl příliš šťastně vybrán, a odvedl snad tu nejhorší práci, a pak – majiteli se nepodařilo udržet aspoň náznak osobitosti. Zelené goblénové polštáře poházené po červené kožené pohovce, ohromná chromovaná skříň se zvlhčovačem vzduchu podél jedné strany krbu, jako z francouzského zámku z osmnáctého století. Ražby na hřbetech knih dávaly tušit, že literární klasika má přinejmenším hodnotu své váhy ve zlatě. Na masivním stole z narůžovělého dřeva z brazilských lesů stály mezi hromadou papírů a bůhví čeho všeho ještě čtyři telefony různých barev. Bílý byla soukromá linka do Washingtonu, modrý linka do výkonného úřadu Federální ocelářské korporace, hnědý soukromá linka do Pennsylvánského obchodního koncernu. Černý přístroj byl prostě telefon.

Energicky vypadající muž středního věku se silně vyvinutou čelistí, sedící v křesle odtáhnutém od krbu, který by podle vzhledu mohl být považován

33

za člena správní rady nějakého mamutího podniku, byl pastorem první presbyteriánské církve. Jiný, sedící u stolu, ne o mnoho starší, zato značně zchátralejší, co vypadal jako kazatel s ohněm nadšení hluboko v šedých očích, byl předsedou rady Federální ocelářské korporace. Jeho tajemník, třetí muž v místnosti, stál na konci stolu a mluvil do černého telefonu, ale jediné, co říkal, bylo „ano“, které v pravidelných intervalech opakoval. Posléze vrátil sluchátko do vidlice a otočil se na svého zaměstnavatele. „Je to v pořádku,“ oznámil. „Není to žádné mistrovské dílo, ale je to dobré.“

Předseda přikývl. Pastor se pobaveně usmál a poznamenal: „Tolik svoboda tisku.“

„No.“ Předseda byl ochraptělý. „Asi víte, že moje banka ty noviny vlastní.“

„Dá se říct, že jsem to tušil. Ale ověřené jsem to neměl.“

„Adi, vidíte, Prewitte. Nemyslete si, že mě oklamete. Mám před vámi velký respekt, ale ne proto, že užíváte slova, kterými se já nezatěžuju.“ Obrátil se na tajemníka. „Co se to s vámi děje? Jste bledý jako stěna. Sedněte si.“ Zatlačil na jeden z knoflíků v řadě na stole.

„Jsem v pořádku,“ zamumlal tajemník.

„Starou belu. Jen se na sebe podívejte. Posaďte se.“ Otočil se k pastorovi: „Kilbourn a já jsme si vyhodili z kopýtka.“ Pohlédl na elektrické hodiny na stěně. „Po půlnoci! Už brzy to skončí – nebo spíš začne.“ Pohlédl ke dveřím. Stál v nich sluha. „Ferrisi, přineste portské pro pana Kilbourna a já si dám sklenici mléka. Vy, Prewitte?“

34

„Já se přidám k vám.“

„Džbánek a dvě sklenice. Ale nejdříve přineste to portské. Sakra, Bene, proč se neposadíte?“

Ben Kilbourn dál stál a opíral se o stůl, čímž zároveň zachovával rovnováhu. Tvář se mu odkrvila doběla. Oči upřel na zaměstnavatele jakoby se strachem, že kdyby pohledem uhnul, už by se na něj nedokázal znovu podívat. Otevřel pusu, aby promluvil, ale místo slov vydal jen prázdný vzdech. Druhý pokus byl úspěšnější.

„Pane Cullene, chci vám říct, že odstupuji. Dávám výpověď.“

„Starou belu dáváte. Nejdřív se posaďte a pak dávejte výpověď.“ Předseda byl rázem na nohou, popadl tajemníka za rameno a otočil ho. „No tak, chcete, abych vás odnesl? Prewitte, přihřejte mi sem židli.“

Tajemníkovy protesty byly marné. Posadili ho na židli, a když se mu uvolnily svaly, začal se třást. Muž přinesl víno. Cullen vzal láhev a sklenici a nalil ji sám. S rozkazovačným zavrčením přidržel sklenici Kilbournovi u rtů a vytrval, dokud nebyla prázdná. „Jakmile se vám vrátí barva, dostanete další,“ slíbil. „Pak běžte raději do postele a vyspěte se. Můžete odstoupit zítra, žádný spěch.“ Obrátil se na pastora. „V poslední válce se na něm hodně podepsalo bombardování. Minulý týden jsem na něj dost tlačil, až mu to šlo na nervy.“

„To není příliš křesťanské, nechat člověka pracovat do zhroucení,“ poznamenal pastor.

„Jé. Já nejsem křesťan.“

„No tak Cullene. Nezapomínejte na můj stav.“

35

Předseda se stáhl. „To je vaše věc. Ale líbí se mi to na vás, Prewitte. To já jsem asi tak křesťanský jako orel bělohlavý, ale jestli si myslíte, že mě to trápí… Cítíte se lip, Bene?“

„Mnohem.“ Kilbourn polykal portské, aby se ubránil zvracení. Krev se mu pomalu vracela do tváří a oči začínaly vypadat lépe. Věděl jsem, že to nastane. Dám si ještě.“

Cullen naplnil sklenici a podal mu ji.

„Díky.“ Obrátil ji do sebe naprosto bez respektu k létům, která musela uplynout, aby láhev získala svou etiketu. „Máte ještě záblesky slušnosti, to se musí nechat.“

Cullen se nikdy neusmíval, ale soustředěnost v jeho očích rázem vystřídaly rozpustilé plamínky. „Než rezignujete, budete chtít doporučení?“

Kilbourn přikývl. „Řekněme to tak. Nebudu vás o ně žádat. Jsem k ničemu.“

„Běžte do postele a vyspěte se. Spěte zítra celý den. Tím bychom pro dnešek skončili. Jestli chcete –“

„Skončili? „ Tajemník se zasmál krátce, ostře a pronikavě. „Chtěl jste říct začali. My jsme pomohli tomu, aby to začalo. Jsem chorý, vím to. Musím být. Nejsem od přírody žádná měkkota, jsem stejně tvrdý jako vy. Asi to bude pozůstatek toho zpropadeného nervového otřesu, každopádně jsem chorý a k ničemu. Je to zvláštní, až do dnešního večera jsem si neuvědomil, co jsme to vlastně dělali. Neviním vás, neviním nikoho. Pokračujte si s vašimi novinami a vašimi filmy, vašimi úplatky, vaším rádiem a dál přesvědčujte všechny ty imbe –

36

cily, aby si šli nechat odstřelit hlavu jenom proto, aby vaše ocelárny mohly najet znovu na tři směny, co na tom? Je to vaše hra a co vám brání, abyste ji hrál? Pomáhal jsem vám s tím. Jen dneska večer jsem z toho ochuravěl. Hlasování je zítra, o tom není pochyb. A pak bude po všem. Já si to právě uvědomil. Nemyslím horory války, myslím, že je to prostě příliš debilní. Možná že myslím horory války, jsem chorý a vlastně už ani nevím, co si myslím.“

Musel se odmlčet, aby polkl, a když zvedl ruku, aby ji dal před ústa, zase se třásla. „Mohl bych dostat ještě trochu vína?“ zamumlal.

Předseda mu nalil a přitom se skutečnou vlídností a zájmem, bojujíce s chrapotem poznamenal: „Bene, jediné, co teď potřebujete, je hodně spánku. Tady máte, víc nedostanete, jinak z toho budete vzhůru –“

Ze stolu se ozval tlumený bzučák. Kilbourn se jako robot začal zvedat, ale Cullen ho šťouchl zpět a sám šel zvednout bílý telefon.

Pastor položil Kilbournovi ruku na rameno a poslouchal s ním.

„… Ne, tady Cullen… Voorman? Pokračujte. Platíme…? Tilney to stejně nemohl zvrátit…“

Hovor pokračoval. Po deseti minutách předseda zavěsil, a když se otočil k ostatním, v jeho očích zase tančil plamínek nadšení.

„Bože, žehnej naší zemi,“ pronesl Ben Kilbourn a obrátil do sebe další sklenici vína.

Pastorovy čelisti se sevřely pevněji než kdy předtím. „Zapojíme se do války?“

37

Cullen přikývl. „Zítra.“ Pohlédl na hodiny. „Chci říct dnes.“

Pastor se zhluboka nadechl. „Pak budeme potřebovat Boha.“ Polkl, a odkašlal si. „Přišel čas pro můj projev, Cullene. Obávám se, že nebude tak dobrý jako by byl Kilbournův. Bude postrádat důkladnou znalost pozadí odehrávajícího se dění.“ Jeho hlas, postrádaje obvyklou důraznost, se zdál slabý.

Cullen řekl: „Budete mít projev, Prewitte? Tady je vaše mléko, raději se nejdříve napijte.“

„Ne, děkuji. Nebo – vezmu si. Nemohu se dost dobře naladit na hrdinství a usrkávat přitom mléko. Stavil jsem se dnes večer, abych vám něco řekl, nestihl jsem to dřív.“ Vypil třetinu mléka. „Jistě víte, že posledních pět neděl jsem kázal proti válce. Víte, že ji zavrhuji.“

Cullen přikývl. „To je váš problém. Ovlivnilo to snad můj velikonoční šek?“

„Ne. Ale některé lidi ano. Váš šek ne. Jste dobrý kamarád i muž. Já také. To jsem vám přišel říct. Jestli zítra – dneska vyhlásí válku, vím moc dobře, co ode mne bude moje kongregace očekávat, včetně vás. Bude očekávat, že příští neděli ohlásím, že Bůh si to rozmyslel. On si to nerozmyslel, stejně jako jsem si to nerozmyslel já a ani si to rozmyslet nehodlám. Jsem proti válce jednou provždy a taky to řeknu.“

„Hm. Vykopneme vás,“ na to Cullen.

„I tak to řeknu.“

„Snad. Do neděle zbývá šest dní. Nesmysl, Prewitte, to by bylo jako spáchat sebevraždu.“

38

„Samozřejmě. Ale co mi skutečně leží na srdci, je toto. Moje potíž není duchovní povahy, není ani citová, je rozumová. Pan Kilbourn to řekl přesně: je to prostě příliš debilní. Moje volba není mezi životem a smrtí, nýbrž mezi sebevraždou intelektuální a fyzickou. Jsem proti válce jednou provždy. Chtěl jsem vám to, Cullene, říct, a také jsem vás chtěl varovat, že nejsem sám. Koledujete si o potíže, jaké pokládáte za jen velmi málo možné. Lidé mají hodně odvahy a já sice jen malou moc, ale ta kombinace by pro vás nakonec mohla být nepříjemná.“

Cullen na něj zůstal zírat. „To není odvaha, to je jenom strach. Mám vás rád, Prewitte, ale nemůžete se od nás odvrátit. Raději se na to vyspěte. Stavte se zítra. Mám toho hodně, ale přijďte na večeři. Moje žena vám zatelefonuje.“ Obrátil se na svého tajemníka. „Vy se také potřebujete vyspat, Bene. Běžte nahoru a lehněte si. Zítra se bez vás obejdu. A dokud nebude po válce, na rezignaci raději zapomeňte. – Pojďte, Prewitte. Doprovodím vás do předsíně. Jsem unavený.“

„Nemá smysl, abych zítra chodil, Cullene. Jsem rozhodnut.“

„Dobrá, uvidíme. Pojďte. Dobrou noc, Bene.“

Předseda a pastor vyšli ven, a Ben Kilbourn osaměl. Seděl a civěl na vinnou sklenku ve své ruce. Všiml si, že ruka se mu už netřese. Pomyslel si, že to je zvláštní, a čekal. Dlouho ruku sledoval. Nakonec se opět třást začala. Pozoroval ji. Pak prudce vyskočil ze židle a mrštil tou skleničkou o zarámovanou fotografii správní rady Federální

39

ocelářské korporace na stěně za stolem. Trefil přesně. Roztříštila se.

Pohlédl na ruku, jestli se ještě třese, a hořce si zamumlal: „Asi jsem chorý.“

7

Garáže na Maryland Avenue byly jedněmi z nejmodernějších a nejlépe fungujících ve městě Washingtonu. Čtyři poschodí, příkré točivé betonové rampy, výtah, jasně červená benzínová čerpadla na kolečkách, vybavená praktická kancelář. Vždy o půlnoci byla všechna čtyři poschodí plná půvabných masivních zvířat na čtyřech kolech, hltajících benzín v očekávám, kdy budou smět vyrazit a nechat rozeřvat motor. Toto pondělí o půlnoci, stejně jako každý jiný den, jich tam byla spousta: sportovní vozy, limuzíny, sedany, v prvním poschodí pak nemotornější, poněkud méně půvabné vozy městského maloobchodu. Stály tam tři černé elegantní vozy dopravní společnosti Prichard a Treman, s logem firmy v dolním rohu dveří, snobským, byť nepatrným. Asi tucet fordů městské zásilkové služby, větší a lidovější náklaďáky s roztahaným nápisem KLEIMAN’S po celé délce na obou stranách a ještě pět dalších, tmavě červených, středně velikých, masivních dodávek s nápisem Callahan, dobré potravinářské zboží, představujících jakýsi kompromis mezi aristokratickým vzhledem aut společnosti Prichard a Tre –

40

man a nepříjemnou vykřičeností aut od Kleimana. Jedním z těch pěti aut tam obratně zacouval do úzkého prostoru Val Orcutt v šest večer, když skončil s rozvážkou.

Tentokrát tam bylo ještě o půlnoci rušno. Přijel nějaký muž ve velkém sportovním kabrioletu se staženou střechou, kývl na dobrou noc hlídači a odkráčel zpět na ulici. Jako další projel kolem uniformovaný šofér v tmavomodré limuzíně, která nesla na dveřích emblém Francouzské republiky. Jelikož šlo o auto velvyslanectví, vyjelo jen jedno poschodí. Dále přijel černý sedan, docela obyčejný. Ten vystoupal až úplně nahoru, chvíli rejdil po nejvyšším patře, aniž ve skutečnosti hledal vhodné místo, pak pokračoval střední uličkou do přední části patra a zastavil maskou ke stěně. Z auta vystoupil řidič, šel zpět uličkou k přicházejícímu hlídači. Řidič polohlasem vyslovil: „Unie.“ Hlídač přikývl a odpověděl: „Unie.“ Řidič pospíchal zpět k sedanu, otevřel zadní dveře a řekl dovnitř: „V pořádku.“

Vystoupili čtyři muži. Dva měli plstěné klobouky s krempou staženou do očí, dva čepice. Všichni měli límce kabátu zvednuté. Bokem se protáhli mezi dvěma auty. Jeden je vedl pár kroků uličkou, a pak zabočil doprava. Další ho následovali. Konečně došli ke stěně. Vedoucí k ní napřáhl ruku, chvíli tápal v šeru, než nahmatal tlačítko a zmáčkl jej. Přímo před nimi se pootevřely dveře a ve škvíře se objevil mužský obličej. „Unie,“ řekl vedoucí. Dveře se otevřely a muži vstoupili dovnitř.

V místnosti bylo dalších třicet, možná i více mu –

41

žů. Všichni byli mladí, někteří ještě div ne chlapci. Kabáty a klobouky měli pověšené na věšácích podél stěny a šedé košile u krku rozepnuté. Několik jich sedělo kolem stolu uprostřed místnosti, jiní stah kolem rozptýleni po skupinkách. Ze stropu visela na šňůře elektrická žárovka bez stínítka. Stěny byly z hrubých desek tmavohnědého izolačního korku a po obvodu dveří se táhly nekryté pruhy, kterými vnikalo dovnitř světlo.

Pět nově příchozích bylo poctěno sborovým zamumláním: „Unie!“ Všichni se postavili zpříma. Muž, který nově příchozí vedl, hubený, se světle hnědými vlasy a sevřenými ústy s jedním koutkem zkřiveným dolů, přeletěl celou místnost rychlým pohybem očí. Jeden z mužů, který seděl u stolu, k němu přispěchal a pak se otočil ke shromážděným: „Lidi! Tady je!“

Místností se rozezněl šepot, ale hubený muž na to nehleděl. Okamžitě přikráčel ke stolu, odstrčil židli a klouby na prstech zaťukal na telefonní mikrofon, který tam stál. „Co je tohle?“ dožadoval se odpovědi. „Dekorace?“

Muž stojící vedle něj řekl: „No přece – byl instalován minulý týden –“

„Nechcete mi snad říct, že je zapojen?“

Druhý na něj pohlédl a s patrnou otráveností v hlase odpověděl: „Jistě.“

„Jistě co? Jistá past? To teda je. Zítra ho odneste. Ne. Ne zítra. Nechte ho tady, ale neužívejte ho. Jestli bude zvonit, nezvedejte ho.“

Druhý si dál vedl svou: „Nechápu, co –“

„Ale já ano. A ty bys taky měl. Zjistíme, jak se

42

věci mají.“ Obrátil se k ostatním. „Unie! Lidi, já říkám, že telefon je hloupý a nebezpečný. Kdo se mnou souhlasí?“ Mnohé ruce vystřelily nahoru. Hubený muž nečekal na loudavce. „Kdo se mnou nesouhlasí?“ Nikdo. Otočil se na viníka. „Jsi degradován na řadového člena. Od teď. Náhradu za tebe vybereme později. Tak?“

Druhý neváhal. Zvedl pravou ruku, položil ji na srdce a pevně a jasně odpověděl: „Unie!“

„Dobrá. Šedé košile Unie se nebojí nebezpečí, vítají je a přijímají je. Ale nenechají se zradit kvůli hlouposti.“ Znovu se obrátil do místnosti. „Pánové! Shromážděte se přede mnou.“

Bryskně a s dychtivostí vykročili, aniž při tom spustili oči z hubeného muže. Částečně působivost jeho slov a částečně říznost jeho hlasu oživila vzduch v jejich plících. Vytvořili jakousi kompaktní skupinu, stáli zpříma a hleděli na něj, jak si stoupá na židli.

Nezvýšil hlas. „Pánové, jsem Lincoln Lee. S některými z vás už jsem se setkal v Detroitu nebo Memphisu, většina z vás mě vidí poprvé. Do Washingtonu jsem přijel poprvé, ale ne naposledy. Nebude to dlouho trvat a přijdu a zůstanu, tak jako Mussolini v Římě a Hitler v Berlíně. Ne že bych chtěl napodobovat jejich myšlenky nebo jejich metody. Toto jsou Spojené státy americké a nikdo jiný než Američané nebude řídit náš osud, nikdo jiný než Američané nebude ukazovat cestu a nikdo jiný než Američané nás nedovede k cíli. Tak, pánové?“

Sbor reagoval okamžitě a se zanícením: „Unie!“

43

„Ano. Unie. Unie krve a ideálů, kterou Amerika potřebuje a musí mít. Ostatní zaslouží jen pohrdání a zkázu. Vyje znáte, nicméně mohu vám je jmenovat. Špinaví ukňouraní židi, mazaní a prolhaní klekáčci, anarchisti, svinští komunisti. Nepřítele znáte. Nejsme nepřátelé dobrých Američanů, kteří ještě nepřijali naše vůdcovství. Chceme jim jen ukázat, že my jsme oni vůdci, já jsem ten vůdce, na kterého čekají, a za kterým jich budou stát miliony. Nyní jsem štvanec a sklízím jen opovržení. To je moje současná pýcha, nejnižší příčka na žebři, po kterém budu stoupat ke své budoucí slávě. A k vaší slávě. A k pravé vznešenosti Ameriky. Tak co? Budete po tom žebři stoupat se mnou?“

„Unie!“

„Amerika má ještě jiné nepřátele, kteří musejí být zničeni. Ty žluté z Japonska, co snad ani nejsou lidi, Brity, kteří chtějí ovládat Zemi, ale brzy pochopí, že jejich dny jsou sečteny, až obrátíme ty jejich bahnité ostrůvky naruby, a taky francouzské žabožrouty, kteří si od nás na minulou válku půjčili a dosud nevyrovnali účet – obyčejní špinaví podvodníci. To jsou nepřátelé Ameriky, a proto musí být zničeni. V Bílém domě máme padavku, slabocha s vodou v krvi a bez páteře, ale i přesto se Amerika musí zabývat svými nepřáteli. A jestli se pan prezident postaví mezi bitevní linie, bude ho to bolet. My se z toho nevyvlékáme. Nikdy se z ničeho nevyvlékáme. Je jenom jedna cesta. Mezi dvěma řadami vojáků s holemi. Z Bílého domu do stoky. Všichni, kdo stojí americkým zájmům v cestě, jí musí projít. Musí být zničeni! Neunikne ani

44

váš bratr, ani vaše sestra, žádný rudý, žádný žid, žádný klekaček. Jsme tvrdí a ke zrádcům nejtvrdší!“

Odmlčel se. „Unie!“ ozval se sbor.

„Jsme tvrdí a trpěliví. Ti, kterým chybí trpělivost, z našich řad zmizí a my jim nebudeme u hrobů salutovat. Do zničení našich nepřátel v cizině uplyne mnoho dní. Musíme počítat s odpadlíky a zpožděním. Nevím, kdy se s vámi znovu setkám. Mí zástupci jsou vašimi veliteli, poslouchejte je. Toho, který se neukáže být hoden vaší důvěry, postihne rychlý trest. Těm, kterým důvěřuji já, můžete důvěřovat i vy. Buďte trpěliví, čas hraje pro nás. Ať se nacházíte kdekoli, na bitevním poli v Evropě, na frontě s našimi spojenci na Sibiři, na palubě lodi jdoucí po žlutých, pamatujte, že jsme nelítostní, nezapomínáme, a naším jediným cílem je onen slavný den, který budoucnost pro Ameriku chystá.“

Lincoln Lee se odmlčel. Jeho ústa se zkřivila do nervózní grimasy, daleké úsměvu. Promluvil opět tišším hlasem, ze kterého zmizelo vše kromě chorobné krutosti:

„Pánové. Užívám velká slova. Jsem velký. Unie!“

Nikdo nepromluvil, nikdo se nehýbal, jeho hlas je zhypnotizoval. Ani nedýchali. Jeho oči se posunovaly z obličeje na obličej. Každému pohlédl do očí, a když s tím skončil, promluvil změněným tónem:

„To je vše. Neodcházejte, ať máte na zítra příkazy, nebo ne. Místo polštářů si dejte pod hlavy ka –

45

báty, lehněte si na zem a prospěte se, jestli můžete. Může dojít ke změně plánů.“ Sestoupil ze židle, čile a pevnýma nohama. „Griere! Fallone! Podívejme se na to. Kde máte ty seznamy? Položte ten telefon na podlahu, opatrně, sežeňte provaz a uvažte vidlici.“

Jeden vzal telefon, jiný přistoupil s obálkou a začal z ní vytahovat papíry, třetí rozložil další papír, docela veliký a položil jej na stůl. Byla to mapa města Washington. Lincoln Lee se posadil a naklonil nad mapu.

8

Když Alma Croninová vstala, aby šla domů, bylo půl jedné v noci. Něco po osmé jí volal Chick Moffat, že nemůže přijít na schůzku, jít s ní na procházku a strávit s ní nějakou tu hodinku v kině. Na okamžik byla samozřejmě zklamaná, přiznat si zraněnou pýchu ale odmítala. Byla velice inteligentní a dobře si vědoma, že se Chick Moffat zdaleka neorientuje v hájích a lukách jejího citového prožívání uspokojivě. Nebo snad bylo možné – Bože chraň – že se z nich v poslední době stala trochu džungle a on na to přišel?

Poprvé se setkali před rokem na chodbě Bílého domu. Tehdy tam byla nová, viděla tohoto pána bez pokrývky hlavy kráčejícího s jistou nenuceností, zastavila ho a zdvořile se zeptala:

46

„Když půjdu tudy dál, dostanu se do prezidentské kanceláře?“

Zasmál se očima. „Dostanete, madam, pokud vždy správně zabočíte a nikdo vás nezastaví.“

„Aha. Díky za povzbuzení. Paní Stanleyová mě požádala, abych zanesla prezidentovi tyto náramkové hodinky.“ Zahoupala jimi na prstech. „Říká, že si je zapomněl vzít a bez nich prý je ztracenou duší.“

„Právě jsem pro ně šel.“ Natáhl ruku. „Svěříte mi je? Jsem Chick – Charles A. Moffat. Tajná služba.“

„Díky. Já jsem Alma Croninová, pomocná sekretářka.“

Měl se k odchodu, ale pak si to rozmyslel. „Nechcete jít se mnou, abyste tu cestu příště znala?“ Šla s ním.

Pokračováním byla procházka nebo večeře, a pak další, a ani on, ani ona, zdálo se, neměli zájem záležitost pouštět z hlavy. Alma věděla moc dobře, že to nemusí nic znamenat. Byla intelektuálka, držela se v obraze ohledně současného dění i toho ne příliš popularizovaného společenského kvasu, byla členkou Ženské ligy na obranu míru, zatímco Chick Moffat, ten četl týdeník Collier’s Weekly a hrál poker s hdmi od novin. Při takové propasti mezi jejich způsoby myšlení jí často přišlo zvláštní, že ve společné procházce Rock Creek Parkem nebo zimním večerem, kdy ho nechávala celé hodiny sedět v jediném pohodlném křesle v jejím pokoji a vyprávět vtipy, nacházela stále větší potěšení.

47

Až ji náhle jednoho dne napadlo, že ho má ráda. To vysvětlení bylo docela uspokojivé, a dokonce i trochu lichotivé. Ale když zima začala ustupovat jaru a ona se stávala lhostejnou k těm ze svých přátel, kteří Chicka neznali nebo ho považovali za nedůležitého, vkrádalo se do jejího zdůvodnění podezření, že ‚ráda‘ je sotva to pravé slovo. Existovaly různé malé symptomy, které bily na poplach, například když si jednoho dne zpívala, zatímco chystala chlebíčky s pepřenou šunkou a cibulí. Cestou z práce domů nakoupila ingredience a chlebíčky měla v úmyslu podat k Chickově potěšení po návratu z večerního houslového recitálu. S pivem. Cibuli ráda neměla a bez piva se snadno obešla. A s očima plnýma slz od cibule si ještě zpívala! Pustila nůž do novin a šla si do koupelny utřít slzy. Když se na sebe dívala do zrcadla, pomyslela si, že pokud se tato neúprosná fakta dají interpretovat dvěma způsoby, pak by ráda věděla, jaký je ten druhý. Stejně jako Bůh stvořil pro pokušení jablíčka, ona dráždila jeho žaludek šunkovými chlebíčky. Nahlas řekla: „Almo Croninová, ty se kompromituješ. A ke všemu cibulí!“

Když dokončila přípravu chlebíčků a neurčitě pro sebe hledala ospravedlnění, napadlo ji, že Chick není do houslové hudby zamilovaný více než ona do cibule a piva. A vstupenky kupoval on. Ale to malé prozření vše jenom zhoršilo. Oba se horečně chápali té cizí kultury, jen aby ukázali… Ha! Rozhodla, že tato situace skýtá jedinou slušnou omluvu pro válku, o jaké kdy slyšela: Chick Moffat do ní může jít… Ten žert ji rázem ochromil. Náhle

48

ucítila bolest v prsou, tak určitou a zřetelnou, že si na ně položila ruku, aniž si to uvědomovala. Byl to docela jiný pocit než při náruživém rozhořčení, které v ní občas vzbudila schůze Ženské ligy na obranu míru. To ji opravdu vystrašilo. Cítila se bezmocná a zrazená, a poprvé od puberty si byla nejistá další hodiny a dne.

Když se ale za půl hodiny objevil Chick, nezůstalo z jejího interního kolapsu nic, co by jej mohlo jakkoli varovat.

V následujících týdnech se pak nedělo nic. Jednak se zdálo, že Chickovi přátelský poměr mezi nimi vyhovuje, a pak, její smysl pro humor tvrdohlavě žárlil na Chickovy přednosti stejného druhu, a za další, válečná polemika se blížila krizi a Alma se cítila být angažovaná. Její postavení v Bílém domě bylo neoficiální a nedůležité, jelikož byla pouze sekretářkou paní Robbinsové, která byla sekretářkou paní Stanleyové, prezidentovy ženy. Ale paní Stanleyová byla přátelská, demokratická, zaneprázdněná a zvědavá až indiskrétní, takže se Alma naučila spoustu věcí, které by snad sekretářka sekretářky ani neměla dělat. Psávala jako diktát dopisy sestrám kapitalistů, ženám kongresmanů, které bohužel zůstanou jako jediný záznam naší doby pro poučení příštím generacím a přesvědčí budoucí historiky, že dvacáté století Spojených států amerických bylo vlastně matriarchát. Alma se tím nezabývala. Při hrozbě války byla připravena pomoci s čímkoli a jelikož její srdce bylo v tomto ohledu zajedno s její myslí, vyčkávala s řešením své soukromé krize na příhodnější dobu.

49

Proto když jí onoho pondělního večera Chick zatelefonoval, že nemůže přijít, odmítala si připustit zraněnou pýchu, ačkoliv by ten večer byla ráda strávila s ním. Předvečer porážky nebo vítězství. Uvažovala, zdali to, že byl povolán do Bílého domu poté, co tam strávil celý den, znamenalo nějaký nový vývoj od šesté hodiny, kdy odešla, když vtom si uvědomila, že se nezmínil o Bílém domě. Řekl pouze, že musí do služby. Snad někam jinam? Ze by se zvládání pouličních demonstrací ukázalo být obtížnějším, než se čekalo? Cestou domů viděla dvakrát, jak policie rozhání skupiny lidí, a to nebyla část města, kde se takové věci obvykle dějí. Dívala se z okna a mračila se. Těžko říct, ale ona by to ráda věděla. Usadila se s knihou a vydržela nad ní přes hodinu. Poté, co její neklid učinil protahování této činnosti nejen mrzutým, ale i hloupým, šla k telefonu a zavolala Lindquistovým. Byli doma a řekli, přijď, prosím, přijď.

Tři hodiny poseděla s Lindquistovými, popíjela červenou limonádu a poslouchala, jak se lidi baví. V domě se vždycky konalo jakési neformální posezení: lobbisté s idealisty, hudebníci, jeden dva poslanci Sněmovny reprezentantů, náměstci vedoucích úřadů, lidé z ruského velvyslanectví. Carl Lindquist, který zdědil papírnu v Minnesotě, neměl zapotřebí pracovat. Hodně přemýšlel a pro tuto aktivitu zvolil jako správné místo Washington. Alma však měla ráda jeho ženu a pana Lindquista si moc nevšímala.

Ten večer se zdržela dlouho. Bylo už po půlnoci, skupinka řídla, až zůstalo jen čtyři nebo pět hostů,

50

rozvalených v pohodlných křeslech s vysokou sklenicí s whisky, sodou a ledem a tak dále – odměnou za to, že dávají Lindquistovi podněty k přemýšlení. Pouze jeden muž, kterého Alma neznala a jehož jméno zachytila jako Birch nebo Bartch nebo tak nějak, jel názorově po vedlejší koleji, podél té jediné, po které se konverzace ubírala celý večer, tedy války.

„Je hodně důvodů, proč Stanley nemůže jednat,“ informoval je. „Jestliže do té války nepůjde, stejně se v ní ocitne, přímo tady doma. Tvrdím, že ne ani tak kvůli nepokojům a tu a tam nějakým výtržnostem v několika minulých dnech. Může jít jen o momentální reakci na dilema, zdali vstoupit do války hned teď. Říkám to, protože pod povrchem vře celá země, a ta musí explodovat. To je zákon fyziky, a pak pozor! Nemáte zdání – já sám mám jen matné a neúplné tušení – o překvapivém rozsahu, v jakém prosákly doktríny nenávisti a návody destrukce do všech vrstev sociální a ekonomické struktury. Víte, co jsem například dneska slyšel? Je to neuvěřitelné. Slyšel jsem – a ten zdroj, ačkoliv ne zrovna důvěryhodný, stojí za zvážení – slyšel jsem, že v týmu tajné služby Bílého domu jsou dvě šedé košile. Prý prezidentův vlastní tělesný strážce.“

Florence Lindquistová zasupěla a řekla: „No, však já už se s tím nějak vyrovnám.“ Její manžel už měl asi dost materiálu k přemýšlení na jeden večer, protože to vzal také s nadhledem. Neohrabaně ukazoval prstem na Almu. „Každopádně doufám, že váš přítel Chick Moffat není jedním z nich.

51

Vsadím se, že je. Jak máme vědět, jestli jste mu dokonce tu košili neušila sama?“

Alma mu nějak odpověděla. O něco později, když zjistila, že je půl jedné a že je vlastně neklidná a nudí se, vstala, všem popřála dobrou noc a odešla domů. Ty krátké čtyři bloky šla sama příjemnou dubnovou nocí, byla podrážděná a deprimovaná, aniž by pro to nacházela opodstatnění. Ten nesmysl u Lindquistů toho nebyl hoden. Uvažovala, jestli je možné, že Chick znovu zavolal nebo to ještě udělá. Bylo to poprvé, co nedodržel domluvenou schůzku.

9

Ve dvě hodiny ráno zbývalo v kanceláři senátora Allena ještě pět mužů. Vlastně to byla místnost budovy Senátu, která byla určena komisi zkoumající zbrojařskou propagandu, ale jelikož byl Allen předsedou této komise, byla místnost za těchto okolností jeho.

Místnost byla plná cigaretového kouře a poměrně dost zaneřáděná. Tu noc sem vešlo a zase odešlo na čtyřicet mužů. Kouř pronikal do rohů pokoje a usazoval se. Během několika posledních hodin otevřel senátor Tilney několikrát okno, ale jeho kolega Wilcox, který ohleduplnosti ponechával jen malý prostor, je zase pokaždé zavřel. Těch pět zbylých byli všichni senátoři: Reid, štíhlý a pružný, drobný, stále ve střehu, se mračil evidentně plně

52

zklamán. Seděl zpříma v křesle člena komise. Corcoran, vysoký a uvolněný, ve večerních šatech s windsorským uzlem na kravatě, seděl na kraji dlouhého stolu a zíval. Tilney stál u okna zády do místnosti, vyčerpanýma hnědýma očima hleděl do dubnové noci a snad hledal něco, co nenašel ani v modrých očích Sally Voormanové ani v hustém kouři lhostejně se vznášejícím v kanceláři, ani nikde jinde. Allen, velký a ostražitý a slizký jako úhoř, urostlý a elegantní, se pomalu loudal místností a přitom si cosi broukal. Wilcox, ze západu, nejmladší z pětice, který už ve svém nástupním období prokázal, že ví, jak si v těchto kruzích počínat, nedovolil svým lišáckým očím projevit hořkost z dosud nenaplněné ambice vést. Stál před Corcoranem a obracel se k němu jako k sobě rovnému. Tedy téměř sobě rovnému – zatím!

Řekl: „Pro Boha svatého, tak už pojďme domů.“

Corcoran unaveně zavrtěl hlavou. „Ne, dokud nás Tilney nepošle. Musíme splnit všechny jeho požadavky.“

„Ale já vám říkám, že ho nepotřebujeme,“ vypálil Wilcox. „Potřebujeme se vyspat, ne jeho.“

Z křesla promluvil Reid. Jeho hlas byl stejně bdělý jako jeho vzhled bez známky únavy. „Říkejte člověku, že ho nepotřebujete, jenom když musíte blufovat. A snažit se oblafnout Tilneyho je nesmysl. Zná naše motivy, nechápete podstatu věci.“ Obrátil se na muže u okna. „Tilney, jste obeznámen se všemi argumenty stejně jako já. Můžete si udělat obrázek z obou stran. Vyjádříte se nyní závazně? Víte, co pro nás znamená semknutý šik.

53

Ušetří nám odpornou přetahovačku. Dejte nám své slovo teď. Myslím, že při hlasování budete stejně s námi, ale my ho chceme teď. Žádáme vás, abyste nám ho dal a přitom nehleděl na sporné otázky, ve kterých předjímáte budoucí neshody.“

Tilney se otočil. Vyčerpané hnědé oči mrkaly do kouře. Přešel pokoj, aniž věnoval Reidovi jakoukoli pozornost. Zastavil se před Corcoranem a řekl: „Wilcox má pravdu. Co potřebujeme, je spánek. Jdu domů. Váš válečný šik vypadá bytelně, Jime. Myslím, že se vám to povedlo.“

Corcoran poodešel od stolu. Měl dobře přes sto osmdesát centimetrů a byl tak o něco vyšší než Tilney, který rozhodně nebyl malý. „Pojď do toho s námi, Bronnie.“ Ve Washingtonu byli jen tři lidé, kteří oslovovali Bronsona Tilneyho ‚Bronnie‘. „Sakra, co to je? Loajalita ke Stanleymu? Žádnou nečeká. Nenávist k válce? Možná si myslíš, že já ji miluju –jo, Reid ji miluje a Wilcox ji miluje. Nech je. Ale já ji nenávidím. Během těch dvaceti let ve Washingtonu, tuším, jsme se ovšem ty i já naučili nenávist potlačit. Nebo snad ne? Myslíš si, že můžeš ten rozjetý tank zastavit? Ani náhodou. Tak co je?“

„Nevolnost, Jime.“ Tilney natáhl ruku a poplácal ho po rameni. „Jen se mi zvedá žaludek, to je vše.“ Otočil se a očima přeletěl po dalších třech, z Wilcoxe na Allena a Reida. „Pánové. Nevyjádřím se k válce do zítřka, dokud si nevyslechnu prezidenta. To je mé konečné slovo. Měl jsem vám to říct už před dvěma hodinami. Nikdo teď neví, co prezident řekne. Jestli, až promluví, to moje svě –

54

domí dovolí, jsem připraven vypít svůj pohár hořkosti až do dna, stejně jako vy jste připraveni vychutnat si ten svůj pohár zloby.“

„Dobrá. To bychom měli,“ vyštěkl Wilcox.

Reid promluvil chladně, ale přátelsky: „Nepokoušejte se jít proti nám, Tilney.“

Allen byl sarkastický a ani trochu přátelský. „Svědomí nechte doma. Bude to jednodušší.“

Tilney na ně nebral ohled, něco brumlal ke Corcoranovi a ten na to vrtěl hlavou. „Ne,“ řekl, když Tilney domluvil. „To nemůžeme udělat. Musí to být před zítřejším hlasováním. Dnes. Máme zodpovědnost. Pojď s námi, Bronnie. Jen žádný spěch. Počkám tu na tebe celou noc.“

Tilney, který se už s dalším ne neobtěžoval, se měl k odchodu. „Dobrou noc, Jime.“ Matně kývl také směrem ke všem ostatním, šel pomalu a ne příliš pevně ke dveřím, prošel jimi a nechal je za sebou otevřené.

„Chodící mrtvola,“ řekl Wilcox.

„V poledne je po něm,“ poznamenal Reid, odsunul židli dozadu a vstal. „Máte stejnou cestu, Jime?“

Corcoran obešel stůl, zastavil se před Allenem a vyčerpaně hleděl dolů na jeho slizkost. V unaveném hlasu byla dávka jedu. „Jestli se jednou budete dusit pod tíhou svědomí Bronsona Tilneyho, mě na pomoc nevolejte.“

„Vykašlete se na to. Všichni sedíme na stejném soudku prachu. Pojďme se prospat,“ ukončil to Reid.

55

Úterý – Bod zlomu

1

V těch dnech, kdy měl prezident osobně vystoupit na společném zasedání Kogresu, působil Washington, ležící na líně tekoucím Potomaku, aspoň navenek dojmem světové metropole – a zdálo se, že si byl toho i trošku vědom. Toto město, zbudované nejpřičinlivějším lidem na světě, se obvykle spokojilo se svou úlohou exkluzivní ubytovny pro hordy představitelů státní byrokracie hledající zde spásu a zajištění ve státním platu. Leč tu a tam si volky nevolky jaksi nechtěně uvědomoval své postavení jádra nejmocnějšího a nejdynamičtějšího z těch několika velmocenských atomů světa. Takovou příležitostí byl čtvrtletně Den inaugurace, dále – bůhví z jaké příčiny – Nový rok a konečně v mnohem menší míře i den, kdy prezident promlouval ke Kongresu. Viditelné známky odlišnosti takového dne od ostatních dní byly nepatrné: více policistů na Pennsylvania Avenue, víc lidí na chodnících a dražší limuzíny směřující ke Kapitolu. Trochu větší a opravdový rozdíl byl v psychologickém cítění obyvatelstva. Ovzduší na Clevelandské

57

či Saintlouiské třídě nebylo zdaleka tak nabito elektřinou jako v zahajovací den mistrovství světa v baseballu, ale bylo tu určité jiskření a indukovaly se zde proudy, které byste tu obyčejně nepocítili. Avšak toto úterý, den prezidentova vystoupení, věštilo něco víc než jen trochu změny – věštilo něco mimořádného. V deset hodin dopoledne stál generálmajor Francis Cunningham u okna pracovny ministra války a aniž se ohlédl, zavrčel na řečeného vládního činitele:

„Na co si k čertu tohle město hraje? Považuje se za Paříž v den pádu Baštily?“

Ministr, jenž právě zdvihal sluchátko telefonu, mu neodpověděl.

Policie byla dosud pánem situace. Armáda v bojových stejnokrojích s obrněnými vozy, plynovými granáty a střelnými zbraněmi v pohotovosti, byla připravena na základně, ale dosud nevyjela. Otázka jejího nasazení zůstávala otevřená. K první srážce došlo brzy po rozbřesku, kdy se skupina komunistů o síle asi pěti set lidí čekající před kasárnami námořní pěchoty vydala na pochod západním směrem po Virginia Avenue. Jeden policejní kapitán, který si přečetl cosi o Napoleonovi, se neřídil rámcovým rozkazem a rozhodl se, že rudí by měli ještě chvíli počkat. Několik lidí bylo zraněno, z ukázněného pochodu komunistů se stal zběsilý úprk a milý kapitán dostal vynadáno. Později začaly na tytéž rudé padat ze střechy jedné budovy poblíž Garfieldových sadů cihly a kameny. Několik z nich se snažilo házet je zpátky, ale na výzvu svých vůdců, aby ustoupili mimo dosah kamenů,

58

průvod odpochodoval a zanechal na místě náklaďák s několika soudruhy, jež bylo třeba odvézt do nemocnice. Policisté vylezli na střechy a chytili tři muže v šedých košilích, více jich už na dohled nebylo.

Během celého rána docházelo občas k menším potyčkám většinou jihovýchodně, někdy i severně od centrály Unie. Po incidentu na Druhé třídě, odkud všichni zmizeli před příjezdem policie, našli na chodníku ležet jednoho šedokošiláče, jenž měl lebku po straně rozdrcenou jak roztlučený květináč. To byla prozatím jediná oběť. Ještě se nezabíjelo doopravdy, zatím jen tak na zkoušku. Všechny podrobné zprávy předávalo policejní ředitelství úřadu ministra války, aby mohl zasvěceně určit chvíli, kdy bude třeba zásahu vojska.

Když se ministr obrátil od telefonu, generálmajor Cunningham se ho zeptal: „Tak co, co říká náš dobrotivý prezident?“

„Prý to záleží na mně.“ Ministr se podrbal za uchem. „Je to divné. Mám sám rozhodnout, kdy je třeba zasáhnout – tedy bude-li to třeba. S prezidentem mě nespojili, ale Brownell řekl, že je to konečné rozhodnutí. Pošle mi to prý písemně.“

„Takže…“

Ministr zavrtěl hlavou. „Počkáme, až se nám znovu ozve Tanner.“

Tanner, náčelník policie, se cítil ve své soukromím neoplývající pracovně zaskočen. Nenáviděl problémy. Loupeže a dopravní přestupky, ba i sem tam nějaká ta vražda, mu jako problémy nepřipadaly. Zato komunisté a šedokošiláči a jim podobní,

59

ač jejich činnost považoval za jasně zločinnou – a tím to pro něj končilo – měli kořeny prorostlé do tolika ložisek politického podloží, že k nim bylo nutné přistupovat téměř jako kdyby měli všechna práva normálních občanů.

To ho mátlo a působilo mu problémy. A bylo jich ještě víc. Právě zavěsil sluchátko po hovoru s jedním poručíkem, jenž mu hlásil, že na rohu Čtrnácté ulice a Newyork Avenue stojí skupina žen, prý dobrá stovka, které vyžadují povolení k pochodu po Pennsylvania Avenue na Kapitolu. Poručík říkal, že jsou to členky Ženské ligy na obranu míru. Jsou pěkně oblečené, uvědomělé a mají s sebou protiválečné transparenty velikosti prostěradel. Když policejní náčelník tomu poručíkovi nařídil, aby ty ženské poslal domů a když poručík opáčil, že k jejich rozehnání by bylo třeba celého družstva strážníků, zařval nakonec do mluvítka: „Tak jo, tak teda nechte ty pitomé husy mašírovat!“

Když mu asi v jedenáct hodin přednesli další podobný požadavek, měl toho už dost. Řekl kapitánovi, který mu to zatelefonoval, aby zavolal rovnou ministrovi války a nahlásil to přímo jemu. Když telefonát dorazil na ministerstvo, hned ho spojili se samotným ministrem. Cunningham byl dosud u něj. Ministr si vyslechl kapitánovo hlášení, na pár věcí se ho zeptal a pak mu nařídil: „Počkejte u telefonu!“ Nato se obrátil ke generálovi: „Tohle vás bude zajímat. V uličce mezi Dvanáctou třídou a Pennsylvania Avenue stojí tři sta šedokošiláčů. Jejich vůdce říká, že vyrazí směrem ke Kapitolu. Policejní kapitán zas řekl, že nikam nepů –

60

jdou. A co byste řekl, ten vůdce mu ukázal povolení podepsané komisionářem Forrestem!“

Cunninghamovy zorničky se rozšířily: „To snad ne!“

„Ano.“

„Je to padělek.“

„Kapitán říká, že jeho podpis zná. Má Forrest ze zákona právo takové povolení podepsat?“

„Asi ano. Nevím. Kdo je ten vůdce? Lincoln Lee?“

„Ne. Nějaký černovlasý dlouhán.“

„Zatkněte ho! Rozežeňte je!“

„Za co ho máme zatknout?“

„Za to, že není Lincoln Lee. Co na tom záleží? Rozhodně je nenechte pochodovat. Rozežeňte je!“

Ministr krátce zaváhal, pak vzal telefon a vydal příslušný rozkaz. Když skončil, obrátil se zase ke generálovi: „Co víte o tom Forrestovi?“

Odpověď byla kousavá. „Nevím k sakru vůbec nic o žádném takovém parchantovi. Naštěstí jsem jen voják a nic o nikom vědět nemám, a to mě ochrání před leckterým trapasem.“ ‚

Středem všeho poprasku, ohniskem k němuž se sbíhaly všechny paprsky vzrušení a strachu, byla ovšem budova Kapitolu. Jízdní i pěší policisté udržovali prázdné pouze prostory ohraničené provazy. Snažili se chovat snášenlivě, ale sem tam brnkl o nějakou hlavu obušek nebo kůň šlápl někomu na nohu. Žádné šedé košile nebylo vidět. Leckterý límec byl sice ohrnutý, jenže ohrnutý límec kabátu může mít v rámci zákona i pořádkumilovný občan. Dav se rozrůstal a stával se méně ukázněným. Po –

61

licisté trochu zhrubli. Když se asi v půl dvanácté na scénu dostavil náčelník policie, spíše než obavy pocítil úlevu. Z dosavadních hlášení měl horší dojem. Když vystoupil z vozu a obešel své policisty, rozmístěné na stanovištích v strategických místech, dokonce ho napadlo, že by se snad dneškem mohl protlouct i bez pomoci vojska. Kohokoliv, kdo mu rychle neustoupil z cesty, rázně odstrčil. Byl to pořádný hromotluk a pohrdání z něj jen čišelo. Ve tři čtvrtě na dvanáct, čtvrt hodiny před očekávaným prezidentovým příjezdem, došel k úpatí schodiště u západního vchodu přímo před delegaci Ženské ligy na obranu míru. Ženy vypadaly unaveně a s rozvinutými transparenty na vysokých tyčích zároveň vzrušeně a zarputile. Bylo jich určitě přes sto.

Náčelník oslovil tu, co stála vpředu, zřejmě jejich vůdkyni: „Nějak sem nezapadáte, dámy, jak se tu tak choulíte.“

„My se nechoulíme!“ opáčila rozhořčeně. „Chceme, aby nás prezident viděl! Je tu snad nějaké lepší místo?“

Náčelník zavrtěl hlavou a kráčel dál směrem k místu, kde vířil dav kolem muže, který zrovna začínal řečnit.

2

Uvnitř Kapitolu se mezitím v zasedací síni Poslanecké sněmovny také shromáždil dav. Přesněji řečeno tři davy. Návštěvnická galerie byla plná po okraj; na galerii tisku nikdo nechyběl; a další lidé stáli v přízemí.

V tom prvním prostoru byly manželky senátorů a poslanců, lidé z různých velvyslanectví, lobbisté, vdova po bývalém prezidentovi, významné společenské osobnosti, manželky soudců, směs státních úředníků z různých federálních orgánů a malá hrstka těch, jež lze zvát – běda – pouze lidem. Sum hlasů byl ohlušující, neboť zasedání dosud nebylo zahájeno výzvou k tichu; a hlasy zněly neobvykle pronikavě, protože všichni byli nabiti očekáváním, dokonce i ti, jejichž protřelost působí dojmem, že je nic nezajímá. Tenhle dav věděl všechno; znali rozdělení sil ve sněmovně, válečnou skupinu v senátu, místo pod předsednictvem, kde bude stát prezident; znali každého podle vidění; věděli, že paní Stanleyová se dosud neukázala; a především věděli, že nejen jeden velký národ, ale celý svět, celá zmučená civilizace zadržuje dech v očekávání toho, čemu uši tohoto zkušeného davu budou naslouchat a co jeho zraky spatří dřív, než kdokoli jiný.

Příslušníci galerie tisku, to nebyli diváci, nýbrž postavy tohoto dramatu – a byli si toho také náležitě vědomi. Byli v neustálém pohybu, hovořili spolu, pozorovali, mizeli do přízemí a znovu se z něj vynořovali. Několik z nich si cosi psalo do bloků. Byli tu i šéfové vládních úřadů, ti představovali hlavní postavy, a bylo tu tolik těch méně důležitých, kolik se jich sem jen vešlo.

V přízemí už byla většina zákonodárců a válečníků na svých místech. Různé skupinky postávaly v uličkách, poslanci se trousili z šaten dovnitř a zase ven, zřízenci procházeli a pobíhali. Mezi veterány a vůdci stál u stěny Reid s poslancem Mortonem a zachmuřeně mu naslouchal, Corcoran hovořil se skupinkou na podiu k níž patřil předseda sněmovny Horner a viceprezident. Sterling a Jackman, významné protiválečné postavy, se radili u Sterlingova křesla, Allen a Wilcox nebyli nikde vidět a Tilney seděl nehybně s bradou na prsou a zavřenýma očima. Každý byl nervózní a napjatý, dokonce i spodní vrstva stáda, ti, co věděli jak hlasovat, ať se stane, co chce. Byli jako statisté na jevišti, účastnili se pouze vzrušení a slávu ponechali těm lepším, ale aspoň tolik jim nikdo upřít nemohl.

Tři minuty po poledni vstoupili předseda s viceprezidentem na předsednické podium, předseda zaklepal kladívkem, cosi zamumlal a přísně se rozhlédl. Zasedání bylo zahájeno. Sum hlasů postupně odezněl, poslanci pospíchali ke svým křeslům – nebo se tam loudali, to podle nátury. Kladívko znovu třísklo a pomalu se rozhostilo ticho. Sněmovní písař přečetl něco, co nikdo neposlouchal. V zadní polovině síně povstal jeden senátor, a když ho poznali, pustil se zřejmě do úvahy týkající se zeměpisu Spojených států. Opozdilci se dosud vraceli z toalet.

Rozprava pokračovala. Viceprezident považoval za nutné na svém místě povstat a nad něčím nadzvihnout obočí; řečník se na svém místě na okamžik odmlčel, a pak pokračoval se svou lekcí ze –

64

měpisu. Bylo už dvacet minut po poledni. Nahoře na galerii šeptala Sally Voormanová svému manželovi: „To nás chce ten páprda trochu napínat, než se objeví?“ Šepot se šířil a postupně se měnil ve slyšitelné mumlání. Už na to představení čekali dost dlouho. Neměli náladu na odklady.

Pět minut po půl jedné se u postranního vchodu objevil sněmovní zřízenec, vyběhl po schodech nahoru a podal viceprezidentovi jakýsi lístek. Celou zasedací síní to zašumělo. Tak tedy jistě došel telefonní vzkaz, že prezident právě odjíždí z Bílého domu. To znamená ještě čtvrthodinku. Jenže k všeobecnému překvapení, ba spíše ohromení jak v sále, tak i na galeriích viceprezident vstal, naklonil se k předsedovi sněmovny a něco mu pošeptal a potom vyšel ze sálu stejným postranním vchodem, kterým vstoupil zřízenec. Nastal souvislý hluk. Předseda tloukl kladívkem a žádal o ticho. Senátor v lavici přednášel dál o zeměpisu.

Neuplynuly ani tři minuty a viceprezident byl zpátky. Místo toho, aby se vrátil na své místo, přešel sálem ke kraji jedné z řad a pokynul senátoru Corcoranovi, jenž se k němu rychle hrnul od svého křesla. Viceprezident s ním hovořil polohlasně. Ti, co byli blízko, viděli, jak je ve tváři bílý a jak i naslouchajícímu Corcoranovi tuhnou rysy. Porada, na které visely oči všech nahoře i dole, trvala několik minut. Konečně se Corcoran otočil a jal se kráčet uličkou zpátky. Zastavil se, aby Reidovi věnoval zřejmě významuplný pohled, protože Reid kývl v odpověď, a potom se vrátil na své místo.

Viceprezident znovu vystoupil na podium. Před –

65

seda mu podal kladívko a on si je vzal. Nesedl si, nýbrž zůstal stát se sevřenými rty. Senátor, jenž dosud řečnil ze své lavice, se zarazil, přerušil větu v půli a posadil se. Viceprezident si odkašlal a promluvil do stísněného ticha:

„Musím vám něco oznámit. Došla nám zpráva, že panu prezidentovi se udělalo nevolno a nemůže se dostavit. Je tudíž nutné toto zasedání odročit.“

Ticho viselo chvíli ve vzduchu, následovalo prudké vydechnutí, překvapení a zmatek v přízemí i na galeriích. Viceprezident ještě ani neskončil a Corcoran už byl na nohou. „Prosím, pane senátore Corcorane“, řekl viceprezident

„Navrhuji přerušení schůze.“

Polovina zastupitelů byla na nohou. Asi tucet jich hlasitě žádalo o slovo, nejhlučněji senátor Allen. Jeden z nich chtěl podpořit Corcoranův návrh. Viceprezident uhodil kladívkem, vychrlil nějakou větičku do vzhůru hledících tváří členů společného zasedání Kongresu a spolu s předsedou sestoupil ze stupínku.

Zanechal po sobě hotový blázinec: rozhořčení, obavy a zkoprnění.

Člověk sedící vedle Bronsona Tilneyho, Collins z Vermontu, mu zařval do ucha: „Je to špinavá finta, ale on si to vypije!“. Tilney s očima unavenýma více než kdy jindy mu nevěnoval pozornost.

O čtvrt hodiny později ujížděla paní Coulterová s přítelkyní Dianou Freemanovou limuzínou domů. Cestou ji napadla myšlenka, jež by bývala celému incidentu zabránila. „Víte, má milá, myslím,

66

že prezident by měl mít náhradníka, tak jako operní zpěváci. Co vy na to?“

3

Co se týče zpráv, které toho úterního odpoledne kolovaly po Washingtonu, bylo neobyčejně těžké odlišit fakta od pověstí. Po tři hodiny se asi sto tisíc občanů domnívalo,, že prezident byl zavražděn; kde se ta zpráva vzala, to nikdo neví, ale oběhla celé město a pronikla i za jeho hranice. To odpoledne už to tak bylo. Prezident Stanley prý potřeboval víc času, aby se rozhodl, nebo se nervově zhroutil, nebo se opil. Nebo ho zavraždil nějaký rudý nebo šedokošiláč nebo Japonec, a nebo si prostě udělal z Kongresu dobrý den. Divné bylo, že tyto domněnky si nesděloval a nepřemílal je mezi sebou jen prostý lid – jemuž je často dovoleno dovědět se jen to, co se pro něj hodí – nýbrž i osoby, jež jsou zvyklé přijímat pohotovější a přesnější informace. Vůdcové Senátu a Sněmovny, přední velvyslanci i vedoucí tiskových agentur neměli navzdory horečnatému úsilí k dispozici více než zvolenou verzi divokých domněnek, a ty zahlcovaly telefonní a telegrafní dráty celé země.

O půl čtvrté konečně vešlo ve známost, že členové vlády byli svoláni do Bílého domu. Ve čtyři hodiny se objevil v tiskové místnosti vládních úřadoven ministr zahraničí a stroze oznámil, že nebu –

67

dou poskytnuty žádné informace, dokud zasedání vlády neskončí a že nemůže říci, kdy to bude. Pak ihned odešel. Novináři mu vyli za zády.

Skupiny, které se shromáždily v oblasti Kapitolu za účelem demonstrací různých druhů, trpěly situací ještě více než zákonodárci ve sněmovnách. Zcela typicky nejen pro ně, ale pro lidskou rasu vůbec, to nejdřív považovali za špinavou schválnost vymyšlenou proti nim. Ječeli a začali se ohlížet po někom, komu by mohli rozbít hlavu nebo jej povalit na zem. Jenže policie byla ve střehu a brzy se ukázalo, že onen zvrat událostí a nejistota změnily náladu demonstrantů od odhodlání k sebeobětování a obyčejné popudlivosti. S tím už bylo snazší se vypořádat a tak byli potupně rozprášeni. Za chvíli bylo všude prázdno a ulice ovládly policejní hlídky, aniž to stálo víc než pár pochroumaných čelistí a jednu či dvě zlomené kosti.

Byly přesně tři hodiny, když se pravý stav věci dověděh první lidé mimo úzký okruh paní Stanleyové, prezidentova tajemníka Harryho Brownella a dvou příslušníků tajné služby. V tu dobu se členové vlády, svolaní telefonicky Brownellem, sešli v místnosti obvykle užívané k jejich schůzím vedeným prezidentem Stanleyem – v knihovně v prvním poschodí. Byli tam všichni včetně viceprezidenta. Ministr zemědělství Billings, odvolaný z porady s Federální komisí pro obchod, se dostavil jako poslední. Někteří čekali ve stoje, jiní seděli. Čekali na prezidenta? To nevěděli. Brownell jim zavolal, aby přijeli. Mluvili tiše, jako by v přítom –

68

nosti mrtvého. Nervy měli napjaté a nebylo moc co říci.

Když se otevřely dveře, trhli sebou tím směrem. Vešla paní Stanleyová a ti, co seděli, povstali. Za ní šel tejemník Brownell a zavřel za sebou dveře. Paní Stanleyová došla až k nim, zastavila se a rozhlédla se, jako by je počítala. Vždycky mívala na tváři úsměv, ale teď se neusmívala. Zdála se být bez dechu, vlasy měla neupravené a rukou se držela opěradla židle, jako by potřebovala oporu. „Posaďte se, prosím,“ pravila. Alex Liggett, ministr zahraničí, dbalý dobrých mravů, přistoupil a přisunul jí židli tak, aby si mohla sednout. Zavrtěla hlavou, pak si to rozmyslila, kývnutím mu poděkovala a posadila se. Tajemník Brownell se postavil vedle ní; ostatní pánové si posedali.

„Postihlo mě něco, pánové,“ řekla. „Už si to nemohu dál nechat jen pro sebe. Musíte to vědět vy i celá naše země. Prezidenta unesli.“

Koukali na ni vytřeštěně, jako kdyby začala najednou skákat přes švihadlo nebo se postavila na hlavu. Pokračovala: „Tu novinu jsme skrývali celých pět hodin i před vámi. Snad to nebyl šťastný nápad –já nevím –já jsem to rozhodla a nesu za to zodpovědnost.“

„Já také,“ promluvil Brownell ostrým hlasem. „Oficiálně a rád odpovědnost přijímám.“

Ozvaly se výkřiky. Tři nebo čtyři lidé vyskočili. Billings, Stanleyův starý přítel, vypadal s otevřenou pusou jako blbeček. Ligett, ministr zahraničí, hloupě zvolal: „Unesli ho? Jak? Kdo?“ Viceprezi –

69

dent Molleson, přihrbený na své židli, zíral na paní prezidentovou ohromeně a podezíravě zároveň. Klidný vyrovnaný hlas, který proťal všeobecné zmatení, patřil Lewisi Wardellovi, ministru vnitra.

„Jistě nám o tom povíte víc, paní Stanleyová.“

Brownell se zeptal: „Mám to udělat já?“

Zavrtěla hlavou. „Děkuji vám, Harry.“ Měla ruce pevně sepnuté v klíně, hlas napjatý, leč pevný. „Prezident snídal sám brzy po osmé hodině. Měli jsme doma hosty a já posnídala už dříve s nimi. Asi v půl deváté na mě zavolal z předsíně, že se jde podívat ven, jaké je dnes ráno, a potom že se vrátí do knihovny – tedy této místnosti. Zřejmě neměl v úmyslu jít do pracovny, protože měl odjíždět před dvanáctou do Kapitolu a žádné jiné body na programu neměl. To jsem ho viděla a slyšela naposledy.“

Polkla.

„Těsně před desátou mi volal pan Brownell. Řekl mi, že má něco velice důležitého, co potřebuje sdělit panu prezidentovi. Domníval se, že prezident je ve své pracovně nebo v knihovně a že pracuje na svém poselství Kongresu. Již prý telefonoval na obě místa, nejdříve do pracovny, a pak do knihovny a nikdo to nezdvihal. Přeptával se jinde a dospěl k závěru, že prezident je u mne a když jsem na to reagovala záporně, pan Brownell začal mít starosti a přišel okamžitě za mnou. Šli jsme se společně podívat do pracovny a do knihovny a na další místa. On šel potom ven. Myslel si, že bychom se neměli příliš vyptávat… Já jsem ještě hle –

70

dala dál uvnitř, ale manžela jsem nenašla… To už jsem věděla, na čem jsem, pánové…“

Hlas jí klesl a odmlčela se. Za okamžik zdvihla zrak a kývla na Brownella, jenž stál u ní. Brownell promluvil:

„Vyhledal jsem příslušníka tajné služby, jenž měl službu venku. Zjistili jsme, že prezidenta nikdo neviděl vracet se do domu a našli jsme stopy, které nás znepokojily. Poradil jsem se s paní Stanleyovou. Vydal jsem rozkaz, že nikdo nesmí opustit dům ani pozemek ani do něho vstoupit pod jakoukoliv záminkou, aniž jsme o tom byli ona či já vyrozumněni. Přerušil jsem spojení s vládními úřady. Telefonní hovory z domu jsme zarazili a přicházející hovory šly přes člověka, kterého jsem vybral. Pokračovali jsme ve vyšetřování. Výsledky byly skrovné, ale vedly jednoznačně k závěru, který vám sdělila paní Stanleyová. Pan prezident byl unesen.“

Brownell se odmlčel. Začali se ho vyptávat. Znovu se ozval klidný hlas Lewise Wardella:

„Deset hodin bylo před pěti hodinami, pane Brownelle. Odpovědnost, kterou jste rád přijal, je velká.“

Tajemník přikývl. „Ovšem. Prezident se měl dostavit do Kapitolu v poledne. Až do té doby jsme měli důvod očekávat, že se tam objeví. Když se tak nestalo, po dvě hodiny jsme se snažili nalézt jiné řešení. V půl třetí jsem vám, pánové, zavolal.“

Ministr války Oliver se přidal: „Měli jste důvod očekávat, že se objeví v Kapitolu? Co to znamená?“

„To znamená…“ začal Brownell a zarazil se. Po –

71

stoupil o krok kupředu a kvapně pokračoval: „Pánové, maříme čas. Nemohu vám – tedy vaší skupině jako celku – nabídnout žádné vysvětlení a žádné podrobnosti. Své jednání si zodpovím v příslušnou chvíli na příslušném místě. Přesně řečeno před prezidentem Spojených států, až bude zpátky tam, kam patří. Ano, čekal jsem pět hodin, než jsem vám o tom řekl, a neohlásil jsem to náčelníku tajné služby ani policii, ani komukoliv jinému. Proč ne? Protože jim nevěřím. Nevěřím nikomu! Znáte Washington a máte povědomí

0 současné krizi, ale pochybuji že vy všichni dohromady toho víte tolik jako já o tom, co se tu dělo během posledních dvou měsíců. Stoupající vlna strachu a chamtivosti, požadavků a výzev čestných

1 nečestných, nenávisti a zbabělosti, hrozeb skrytých i otevřených. Vím například, co se stalo v prezidentově pracovně minulý pátek večer, když jeden z vás přítomných pánů tam klidně seděl, zatímco tři z vašich zvolených kolegů státníků řekli prezidentovi, že jestli se do týdne nerozhodne pro válku, bude obviněn z protiústavního jednání. Nevěřím nikomu! Vláda má ovšem –“

Byl to Lewis Wardell, kdo ho přerušil. „Pane Brownelle, ten proslov si nechte raději na pozdější dobu. Byl-li prezident unesen, snažme se jej najít!“

„Ano, pane. Chtěl jsem právě říci, že podle mého názoru má vláda příslušnou zákonnou moc. Jste-li ochotni svěřit tuto moc jednomu z vás, na jehož spolehlivé, okamžité a důrazné jednání se lze spolehnout, jsem připraven mu sdělit všechno, co vím či tuším. Jinak vám povím jen to, co musím, a pod –

72

niknu cokoliv, co pokládám za nutné, na svou zodpovědnost, dokud mě nedáte zavřít. Jednat v celé skupině by bylo stejně příliš nepružné. Mohli byste jmenovat jednoho člověka?“

Oliver cosi zamumlal ke svému sousedu Liggettovi. Billings tajemníka napomenul: „Nerozčilujte se, Harry, nemáme v úmyslu vás k něčemu nutit.“ Theodore Schick, tlustý a mazaný ministr obchodu, promluvil s očkama přivřenýma, prokládaje slova steny a vrčením: „V nepřítomnosti prezidenta… já bych myslel… viceprezident…“

Dvě či tři hlavy vyjádřily nesouhlas zavrtěním. Molleson téměř koktal: „N-ne, Theodore. Já ne, chlapci!“ Přinutil se k soudnému tónu: „Tohle není ústavní nepřítomnost.“

Nastalo dusné ticho. Oči členů vlády těkaly neklidně kolem, každý koukal po svých kolezích a ve všech pohledech se zračilo podezření. Paní Stanleyová vstala a opustila místnost.

73

Středa – Zmatek

1

Ve středu v devět hodin ráno bylo v Kolumbijském okresu vyhlášeno stanné právo. Lidé byli dočasně zbaveni veškerých svých občanských práv. Chodit po chodníku, řídit motorové vozidlo nebo koupit si střik se zmrzlinou už nebylo právo, ale privilegium – mohlo nebo nemuselo být bez okolků zatrženo. Na ulicích Washingtonu byli vidět vojáci, ale ne ve větších počtech. Byli tu a tam na stanovištích po celém městě a pouze stáli, ozbrojeni, a pozorovali stejně jako kolem procházející civilisti, kteří na ně zírali. Další jako městská policie, detektivové a tajná služba zatím pokračovali v pátrání po prezidentovi Spojených států amerických. Tedy v oficiálním pátrání. Neoficiálně se do hledání pustilo také sto tisíc občanů, nebo možná milion – bylo těžké to určit.

Washingtonský Record, noviny, které vlastnil a vydával Hartley Grinnell, zeť George Miltona, jenž celé měsíce ničivě kritizoval prezidenta, uvedl to ráno přes celou titulní stranu výzvu:

75

OBČANÉ WASHINGTONU, VIRGINIE, ZÁPADNÍ VIRGINIE, MARYLANDU, DELAWARE, PENNSYLVANIE, NEW JERSEY

NAJDĚTE PREZIDENTA!

Možná je ve městě, nemůže být daleko. Najděte jej! Vy to dokážete. Jestliže se každý z vás rozhlédne v budově, ve které žije a ve které pracuje, v sousedních domech a všech místech, které ve vaší blízkosti připadají v úvahu jako úkryt, prezident bude nalezen. Buďte podezíraví. Za tohoto výjimečného stavu, způsobeného podlým zločinem, nemá nikdo právo odmítnout vám svědomité plnění vaší občanské povinnosti. Splňte ji!

NAJDĚTE NAŠEHO PREZIDENTA! A bude-li to nutné, OSVOBOĎTE JEJ!

Ta myšlenka se ujala. Noviny v dalších městech a městečkách znění přebíraly do svých zvláštních vydání, plakáty tlumočící výzvu byly tištěny v tuctu států a vylepovány po stěnách, plotech a plakátových plochách. Každý obyvatel mohl každým okamžikem očekávat, že nějaký jednotlivec nebo rovnou celá delegace vpadne do jeho domu či úřadu, továrny nebo skladu a bude se dožadovat umožnění splnění své občanské povinnosti a práva prohlídky. Nikdo nesměl odmítnout, dokonce ani v případech, kdy bylo evidentní, že jde jen o soukromou nevraživost a sprostý zásah do vlastnické –

76

ho práva. Ale ačkoliv k takovým případům docházelo a ačkoliv v úhrnu odhalily jen nezměrné množství hlouposti a netolerance, byla to přesto dojemná demonstrace nálady amerického lidu v reakci na nebývalou situaci. Chtěli svého prezidenta zpět a měli v úmyslu najít ho stůj co stůj. Udělali ze sebe neuvěřitelné hlupáky, ale to se může stát kdykoliv a kdekoliv, ztratí-li jedinec nebo nějaká větší či menší skupina zároveň sebevědomí i smysl pro humor. Zrodili se moderní křižáci – dokonce z řad lékárníků či majitelů automobilových dílen v delawareských vesnicích – kteří si, když ráno odcházeli z domu do práce, strkali do kapsy revolver, a instalatéři ve městě New Jersey, kteří, když byli zavoláni k opravě děravého potrubí, zdravili paní domu s podezíravými pohledy a nastraženýma ušima, zda náhodou neuslyší divné nebo nečekané zvuky.

Tu a tam se objevoval vandalismus a násilí, sice zbytečné, ale ne nepřirozené. V Altoona v Pennsylvanii oběsili místního vůdce šedých košil na stromě a jeho dům nechali shořet do základů. K podobným, byť zpravidla méně osudným případům docházelo ve stovce společenství po celé zemi. Během dvanácti hodin se z šedé košile stalo nejnemodernější oblečení v historii republiky. Veřejně se už nenosila a vlastně ani v soukromí ne. Nastal hon také na rudé a i oni byli trestáni, ale s menší záští a určitě se slabší motivací. V Kalifornii chytali a bili Japonce, zatýkali je, pronásledovali ve městě i v kopcích. Více než tucet jich bylo zabito.

V oblasti několika kilometrů od Washingtonu

77

měli motoristé těžkosti dostat se k cíli své cesty. Mohli být a byli zastavováni skoro všude a téměř kýmkoliv. Byli vyslýchám a často jim prohledali celé auto. Když se u dvacátého takového zdržení postavili přirozeně trochu na odpor, často toho litovali. Jako třeba muž ve velkém sedanu se spolujezdcem – oba ředitelé nějaké filadelfské banky – který na hlavní dálnici severně od Atlantic City zastavil u benzínové pumpy. Když naplnil nádrž a zaplatil, obsluhující poznamenal: „Nebude vám vadit, když vám nahlédnu do vozu,“ a chytil kliku zadních dveří. Bankéř řekl, že dveře jsou zamčené a on že spěchá a že asi deset lidí už dovnitř nahlédlo, a otočil klíčem v zapalování. Obsluhující na to: „Počkejte okamžik, raději ty dveře odemkněte.“ Auto se rozjelo. Ozvalo se čtyři nebo pět výstřelů a obě zadní pneumatiky splaskly. Ze skupiny mužů, kteří stáli kolem, se odpojili dva, jeden s puškou a druhý s brokovnicí, a kráčeli k místu, kde auto zastavilo. Bankéř vylezl z vozu, téměř šílený vztekem. Jeden z mužů na něj namířil puškou od svého boku a řekl: „Otevřte ty dveře.“ Bankéř s pusou plnou kleteb dveře otevřel. Muž nahlédl dovnitř, rozerval čalounění na sedadle, vytáhl cestovní kabelu, otevřel ji a obsah vysypal na stoupačku auta a na chodník zamaštěný od oleje. Rozkopl košile, kartáče a nazouváky a nakonec prohlásil: „Raději se naučte dobrým mravům, pane.“ Ten druhý muž šel k masce auta a přezíravě poznamenal: „Ty pneumatiky nejsou moc dobrý,“ a dvakrát stiskl spoušť brokovnice. Tak byly prázdné všechny čtyři. Bankéř, který střídavě rudl

78

a bledl, se snažil zjistit, kde by našel městského policistu. Muž s puškou jej vyvedl z omylu: „To jsem já.“ Bankéř zavolal na svého společníka, aby počkal, šel do obchodu a zatelefonoval zástupci prokurátora v blízkém městě. Ten poté co si vyslechl záplavu požadavků, hrozeb a protestů, řekl, že nejlepší řešení, které může bankéři navrhnout, je, aby nastoupil do příštího vlaku jedoucího na sever, což bude asi za hodinu.

Toto byla tu středu jedna ze spousty tragikomických a nepovšimnutých epizod při hledání prezidenta.

2

Lewis Wardell se nedostal do postele od úterý od sedmi hodin ráno do pátku pozdního odpoledne. Během té doby si jen dvakrát krátce zdřímnul na gauči v pokoji vedle kanceláře náčelníka tajné policie. Kromě těch dvou chvilek byl bez spánku čtyřiaosmdesát hodin.

V úterý v pět hodin odpoledne členové vlády jednomyslně schválili následující body:

1. Běžné záležitosti exekutivy bude vyřizovat tajemník Brownell a o čemkoliv naléhavém mimo běžné záležitosti bude referovat kabinetu.

2. Veškeré akce spojené s pátráním po prezidentovi povede Lewis Wardell, ministr vnitra. Zbaven tohoto vedení může být pouze většinou hlasů vlády.

3. Po dobu trvání výjimečného stavu se bude vláda scházet denně v devět hodin ráno. Všichni její členové kromě Wardellla odsouhlasili svou přítomnost. Tajemník Brownell a paní Stanleyová získávají pro toto období statut členů vlády.

4. Nepřítomnost prezidenta neznamená podle Ústavy uvolnění této funkce a nebude za ně považováno, pokud s tím nevyjádří souhlas většina vlády.

5. Důvěrná povaha skutečností, zaujatých stanovisek, zamýšlených opatření, konstatovaných na schůzích vlády, je činí po dobu výjimečného stavu dvojnásobně chráněnými.

Tyto body získaly písemnou podobu a byly parafovány všemi členy. Když přišla s plnicím perem řada na Theodora Schicka, ministra obchodu, váhal. Vehementně oponoval bodu čtyři, a opravdu se nepodvolil, pouze se podrobil přesile. Četl ho znovu a vrtěl hlavou.

„Jak to mohu parafovat?“ dožadoval se vysvětlení.

Odpověděl Lewis Wardell: „Bude nutné, aby každý z nás buď parafoval všechno nebo se vzdal funkce.“

Schick se na něj usmál, pak vzal pero a přidal k řadě své TS s poznámkou: „Předpokládám, že na tom není nic příliš závazného.“

„Jen pro gentlemeny,“ zamumlal docela slyšitelně Billings. Nastal trochu rozruch, a Liggett zabručel k Billingsovi něco o nutné jednotnosti, ale Billings jen zavrčel zpátky: „Ať jde k čertu.“ Nepřítomnost příznivého vlivu osobnosti prezidenta Stanleyho už začínala být citelná.

Pro Lewise Wardella schůze skončila. Zatelefonoval náčelníkovi tajné služby a řekl mu, aby okamžitě shromáždil všechny muže, které má k dispozici, a čekal na další instrukce. Zároveň ho požádal, aby zůstal u aparátu a houkl na ministra spravedlnosti: „Davisi, pojď sem a pověz Skinnerovi, že jsem teď jeho šéf.“ Podal sluchátko Davisovi a obrátil se na prezidentova tajemníka: „Pojďte se mnou, Brownelle. Máte ten souhlas? Dobrá.“

Cestou kolem budovy Bílého domu na ministerstvo spravedlnosti chrlil Wardell na tajemníka jednu otázku za druhou: Jaká že je ta naléhavá záležitost, která přiměla Brownella hledat prezidenta v deset hodin? Důvěrná, nato Brownell, a nemá s věcí žádnou souvislost. Wardell na něj vrhl pátravý pohled, ale nenaléhal. A jaký prý je ten znepokojující důkaz, který on a ten muž z tajné služby objevili? Kapesník napuštěný chloroformem, který muž z tajné služby našel pod keřem tavolníku blízko nějaké pošlapané trávy. Kde je ten kapesník teď? V Brownellově kapse, v papírovém sáčku, aby se v něm zápach zachoval. Jaké další důkazy či vodítka našli? Žádné. Naprosto žádné, a Cramer z tajné služby je kompetentní a asi zřejmě důvěryhodný.

Šli po chodníku podél silnice.

Koho mohli spatřit? Z určité vzdálenosti hlídku

81

na obchůzce. Jinou na příjezdové cestě zezadu na pozemek. Jinou na zadní příjezdové cestě na pozemek. Žádná z nich prezidenta neviděla. Dva zahradníky, kteří pracovali asi sedmdesát metrů od Bílého domu. Prezident k nim přišel a prohodil s nimi pár slov, zřejmě krátce poté, co vyšel z domu, a vrátil se stejnou cestou. Zahradníci však následně nic neviděli ani neslyšeli. Pak dva zaměstnanci, kuchař a sekretářka paní Stanleyové, vstoupili do brány mezi půl devátou a desátou, dále posel z ministerstva zahraničí a tajemník ministra námořnictva. Callahanova dodávka se zbožím vjela na pozemek kolem deváté hodiny a odjela jako obvykle – hlídka řidiče znala a poznala ho. Asi v devět třicet přivezlo nějaké auto zahradníkům sazenice a keře. Poté, co se prezident rozloučil se zahradníky, už ho nikdo neviděl.

„Tak, jsme tady,“ řekl Wardell. „Víc po vás budu chtít později.“ Vstoupili do výtahu v budově ministerstva spravedlnosti.

Phil Skinner, náčelník tajné služby, pro ně přišel do předpokoje a uvedl je dovnitř. Byl vysoký a silný, ale ne nemotorný, aktivní, ovšem nenechal se vyvést z klidu, měl šedé nedůvěřivé oči a opravdu blond vlasy. Když vstoupili, postávalo nebo posedávalo v jeho kanceláři asi patnáct mužů. Řekl jim: „Běžte, chlapci. Počkejte venku. Dicku, pomozte Birdie s telefonováním. Sežeňte všechny – Birdie vás vyrozumí.“

Když muži odešli a zavřeli za sebou dveře, promluvil Lewis Wardell: „Skinnere, zapomeneme na

82

,pane‘, jestli vám to nebude vadit. Prezident Stanley byl unesen.“

Skinner pohlédl na něj, pak na Brownella a zase zpět na ministra vnitra. „Dobrá,“ řekl. „Zdvořilostní fráze by zbytečně zabíraly čas. Posaďte se.“ Sám se také posadil ke svému stolu, židli otočil čelem k nim. Pokračoval: „Tak prezident byl unesen.“

„Ano. Nezdáte se tím být příliš znepokojen.“

Skinner zavrtěl hlavou. „S hysterií jsem skoncoval už dávno. Řekněte mi víc.“

Wardell mu během ani ne dvou minut stručně pověděl všechno, co věděl. Když domluvil, náčelník tajné policie na něj jen hleděl s pozvednutým obočím, a nejen že nic neříkal, ale neměl ani v úmyslu cokoli říct. Wardell netrpělivě poznamenal: „No, až přestanete civět…“

„Promiňte.“ Skinner spustil obočí. „Možná budu nakonec přece jen hysterický. Nepamatuji si, že bych kdy slyšel takhle bláznivý příběh, pane ministře.“

„Bláznivý?“

„Jo. Bláznivý. Prezident Spojených států zmizí a pět drahocenných hodin, sakra drahocenných hodin, to jeho tajemník považuje za rodinnou hru na schovávanou a další dvě hodiny vláda posedává a hraje po stole blechy. Od vlády se to asi dalo očekávat, ale jestli já mám do toho strkat nos – mám do toho strkat nos?“

„Pokračujte.“

„Nennním nijak extrémně napínat své síly, do –

83

kud pan Brownell nevypoví vše o těch pěti hodinách.“

Wardell přikývl. „To je v plánu. Napínat je budu já. Jasný?“

„Jasný. Davis mi už oznámil, že šéfem jste teď vy.“

„Dobrá.“ Wardell se obrátil na tajemníka. „Až s vámi skončím, Brownelle, můžete se vrátit do svého úřadu a nakrmit ty novinářské supy. Jestli je zvládnete, ocením to. Dejte mi ten kapesník.“ Tajemník vytáhl z kapsy papírový sáček a podal mu jej. Wardell ho otevřel, přičichl, kývl a položil na stůl. Skinnerovi řekl: „Chloroform. Přičichněte.“ Otočil se k Brownellovi: „Proč jste až do poledne předpokládal, že se prezident v Kongresu objeví?“

Tajemník odpověděl pohotově: „Neřekl jsem, že jsem předpokládal. Řekl jsem, že jsme si mysleli, že máme důvod to předpokládat.“

„A ten důvod?“

„Bude to znít fantasticky. Minulý čtvrtek mi Tremaine z oceláren řekl, že si najde způsob, jak si promluvit s prezidentem, dříve než vyjádří své stanovisko k válce veřejně. Stůj co stůj. Pokoušel se setkat s prezidentem celý měsíc.“

„Dost fantastické. Chcete říct, že jste si myslel, že Tremaine unesl prezidenta jenom proto, aby si s ním promluvil, a když hovor dokončí, přiveze ho do Kongresu?“

„Ne. To zrovna ne. Byly tu ještě jiné věci a bylo jich mnoho, v neděli řekl prezident paní Stanleyové, že než zaujme své stanovisko, rád by si vy –

84

slechl jedno fundované a inteligentní prohlášení druhé strany. A že ačkoliv Tremaine je hyena, je schopný a inteligentní. A další věci, sakra, prezident byl pryč a my si něco myslet museli!“

„V pořádku.“ Wardell to přijal, zdálo se. „Od půl jedné do půl třetí jste se ubírali jinou cestou. Jakou?“

„Cestou paní Stanleyové. Šla navštívit Sally Voormanovou, ženu pana Voormana, toho ocelářského lobbisty.“

„Proč?“

„Zahrát si bridž… nebo také dámu. Sakra, proč asi?“

„Nevím. Nachytat manžela v objetí milenky zřejmě ne. Proto se ptám.“

Brownell vstal ze židle. Ovládal se. Udělal trhavě krok, zastavil se a obrátil, sevřel rty a díval se okamžik dolů na Lewise Wardella, a pak se zase posadil. Řekl: „Marníte čas, Wardelle. Samozřejmě se chcete dovědět, proč jsem čekal do půl třetí, než jsem někoho informoval a začal jednat. To je jednoduché. Protože jsem nevěděl, koho o tom zpravit. Podívejte se. Předpokládejme, že někdo – zbrojařský magnát nebo nějaký nacionalistický maniak jako Caleb Reiner – unese prezidenta a má v úmyslu ho držet, dokud se Kongres nedostane pod tlak a nebude zkorumpován, aby hlasoval pro vstup do války, nebo až se Molleson ujme funkce a dosáhne stejného výsledku. Předpokládejme, že bude záležitost nalezení prezidenta svěřena do rukou ministra spravedlnosti nebo náčelníka tajné služby – nezáleží komu – každopádně

85

muži, kterého ovládá zbrojařské lobby nebo ten nacionalistický maniak. Můžete hádat, jaká je šance, že ho naleznou dříve, než dosáhnou svého záměru. To byla situace, se kterou jsme byli s paní Stanleyovou ráno konfrontováni. Neobávali jsme se, že prezidentovi ublížili nebo ublíží. Jednali jsme jako jeho zástupci a zmocněnci způsobem, jaký jsme považovali za nejlepší, abychom zachovali politiku co nejbližší jeho srdci. Sakra, vždyť my ho milujeme! My ho milujeme a patříme mu! Ona určitě – no a já také. Jednali jsme a budeme jednat v jeho zájmu. Nejdříve jsme měli podezření, že lidé, kteří hrají tuto neuvěřitelně troufalou hru, určitě dokončí svůj bravurní kousek: budou očekávat, že se nepřítomnost prezidenta do poledne, kdy zasedne Kongres, zveřejní, a v tom rozruchu, nepochybně dobře zaranžovaným postupem dosáhnou svého vstupu do války. Tak v tom jsme je napálili; počkali jsme, až Kongres zasedne a skončí. Pak chtěla paní Stanleyová zkusit jednu věc, jednu ránu do záclony a já ji nechal, to zůstalo bez výsledku. Následně jsme spolu strávili hodinu v prezidentově studovně a rozhodovali se pro muže, který musí mít dvě kvalifikace: musí se těšit dostatečně velké autoritě, aby měl naději dostat se do vedení a musí být velice spolehlivý. Ať jsme byli prezidentovi jakkoli blízcí, věděli jsme moc dobře, že ani jeden vysoce postavený muž ve Washingtonu není mimo podezření. Věděli jsme, že vláda by nikdy nedovolila, abych vyšetřováním byl pověřen já.“

Pohled tajemníkových očí se zapíchl do Wardel –

86

la. „Spoléháme na vás. Billingse sice známe lépe, ale ten má moc másla na hlavě. Vybrali jsme vás. Telefonoval jsem Billingsovi, aby přišel na schůzi brzy a instruovali jsme ho, aby k volbě předložil vás. Takže jste ten úkol dostal. Najděte prezidenta. Vy to dokážete. Nedovolí si ublížit mu. V podstatě se do toho budete muset dát sám, protože přísahám Bohu, že není člověka, kterému lze věřit bezvýhradně; ani policistovi, ani nikomu z tajné služby Bílého domu, dokonce ani členu vlády. Zbrojařské lobby má své drápky na místech, na jakých byste to nikdy nepokládal za možné. Bankéři poslali miliardy dolarů za hranice, ale jak utrácet doma vědí také. Nejvíc nebezpeční jsou ti nacionalisté, kteří nadělají nejmíň hluku. A šedokošiláči jsou hloupí a neškodní asi tak jako hitlerovci v třicátém roce. Najděte prezidenta, Wardelle, najděte ho a přiveďte ho zpátky do Bílého domu i s jeho politikou prese všechno stále čistou a nedotčenou, a pak ať mu ji vytrhnou, jestli to dokáží. A nevěřte nikomu kromě sebe.“

Brownell se prudce otočil, pak pohlédl na náčelníka tajné služby. „Co vy, Skinnere? Jaký jste vy?“

Skinnerův pohled šedých nedůvěřivých očí se setkal s pohledem tajemníkovým. Řekl tiše: „Ach, pouze průměrný. Tvrdohlavý a podezíravý a někdy čestný. Ale když jsem za práci placen, vždycky vím, pro koho pracuji.“ Podíval se na Wardella. „Může to být dobrý nápad dokázat to na tomto malém případu, než týden uplyne.“

Brownell se zeptal: „Potřebujete mě ještě?“

Wardell zavrtěl hlavou. „Ne. Dva proslovy za je –

87

den den stačí. Díky za rady. Dám vám vědět co a jak.“

Brownell odešel. Když se za ním zavřely dveře, Wardell řekl: „No, náčelníku. Zaprvé, co si myslíte o tajemníku Brownellovi?“

„Celkem ujde,“ odpověděl Skinner. „Docela se mi líbí jeho názory, například ten, že se nemá nikomu věřit. Proto jsem si myslel, že by bylo dobré poslat tři nebo čtyři muže do Bílého domu, kteří by zodpovídali za každý kubický centimetr.“

Wardell přikývl. „To uděláme.“

3

Lewis Wardell ještě nikdy neměl příležitost po čemkoli pátrat. Než byl jmenován do vlády, měl v Indiáne advokátní kancelář, byl aktivní v politice na straně demokratů. Měl jasné a pružné myšlení, skeptickou, ale tolerantní filozofii, a tvrdošíjnost pozoruhodnou i mezi tvrdohlavými hoosieristy. Zkrátka měl neobyčejné schopnosti, ale ještě nikdy nevedl pátrání, a kvůli této skutečnosti došlo k chybě, kterou to úterý večer udělal, a ani ještě osmačtyřicet hodin potom nenapravil: pokusil se pokračovat v aktivitě ve všech sektorech najednou, přičemž si na všech frontách ponechal osobní velení. Výsledkem bylo, že vznikl zmatek, brzdící ohromné úsilí jeho mužů, v mnohých liniích šetření nepokračovalo, aniž se od nich buď odstoupilo, nebo se udělaly nějaké závěry, a on se

88

ve čtvrtek odpoledne u svého psacího stolu skoro zhroutil.

Ne že by přezíravě odmítal pomoc. Když v úterý v jednu v noci přijel nejbystřejší z inspektorů z newyorského policejního oddělení s dvaceti vybranými muži z detektivního úřadu, jeho nabídku dychtivě uvítal. Podobné nabídky z dalších míst byly odmítány jenom proto, že nemohly být využity. Před svítáním ve středu ráno bylo pátrání již dobře organizované, byla prohledána stovka možných dálnic, cest a tunelů. Na spoustu občanů z novin známých jako ‚částečně naturalizovaní cizinci podsvětí‘ byla provedena razie, byli zadrženi, a také stovky šedých košil sebrali včetně jejich národního vůdce Lincolna Leea, kterého našli spícího v bytu jednoho poslance z Texasu. Všechny osoby, které byly v úterý ráno v Bílém domě, jeho blízkosti či na jeho pozemku byly podrobeny výslechu a šest z nich – sluha, dva úředníci, dva zahradníci a posel z ministerstva zahraničí – bylo zadrženo a čekalo na výslech. Pět mužů z odboru vyšetřování z ministerstva zahraničí bylo v úřadu telefonní společnosti a prověřovalo meziměstské hovory uskutečněné od pondělního rána. Byla prověřena každá minuta pohybu auta, které přivezlo sazenice zahradníkům. Stráž, která byla u zadního vchodu, byla zatčena, stejně jako stráž, která byla na této části pozemku, a dále dva muži z týmu tajné služby Bílého domu, kteří měli ten den službu. Původ kapesníku s chloroformem – plátěného, dobré kvality, nikoliv nového, ozdobeného ažurou a bez značky prádelny – byl zkoumán tuctem mužů

89

a tucet dalších tahal po celém městě lékárníky a jejich zaměstnance z postele, aby se jich vyptali na prodej chloroformu v posledních několika dnech. Muži z ministerstva války s elektrickými baterkami zkoumali každý centimetr terénu – trávník, dlážděné ulice a cesty vysypané štěrkem – pozemky jižně od Bílého domu. Malá armáda pročesávala město, rozdělené do čtvrtí, s příkazem vyptávat se kohokoli a prohlédnout jakýkoli areál budící sebemenší naději nebo sebemenší podezření. Do tří do rána promýšlel Lewis Wardell znovu a znovu nabídky pomoci vybraných mužů z dalších měst a telefonoval do Baltimoru, Filadelfie a Bostonu, aby je poslali.

Po další linii šly zvláštní skupiny tajemníka ministra spravedlnosti, vyšetřovatelů ministerstva zahraničí a další, které Wardell a Billings vybrali. Vpadali do domovů vysoko i ne tak vysoko postavených funkcionářů i široké veřejnosti, mnohdy je vyburcovali ze spánku, aby si s nimi promluvili. Přívětivost kombinovali se zvídavostí, dali si záležet na tom, aby nikoho neurazili, hlavně doufali v neopatrný náznak, nestřežené slovo, které by mohlo poskytnout nějaké vodítko.

A do tří hodin přicházela pomoc, jistě nevyhnutelná, ač otravná, která nemohla být bezdůvodně ignorovaná, a to ve velkém rozsahu a hrozila změnit se v lavinu. Telegrafní a telefonní dráty byly stále žhaveny, od tisíců ostražitých a bdělých občanů z okresů v každém státě přicházely rady, vodítka a podezření. Když došla první kolem sedmé hodiny, vydal Lewis Wardell důrazné instrukce,

90

aby mu nahlásili každou přijatou zprávu! Po osmi hodinách, ještě ani nebylo denní světlo, nedělalo šest mužů nic jiného, než že je přijímali – pět u telefonů a jeden otvíral telegramy – v místnosti dalšího odboru ministerstva spravedlnosti zabrané pro tento účel.

4

Muži z tajné služby přidělení zkoumat stopy vedoucí z Bílého domu a okolí si zapsali první bod.

Ve čtyři hodiny ráno Lewis Wardell v kanceláři náčelníka Skinnera, kterou si vyhradil jako svůj hlavní stan, pil černou kávu, četl obsah telegramu, spěšně odesílaného všem strážcům zákona ve Spojených státech, telefonoval s náměstkem ministra spravedlnosti a poslouchal muže, který si říkal Lincoln Lee a jenž seděl na židli v poutech u rohu stolu. Když zavěsil sluchátko, obrátil se čelem k Leemu.

„Opakujte to.“

Lee se za prvé nevzdal své šedé košile, ačkoliv ji kabát skoro zakryl. Nad otevřeným límcem byly vidět vazy na jeho krku jako vlny ze železa; seděl, páteř silná a rovná, stále připraven k činu, jehož okamžik dříve či později nastane. Zápěstí složená v klíně pouta ani nepřijala, ani se jim nebránila, byla také odkázána na akci, která teprve přijde.

V hlasu znělo pohrdání, jistota, chladná nepoddajnost. „Ptal jste se na mé osobní ambice. Řekl

91

jsem, že žádné nemám. Máte na mysli ty malicherné ambice byrokrata jako jste vy? To je pro malé muže. Já se nestarám o ambice, řídím se osudem. Potřebuji jenom stát se známým a být uznáván. Jestliže byl prezident unesen z politických důvodů, tak ti, kteří to udělali, jsou političtí nezletilci, nejsou silní, jsou jenom zoufalí. Jestli ho zabijí, reakce je porazí a zničí, jestli se vrátí, porazí je sám.“

„Řekl jste, že byste ho zabil.“

„Samozřejmě. Kdyby tudy vedla cesta mého osudu, jistě. Je to dětinská otázka. Ale můj osud není Washington, aspoň prozatím ne, mým osudem jsou vesnice, městečka a města Ameriky. Když mě ale osud zavede sem, a když já budu jednat, o původci události nebude sporu.“

„Zdá se, že jste ve Washingtonu právě teď.“

„Náborová cesta. Ne kvůli akci, pouze brána k začátku akce.“

„Proč jste tedy v pondělí dvě hodiny seděl u stolu a diskutoval nad mapou města Washington s dalšími třemi zástupci?“

Jediným postřehnutelným potvrzením trefy do černého bylo, že Lee mírně svěsil koutky úst. Řekl: „Kdybych toto měl vysvětlit, musel bych si pamatovat, že se to stalo.“

„Pomohu vám s tím,“ přitvrdil Wardell tón. „A je to jen náhoda, že Callahanovy náklaďáky parkují v garážích na Maryland Avenue?“

„To nevím. Nejezdím s nimi.“

„Nikdy? Ani v úterý ráno jste nejel?“

„Ne. Mluvíte samé nesmysly, pane ministře.“

„To abych se vám vyrovnal, Lee, ohledně pohá –

92

dek o vaší přítomnosti ve Washingtonu. Na vaší schůzi v pondělí večer byl v garážích na Maryland Avenue v místnosti se stěnami z korku jeden vládní zaměstnanec.“

„Snad. Jestli je Američan. Jsem ochoten přijmout všechny Američany, a taky to udělám.“

„Toho asi ne. Ale byl tam. Bohužel neslyšel, o čem se diskutovalo u stolu u mapy. Kdyby věděl, že je to důležité, bylo by se mu to podařilo.“ Wardell se nahnul ve své židli dopředu, aby Lincolna Leeho přišpendlil očima. „K tomu dospějeme. To je to, co mi teď povíte. Proč ta mapa?“

Na Leeho to dojem neudělalo. Zavrtěl hlavou. „Ne. Toto raději neřeknu. Byla to soukromá záležitost, soukromá věc mé organizace. Ne.“

„Ó ano. Toto, a toto; kde je ta mapa teď? Chci ji, a taky ty papíry, které byly u ní.“

Lee znovu zavrtěl hlavou. „Marníte čas. Říkám vám, jestli chcete najít svého zbabělého prezidenta, oráte na špatném poli.“

„To možná orám. Snad pomůže, když budete v obraze; právě teď jsou ve dvou místnostech v přízemí budovy dva muži, jeden se jmenuje Grier a druhý Fallon. Možná si pamatujete, že s vámi byli u stolu. Jsou v oddělených místnostech. Jsou s nimi detektivové z New Yorku. Nevím přesně, co jim dělají, a upřednostňuji zůstat v nevědomosti, ale pochopil jsem, že se chystají odpovědět na jakékoliv otázky jim kladené dříve, než toho nebudou schopni.“

Wardell se odmlčel, ale Lee se ani nepohnul a mlčel.

93

„Původně jsme měli v úmyslu vás přesvědčovat stejným způsobem, ale já jsem vám složil poklonu domněním, že u vás by to nefungovalo. Takže oni získají výpovědi vašich zástupců a já zase vaši, pak je porovnáme a uděláme závěry. Vím, že byste raději nevypovídal, ale musíte. Abych vám to objasnil. Předpokládal jsem, že u vás bude nutná jiná metoda nátlaku. Můžete mi věřit, že mám na mysli obchod, a více času nemohu ztratit. Jestliže odmítnete vypovědět, co si myslím, že víte, nebo jestli vaše výpověď nebude totožná s Grierovou a Fallonovou, okamžitě vás nechám zavřít do ústavu pro duševně choré, kam patříte – ano, ústavu pro duševně choré, a tam vás budou držet –“

Wardell se odmlčel a bezděčně se stáhl. Lincoln Lee se tyčil nad ním, chvěl se od hlavy až k patě, a odlesk dostatečného šílenství v jeho očích nabíral na intenzitě. Chraplavě zasípal: „Hnusný prolhaný bastarde!“ Wardell se napřímil, zatvrdil se a zesílil hlas: „Posaďte se! Tam půjdete, jestli nebudete mluvit, do ústavu pro duševně choré.“

Ani jeden nezpozoroval, že se otevřely dveře a jistě neměli čas zaznamenat, že dovnitř vstoupila nějaká osoba, protože Lincoln Lee s vyceněnými zuby a zběsilostí v očích právě skočil dopředu, spoutané ruce zvednuté, a Wardell se tak rázem ocitl pod ním, neschopný dostat se na nohy, mával rukama v marné obraně obličeje a snažil se otočit na stranu. Příchozí pohotově přiskočil a včas uštědřil Leeovi pouhou jednu ránu, a to ještě levou rukou kvůli úhlu, ze kterého k nim přistupoval, ale byla to solidní rána s celou vahou paže. Lee

94

klesl na kolena. Wardell se chodidly odrazil od stolu a postavil se. Příchozí třepal levicí ve vzduchu, pak ji zvedl, aby se na ni podíval, znovu protřepal a řekl: „Ježíši.“

Wardell udělal krok dopředu a podíval se na podlahu na Lincolna Leeho a ještě vrávoraje, zamumlal: „K sakru, tak to dopadlo dobře.“

Druhý přikývl. „Omdlel. Když padal, uhodil se hlavou o roh židle. Mám ho odtáhnout z cesty?“

Wardell se na něho podíval. „Kdo jste? Myslím, že jsem vás už někde viděl. Nepatříte do týmu Bílého domu?“

„Jo. Jsem Moffat. Telefonoval jsem vám před dvaceti minutami; našel jsem Kempnera, Callahanova manažera, a vy jste mi řekl, abych ho přivedl. Je venku na chodbě. Když jsem zaslechl, jak váš přítel zvedá hlas, otevřel jsem dveře, abych lépe slyšel.“

„Jsem vám zavázán.“ Wardell pohlédl dolů na Leeho, ležícího nehybně na zemi, nohy natažené a spoutané ruce za hlavou. „Za jak dlouho se z toho dostane?“

„Těžko říct,“ culil se Chick Moffat. „Stál akorát tak, aby se převrhl a o židli se uhodil dost silně. Mám ho odtáhnout?“

„Ne.“ Wardell zase normálně dýchal. Vůbec nebyl zbabělec, ale při pohledu na Lincolna Leeho nad sebou, železa na zápěstí nachystaná k úderu, oheň v očích, přece jen trochu řekněme znervózněl. „Dejte ho tam do rohu. Támhle. Přiveďte Kempnera. A ať mi někdo přinese revolver, budu ho mít na

95

stole. Asi do ničeho pálit nebudu ale každopádně si jej nechám. Zeptal jste se už Kempnera na něco?“

Chick Moffat chytil uvolněné kotníky Lincolna Leeho a táhl ho jako pytel otrub po linoleu do vzdálenějšího rohu. Když ho tam dostal, kotníky pustil a sklonil se k němu, aby nahmatal tep. Pak teprve odpověděl: „Ne, příkaz zněl dopravit ho sem.“

„Dobře. Přiveďte ho.“

Moffat odešel. Za minutu byl zpátky s holohlavým modrookým mužem menšího vzrůstu, na jehož kulatém přívětivém obličeji bojovalo znepokojení, úžas a ospalost se snahou pochopit, oč tady jde. Moffat ho posadil na židli, kterou před chvílí uvolnil Lincoln Lee, otočil se a zase odešel. Wardell, sedící zpátky ve své židli si dobře prohlédl kulatý obličej a modré oči a pomyslel si, že jestli se v něm skrývá záludnost, nemohla si vybrat méně příhodnou skrýš.

„Vaše jméno?“

„Adolf Kempner, K,E,M, –“ Hlas holohlavého muže byl jasný a opatrný, stejně jako před dvaceti lety, když stahoval ceny při hrubé rozvaze. Wardell ho přerušil.

„Ano. Jste manažer Callahanovy firmy?“

„Jsem. Viceprezident korporace. Smím říct –“

„Ne. Na mé otázky odpovídejte stručně a korektně. Jak dlouho parkujete své vozy v garážích na Maryland Avenue?“

„Ano, pane. Více než tři roky. V srpnu to budou čtyři.“

„Kolik dodávek máte?“

96

„No… osm, z toho dvě fordky.“

„Kde jste byl dnes večer od osmi hodin?“

„Dnes večer?“

„Včera večer.“

„U svého přítele, pana L.A.Dippela.“

„Co jste tam dělal?“

„Hráli jsem karty, binokl.“

Wardell pohlédl stranou, kde se otevíraly dveře. Vstoupil Chick Moffat, přešel ke stolu, položil na jeho skleněný povrch tmavomodrou osmatřicítku a krabici s náboji. Řekl: „Je nabitá. – Další rozkazy?“

„Posaďte se. Jste velice nápomocný.“ Wardell se obrátil zpět k Adolfu Kempnerovi. „Hrál jste binokl do tří do rána?“

„Ano, pane. Když jednou začneme… máme tu hru docela rádi. Domů jsem se dostal – víte, nejsem ženatý – v půl čtvrté, a tam na mne čekal tento gentleman.“

Wardell se otočil na Chicka Moffata. „Nikdo nevěděl, kde je?“

Ne, řekl Chick. Další člověk se stejným úkolem se snažil něco zjistit, a v deset hodin, když přišla zpráva, že se dodávka našla, a další úředníci a zaměstnanci přiznali, že o tom absolutně nic nevědí, zapojilo se patnáct mužů do hledání Kempnera. Dalších patnáct hledalo nezvěstného řidiče. Chick zůstal v bytě a v půl čtvrté si to přikráčel Kempner a vsunul klíč do zámku.

Wardell řekl manažerovi: „Mladý muž Val Orcutt jezdí ve vaší firmě s dodávkou do Bílého domu. Proč?“

97

„Proč?“ Ospalost v kulatém obličeji vystřídalo největší možné znepokojení. „Proč? Protože jsem mu to přikázal.“

„Proč jste si vybral zrovna jeho? Protože je členem vaší organizace?“

„Samozřejmě že je členem naší organizace, přirozeně…“

„Nemíním Callahanovu. Myslím šedé košile.“

Adolf Kempner zamrkal a spadla mu čelist. Ústa zase zavřel, když mu začal docházet smysl otázek, objevila se na jeho kulatém obličeji nečekaně důstojnost a ovládaný vztek. „To je lež,“ řekl tiše. „Žádný z našich chlapců není členem šedých košil. Ani já ne. Kam tím míříte?“

„Rád bych věděl,“ hleděl na něj Wardell upřeně, „kde je Val Orcutt teď?“

„Nevím. Je doma, spí, předpokládám.“

„Není. Nebyl tam od svého odchodu ráno. Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Proč, viděl jsem ho…“ Manažer byl najednou potichu, pak náhle vykřikl: „Můj bože!“ a zíral na Wardella očima naplněnýma děsem.“

Wardell řekl: „No?“ A hned znovu se zřetelnější netrpělivostí. „No?“

„Počkejte okamžik.“ Kempner šel s pravdou ven. „Počkejte okamžik.“ Polkl. „Tak to bylo. Za dvacet minut devět odjel Val do Bílého domu. Vždycky tu objednávku kontroluji sám, abych předešel chybě. Vždycky to máme jako zvláštní vyjížďku, nechceme riskovat, aby se nám tato objednávka smíchala s jinými, a posíláme velký vůz – chápejte, nevypadalo by dobře, kdyby do Bílého domu dovážela

98

potraviny malá fordka. Uvědomujeme si tu výhodu, že lidé vidí, že náš velký vůz tam jezdí každý den. Ve čtvrt na deset jsem byl zpátky v kanceláři s doručenou poštou a Val mi telefonoval. Řekl mi, že při vystupování z náklaďáku na něco skočil, vymkl si kotník a bude muset na den vysadit.“

Wardell kývl. „Váš stenograf mi o tom hovoru pověděl. Tak tohle vám Val Orcutt řekl?“

„Ano. Ano, pane. Můj bože, musí být doma…“

„Do firmy se nevrátil?“

„Ne. nabídl jsem mu, že pro auto někoho pošlu, ale on řekl, že je zaveze do garáže, protože jsme ho ve firmě zrovna nepotřebovali. Odpoledne jsem si myslel, že bych mu měl zatelefonovat domů, a zeptat se, jak mu je, ale nedostal jsem se k tomu…“

„A do garáží jste netelefonoval, abyste se zeptal na auto?“

„Ne, proč bych měl? Val je důvěryhodný chlapec, nikdy mě nenapadlo, považoval jsem za samozřejmé…“

„Jak zněl jeho hlas, když telefonoval? Byl rozrušený?“

„Ne.“ Manažer se mračil a vzpomínal. „Nebyl rozrušený. Hlas měl divný, měl jsem zato, že ho bolí kotník. Neznělo to jako on obvykle, hlas měl příliš vysoký.“

„Proč jste si myslel, že to byl on, když měl jiný hlas?“

„Ach, byl to on,“ civěl před sebe Kempner. „Samozřejmě, že to byl on, proč bych si měl myslet, že ne?“

„Nevím. Víte, že garáže na Maryland Avenue slouží jako washingtonské ústředí šedých košil?“

99

„Ne. Já… já tomu nemohu uvěřit.“

„Slouží.“

„Naše vozy odtamtud zítra zmizí,“ řekl pohotově Kempner.

„Ale ne.“ Wardell byl neochvějný. „Vaše vozy tam zůstanou. Váš podnik zítra neotevře. Vaši zaměstnanci jsou zadrženi. Vy také.“

Manažer zrudl. Na okamžik se ovládl, pak zamumlal. „Firma neotevře? Zadrženi?“ Zvyšoval hlas a obličej mu rudnul. „Pane… pane… nejsem výbušná povaha, ale toto je ukrutnost… jakým právem…“ Snažil se vzchopit. „Je to nej… zařízení ve městě… neotevřít je nemožné… došlo by ke kalamitě… to by byl skandál…“

„Nekňučte,“ vyštěkl Wardell. „K čertu s vaší firmou. Val Orcutt, váš řidič, který měl včera ráno jeden z vašich vozů na pozemku Bílého domu, zmizel, a auto bylo nalezeno včera večer v deset hodin před prázdným domem na severovýchodní Patnácté ulici. Parkovalo tam celý den. A v autě na zemi, v tmavém rohu před zadním sedadlem ležel kapesní nůž, patřící prezidentu Stanleymu – vždycky ho nosíval v levé kapse své vesty.“

Kempner civěl. „Proboha,“ mumlal. „V našem autě… nemohu tomu uvěřit… v našem autě…“

„Přesně tak. Tak teď mi možná povíte, kolik z vašich mužů jsou šedokošiláči, a kteří to jsou. Tak, mluvte otevřeně.“

„Jak bych mohl?“ Manažer měl ruce pevně sevřené a hlas se mu chvěl. „Jak bych mohl, pane? V Callahanově podniku nejsou žádné šedé košile, tím jsem si jist. To není možné, v našem autě – to

100

je skandál. Kdyby kterýkoliv z chlapců byl šedá košile, určitě bych to věděl, nestrpěl bych to…“

„Tak a Val Orcutt? Kde je?“

„Nevím – copak vám neříkám, že nevím? Val Orcutt je prima kluk, to vím. A pane, chci vám říct, že by bylo trestuhodné nedovolit podnik otevřít. Bůhví, že je mi to s tím prezidentovým kapesním nožem líto, ale nedovolit Callahanovým otevřít by bylo – to by bylo protiústavní. Mohu vám říct –“

„Buďte zticha! Rozmetám váš podnik na prach, když se mi bude chtít.“ Wardell se otočil k psacímu stolu, nalil si z termosky další šálek černé kávy, z které se kouřilo, a usrkl. Na minutu šálek položil, sáhl po revolveru a nábojích, které tam ležely, prohlédl si je a dal do zásuvky. Pak znovu usrkl kávy. Konečně zase promluvil, ale ne ke Kempnerovi.

„Moffate, jste chytrý detektiv? Ví ten člověk něco?“

Chick Moffat zavrtěl hlavou. „Jenom jak prodávat potraviny. Vsadil bych se, že víc ne. Jsem docela chytrý.“

Wardell se znovu zadíval na kulatý obličej a modré oči holohlavého manažera, pak se otočil k psacímu stolu, stiskl tlačítko a usrkl ještě kávu. V momentě se otevřely dveře a vešel muž. Wardell na něj pohlédl a na Kempnera ukázal palcem.

„Zavřete toho muže. Ne tady v budově. Pochybuji, že nám ještě k něčemu bude.“

Muž přikývl a namířil si to k manažerovi, který byl v tu ránu na nohou a měl pusu plnou protestů,

101

a všechny je sypal najednou. Wardell dopil svůj šálek kávy. Ten člověk chytil Kempnera za paži a vypochodoval s ním z místnosti, aniž si všímal jeho výbuchů na téma právo a urážek Ústavy Spojených států. Wardell se zeptal Moffata: „Jak se daří našemu maniakovi?“

„Dobře. Už chvíli je vzhůru.“

„Neviděl jsem, že by se hýbal.“

Chick se culil. „Ne. Je roztomilý. Jen tu leží a plánuje, jaký dnes udělá dobrý skutek.“

Dveře se zase otevřely. Vešel další muž. Wardell se na něho podíval. „Kdo jste?“

Muži usychal pot na tvářích a čele a vypadal znechuceně. Promluvil hned na prahu dveří. Jdu zdola. Heath z newyorského oddělení vražd. Ty dva dětinové, na kterých pracujeme, snad mají paralyzované jazyky nebo co. Nemůžeme z nich vyždímat ani slovo a už ztratili vědomí. Mysleli jsme, že byste měl jít dolů a podívat se –“

„Ne. Nechci se podívat. Ne! Proklatě, ze všech těch –“ Wardell sebou trhl v židli a rukou si silně třel obličej. „Promiňte. Nebylo by to k ničemu, kdybych se podíval. Zavřete je a podejte hlášení náčelníku Skinnerovi. Řekněte Skinnerovi, že jsem řekl, že by mohlo být užitečné, kdyby vás poslal na Patnáctou ulici, abyste se pokusili hledat stopu po tom voze. Už na tom pracuje patnáct mužů.“

Heath z New Yorku přikývl a odešel.

Wardell pohlédl do vzdálenějšího rohu pokoje a zavolal: „Lee! Vstaňte a pojďte sem.“ Žádný pohyb. Wardell zavolal znovu. Pak se otočil na Chicka: „Je ještě v bezvědomí.“

102

Chick se znovu zaculil, zvedl se ze židle a šel do rohu, šťouchl špičkou boty, ne hrubě, ležícímu do zadku. „No tak, Lee, zatřepte nohou.“ Stále žádný pohyb, Chick sáhl dolů, chytil mu paži, tentokrát hrubě. „No tak, nechte toho předstírání.“ Pak se napřímil a mimovolně se stáhl o krok zpátky při neuvěřitelném a intenzivním projevu prudkosti v hlasu, který přicházel od podlahy:

„Dej ty pracky pryč. Nesahej na mě.“

Lincoln Lee se pohnul. Bez spěchu, a dokonce jaksi důstojně, se zvedl do sedu, pokrčil nohu pod sebe a bez asistence spoutaných rukou se postavil na nohy. Přešel po místnosti, s Chickem Moffatem v patách, a zastavil se před Wardellem. Něco, co bylo v jeho držení těla a ve vyrovnanosti v obličeji a očích, neusnadňovalo Wardellovi zůstat na židli.

„Nemůžete ani porovnat výpovědi Griera a Fallona, že?“ rýpl si. „To jsou mí muži. Z muže se stane někdo jiný, když se přidá ke mně. Řeknu vám jen jedno: Nemám nic společného s tím dětinským únosem prezidenta Stanleyho. Berte to ode mne jako laskavost. Nebývám velkorysý často.“

„Díky,“ prohlížel si jej Wardell v záklonu. „Oplatím vám tu laskavost. Dám vás tam, kde už je mnoho takových jako vy. Budete se cítit jako doma.

„Jste hulvát,“ utrousil Lee ještě potichu. „Jste zbabělec a hulvát, proto je nesmysl předpokládat, že byste mohl zasáhnout do mého osudu. Jen to zkuste.“

Wardell, aniž z něj spustil oči, sáhl rukou na stůl, chvíli šmátral, než nahmatal blok s knoflíky.

103

Najeden zatlačil. Jedinou věcí, kterou si byl u Lincolna Leeho jist, bylo to, že mluvit k tomuto obličeji je zbytečné. Seděl mlčky a Lee mlčky poslouchal. Když vešel muž přivolaný zvonkem, Wardell mu pokynul a řekl:

„Toto je Lincoln Lee, šéf šedých košil. Ti, kteří ho přivedli, stojí na druhé straně chodby. Předejte jim ho a řekněte jim, aby ho zavřeli.“

„Ano, pane. Kam? Někam do budovy?“

„Pokud najdou bezpečné místo. Každopádně někam poblíž. Možná ho budu později potřebovat.“

„Dobře.“ Detektiv se obrátil k Leeovi. „Pojďte, generále, projdete se.“ Odcházeli, Lee jako první. Ve dveřích se postavili stranou, aby udělali místo dvěma vcházejícím mužům, pak odešli. Dva příchozí byli z policejního ředitelství. Jeden z nich měl zprávy o chloroformu, o hledání Vala Orcutta, o dalším pátrání a pohybu jiných a dohadech, které by zaplnily celý koš. Druhý nesl telegramy a telefonní vzkazy, které neměly být brány na lehkou váhu, pečlivě vytříděné během uplynulé hodiny snad z celého oceánu, který je zaplavil. Na stole zazvonil telefon a Wardell zvedl sluchátko. Byl to Oliver, ministr války. Řekl, že diskuse, které byl právě přítomen, ho přesvědčila, že by se mělo neodkladně vejít ve styk s finančníkem Georgem Miltonem. Nenabídl ovšem způsob, jakým se to mělo provést. Milton je nejprohnanější chlapík v celé Americe a položit mu jen tak pár otázek by zřejmě nevedlo k ničemu. Ale jakýsi přístup by se zvolit měl, aspoň se o něco v tom ohledu pokusit. Když Wardell zavěsil sluchátko, vešel třetí muž. Detek –

104

tiv ještě s někým, se ženou, která viděla Callahanův vůz opouštět pozemek Bílého domu. Také měl zprávu z vězení od náčelníka Skinnera, že strážný, který měl službu u zadního vchodu, změnil svou výpověď a teď říká, že viděl a poznal řidiče Callahanova vozu, když přijel, ale nevšiml si ho, když vůz odjížděl.

Lewis Wardell seděl shrbeně na židli, lokty mu spočívaly na bocích, ruce sepnuté, hlava pokleslá. Ostatní odešli, v místnosti zůstal jen Moffat. Ještě chvíli tak Wardell setrval, pak zvedl hlavu, zamrkal zarudlýma očima na Chicka Moffata, který vstal ze židle a měl se k odchodu.

„Počkejte chvíli,“ řekl Wardell. „Vidíte, jaké to tu je. Jak by se vám líbilo utábořit se tady a pomoct mi to všecko zdolat?“

Chick váhal. Otevřel ústa, znovu zaváhal, pak konečně zavrtěl hlavou. „Nejsem ten pravý, nemám na to hlavu. Jste zavalen prací, měl byste tu mít nějakého náčelníka, a možná ještě někoho, jako je Sampson z ministerstva financí. Je to dobrý člověk.“

„Chci tu vás.“

Chick znovu zavrtěl hlavou. „Stejně se musím trochu prospat. Bez spánku nestojím za nic.“

„Taky jsem nespal. A nebudu, dokud to tady nedotáhnu do konce.“

„To může zvládnout generál, pane, ale vojáci určitě ne. Promiňte, pane, cením si vaší nabídky, ale nemohu.“

Wardell cosi mručel, podíval se na něho a neříkal nic. Znovu si ho dlouze prohlédl, zamručel

105

a stroze prohlásil: „V pořádku. Až si odpočinete, podáte zprávu Skinnerovi.“

„Ano, pane.“

Když Chick odešel, Lewis Wardell dál seděl a zíral na hromady zpráv a telegramů na svém stole. Když sáhl na první hromadu, řekl si pro sebe polohlasně: „I tenhle chlap může něco vědět, ať už je to cokoliv.“

Dole šel mezitím Chick Moffat po chodníku k zaparkovanému skromnému černému sedanu, který koupil teprve před dvěma měsíci v očekávání, že Alma Croninová se tu a tam nechá ráda svézt. Postávali tam dva nebo tři vojáci. Rozednívalo se, ale do východu slunce byl ještě chvíli čas. Puls života byl teď tišší. Když se Chick u sedanu zastavil, pouliční světla zablikala a zhasla. Mírný vánek přinášel ze západu vůni zeleného porostu Potomac Parku a vlhkost řeky. Chick dal nohu na stupačku a rozhlédl se. Stálo tam víc než tucet zaparkovaných aut tu a tam, bez známky aktivity. Když šplhal za volant, zamumlal:

„Jestli na mě ten starej někoho pověsí, ať se nafoukne a praskne.“

5

To středeční ráno v osm hodin se do Bílého domu dostavil náčelník Skinner s dalšími šesti muži z tajné služby. V přízemí je přijala paní Stanleyová. Měla zarudlé, unavené oči, bezbarvé rty, ale

106

ovládala se. Náčelník se jí zeptal, zdali má nějaké zvláštní instrukce či návrhy.

Zavrtěla hlavou. Raději pokračujte stejně jako kdekoliv jinde. Buďte důslední. Navrhovala jsem to již panu Wardellovi po telefonu a on souhlasil. S panem Brownellem jsme všechno důkladně prohledali, aspoň si to myslíme. Samozřejmě ne profesionálně, ale byli jsme příliš vylekaní a rozrušeni vědomím, co děláme. Věřím, že neodstraníte nic, aniž se se mnou poradíte a že povolíte přítomnost pana Brownella, když budete v prezidentově studovně.“

„Ano, madam. Jistě.“

Paní Stanleyová se měla k odchodu, ale ještě se otočila zpět. „Prosím, dejte mi vědět, až skončíte.“

„Jistě, madam.“

Náčelník dal svým mužům instrukce, rozdělili se a pátrání v Bílém domě začalo.

6

Devět hodin.

Služebná sice nevážila ani čtyřicet kilo, ale úspěšně to kompenzovala svou pohyblivostí. Měla černé vlasy, vystouplé lícní kosti a špičatou bradu. Její služební úbor nebyl příliš čistý. Poté, co podala snídani, se převlékla do pracovního a nečekala již žádné hosty. Po naléhavém tlaku zvenčí držela dveře pevně se slovy::

„Paní Brownellová je také pryč. Nevím, kdy se

107

vrátí. Musíte počkat dole. Obsluha výtahu vás neměla sem nahoru vůbec pouštět.“

Muž na chodbě tyčící se nad ní netrpělivě nakukoval dovnitř škvírou ve dveřích: „Nemohu čekat. Musím se na něco podívat v pokoji pana Brownella. Pusťte mě dovnitř a já vám to pak vysvětlím,“ prohlásil.

Služebná vrtěla hlavou a rozhodla se dveře zavřít. Ani se nehly. Najednou ji prudce odhodily zpátky, když se do nich opřela váha ramene s osmdesáti kily za sebou. Nabrala zpět rovnováhu, ale nesnížila se k tomu, aby utekla, stála a chystala se křičet. Muž byl ovšem zjevně stejně rychlý jako silný, protože než stihla začít křičet, zakryl jí ústa rukou, paže jí přitiskl k bokům a celou ji zvedl do vzduchu. Přenesl ji přes vstupní halu do obývacího pokoje, posadil se na židli a natáhl šiji na klín zády k sobě, pusu jí zacpal pevně jako víko na sklenici s ovocem a druhou rukou ji nehybnou svíral od boků nahoru.

„Když přestanete kopat, budeme jednat,“ řekl.

Kopala.

„Dobrá. Stejně poslouchejte. Jsem z tajné služby. Když mi dáte šanci, ukážu vám odznak. Hledá se prezident, možná jste o tom už slyšela, a máme za to, že v pokoji pana Brownella se nachází jedna či dvě maličkosti, které by nám mohly pomoct. Nechci vám ublížit – tedy, jsem rozhodnut vám neublížit. A taky vám neublížím, a neukradnu ani stříbro, ani vaše peníze nebo diamanty a neodnesu ani koberce. Když mi slíbíte, že budete jednat rozumně, pustím vás a domluvíme se. Můžete sledo –

108

vat každý můj pohyb a ujišťuji vás, že vám tu neudělám nepořádek, který byste pak musela uklízet. Dáte mi ale slib. Vím, že jste člověk, který své sliby dodrží. Budete se už chovat hezky? Jestli bezpodmínečně slibujete, že už budete hodná, zvedněte pravou nohu.“

Přestala kopat a poslouchala. Zvedla pravou nohu a nechala ji chvíli nataženou. Podíval se – byla malá, ale ne bez tvaru – ruka, která ji svírala, trochu povolila a druhá se stáhla z úst. Nepochybně by vykřikla. Měla v úmyslu vydat ze sebe ten nejděsivější výkřik svého života, kdyby se ovšem na to nepotřebovala připravit hlubokým nádechem plic. Přestože se zprudka nadechla a současně trhla tělem na stranu, byl rychlejší a umlčel výkřik dřív, než se stačil rozeznít. Zase ji držel.

„To od vás nebylo hezké,“ zaprotestoval. „Budeme předstírat, že nerozeznáte pravou nohu od levé. Přece nebudeme nepřátelé. Teď mi promiňte.“

Sesul se dopředu ze židle, až dřepnul na bříška pod palci nohou, položil služebnou na záda na podlahu, obkročil ji tak, že jí koleny přidržoval paže podél boků. Volnou rukou vytáhl z kapsy kapesník, rozložil jej, rotřepal a vsunul do úst. Udělal to rychle a ne příliš něžně, protože dělala docela rámus, jak kopala patami do koberce na zemi. Odnesl ji do kuchyně a svázal ruce a nohy utěrkami, které našel v zásuvce. Další utěrkou zajistil kapesník v ústech a obě ruce a obě nohy pevně přivázal ke kuchyňské židli. Napřímil se a pohlédl na ni dolů.

„Tak,“ řekl, „teď budete mít spoustu času na přemýšlení, jak od sebe nohy rozeznat.“ Vrátil se do obývacího pokoje, chvíli se rozhlížel, pak zavrtěl hlavou. Přešel na druhou stranu do malé haly a odtud do ložnice. Tam zahájil své pátrání po té jedné či dvou maličkostech“.

7

Deset hodin.

V knihovně v Pittsburghu stál Ben Kilbourn u masivního narůžovělého psacího stolu a mluvil do bílého telefonu. „Ne! Sežeňte ho tedy. Říkám vám, že my nemůžeme. – Ach, promiňte. Okamžik, senátore Allene, předám vám pana Cullena.“

Podal sluchátko muži s šedýma očima na otočné židli a udělal krok stranou. „Allene? Cullen. Co je?“

Tři sta třicet kilometrů se nesl po drátě senátorův opatrný hlas s kultivovanou výslovností. „Ještě ho nenašli.“

„To vím.“ Ocelář byl sarkastický a netrpělivý, že málem vybuchl. „Nejsem odtržený od civilizace. Co Kongres? Zasedáte dneska?“

„Zasedneme a zase se rozejdeme.“

„Jak to myslíte? Nemáte nic na pořadu jednání?“

„Ale ano, máme. Vydáme nějaké usnesení o tom, že situace je složitá, občané nervózní a že nás to mrzí, a pak se rozejdeme.“

110

„Proboha.“ Cullen se na okamžik odmlčel, aby to vstřebal. „Pak jste dokonale poraženi.“

„Nevím, jestli jsme poraženi. Řekl bych, že ne. Před deseti minutami poznamenal Reid, že jediné, co můžeme udělat, je zůstat pod stromem, dokud nebude po přeháňce.“

„Pak jste poraženi. A Reid také. Vím, že nemáte moc odvahy, jste příliš chytrý na to, abyste ji projevoval, ale myslel jsem, že aspoň Reid je bojovník. Poslouchejte, Allene. – Ne, poslouchejte mě. Skončil jsem s vyčkáváním stejně jako tato země. Byl jsem trpělivý jako kupón jihoamerického dluhopisu, ale končím. Situace je nebezpečná. Chceme akci. Najít prezidenta nebo zvolit jiného, jaký je v tom rozdíl? Je čas jednat. To je moje poslední slovo. Dostali jste se do pěkné šlamastyky kvůli všem těm schůzím a čachrování a doprošování se, dnes děláte to, co jste měli udělat před měsícem. Dejte to do pléna a bojujte za to. Předložte pevné rozhodnutí o prohlášení války bez kňourání a protlačte to. Většina prchne a ostatní můžete ignorovat. Sežeňte Reida, Wilcoxe, Corcorana a pár dalších, na které se můžete spolehnout, a jakmile se skončí s občanskou nervozitou a lítostí kongresmenů, ujměte se vedení zasedání.“

„Poslouchejte, Cullene –“

„Není nic, co bych chtěl ještě slyšet. Postavte se do čela. Jednejte. A to dnes.“

„Ale toto si musíte poslechnout.“ Hlas senátora Allena mírně zeslábl a začal podléhat vlivu stresu více, než kdykoliv dřív. „Je mi líto, Cullene. Vy víte, jak mě to mrzí, ale patrně netušíte, co se tady

111

děje. Wilcox se bojí, až z toho zadrhává. Ani za nic by se na ulici neukázal s někým, kdo otevřeně podporuje vstup do války. Corcoran se sice nebojí, ale nejenže by vám nepomohl s podporou vašeho návrhu, on by mu v plénu ještě silně oponoval. A jak se vyjádřil Reid jsem vám řekl. Stojí si za svým názorem. Válečné rozhodnutí by dnes dostalo jen jeden hlas. Můj. Další postup v mé kariéře by pak byl můj pohřeb.“

Cullen řekl: „Ha. Vy se bojíte taky. Odkud se ten strach bere? Jste mi ale prima parta, vy státníci. Asi budeme potřebovat novou krev. Proč všichni strkají hlavu do písku?“

„Protože válečníci unesli prezidenta,“ odpověděl Allen.

„Oni to vědí? A kdo je to?“

„Nevědí. Jen se dohadují. Vlastně se ani nedohadují, mají ten pocit. Podezírají každého. Podezírají i vás. Nepřekvapilo by mě, kdyby ta linka byla odposlouchávána.“

„Pitomci.“

„Jistě víte, že kabinet postavil do čela vyšetřování Wardella. To je pro nás nepříjemné, znemožňuje to náš plán. Brownell je zodpovědný. Uvědomujete si, jaká panuje atmosféra, a to nejen ve Washingtonu? Dav dnes ráno házel kamení po Albertu Courtneym ve Filadelfii a byli by ho vytáhli z auta, kdyby ho policie nezachránila. Voorman tady ve Washingtonu na dobrou radu sedí doma. Mám spolehlivou informaci, že právě zasedá vláda a dává dohromady seznam lidí, kteří budou před –

112

voláni, vyslýcháni a snad i zadrženi. První na seznamu je George Milton. Další jste vy.“

„Jo? Ti blbci se snad zbláznili.“

„Vždyť vám to povídám. Jestli budete předvolán do Washingtonu, radím vám, abyste přijel vlakem. Nejezděte svým autem, neberte si soukromý vůz, je to příliš nápadné.“

„Proč bych měl jezdit do Washingtonu? K čertu s nimi.“

„Jistě, dělejte, jak uznáte za vhodné.“

„Vynasnažím se.“

Ocelář zavěsil. Seděl se zaťatýma rukama na stole před sebou, mazaný, mocný a nebezpečný. Jen neměl do čeho uhodit.

Ulevil si alespoň slovně: „Proboha, toto jsou lidé, které platíme, aby vedli naši zemi. Jeden z nich se nechá unést a ostatní jsou hned banda zbabělců.“

Najednou se rozkřičel na Bena Kilbourna: „Čemu se sakra culíte? Těma svýma pitomýma růžovýma tvářema! Berete snad antidepresiva?“

Kilbourn řekl: „Ano, pane, tonikum.“

8

Ve čtvrt na dvanáct a pět minut seděli v úřadu tajné služby Lewis Wardell s náčelníkem Skinnerem a hleděli jeden na druhého. Wardell vypadal unaveně, napjatě a rozhodně. Náčelník skepticky

113

a nanejvýš znepokojeně. Právě promluvil náčelník:

„To všechno vím, ale i tak bych šel na vládu. Za svůj život jsem měl v ruce spoustu důkazů podmíněných okolnostmi, které se nakonec ukázaly jako bezcenné. Kdyby z toho mělo být fiasko, bylo by moc užitečné mít to podložené jejich parafami.“

„Ale já mám zmocnění vlády,“ na to Wardell. Proč se s nimi hádat a marnit tak spoustu času? Myslím, že byste měl raději jít a přivést ho.“

„Když myslíte. Raději mi to dejte písemně.“

Wardell chvíli seděl se založenýma rukama a sevřenými rty, pak se s odhodláním otočil ke stolu, uchopil do ruky pero a psal.

Od okamžiku, kdy za rozbřesku odešel z tohoto úřadu Chick Moffat, se stalo pár věcí. V Kolumbijském okrese bylo vyhlášeno stanné právo na přímou zodpovědnost generálmajora Francise Cunnunghama s tím, že tento bude každou hodinu podávat zprávu ministerstvu války, které bude dále informovat vládu. Rozběhlo se neoficiální pátrání po okolí zburcovanými občany, a vzhledem k tomu, že probíhalo na území přes půl druhého milionu čtverečních kilometrů, bylo neefektivní, neorganizované a všechno, jen ne důkladné. Ovšem většinou nepopiratelně smrtelně vážné a dobře míněné. Další Wardellův pokus dostat něco z Lincolna Leeho skončil totálním krachem, a Lee byl poslán do okresního žaláře. Liggett a Billings, ministři zahraničí a zemědělství, přinesli Wardellovi zprávu z vlády, navrhující, aby bylo okamžitě navázáno pevné spojení s určitými vyjmenovanými národní –

114

mi finančními a průmyslovými lídry. Wardell jim poděkoval a dočasně je odvolal, jelikož do té doby – něco po desáté – obdržel dvě zprávy, obě vedoucí k překvapivým a velice nepravděpodobným závěrům. V tu dobu se náčelník Skinner vrátil z pátrání v Bílém domě. Nenašlo se nic, co by alespoň domněle mohlo být považováno za záchytný bod, i když díky spolupráci paní Stanleyové prohledali v budově každý milimetr čtvereční. Přesto nebyl tento počin úplně neplodný. Venku na kryté příjezdové cestě vzadu nalezl jeden z mužů uvnitř zaplněné popelnice zajímavý předmět. Láhev do dvou třetin naplněnou chloroformem. Ta popelnice tam stála čtyřiadvacet hodin a člověk, který vynášel odpadky si pamatoval, že byla částečně plná v úterý ráno a zbytek musel být dodán do středy do rána. Nepamatoval si, že by viděl tu láhev a nedokázal určit, zda pocházela z nějaké místnosti v domě, či ne.

Náčelník vytáhl láhev z kapsy a podal ji Wardellovi. „Museli jsme ji omýt. Byla pěkně zamazaná. Na otisky prstů jsme mohli rovnou zapomenout.“

Wardell vzal láhev a vstal ze židle. „Za minutu jsem zpět. Jdu jenom na konec chodby, někomu ji ukážu.“ Odešel, po krátké chvíli se vrátil a pokračoval v diskusi, která za půl hodiny skončila Skinnerovou radou – Wardellem ignorovanou – aby šel na úřad vlády dříve, než cokoli podnikne.

115

9

V půl dvanácté seděl Harry Brownell u svého psacího stolu v soukromé kanceláři úřadu vlády. Před hodinou opustil předčasně zasedání vlády, aby se setkal s novináři. Tato nepříjemná záležitost právě skončila. Zástupci tisku byli jako psi. Když jim Brownell předhodil jedno či dvě dietní sousta s tím, že to by tak bylo vše, supěli vzteky. Jeden z nich, majestátný a působivý, v balonovém plášti, protestoval hlasem, který vzrušením přeskakoval až do sopránu: „Uvědomujete si, pane Brownelle, že je povinností vyplývající z vaší funkce obeznámit sto dvacet milionů amerických občanů jaké kroky podnikáte, aby byl jejich prezident nalezen?“ Ostatní ho sborově podpořili. Jeden pobouřeně křičel, že osm hodin strávil před budovou tajné služby a odměnou mu bylo to, že ho za úsvitu vyprovodili na chodník a řekli mu, aby tam zůstal. Brownell varoval, strašil a uklidňoval, hodil jim další hubené sousto a pak se jich konečně zbavil.

Byli pryč teprve pár minut, a Brownell si sotva stačil utřídit myšlenky ohledně návrhů, jež zamýšlel odpoledne ve vládě přednést, když vešel jeho tajemník a ohlásil návštěvu náčelníka Skinnera. Na Brownellův pokyn tajemník odešel.

Náčelník Skinner vešel s kloboukem v ruce, přešel pokoj a zastavil se přímo před Brownellovým stolem. Zůstal stát a díval se na něj s hlavou mírně nakloněnou ke straně.

116

„Dobrý den, Skinnere,“ pozdravil jej Brownell a tiše si ho prohlížel. Nakonec zvedl obočí a s jinou modulací v hlase řekl: „Dobrý den.“

Skinner vzdychl. „Pan Wardell vzkazuje, že by vás měl rád ve své kanceláři. To je v té, která bývala moje.“

Brownellovo obočí kleslo a zamířilo ke kořenu nosu. „Musí prožívat pocit velikášství, když vás používá jako svého poslíčka. Má snad jeho telefon poruchu?“

Náčelník zavrtěl hlavou. „Nevím. Dostal nápad a chce vás vidět okamžitě. Máte jít se mnou. Je to možné?“

„Proč…“ Brownell se odmlčel. Skinner na něho hleděl, sledoval, jak si ovlažuje rty a jak zatíná skráně. Uvědomil si, že člověk, který neovládá své skráně, by nikdy nemohl být dobrý hráč pokru. „Jistě, mohu jít, jestli je to důležité,“ prohlásil nakonec Brownell. „Zjistil snad něco?“

„Snad. Poví vám to sám.“

Brownell vstal a šel si pro klobouk. Zastavil se ve vedlejší místnosti, aby zpravil sekretářku o tom, kam jde, a aby jí dal nějaké instrukce. Pak muži opustili kancelář.

Když dorazili na úřad tajné služby, scéna již byla připravena. Každopádně to tak náčelníkovi připadalo a vyslal Wardellovi souhlasný pohled. Brownell pouze viděl, že v místnosti je víc než dvanáct mužů, kteří tu postávali a zřejmě neměli co dělat. Wardell seděl u psacího stolu skloněn nad otevřenou zásuvkou. Když k němu Brownell přistupoval, zavřel zásuvku a napřímil se.

117

Brownell kývl na pozdrav. „Skinner říkal, že mě chcete vidět.“

„Ano.“ Wardell se mu upřeně podíval přímo do očí. „Potřebuji s vámi mluvit. Nebudu dělat žádné okolky. Nejdříve vás musím požádat o laskavost. Postavil byste se někam do té skupinky mužů?“

Muži se shromáždili na opačném konci stolu. Brownell se na ně podíval, pak zpět na Wardella. „Jistě. Jestli je k tomu důvod.“

„Ten je snad zřejmý. Máte být identifikován.“

Brownell otevřel pusu, pak ji zase zavřel a aniž promluvil, zamířil ke skupině. Uvolnili mu místo a on vplul mezi ně. Wardell opustil místnost. Za okamžik se vrátil a vedl před sebou ženu – ženu solidní tělesné váhy, ale ne tlustou, středního věku, nikoliv rozrušenou, ale také ne docela klidnou. Wardell ji zastavil tři kroky před skupinou.

„Paní Dellingová. Je muž, o kterém jste mluvila, jeden z těchto?“

Zena si muže prohlížela, pěkně jeden obličej po druhém. Stáli tam vysocí i menší, mohutní i střední postavy. Vůbec nebyla vyvedena z konceptu tím, že její pohled opětuje tucet párů očí. Než se rozhodla, dala si načas. Nakonec kývla a na jednoho neochvějně ukázala prstem.

„Tento. Ten dobře oblečený, v černém obleku s modrou kravatou a velkým nosem.“

Wardell promluvil: „Vystoupil byste dopředu, Brownelle?“ Skupina zůstala za ním. Brownell se postavil přímo před ženu. „Myslíte tohoto genlemana, paní Dellingová?“

Vypadala přesvědčeně. „To je on, ano, pane.“

118

„Jak moc jste si jistá?“

„Nikdy nezaujímám stanovisko, pokud si nejsem stoprocentně jistá. Dlužíme to pravdě, myslím, nikdy ji nezradit.“

„Velmi dobře. Děkuji vám. Teď prosím běžte zpátky, kde jste byla, a počkejte tam. Za žádných okolností neodcházejte. – To je vše, pánové. Počkejte vpředu na další úkoly.“

Žena odešla. Muži odcházeli jeden za druhým po ní. Náčelník Skinner se měl k odchodu také, ale Wardell na něj zavolal, aby zůstal, a on zavřel dveře a vrátil se.

Brownell se nehnul z místa, které zaujal ve skupině před ženou. Když se zavřely dveře, otočil jen hlavou a řekl Wardellovi: „Jistě to bude jen jakýsi nesmysl, ale poměrně iritující. Máte pro mě vysvětlení?“

„Posaďte se.“ Wardell si sedl na svou židli a rukou ukázal na další. „Pojďte, posaďte se, vysvětlím vám to. – Posaďte se tam, Skinnere.“ Prezidentův tajemník šel rozvážně k židli, rozhodil cípy svého balonového pláště a posadil se.

„Vysvětlím, jestli je to nutné. Ale bylo by rychlejší a lepší, kdybyste to udělal vy. Co kdybyste mi řekl všechno, co víte o zmizení prezidenta.“

Náčelník tajné služby si pomyslel: Udělal chybu. Neměl dopustit, aby tu ženu viděl. Brownell byl hodně nejistý, teď se mu ulevilo.

„Řekl jsem vám všechno, co vím,“ řekl Brownell. „Byl jste první a jediný.“

„Řekl jste mi historku. Teď chci pravdu.“

„Znáte ji. Celou, ode mne.“

119

„Nikoliv, Brownelle. Chci pravdu. Ať je jakákoli, je to váš nejlepší vklad.“

Brownell chvíli seděl, pak se v židli nahnul dopředu, aby zabořil pohled do Wardellových očí. Promluvil pomalu a s hořkostí: „Takže vás někdo zpracoval. I vás. A vy si teď myslíte, že když mě vyloučíte ze hry, budete moct pokračovat dál. Co je to za hru? Jak to máte vymyšlené?“

Dlouhé vteřiny na sebe dva páry očí hleděly, nepřátelsky, podezíravě a rozhodně. Wardell konečně uhnul pohledem. „V pořádku,“ vyštěkl. Otočil se na židli, sáhl dolů a otevřel zásuvku stolu. Vytáhl nejdříve hromádku kapesníků, pak lahvičku s chloroformem a vše položil to na stůl.

Řekl a přitom znovu hleděl Brownellovi přímo do očí: „Mám tady pro vás tři fakta. První, v pondělí večer v devět hodin jste koupil u paní Dellingová v lékárně jejího manžela na Ackerově ulici lahvičku chloroformu. Druhý, tady je devět kapesníků, které byly odneseny dnes ráno z ložnice vašeho bytu, identických s tím nalezeným na trávníku u Bílého domu a napuštěným chloroformem. Třetí, tato lahvička, ještě ze dvou třetin plná, kterou nalezl Skinner dnes ráno u Bílého domu je ta, kterou jste koupil od paní Dellingová. Je to značka, kterou tam prodávají.“ Wardell se krátce odmlčel, hlas měl nyní jako bič. „Já jsem své vysvětlil, je řada na vás.“

Brownell promluvil tiše: „Je to docela dobrá konstrukce. Jsem ale v nevýhodě, protože nevím určitě, zda jste na ní zúčastněný nebo ne. Jestliže ano, je ztráta času s vámi hovořit. Jdu na vládu.“

120

„Nikam nepůjdete. Konstrukce, k čertu. No tak, Brownelle, proboha, vzdejte to. Nemůže vám to projít, je to beznadějné. Povězte mi vše, rozmotejme to. Kde je? Nechejte mě ho dosadit zpět do Bílého domu a můžete si to s ním urovnat.“

Brownell byl stále potichu. „Nemyslel jsem, že jste tak chytrý, Wardelle. Nevěřím, že jste. Vy to nakonec budete myslet upřímně. Nebo jsem vám něco provedl?“

„Sobě jste provedl. Co jste udělal s chloroformem, který jste koupil na Ackerově ulici v pondělí večer?“

„Žádný chloroform jsem nekoupil.“

„Cože! Viděl jste, že vás poznala.“

„Žádný chloroform jsem nekoupil.“ Brownell se opřel v židli, přehodil nohu přes nohu a pomalu si třel dlaně o sebe. Přes jeho ustaraný obličej, si náčelník Skinner pomyslel: Sakra, on má z něčeho velkou radost. „Podívejte se, Wardelle,“ začal Brownell, „řekněme, že jste upřímný. Bůh ví, že i já jsem. Žádný chloroform jsem nekoupil, nikdy jsem nebyl v Ackerově ulici a ani nevím, kde je. Nic nevím o ženě, která na mě ukázala, ale to se snadno dalo zařídit pomocí fotek. Kdokoli to s ní zaranžoval, mohl zvládnout i ty detaily. Nemají žádné další svědky, kteří by mě viděli? Měli by mít. Co se skleničky týče, kterou, jak říkáte, našel Skinner v Bílém domě, nebylo by ode mne trochu hloupé, kdybych ji tam nechal? Zrovna tak bylo od nich hloupé ji tam ukrýt, ale to je jejich vec.

„Ona nebyla v Bílém domě. Byla venku v popel –

121

nici a byl to druh a velikost, jakou jste koupil od paní Dellingová.“

„Ten druh, který jsem nekoupil. Ne. Jestliže byla lahvička venku, třeba ji tam neukryli, třeba je to ta, kterou použili. Co se kapesníků týče, to se také mohlo domluvit, může to být jen náhoda. Muž z tajné služby, Corliss jej našel. Nosil jsem ho v kapse několik hodin, než jsem vám ho předal. Neuvědomil jsem si, že se podobá nějakému mému. Kdokoli se vloupal do mého bytu na váš příkaz – sláva vaší cti – vám musel podat zprávu, že mám v zásobě několik různých druhů, většinu docela obyčejných. Z toho, co vím od své ženy, nejsem v užívání kapesníků tak pečlivý, jak bych měl. Tak. Jestli tu podívanou zrežírovali jiní a vy jste byl napálen, toto je mé vysvětlení. Jestliže jste členem toho ansámblu, zapomeňte, že jsem se namáhal něco vysvětlovat. Každopádně tudy cesta nevede a vy jen marníte drahocenný čas. A nemyslete si, že to nepůjde do vlády, protože ono to tam půjde.“

Lewis Wardell seděl a díval se na něho, než konečně řekl: „To tedy půjde do vlády. Vezmu to tam sám. Jste blázen, že to nevzdáváte. Kdybyste toho teď nechal, mohl byste z toho vyjít živý.“

„Vláda zasedá teď. Půjdeme tam spolu?“

„O ne, nepůjdeme.“ Wardell stiskl knoflík na stole. „Půjdu sám a hned zařídím, aby se to neututlalo. Trocha publicity nemůže uškodit. – Poslední šance, Brownelle. Promluvíte?“

„Marníte čas a děláte ze sebe hlupáka.“

Vešel muž. Wardell se k němu obrátil a nařídil,

122

aby poslali dovnitř dva muže.“ Telefon na stole zazvonil. Wardell požádal úředníka, aby počkal, otočil se, a zvedl sluchátko. Měl malé potíže konverzaci začít, s trochou netrpělivosti řekl: „Ano, teď chápu, Erasmova nemocnice.“ Pak už jen poslouchal, jednou či dvakrát si povzdechl a položil pár otázek. Když konečně položil sluchátko, otočil se zpět k úředníkovi:

„Pošlete raději čtyři a dělejte.“

Úředník se dal do pohybu. „To pro vás, Brownelle, může znamenat život nebo smrt, uvědomujete si to? Opravdu nepromluvíte?“ zkoušel to naposledy Wardell.

Prezidentův tajemník se na něho jenom tiše díval. Náčelník tajné služby si odkašlal, kroužil chodidly a jeho šedé oči vypadaly pochybovačněji než kdy předtím. Vešli čtyři muži a uvnitř se postavili do řady.“

„Neznám vaše jména,“ začal Wardell. „Na jednoho se podíval „Vy, pojďte sem.“ Muž udělal krok dopředu. „Toto je pan Harry Brownell, tajemník prezidenta Stanleyho. Vezměte ho do okresního žaláře, zavřete ho tam a nechte dobře hlídat. Nedovolte, aby se s kýmkoli setkal bez mého svolení. A zajistěte, aby byla moje nařízení striktně dodržována.“

Muž udělal krok směrem ke dveřím, Brownell se k němu připojil a oba beze slova odešli. Náčelník Skinner vzdychl. Wardell k sobě zavolal dalšího:

„Přes chodbu v místnosti číslo devět je žena, Viola Dellingová. Je s ní muž z New Yorku, detek –

123

tiv. Zavřete ji dole, jestli je tam ještě nějaké místo. Pokud ne, odveďte ji do vězení. Pak o ní spolu s tím z New Yorku zjistěte vše, co bude možné, obzvlášť s kým se setkala a kde byla v průběhu minulého týdne. Také chci informace o jejím manželovi. Bude dělat bengál, ale já už ji nechci vidět. Odveďte ji pryč. Pamatujte, že je stanné právo a občanská práva jsou zrušena.“

Muž se otočil na podpatku a odešel.

Wardell se obrátil ke dvěma zbývajícím: „Znáte Washington? Víte, kde je Erasmova nemocnice?“

Přikývli.

„V té nemocnici na úrazovém oddělení leží mladý muž jménem Val Orcutt. Přiveďte ho sem jak nejrychleji můžete. Jeďte autem, jestli nějaké máte, nebo si vezměte taxík. Má rozbitou hlavu, tak s ním zacházejte opatrně. Jestli bude mít zase amnézii, nebude nám moc platný. Víte, co znamená amnézie?“

Jeden muž řekl: „Ztráta paměti.“

„Přesně tak. Opatrně s ním!“

Muži odešli.

Wardell vstal ze židle, nahrbil se, zakroužil rameny dozadu, vypjal hruď a zhluboka dýchal. „Sakra,“ řekl, jsem úplně groggy.“

Náčelník přikývl. „V zásuvce je kvarta bourbonu.“

„Ne, děkuji. Co byste řekl chlebíčkům se sýrem a kávě?“

„To bych si dal.“

Poté, co zavolali kancelářského zaměstnance

124

a přikázali mu přinést chlebíčky a kávu, řekl Wardell Skinnerovi: „Předpokládám, že vpředu jsou nějací novináři. Šel byste tam a pověděl jim, že Harry Brownell je zatčen? Snad ta zpráva někde něco spustí.“

„To určitě,“ souhlasil náčelník. Vstal a šel to zařídit.

10

Pár minut před polednem šel Chick Moffat po chodníku, ani rychle ani ne úplně beze spěchu, jen tak šel a blížil se ke vchodu na ministerstvo spravedlnosti. Jedním jeho úkolem ze sta, které to ráno měl, bylo najít Vala Orcutta, řidiče potravinové dodávky, a když telefonoval z Isherwoodu pro instrukce ke způsobu úderu, bylo mu řečeno, že kořist byla vyplašena z úkrytu a on se má hlásit na základně. Skoro u cíle však zasáhla náhoda, která ho zdržela. Právě když chtěl zahnout ke vchodu, uslyšel zavolat své jméno hlasem, který ho přiměl otočit se uprostřed kroku.

Na chodníku stála Alma Croninová. „Chicku! Díky Bohu.“

„Taky mu děkuji,“ culil se. „A poděkuji komukoli budeš chtít. Odkud běžíš?“

„Ne odkud, ale kam. Nechodíš už vůbec domů? Snad stokrát jsem se tě snažila včera večer zastihnout telefonicky, a dnes ráno znovu.“

„Ze jsi mě potřebovala zrovna včera večer. Hle –

125

dám prezidenta. Šel jsem spát za úsvitu a spal celých sto čtyřicet minut.“

Posunovali se ke kraji chodníku, aby je někdo nesrazil. Chick na ni hleděl dolů a ona na něj nahoru, a v jejich tvářích bylo rázem podstatně více barvy a života než před dvěma minutami.

„Nepotřebovala jsem tě. Chci říct, potřebovala jsem se tě na něco zeptat.“

„Chápu. A děkuji mockrát. Zkusila jsi zavolat na ústřední nádraží?“

„Ne. Je to něco velice… Právě jdu za panem Wardellem. Chtěla jsem nejdříve navštívit pana Brownella, ale nemohla jsem ho najít. Mohla bych se tě asi zeptat teď, ale tady na chodníku…“

„Zvu tě na oběd.“

Alma řekla, že by měla být v jednu hodinu zpátky v Bílém domě a Chick na to, že za tu dobu by se stihl najíst dvakrát. Bylo půl jedné. Váhala jen krátce. Chick věděl o jednom podniku nedaleko, kde měli jehněčí žebírka s pažitkou a senzační omáčkou. Odkráčeli spolu. O dva bloky dál v jedné postranní ulici vstoupili otočnými dveřmi dovnitř. Byla to jedna z nemnoha restaurací, kde je kuchyň tak blízko vchodu, že její vůně naplňuje vzduch, a kde vaří tak dobře, že hlad je nosu dlužníkem.

Když si objednali, zeptal se Chick: „Chceš se mě na to zeptat teď, nebo si to schováš ke kávě?“

Alma se rozhlédla. Bylo brzy a v restauraci nebylo mnoho bdí. Sousední stoly nebyly obsazené. „Nechtěla jsem se tě ptát po telefonu,“ odpověděla. „Chtěla jsem se s tebou setkat. Skoro se bojím

126

o tom mluvit, i s tebou. Neměla jsem tušení, že lidi mohou být takoví.“

„Co je na lidech špatného?“

„Všechno. Jsou tak hrozní zbabělci. Já taky, takže je ani nemohu odsuzovat. Víš, že zatkli hodně lidí z Bílého domu? Že agenti tajné služby dnes ráno prohledali budovu odshora až dolů? Každý mluví šeptem, pokud vůbec. Dnes ráno cestou do práce mě někdo sledoval, jsem si tím jista.“

„To jsem byl jen já, abych byl při ruce, kdyby ses mě chtěla na něco zeptat.“

„Nevtipkuj, Chicku. To není legrace. Je to hrozné.“

„No… V životě jsem sledoval už tolik lidí, a skoro nikdy to k ničemu nevedlo. – Tady jsou jehněčí žebírka. Jednou jsem je zkoušel takhle připravit doma a pěkně mě vypekly. Samozřejmě, je to hrozné a bude to ještě horší, než to bude zase lepší, ale ty s tím nemáš nic společného. Díky Bohu. Podej mi talíř.“

Dal na talíř žebírko, lžící ho polil omáčkou, pak obsloužil sebe a objednal pivo. Jedli a mluvili o žebírku.

Alma se znovu kolem sebe rozhlédla. Nahnula se dopředu. „Chtěla jsem se tě zeptat, Chicku, co mám dělat.“ Mluvila tiše, pak ještě tišeji. „Včera večer kolem jedenácté hodiny, asi půl hodiny poté, co jsem se vrátila z výslechu od tvých kolegů, přišel za mnou jeden muž a nabídl mi pět tisíc dolarů za to, abych ukradla deník paní Stanleyové a dnes v poledne mu ho dala. Řekl, že všechno, co chce,

127

jsou poslední dva týdny. Když jsem odmítla, nabídl mi deset tisíc.“

Chick žvýkal, polkl, pak prohlásil: „Hmmm, tak první dáma si píše deník.“

„Samozřejmě. Všichni to vědí. Psalo se o tom v novinách.“

„No… tak gratulace. Deset tisíc je docela slušný balík. Stačilo by to na svatbu, tedy kdybys nebyla proti.“

„Neblázni. Když jsem odmítla jeho první nabídku, u té druhé jsem předstírala, že přemýšlím. Naléhal. Řekla jsem, že i kdybych se rozhodla to udělat, nebyla by k tomu příležitost před polednem, ale mohla by být později. Tvrdil, že to ale musí být dnes. Řekla jsem mu, ať přijde ke mně v osm večer a buď deník mít budu nebo ne. Ujistil mě, že přijde.“

„Proč myslíš, že blázním, když mě zajímá tvůj postoj k manželství?“ zeptal se Chick. „Protože tohle je něco vážného.“

„Ale sňatek vážná věc je.“

„Opravdu? Nic o tom nevím. Chicku, co mám dělat? Mám to říct paní Stanleyová? Mám jít za panem Wardellem, aniž bych jí o tom něco řekla?“

„Podívej.“ Chick odložil příbor. „Přes tři měsíce čekám na vhodnou příležitost, abych se tě zeptal na tvůj názor na sňatek, a teď, když jsme se k tomu konečně dostali, mohli bychom to rovnou vyřešit. Na sňatku není nic hloupého, ne?“

Jejich pohledy se setkaly. Alma vypadala podrážděně, ale cítila, jak rychle podrážděnost ustupuje. Aby si jí zachovala aspoň trochu, sklopila

128

oči. Nabodla vidličkou žebírko a ukrojila plátek. „V pod-statě ne.“

„Opravdu na tom není ale vůbec nic hloupého, že ne?“

„Asi ne. Jak to mám vědět? Nemám důvod si to myslet. Ty ano?“

„Fajn. Já? Proboha, ne. Myslím, že to je prostě báječné, myslím…“ Vzhlédla a protože z ní ještě pořád nespustil oči, působil ten náraz jejího pohledu jako záplava sluneční záře v temné jeskyni. Zalapal po dechu. Slova, která očekával, že přirozeně postupně vyřkne, mizela někde pod hrdlem a nezdálo se pravděpodobné, že by byla brzy k dispozici. „No…“ dostal ze sebe nakonec, jsem rád, že to máme vyřešené. To jsem opravdu rád. Jak vypadal ten člověk, co ti nabídl deset tisíc dolarů?“

Alma se usmívala. Ten úsměv měl znamenat, ačkoliv jen pro ni: Je to dokonalý drahoušek, miluju ho a chci ho, a jestli se přistihnu klesat k nějaké záludnosti, ať se v ten okamžik propadnu rovnou do pekla. „Byl vysoký a silný, blond vlasy, špinavé nehty a měl hnědého motýlka,“ řekla nahlas.

Ukaž mi v tomhle nějakou ženskou záludnost, myslela si vítězoslavně.

„Co budeš dělat?“ zeptal se Chick.

„Na to se tě právě ptám. Cokoli mi řekneš, abych udělala.“ Za posledním slovem se Alma kvapně zakousla do spodního rtu. Chick uvažoval proč. Zamával na číšníka a objednal kávu. „Paní Stanleyové jsi nic neřekla?“

„Nikomu jsem nic neřekla.“

„Hodné děvče. Je to celé jedna velká špína

129

a nemá smysl se do ní bez důvodu zaplétat. Je dokonce možné, že nemá žádnou souvislost –“

„Neměla bych tó říct panu Wardellovi?“

„Proč? Aby se někdo schoval ve tvé skříni a sejmul ho, když vejde?“

„Pokud bude nutné ho sejmout, ano.“

Chick přikývl. „Jistě, tuhle kartu můžeš táhnout. Ale můžeš se taky dostat do maléru. Kvůli čemu, to nevím; ale všichni se zbláznili. Bylo by lepší prostě varovat paní Stanleyovou, aby si deník zamkla, a až večer dorazí ten tvůj kamarád, říct mu, že to nejde.“

Restaurace se plnila. Vešel kamelot, procházel mezi stoly a nabízel mimořádné vydání s černými titulky deset centimetrů vysokými. Chick jedno koupil, rozložil a držel tak, aby se Alma mohla podívat s ním:

PREZIDENTŮV TAJEMNÍK ZATČEN BROWNELL KUPOVAL CHLOROFORM

„Proboha. Ne!“ vykřikla Alma. „Říkal jsem ti, že se všichni zbláznili. Drž se stranou.“

„Ale já nechci. Já se toho chci zúčastnit.“ Alma si začala míchat kávu a zapomněla přestat. „Víš, Chicku, pomáhá mi to dozrát. Jako se mladá rostlinka na okně otužuje, aby se připravila, než bude vysazena venku. Nakonec je mi jenom čtyřiadvacet a moc o lidech nevím. Studovala jsem ideologie a systémy jako komunismus a kapitalismus, bytovou problematiku a mezinárodní finance, válku,

130

a zřejmě jsem si myslela, že lidé jsou jen další téma. Únos prezidenta a stanné právo, strach a podezření v každém obličeji, ta téměř hmatatelná podezíravost a nenávist – jsem teprve na prahu, dívám se, ale vidím, že lidé nejsou jen další téma, jsou daleko víc – nebo míň, nevím. Jsou to zvířata, mají v sobě krev, a oni nejenom mluví a píší knihy a hrají bridž, oni opravdu konají. Odporné a hrozné věci, a možná někdy i velkolepé věci. Je to vzrušující a děsí mě, když si uvědomuji, že jsem jedno z těch zvířat a musím s nimi žít. Myslela jsem si, že nenávidím válku, ale teď vidím, že se mi jenom nelíbí ta myšlenka. Teď válku nenávidím, alespoň si to myslím, a vím, že nenávidím ty odporné mizery, kteří unesli prezidenta z obavy, že by nás do války nezatáhl. Proto říkám, že chci být při tom. Nemám tušení, co s tím má společného deník paní Stanleyové, ale něco to být musí. Proto chci pomoci chytit toho člověka, a jestli ho budou chtít zbít, aby jim pověděl, kdo ho poslal, nerada bych to viděla, ale neměla bych ždibec soucitu a udělala bych to znovu.“

Odmlčela se. „Skončila jsi? To byla slušná přednáška,“ poznamenal Chick.

„Skončila. A nebuď drzý.“

„Nejsem drzý. Řekl jsem, že to byla slušná přednáška a myslel jsem to tak. Víš, nevím nic o idejích. Vyrůstal jsem mezi lidmi, o jakých jsi mluvila. Soused z jedné strany bil své děti a soused z druhé strany zaplatil patnáct dolarů za psa, který měl být dost velký, aby to nandal tomu našemu. Jsem na tom s idejemi stejně jako s chlastem, vím,

131

kdy s nimi přestat. Nejsem proti válce a nejsem ani pro válku. Jestli nastane boj, asi se zúčastním. Jsem jenom zvíře.“

Neřekl to omluvně, ale pyšně taky ne. „Chicku!“ vykřikla Alma. „Proč, Chicku? – V pořádku, jsi jenom zvíře. Je ale mnoho živočišných druhů.“

„Jistě,“ culil se Chick. „Ale zpátky ke zcizení toho deníku. Jsem rád, že jsi se rozhodla odmítnout těch deset tisíc, ale říkáš, že toho milionáře chceš chytit, a já říkám, že se máš držet stranou. Jak by ses dívala na to, kdybych ve tři čtvrtě na osm přišel já, schoval se u tebe ve skříni a pak vyšel a posadil se na něj – když máš námitky k sejmutí – a ty bys ho bila.“

„Chicku. Nemám námitek proti slovům, která používáš.“

„Myslel jsem, že jsi považovala za vulgární, když jsem použil sejmout ho.“

„Jsi příliš citlivý. I kdybych to považovala za vulgární, přestal bys to říkat?“

„To ne. Možná.“

„Nenechal. A raději to nedělej.“

„Neudělám. Je jedna hodina a ty budeš muset jít pěšky, protože já musel zaparkovat prakticky v řece. Takže platí to rande ve tři čtvrtě na osm ve tvé skříni?“

„Jistě. Víš zatraceně dobře, že jsem to chtěla navrhnout od samého začátku. Musím běžet.“ Chick požádal číšníka o účet.

132

11

Přibližně ve chvíli, kdy Chick Moffat objednával pro Almu Croninovou a pro sebe kávu, dorazili dva detektivové, kteří byli posláni do Erasmovy nemocnice, na úřad tajné služby s Valem Orcuttem a jeho matkou. Lewis Wardell a náčelník Skinner měli již sněženy chlebíčky se sýrem a dopitou kávu. Ze zasedání vlády přišel Oliver, ministr války. Navrhoval drastické opatření jako reakci na válečný redakční článek v posledním vydání washingtonského Recordu – novin vlastněných a vydávaných Hartleym Grinnelem, zetěm George Miltona, který nechal zároveň na titulní stranu vytisknout žádost občanům, aby hledali prezidenta. To bylo urychleně vyřízeno. Oliver měl ještě další návrhy, které si zamračený Wardell vyslechl. Uprostřed následné diskuze vešel úředník a oznámil, že přišli muži s Valem Orcuttem.

„Promiň, Jime, musíme to odložit,“ řekl Wardell. „Je tady ten muž, který řídil potravinovou dodávku, našli jsme ho. Přijď později.“

Oliver vstal a rozhodně přitom nevypadal příliš přívětivě. „Nebylo by lepší, Lewissi, přenechat věci tohoto rázu náčelníku Skinnerovi a ponechat si tak trochu více času pro důležitější otázky dalšího postupu? Když jsme ti dávali zmocnění, neměli jsme na mysli diktaturu.“

„Vezměte si je zpět, jestli chcete.“

„Nechceme. Ale dej se trochu dohromady, Lewisi. Jsme přece rozumní lidé.“

133

„Já nejsem. Nemám čas být. Včera jsem nespal a ani dneska to nevypadá, že bych se mohl vyspat. Pokud je to moje práce, udělám ji po svém. Zatkl jsem Brownella a poslal ho do vězení, a vyřiď jim, ať se ho nesnaží navštěvovat.“

Oliver zíral: „Proboha. Kdy? Proč?“

„V poledne. Tady v této místnosti. Je to v novinách. Nemám teď čas něco vysvětlovat, Jime. Přijď později.“ Wardell se obrátil na úředníka: „Pošlete je dovnitř.“

Oliver chvíli jen zíral, pak zavrtěl hlavou, otočil se a odešel.

Promluvil náčelník tajné služby: „Vadilo by vám, kdybych si trochu přisunul židli? Rád bych se zběžně podíval na obličej toho mladého muže, zatímco si budete povídat.“

Wardell unaveně kývl. „Samozřejmě.“

Když detektivové vešli, vypadalo to, že na jeden háček chytili hned dvě ryby. Měli Vala Orcutta, vyššího než oni oba dva dohromady s obličejem červeným, kontrastujícím s čistou bílou bandáží, kterou měl úplně zafačovanou hlavu, a kromě něj ještě buclatou malou ženu s šedivými vlasy, která se od něj tvrdohlavě a agresivně odmítala na krok vzdálit. Jeden z detektivů řekl omluvně Wardellovi:

„Jeho matka. Nemá smysl se s ní bavit.“

„Odveďte ji,“ nařídil Wardell. „Posaďte ho do té židle.“

Vall Orcutt přešel k židli a posadil se. Jeho matka šla s ním a postavila se k židli s rukou na jednom jejím opěradle. „Odveďte ji,“ zopakoval War –

134

dell. První detektiv pohlédl ženě do tváře, pokrčil rameny a poznamenal: „Budeme ji muset odnést.“

„V pořádku. Odneste ji.“ Wardell zachytil grimasu na Skinnerově obličeji. „Co se děje, Skinnere?“

„Nic. Promiňte, že projevuji své pocity.“

„Jaké pocity?“

„Obyčejné. Nechte ji tady. Bude se cítit víc jako doma.“

Wardell pohlédl na Vala Orcutta, pak zpět na náčelníka. „Přisuňte jí židli,“ zavrčel. Když posunuli židli, posadila se a zavrtěla, složila ruce v klíně a nevtíravé se usmála na detektiva. Wardell požádal detektivy, aby počkali venku, a oni odešli. „Můžete zůstat, pokud budete zticha,“ řekl ženě.

„Rozbili mému chlapci hlavu,“ promluvila poprvé žena.

Val Orcutt na ni pohlédl a řekl: „Buď zticha, mami.“

„Co hlava?“ zeptal se Wardell.

Val zvedl ruku a přitlačil na obvaz. „Tato strana je v pořádku.“ Pravou ruku dal dolů a zvedl levou. „Tady je ta pohmožděnina. Jsem trochu omámený, ale daří se mi dobře.“

„Jmenujete se Val Orcutt.“

„Ano, pane.“

„Valentine Orcutt,“ ozvala se žena.

Wardell na ni pohlédl. „Co jsem vám řekl?“

„Jestli nebudeš zticha, mami, vyvedou tě,“ řekl jí syn. Přikývla, rezignovaně souhlasila.

„Jste řidič Callahanovy dodávky?“

„Ano, pane.“

135

„Včera ráno jste dodali zboží do Bílého domu?“

„Ano, pane.“

„Kdy jste tam přijel?“

„Nevím. Tedy, nevím to přesně.“ Val seděl v židli vzpřímeně, neopíral se, ruce na opěradlech, oči upřené na tazatele. „Z obchodu jsem odjel asi v osm čtyřicet. V Bílém domě jsem musel být tak deset minut před devátou.“

„Jak dlouho jste členem šedých košil?“

Val dvakrát zamrkal, ale oči zůstaly klidné a tón se nezměnil. „Nejsem členem šedých košil.“

„Kolik mužů u Callahana jsou šedokošiláči?“

„O žádném nevím. Jsem si docela jist, že žádný.“

„Tak podívejte se.“ Wardell se nahnul dopředu. „Nejhorší, co můžete udělat, je lhát. Na některé otázky, které pokládám, už odpověď znám. To ostatní nakonec vypluje samo. Jediná naděje, že se vám dostane nějakého ohledu, je říkat mi pravdu, ne částečnou, ale úplnou.“

„Ano, pane.“

„Jak dlouho jste u šedých košil?“

„Řekl jsem vám. Nikdy jsem u nich nebyl.“

„Jak dlouho znáte Harryho Brownella, tajemníka prezidenta?“

„Neznám ho. Nikdy jsem ho neviděl.“

„Nesmysl. Byl zatčen. Je v žaláři a my známe jeho pohádku. Popíráte, že ho znáte?“

„Nikdy jsem ho neviděl. Tedy alespoň o tom nevím. Kdybyste mi ho ukázal, nevěděl bych, kdo to je.“

Wardell se nahnul dopředu. „Dobrá. Co kdy –

136

byste nám řekl, co se stalo včera ráno v Bílém domě?“

„Ano, pane,“ zamrkal Val. „Přijel jsem asi za deset minut devět. Přivezl jsem tři koše s potravinami a zeleninou a jeden koš s masem. Nic víc jsem v dodávce neměl. Pár prázdných košů jsem měl vézt zpátky a tak jsem je házel dovnitř zezadu. Obě křídla dveří byla otevřená, víte, dodávka má vzadu dvojité dveře. Posouval jsem prázdné koše, když jsem zaslechl nějaký zvuk. Chtěl jsem se otočit, a vtom jsem dostal ránu. To je vše, co vím.“

Wardell na něj zíral. „Proboha! To je vše?“

„Ano, pane.“

„A po mně chcete, abych vám to věřil?“

„Ano, pane.“ Val Orcutt pomalu zvedal levou ruku, s velkou opatrností jí přejel po obvazu a pak si začal třít čelo. „To je vše, co si pamatuji. Ještě před chvílí, když přišla máma, jsem si nevzpomněl ani na toto. Myslím, že mě musel někdo praštit dřevěnou palicí. Rozřezalo mi to kůži, ale nerozbilo lebku. Lékař v nemocnici si taky myslí, že to nebylo železo.“

„Kdo vás praštil? Viděl jste ho?“

„Ne, pane.“

„Vůbec jste ho neviděl?“

Val začal vrtět hlavou, pak přestal a nasadil bolestnou grimasu. „Ne, pane. Vůbec jsem ho neviděl. Stál jsem k němu zády. Slyšel jsem jen nějaký zvuk.“

„Kdo vás zavezl do nemocnice?“^ „Nevím. Tedy, nepamatuji si. Řekli mi, že mě tam poslal záchrankou policista. To je vše, co vím.“

137

„Kde vás ten policista našel?“

Val se mračil, zase si třel čelo. Paní Orcuttová mu pohlédla do obličeje a řekla Wardellovi: „Jestli to chcete vědět, zeptejte se mě. Řekli mi to v nemocnici. Potácel se po trávníku v Potomackém parku, celý od krve, a když k němu přišel policista, nevěděl ani jak se jmenuje ani nic jiného –“

„Kdy to bylo?“

„Včera ráno asi v jedenáct hodin. Policajt zavolal záchranku a v nemocnici si mysleli, že byl raněn v jedné z těch pouličních šarvátek. Nejdříve si mysleli, že jen nechce říct své jméno, protože je komunista nebo tak něco, a stejně mu nevěnovali moc pozornosti, protože měli oddělení plné zraněných lidí. Teprve dnes ráno lékař zjistil, že opravdu ztratil paměť. Když včera nepřišel domů, měla jsem starost, a pak asi v devět hodin začínali přicházet lidi a ptát se po něm, a později přicházeli další a dávali manželovi a mně miliony otázek, stejné otázky pořád dokola, a dva muži zůstali před domem a dva za domem po celou noc. Asi tam ještě jsou. Jakmile se rozednilo, vyrazila jsem shánět se po něm a přiměla manžela, aby zůstal doma pro případ, že by se Val vrátil. Ti muži před domem mě nejdříve nechtěli pustit, pak se jeden rozhodl, že půjde se mnou. Šla jsem na policejní stanici, kde je poručíkem manžel jedné mé přítelkyně, ale řekli mi, že Vala hledá stovka lidí a že mi nemůžou pomoct. Snažila jsem se najít pana Kempnera, manažera podniku, ve kterém Val pracuje, ale nebyl doma, a pak jsem šla do márnice a podívala se na čtyři mrtvé muže. No, a pak jsem

138

šla do Erasmovy nemocnice a tam na úrazovém oddělení ležel Val. Díval se na mě, a nepoznal mě. Ptala jsem se ho na věci a on předstíral, že nerozumí, na co se ho ptám. Tak jsem ho přiměla, aby si vyčistil nos.“

Odmlčela se, aby se nadechla. „Och,“ řekl Wardell. „Tak jste ho přiměla, aby se vysmrkal?“

„Ano, pane. Měl dobrou barvu a řekli mi, že měl bohatou snídani, tak jsem věděla, že to není vážné, že si jen potřebuje vyjasnit v hlavě. Podržela jsem mu kapesník a řekla mu, aby se pořádně vysmrkal, jak jsem to dělávala, když byl malý. Zdravotní sestra na mě křičela, abych to nedělala, ale já ho přiměla, pak křičel on, protože ho přitom bolela hlava, pak se na mě podíval a řekl mami a já se rozbrečela. Zdravotní sestra zavolala doktora a on řekl, že to je znamenité.“

„Ano,“ přikývl Wardell. „Znamenité, ano. Umí váš syn dobře předstírat?“

„Ne. Val nikdy nic nepředstírá. Když se ptáte, jestli je šedokošiláč, měl byste se stydět. Prezident se na něho usmívá a mluví s ním. Měl byste slyšet Valův názor na prezidenta, jak ho obdivuje –“

Wardell ji přerušil. „Říkala jste, že předstíral, že neví, co máte na mysli.“

„No, asi víte, co jsem myslela. Chtěla jsem říct, že neměl čistou hlavu.“

„Řekla jste, že předstíral. To přesně jste řekla.“

Paní Orcuttová rozložila ruce, zvedla je dlaněmi od sebe, zatlačila vzduch k Lewisi Wardellovi a zase je složila do klína. Pak řekla s trochou pohrdá –

139

ní, ne však nepřívětivě. „Když nechcete mluvit rozumně, nemá smysl mluvit vůbec.“

Wardell na ni pohlédl. Zatlačil na knoflík na stole. Přišel úředník a Wardell ho pověřil, aby poslal dovnitř tři muže. Ti vešli během necelých deseti vteřin. Wardell řekl jednomu z nich, aby šel do nemocnice a přivedl lékaře a sestru, kteří ošetřovali Vala Orcutta, druhému, aby šel k Orcuttům domů a přivedl Valová otce, a třetímu, aby přivedl policistu, který sebral Vala v Potomackém parku. Odešli.

Náčelník Skinner se sesunul v židli, ruce v kapsách, bradu na hrudi, obočí zvednuté, aby tázavýma a nespokojenýma očima spočinul na Valově rudém chlapeckém obličeji.

Wardell se na něho podíval. „No, Skinnere?“

„Pokračujte.“ Náčelník nespustil z Vala oči. „Nemůžete být dost pečlivý. Právě jsem přemýšlel, že kdybych silně zatlačil na místo, kde ho udeřili, možná by ho to přimělo vzpomenout si na více z toho, co se stalo. Například, co kdyby tu ránu dostal tou těžkou holí, co nosí prezident. Ztratila se, vzpomínáte? Ale jen tak z legrace můžete klidně předstírat, že si myslíte, že mluví pravdu.“

Wardell se podíval na Vala Orcutta a řekl: „Přitlačit na to místo na hlavě by asi bylo mučení třetího stupně, že ano?“

„Ano, pane.“

„Zvážíme to. Tak prezident se na vás usmíval a mluvil s vámi. Kdy, včera?“

„Ne, pane. Párkrát, většinou minulé léto.“

140

„Viděl jste ho včera?“

„Ano, pane.“

„Ach! Kde?“

„Stál na trávě u nějakých keřů, když jsem jel kolem. Díval se, jak kvetou. Rhododendrony.“

„Mluvil s vámi?“

„Ne, prohlížel si květy.“

„Koho jste ještě viděl?“

„Stráž u brány, to je vše.“

„Zahradníky?“

„Ne, pane.“

„Byli tam taky.“

„Museli být na jiné straně, neviděl jsem je.“

„Osobní stráž?“

„Ne, jen stráž. Nebývají často blízko příjezdové cesty.“

„Všiml jste si stráže na zpáteční cestě?“

„Ne, pane. Jak jsem si mohl něčeho všimnout na zpáteční cestě?“

„Pravda. Někdo vás udeřil nějakou těžkou holí. Ale na cestě tam jste měl hlavu v pořádku?“

„Ano, pane.“

„Pak budete vědět toto. A neudělejte chybu, až budete odpovídat. Kdo byl v dodávce vedle vás, když jste přijel k Bílému domu?“

„Nikdo.“

„Říkáte pravdu?“

„Cistou pravdu.“

„Jak to víte?“

„Jak… vím. Dodávka má uzavřenou karoserii s dveřmi vzadu. Ze sedadla vidím dovnitř. Když

141

jsem přijel k Bílému domu, otevřel jsem dveře, abych vytáhl koše. Jak by mohl být někdo uvnitř, aniž jsem ho spatřil?“

„Ale někdo tam byl. Někdo vás praštil. Jak by se dostal na pozemek, když ne ve vašem voze?“

„Nevím. Asi nějaký způsob existuje. Stráže nemohou být všude.“

„Samozřejmě. Vy to víte sám moc dobře.“ Wardell se posunul dopředu. „To je fakt. Dovážíte zboží do Bílého domu každý den, víte, kde přibližně v tuto hodinu stojí stráže. Víte, že prezident vychází v tu dobu ven. Lžete.“ Wardell zvyšoval hlas. „Lžete, ačkoliv jediná vaše naděje zachránit si život je mluvit pravdu. Uvědomujete si, jak skončí každý, kdo se podílí na únosu? Na šibenici. Uvědomujete si to, Vale Orcutte? Zemřete. Nemáte šanci. Když mi řeknete pravdu teď, máte snad ještě jakousi poslední naději. Je to vaše jediná. Jak by mohl někdo jiný –“

Vtom se rozkřičela Valová matka. Přerušila ho a začala v nižší tónině tvrzením, že její chlapec nelže a že nedává smysl, aby mu tak vyhrožovali, ale jakmile zjistila, že si jí Wardell navšímá a pokračuje, posunula se v židli dopředu a přidala na decibelech. Náčelník Skinner vstal a namířil si to k ní. Chytil ji za paži, nikoliv něžně, což ji přimělo zpozornět. „Běžte ven,“ řekl. Jeden pohled do jeho šedých očí jí stačil. Řekla: „Prosím. Už budu zticha. Prosím ne.“ Náčelník ji pustil.

Wardell pokračoval: „Nikdo kromě vás nemohl vědět o té příležitosti. Nikdo jiný nemohl vědět, že vaše dodávka tam v tu hodinu bude. I kdyby se

142

dostali na ten pozemek – jak by se mohli obejít bez vozu? Každopádně toto vás usvědčuje. Stráž vás viděla odjíždět. To stačí. Jste odrovnaný.“

Když domluvil, Val Orcutt okamžik počkal a pak řekl: „Ano, pane.“

„Co tím chcete říct ano, pane? Proboha, nechápete, že vaše jediná šance je říct pravdu?“

Val řekl: „Chci říct, že chápu, že jsem odrovnaný. Řekl jsem pravdu, ale vidím, že jí nevěříte. Jen jednu věc: nevím, jak se kdo dostal na ten pozemek, a nevím, jak věděl, že dodávka přijede, ale předpokládám, že to ví hodně lidí. Přijíždím ve stejnou dobu každé ráno. Ale chci říct jedno: stráž mě neviděla odjíždět. Nemohla, protože jsem neodjel. Předpokládám, že mě položili dozadu do vozu poté, co mě praštili, a já byl tam. Nevím. Jak mě pak mohla stráž vidět? Ale poslouchejte, samozřejmě chápu, co míníte tím, když říkáte, že mě praštili prezidentovou holí. Nebylo to tak, ale chápu, co chcete říct. A i kdyby to tak bylo, jak mě mohla stráž vidět odjíždět? Ať už mě udeřili čímkoli, nebyl jsem v stavu řídit dodávku.“

Paní Orcuttová se jala rozdávat úsměvy na všechny strany. První svému synovi, pak ostatním. Náčelník Skinner nereagoval. Wardell na ni jen hleděl. Pak pohlédl na jejího syna, a už z něj nespustil oči, aby na ni nemusel znovu vystartovat. Místo toho chtěl podniknout zastrašovací manévr, ale ještě dříve, než k němu došlo, zazvonil telefon. Skinner vstal, ale Wardell se otočil a sáhl po sluchátku. „Haló.“

Byl to jeden z úředníků. Řekl, že pan Billings,

143

ministr zemědělství, trvá na hovoru s panem Wardellem a odmítá zanechat vzkaz. „Vezmu to,“ řekl Wardell.

Za okamžik se ze sluchátka ozval Billingsův hlas, naléhavý, až rozechvělý: „Lewisi? Hovořím z pracovny Bílého domu, paní Stanleyová je se mnou. Celá vláda, celá kromě Mollesona, je v knihovně. Musíš sem hned teď přijít.“

„Nemohu přijít,“ vyštěkl Wardell.

„Raději bys měl. Musíš. Paní Stanleyová a já zdržujeme hlasování, vynasnažíme se, aby na tebe deset minut počkali. Tři minuty už uběhly. Obrátí se to proti tobě, o tom není pochyb, a bude to peklo. Okamžitě přijď.“

„O co jde, o Brownella? Řekl jsem Oliverovi –“

„Olivera do toho netahej. A Brownella se to týká částečně. Ale je to složité. Nemluv a přijď. Jestli odhlasují tvoje sesazení –“

„Nech je.“

Ve sluchátku bylo slyšet pár klapnutí a skřípot, pak uslyšel hlas paní Stanleyové. „Proboha, pane Wardelle, okamžitě přijďte!“

Wardellovi padla brada, ale hned se zase ovládl a řekl: „Dobrá. Zdržte je. Jsem tam za pět minut.“

Položil sluchátko a obrátil se na náčelníka Skinnera. Oči měl podlité krví, vlasy rozcuchané, límec špinavý, propocený a zmačkaný. Vstal a zamířil do rohu pro kloubouk.

„Skinnere. Jdu do Bílého domu. Vy tady pokračujte. Dokud neuslyšíte ode mne nebo od vlády něco jiného, máte oprávnění ke všemu. Neváhejte ho využít.“

144

Odcházel poklusem, ani se nezastavil, aby za sebou zavřel dveře. Náčelník tajné služby vstal a šel je zavřít, pak se vrátil k židli. Podíval se na Vala Orcutta svýma šedýma pochybovačnýma očima a řekl:

„Tak, chlapče. Začneme zase pěkně od začátku a uvidíme, jestli jsme předtím na něco nezapomněli. Například, než jste se dostal k doktorovi, kdo jste si myslel, že jste, když jste měl ztrátu paměti?“

12

Ve středu ve čtyři hodiny odpoledne se v knihovně Grinnellova domu sešlo dvanáct mužů. Samozřejmě tu byl Hartley Grinnell, vydavatel novin, o jehož domov šlo. Dále to byli starý bělohlavý George Milton, za jehož peníze byl tento domov pořízen a jehož dcera ho svým vybraným vkusem zařídila, Martin Drew, newyorský finančník, který v něm nakonec v pondělí přenocoval a po úterním překvapivém vývoji plný napětí zůstal. Robert A. Molleson, zvaný „Bob“, viceprezident Spojených států, se silně prokrveným obličejem, tmavými váčky pod očima a dlouhým nehybným doutníkem mezi zuby, sedící na kožené pohovce zády k dlouhému stolu. Sympatický muž, který stál před ním, vysoký a štíhlý, s řídkými tmavými vlasy, žlutozelenýma očima a velkými citlivými ústy byl D. L. Voorman, ocelárenský agent, nejlépe placený lob –

145

bista na světě. Další, ať už v kruhu kolem pohovky nebo prodlévající po stranách, jen méně známí než Martin Drew a méně mazaní než George Milton, byli většinou z New Yorku. Jen jeden bydlel ve Washingtonu a jeden pocházel z Chicaga. Vysoké sklenice s whisky, plné, z poloviny plné nebo prázdné, stály všude kolem a ve vzduchu se vznášel tak hustý cigaretový kouř, že George Milton už dávno vzdal mávání rukou před obličejem a byl nucen spokojit se se stisknutím nosních dírek, aby tak unikl pálení v nose.

Byla to sešlost skýtající komentátorům široké pole působnosti. Filozof by viděl příležitost pro melancholické ostré soudy o vhodnosti lidí, které si lidská rasa vybírá jako velké nádrže pro akumulaci rozsáhlé a hrozivé moci; vydavatel newyorského Herald Tribune by byl sáhl k lyrice v úžasu, že lze tak obrovské seskupení moudrosti, slávy a spravedlnosti uzavřít do jedné místnosti, komunista by byl pěnil vzteky, že se ta monstra vůbec odvažují přestrojit do lidské podoby, majitel pohřební služby by si při pohledu na statistiky úmrtí mnul ruce s vyhlídkou na blížící se vlnu zakázek, statistik by se suchou přesností vypočetl, že ten tucet individuí vládne pěti miliardami dolarů amerického bohatství. Samozřejmě všechna jejich pozorování by byla správná, leč naprosto bezmocná byť o chlup ovlivnit projednávané záležitosti.

D. L. Voorman mluvil s viceprezidentem Mollesonem.

„Zítra a zítra, to je ono. Myslím, že v tom mají pravdu, ale věřte mi, pane viceprezidente, nejedná

146

se o nátlak.“ Voorman byl ve Washingtonu už deset let střídavě ve vládě a v opozici. Párkrát byl s Mollesonem na rybách, ale nikdy by jej neoslovil jinak než pane viceprezidente. Se senátorem Allenem a dvěma roztomilými mladými dámami strávil nadmíru příjemný víkend na chatě ve Virginii, ale nikdy ho neoslovoval jinak než pane senátore. Byl to nejlépe placený lobbista v Americe. „Nemají v úmyslu vás nutit. Obracejí se se žádostí. Jsou nervózní, to je vše. Ale to jste i vy, stejně jako já, nervózní jsme všichni. Musíme se především snažit zachovat si chladnou hlavu. Nežádáme vás, abyste něco uspěchal. Bůh ví, že nechceme nic uspěchat. Tato naléhavá situace si žádá opravdové muže a vy jste jednoduše tím správným.“

Molleson vrtěl hlavou. Doutník pevně sevřený mezi jeho zuby se ani nezachvěl. Vytáhl ho z úst. „Ne, Voormane. Moje stanovisko je jasné. Krok, který pánové navrhujete, se může stát nezbytným –“

Přerušil ho ničivý hlas. Hlas, který touží ničit, a je ničit zvyklý. Přicházel od vysokého silného muže, s masivní čelistí a šedými vlasy v přímo zázračně padnoucím hnědém obleku. „Já vyvíjím nátlak. Vy se klidně obracejte se žádostmi, jestli chcete, Voormane. Já používám nátlak. Jestli to, Mollesone, chcete slyšet takhle, máte to mít. Vy jenom pískáte jako králík a být vámi, nechtěl bych vědět, jak v dobách, jako je tahle, končí králíci.“

Voormanova velká citlivá ústa se trochu zkřivila. Počkal, až ničivý hlas dohřmí, pak se otočil a protlačil mezi dvěma židlemi ven směrem k muži

147

v hnědém obleku. Vyčkal, až se zvednou další hlasy v kruhu kolem Mollesona, pak tiše zamumlal: „Rád bych si s vámi promluvil, pane Denhame.“ Vykročil na opačný konec místnosti. Muž v hnědém obleku ho následoval.

Pouze tam, u okna, se ničivý hlas přiměl k jistému ústupku a poněkud ztlumil. „Jste hlupák, že ho přemlouváte, Voormane. Jestli je to váš způsob, pak není divu, že jste se za poslední měsíc dostali do takového srabu.“

„Jezdíte na koni?“ zeptal se Voorman

„Co když ano?“

„Seděl jste někdy na splašeném koni? Ne divokém nebo vzpurném, splašeném. Pokusil jste se ho zvládnout silou? Co se stalo?“

„Vaše pointa mě nezajímá. Záležitosti tohoto kalibru nevyřešíte vymýšlením bajek.“

„Možná ne. Jen se vám snažím nastínit realitu. Nazval jste Mollesona králíkem. Nemohl jste udělat nic horšího, protože on jím bezesporu je. Říkám vám jen, pane Denhame, že se nacházíme v naprosto zoufalé situaci a nemůžeme si dovolit udělat sebemenší chybu. Mrzí mě, že vás a ty další sem pan Drew přivedl. Dělá to vše jen horší místo aby to věci ulehčovalo. Jste příliš zvyklý na poslušnost. Myslíte si, že se vaše požadavky nemohou setkat s jinou reakcí. Jenže viceprezident musí být víc než jen poslušný, my potřebujeme, aby byl odvážný. Nejde o to, že by nechtěl, samozřejmě že chce. Jen se bojí. Nedovedu si představit ubožejší způsob, jak dodat člověku odvahu, než mu říct, že je králík.“

148

Denham chvíli jen civěl. Jelikož byl dominantní a despotický člověk, nemohl tímto způsobem pokračovat jinak než dát Voormanovi výpověď. A to se v daný okamžik nejevilo jako praktické. Proto otočil: Musíme mít válku tento týden.“

„Já vím. Můžeme ji mít.“

„My ji mít musíme. Rusové postoupili za řeku Tungusku. Další měsíc je odrovná. Do dvou týdnů budou sověty v Berlíně a Římě a fronty se rozpadnou. Federální ocelářská se dnes prodávala za dvacet osm. V den, kdy naše válečné lodě opustí přístav, vyskočí cena na trojnásobek během tří hodin.“

„Ano. Ach ano.“ Ve Voormanově tónu byla patrná mírná smířlivá netrpělivost. „Je to nutnost, jde o to, jak toho dosáhnout. Moje rada ohledně viceprezidenta zůstala nevyslyšena. Nejednalo se s ním správně. Nemá smysl nutit ho, aby se závazně vyjádřil, to nikdy neudělá. Je třeba vnuknout mu tu myšlenku a nechat ho si na ni přivyknout. Dát mu pocit, že má za sebou většinovou podporu. Jen tak jej můžeme dotlačit kam potřebujeme do doby, než bude ministr spravedlnosti připraven jednat.“

„A ministr spravedlnosti je kde? Sedí támhle v tom houfu omezenců –“

„Samozřejmě. Pan Davis je tam, kde patří. Ve vládě. Není jako Molleson, je odvážný, má rád akci, je absolutně odolný vůči jakémukoli tlaku, který bychom se na něj pokusili vyvinout. Má představivost, je vlastenec a násilná omezení, která válčící vlády uvalují na náš obchod a pohyb našich občanů mu jdou silně proti srsti. Muži –“

149

„To je dvousečné.“

„Ani pan Davis nemůže přistoupit k oběma válčícím stranám současně. Musí si vybrat, a samozřejmě jeho volba je jasná. Muži s největším potenciálem na něj chtějí vhodným způsobem zapůsobit dnes večer u Corcorana. Byli pečlivě vybráni a stoprocentně tam budou. Jestli mu to správně podají, zalíbí se mu to a jestli se mu to zalíbí, nebude ztrácet čas a zrealizuje to. Zítra ráno zajde za Mollesonem a řekne mu, že ministr spravedlnosti se rozhodl vydat prohlášení, že úřad prezidenta je podle Ústavy volný a Molleson je tudíž prezidentem Spojených států. Zná Mollesona stejně dobře jako já a bude vědět, jak s ním jednat. Nezmíní se o válce. Jednoduše mu řekne, že je prezidentem Spojených států. Takto hozené návnadě nebude Molleson schopen odolat. Davis vydá prohlášení, Molleson převezme úřad a pak teprve nastane čas pro náš nátlak, kterému už nebude schopen odolat. Do zítřejšího západu slunce bude vyhlášena válka.“

„Wardell bude proti, a Liggett. A Sterling a Jackman – dají Mollesona postavit mimo zákon.“

„Kým? Nejvyšší soud zasedat nebude. A ukažte mi soudce, který se odváží stanovit si sám pravomoc? Kromě toho, stejně nebude čas. Dřív než se odsouhlasí a uskuteční tento tah, bude válka vyhlášená. A kdo ji pak zastaví? Ani Stanley sám ne… i kdyby se objevil hodinu po vyhlášení.“

Denham uvažoval. Oči přivřené, vodnaté rty semknuté, hlavu skloněnou k jednomu rameni. Pomalým neuvědomělým pohybem pravé ruky zajel do kapsy saka omračujícího hnědého obleku,

150

něco nahmatal a ruku opět vytáhl. Uvědomil si, že v ruce něco drží. Kožené pouzdro na doutníky zdobené ručním ražením bylo prázdné.

„Máte doutník, Voormane?“

„Kouřím cigarety. Je jich pár ve zvlhčovači.“

„Panatelly. To bych zrovna mohl žvýkat slámu. – Voormane. My vám platíme šedesát tisíc ročně?“

„Chvíli jste to dělali.“

„Zasloužíte šije. Kam jste uklidil prezidenta?“

Lobbistova citlivá ústa se zkřivila a žlutozelené oči se rozesmály. Náhlý smích v nich byl překvapivý. „Ne, pane Denhame. Šedesát tisíc ročně by na to určitě nestačilo.“

„Vím, že ne. Dostanete zaplaceno. Kde je?“

„Nemám nejmenší tušení. Jako každý jiný mohu hádat, ale neuchýlil bych se k tomu, abych si zajistil zálohu.“

„Správně,“ přikývl Denham. „Nedůvěřujete ani mně. Docela správně. Pochopil jsem, že váš dům byl prohledán.“

„Prohledali polovinu domů ve Washingtonu. Ne, pane, nevěřil bych ani vám, kdyby ta otázka byla aktuální. Ale ona nebyla. A nebude.“

„Myslíte to upřímně?“

„Tak upřímně, že víc to už nejde.“

‚A váš tip?“

„George Milton,“ pokrčil rameny Voorman. „Žádný důkaz, dokonce ani intuice ne, jen tip. Postavený na dvou faktech. Jeho peníze financují šedokošiláče, o tom není pochyb, a je si příliš jistý svou teorií o prezidentově zmizení.“

151

„On šije vždycky jistý.“

„Ano. Ale nikdy ne něčím tak nepravděpodobným jako svým nápadem, že prezident je ukryt v Bílém domě a čeká na příležitost nás zlikvidovat. To je nesmysl. Bílý dům byl prohledán. A i tak, něco takového se prostě nemůže stát. Muselo by do toho být zapojeno příliš mnoho lidí. Tomu nevěřím. George Milton říká, že Stanleyho podceňujeme. Předstírá, že nemá žádný zájem na podniku s Mollesonem a Davisem. Říká, že to k ničemu nepovede, protože Stanley je připraven a číhá na nás. Nesmysl. Proto sázím na George Miltona. Podívejte se na něj, sedí támhle. Nestaví se nám do cesty. A my se z ní nenecháme svést.“

„Jestli máte pravdu, jeho role skončila. Dobře Voormane. A co se Mollesona týká, pokud ho znáte, tak dobře, v pořádku.“

Denham odkráčel ke skupině u pohovky na druhé straně pokoje. Voorman jej nikoliv ve spěchu následoval. V jeho žlutozelených očích nyní nebyl smích, ani vypočítavost nebo zájem. Jen sen nezatížený pochybnostmi, zda se odehrává i před některými jinými zraky.

Masivní panelové dveře uprostřed mezi okny na protější straně otevřel lokaj nově příchozímu. Voorman se zastavil a tiše hleděl. Sen se z jeho očí vytratil, ustoupil do dálky a na jeho místě zůstala jen liška. Znovu se dal do kroku, směrem ke dveřím.

„Pane ministře! Ani jsme nevěděli, jestli vás můžeme očekávat.“

Od skupiny kolem pohovky přicházely hlasy,

152

nad nimiž se vyjímal hlas Martina Drewa: „Ach, Schick! Opustil loď!“ Nově příchozí, příliš malý a příliš tlustý na lišku, si potřásl rukou s Voormanem a kolébavou chůzí pokračoval dál. Měřilo si ho sedm nebo osm párů očí, chladně nepřátelsky a s nadějemi zároveň. Jako ostřílení věřitelé na dražbě.

Viceprezident Molleson, v obličeji ještě červenější než předtím a s očima, jež nevydržely návštěvníkův přímý pohled, vyndal z úst doutník, aby řekl: „Už jsi to vzdal, Theodore? Doufám, že jste, chlapci, vyjednali víc než my tady.“

„Pánové, pan Theodor Schick, ministr obchodu,“ představil jej Voorman. Vyslovil nějaká jména, odpovědí byla apatická kývnutí.

„Ještě si tam okousávají nehty, Schicku?“ zeptal se Martin Drew.

Schickovy mazané oči vypadaly spíš pobaveně než podrážděně. Kývl jen jednou, a to na starého bělohlavého George Miltona, který stál na konci stolu kousek od skupiny, a ani se na něho nedíval. Schick oslovil Harlteyho Grinnella: „Nalijete mi taky něco? Bourbon nebo irskou? Nepil jsem sherry, ale cítím ho tu.“ Obrátil se na Mollesona: „No, Bobe. Myslel jsem, že sis šel zahrát basket. Ale nehrálo to roli. Bylo by to Wardellovo představení tak jako tak. Strašně rádi by ho sesadili, jenže se všichni bojí sednout si tam místo něj. Všechny je přehrál a ještě to udělal tak, aby se jim to líbilo. Slušný výkon. Lewis je osobnost.“

„Je Brownell ještě ve vazbě?“ informoval se Molleson.

153

Schick přikývl a poděkoval Grinnellovi, když od něj přijímal svůj drink. „Na samotce. A asi to tak zůstane.“ Usrkl. „Wardell teď obrátí každý kámen na území Států. Čekají nás krušné časy.“ Usmál se na Mollesona. „Zajímalo ho, proč jsi opustil zasedání, Bobe. Kladl ohledně tvé osoby sugestivní otázky?“

Viceprezident něco zamumlal, aniž vytáhl doutník z úst. „Ať jde k čertu. Přerušili zasedání?“

„Nikoliv. Zvažují… určité návrhy. O jistých krocích již bylo rozhodnuto, další jsou v jednání. Osobně jsem ničemu neoponoval ani nic nepodpořil. Jakmile Wardell vítězně odkráčel, odešel jsem taky. Na žádost svého přítele Martina Drewa jsem přišel sem.“ Usmál se na Drewa, a pak na ostatní kolem. „Předpokládám, významní pánové, že jste přišli do Washingtonu navštívit prezidenta. Smůla, že? Zrovna tu není.“ Usrkl ze sklenice. „Zval jste mě sem kvůli té skotské, Drewe?“

„Musíme mít prezidenta. A jestli je jeho úřad volný, pak patří Mollesonovi. Právě mu to říkáme. Myslel jsem, že nás v tom asi podpoříte.“

„Byl bych podpořil. Včera.“ Schickovy mazané oči byly přivřené. „Dnes, obávám se, už ne. Ničemu neoponuji, nic nepodporuji. Za posledních čtyřiadvacet hodin se tahle země změnila v soudek dynamitu. A já s vámi tu roznětku zapalovat nebudu. Na můj vkus je to příliš nebezpečné. Mé povaze spíš vyhovuje najít si úkryt a sledovat dění škvírou ve zdi. Věděl jsem o vaší hře, jistě. Ti, co o ní nevědí, se mohou domýšlet. Mezi jinými jsem o ní dnes slyšel mluvit ministra spravedlnosti.

154

Řeknu vám, Lewis Wardell je osobnost. Ovládá Olivera a v jakékoli naléhavé situaci nebude váhat s nasazením armády. Budete, pánové, potřebovat silnou ruku. Další vojenské posily jsou na cestě z Fort Myers. Voormane, v intrikách se vám nikdo nevyrovná. Ale umíte střílet? Já ne. V této činnosti jsem nenašel pražádné zalíbení.“

„Uskutečnit tuto návštěvu muselo být pro vás velmi obtížné, pane ministře,“ řekl Voorman.

Schick se na něj obdivné usmál. „Do jisté míry jako obyčejně, Voormane. Nedostatky demokracie způsobené její těžkopádností vás pasují na Kardinála králevice, vrchního manipulátora královstvím. Nepřišel jsem sem ani požehnat vašemu projektu, ani jej zarazit, nýbrž v jisté soukromé záležitosti. Jinak osobně jsem pro úkryt.“ Schick se bokem protáhnul mezi dvěma židlemi rozestavěnými v kruhu kolem něj. Sel na konec stolu a zastavil se přímo před Georgem Miltonem. Promluvil, aniž se namáhal ztišit hlas k důvěrnému tónu: „Znáte mě.“

Stará bílá hlava přikývla. „Dostatečně, pane Schicku.“

Schick se usmál. „Stále žádné ústupky, pane? Docela správně. Tou soukromou záležitostí jste vy. Jednou jste mi pomohl. Jsem si vědom, že se tak stalo v souvislosti s prosazováním vašich vlastních zájmů, to ovšem nijak nesnižuje hodnotu, kterou to pro mne tehdy mělo. Přišel jsem vám říci, že do hodiny vláda rozhodne o vašem zatčení. Nejste už žádný mladík, a tak jsem si myslel, že byste se tomu možná rád vyhnul.“

155

George Milton opět přikývl. „Děkuji vám. Je bohužel nemožné vyhnout se následkům aktivity hlupáků.“

„Může být. Jak račte, pane. Plán, domnívám se, spočívá v tom, vypáčit z vás fakta o vašich kontaktech s Brownellem, o únosu prezidenta šedými košilemi, jakož i o místě jeho stávajícího pobytu.“

„Dobrá. Na tupce to není špatný výkon.“

„Pane, doporučoval bych…“

Schick dál pokračoval v udílení svých rad, ale náhlé vyrušení způsobilo, že byly vnímány s ještě menší pozorností než se kterou by mohly počítat za jiných okolností. Do místnosti vstoupil lokaj, prošel kolem skupiny u pohovky, přistoupil k Georgu Miltonovi, postavil se do patřičné vzdálenosti a počkal, až Schick domluví. Schick se odmlčel. „No?“ zeptal se George Milton.

„Máte návštěvu, pane. Nějaký muž.“

„Kdo je to?“

„Řekl, že se jmenuje Kramer. Je to ten muž, co tu byl včera.“

George Milton položil ruce na opěradla židle, aby se zapřel a nevšímaje si Schickovy nabídky pomoci vstal a napřímil se. Řekl: „Schicku. Další tupci.“ Dlouhým prstem ukázal na skupinu u válendy a kýval jím tam a zpátky, aby je zahrnul všechny. „Děláte dobře, že jimi opovrhujete. Zdá se, že máte soudnost. Máte, a nebo jste jenom zbabělec?“

„Obojí,“ usmál se Schick. „Myslím, že mohu říct, že obojí.“

„Co byste tomu řekl, kdybych dnes večer nebo zítra poskytl důkazy, že prezidentovo zmizení bylo

156

zinscenováno jím samotným a jeho ženou? Zajímalo by vás to?“

„Pokud by šlo o víc než jen o dohad. Kdyby existovaly důkazy, ano, určitě. Bylo by to velice zábavne.

„Dobrá. Předpokládám správně, že by takové důkazy poštvaly zemi a Kongres proti němu?“

„Jestliže by to byly důkazy přesvědčivé, nezůstal by za ním jediný stoupenec. Ale.. důkazy.“

George Milton přikývl a obrátil se na lokaje. „Pojďte. Ale pomalu. Nejsem dostihový kůň.“

Schick je sledoval, jak jdou ke dveřím, jak se sluha drží zpátky a osmdesátník, bankéř-kapitalista-podnikatel, věrný celoživotnímu pohrdavému postoji vůči svým nepřátelům – v tomto požehnaném věku – namáhá své staré svaly více, než dokážou snést.

Na chodbě zabočil lokaj doleva. George Milton jej následoval. Prošli kolem vrcholu širokého schodiště do druhé části domu. Sluha otevřel dveře a George Milton prošel. Dveře za ním tiše zavřel. Byli v místnosti mnohem menší než byla knihovna, s psacím stolem, několika židlemi, knihami a novinami. U stolu stál velký a svalnatý muž, s blond vlasy v zelenošedém obleku a s hnědým motýlkem u krku.

„Máte zpoždění,“ uvítal ho George Milton.

„Ano, pane. Na ulici je teď více vojáků a zastavují –“

„Nevadí. Tak co?“

„No… přišel jsem pro ty peníze.“

„Dostanete za ně něco?“

157

„Nevím. Neměla žádný balíček, když chvíli před polednem opouštěla Bílý dům. Před ministerstvem spravedlnosti se setkala s mužem z tajné služby a byli spolu na obědě. U Wardella nebyla. Jistě, mohla mu zatelefonovat. Brownell je ve vězení. Mám člověka, který ji sleduje, ale pravděpodobně by stejně balíček nenesla v ruce. Předpokládám, že by si ho upevnila pod šaty.“

„Uvidíte se s ní v osm hodin?“

„Ano, pane.“

George Milton šel ke stolu, odemkl a otevřel zásuvku. Vytáhl malý balíček pečlivě zabalený v hnědém papíru a zpevněný gumičkami. „Deset tisíc dolarů ve stovkách. Jestli to bude mít, nejdřív se na to podívejte, než jí zaplatíte. Okamžitě to doneste sem. Jestli to nedonesete, stejně přijďte. Nemám rád peníze z domu přes noc.“

„Ano, pane.“ Muž si vložil balíček do náprsní kapsy a zapnul kabát.“

„A, Kramere.“ Dolní čelist George Miltona se chvěla. Byl si toho vědom, vadilo mu to, ale nedokázal ji kontrolovat. Bylo příliš pozdě snažit se ovládat vlny vzrušení, které po půl století poznamenávaly dny jeho dobrodružství na cestě k moci a majetku. V poslední době už je nedokázal potlačit. Krutě potíraly obrannou schopnost organizmu oslabenou věkem. Ale hlas potvrzoval jemu samému i dalším, že je to stále George Milton. „A, Kramere, znám vás. Umíte projevit iniciativu a být energický. Kdyby to to děvče nezískalo. Jestliže i tak deník dostanete dnes večer, zaplatím vám za

158

něj dvacet tisíc dolarů. A jestli bude obsahovat to, v co doufám, padesát tisíc.“

Muž zavrtěl hlavou. „Ne, pane. To nebude možné.“

„Jestli bude obsahovat to, co chci, dám vám sto tisíc.“

„To se nedá zařídit, pane, ani za milion ne. Risknul bych to, to vám nemusím povídat. Ale u každé pomezní čáry Bílého domu budou vojáci v těsném šiku.“

„Podplaťte je. Odvraťte jejich pozornost. Jste chlap nebo poslíček? Co je to pár vojáků?“

Kramer zavrtěl hlavou. „Nepokusil bych se. Pracuji pro vás a půjdu pro vás téměř do všeho, ale sebevraždu kvůli vám nespáchám. Ne, pane.“

„Čeho se bojíte?“ Hlas starého bělovlasého pána byl vysoký, plný pohrdání a výsměchu. „Krvácel byste nanejvýš vodu. Chlapi už vymřeli. Jediný, kdo ještě odolává, je šílenec, který si říká Lincoln Lee. Mizerní bázliví ubožáčci.“ Spodní čelist se mu nepřestávala chvět. „Ubožáčci.“

„Možná. Lee je ve vězení. Ale i kdyby nebyl, chtěl bych ho vidět, jak dnes večer šplhá přes plot Bílého domu. Ta dívka to snad bude mít. Nebo může taky nastražit past.“

„No? To by znamenalo?“

„Nic. Postarám se o to.“

„Skutečně? Chvályhodné, Kramere. Bah! Ubožáčci! Poslíčci! Pokračujte! Běžte!“

„Ano, pane.“ Muž sáhl po klobouku na stole, ujistil se, že má peníze v náprsní kapse, otevřel dveře

159

a šel. Sestoupil po širokých schodech, kývl na lokaje, který stál dole na chodbě a opustil dům. Venku na terase se střetl s mužem, který se chystal vejít – sporý, mladý, rychle se pohybující muž, v lýtkách jako by měl pružiny. Kramer zpomalil, aby jej mohl při míjení zhodnotit. Druhý udělal totéž. Kramer se mu podíval do obličeje, ale jeho vlastní obličej tentokrát nebyl středem zájmu druhého. Jeho pohled, zdálo se, směřoval pod bradu na hnědého motýlka. Kramer se s ním minul a pokračoval po cestě loukou. „K čertu, já vím, kde tento chlapík dneska obědval,“ mumlal si. Ten druhý došel ke vchodu, stiskl knoflík a současně se zevnitř uvolněnou západkou použil k otevření dveří rameno. Počítaje s obezřetností lokaje, jen do takové šíře, aby prošel. Byl neprodleně uvnitř, což neznamenalo, že by ze strany dveřníka došlo k jakémukoli pochybení. Byl totiž vybrán paní Hartley Grinnellovou, dcerou George Miltona, nikoli k tomu, aby odolával násilným vniknutím, nýbrž aby přiměřeně plnil svou funkci služebníka lepších lidí.

Nahoře se zatím George Milton vrátil do knihovny. Našel skupinu u pohovky stále ve stejném složení, jen Voorman a Theodore Schick stáli s čerstvou vysokou sklenicí s whisky stranou. Zřejmě je Denham, pobídnut Voormanem, vmanévroval do nové strategie útoku na Mollesona. Usoudil tak z toho, že viceprezident se zapáleným doutníkem seděl zády k ostatním, zamyšlený a nezaujatý a souhlasně přikyvoval dalším výkladům Martina Drewa o krizi. George Milton se postavil ke kruhu a pohrdlivě sledoval jeho členy, jakož i předmět je –

160

jich debaty, ale vlastně je ani neslyšel ani neviděl. Hořce si uvědomoval, že je příbš starý na to, aby se nechal zavést na neznámý terén ke střetu s Lewisem Wardellem. A ještě hořčeji, že tento jedinečný třesk zbraní národa, a ta největší příležitost jeho kariéry, přišla příliš pozdě, v době, kdy už se nedá spoléhat na to, že jeho vlastní meč odolá jakékoli zátěži, jakou by on nebo nepřítel na něj naložil. Před dvaceti lety… i deseti… ach…

Za sebou uslyšel, jak se do místnosti otevírají dveře a následují kroky po parketách před kobercem. Nenamáhal se otočit, znal lokajovy kroky. Sluha prošel kolem něj a přistoupil k pánu domu, který seděl na opačné straně kruhu.

Hartley Grinnell vzhlédl. „Ano, Thomasi.“

„Nějaký muž chce s vámi mluvit, pane. Říká, že je od tajné služby. Má odznak.“

Následoval šum. Pak chvíle ticha. George Milton, který zřídkakdy čekal, až jeho zeť promluví, vyštěkl na lokaje. „Hlupáku! Pan Grinnell není doma.“

„Nedovolte mu vejít,“ ozval se od okna Voorman.

Lokaj byl rudý. „Už je vevnitř. Je mi líto, pane –“

„

Všichni se otočili. Dveře se znovu otevřely a vešel muž. Svižně přišel k nim, vůbec ne nepřátelsky. Jednoduše člověk, který má něco vyřídit. Zírali na něj. Grinnell se postavil a řekl: „Vypadněte z mého domu!“

„Ano, pane.“ Muž stál u nich, vytáhl z kapsy kabátu blok a z vesty tužku. „Pan Hartley Grinnell?

161

Za pár okamžiků. Promiňte mi, pánové, byl jsem pověřen, abych zapsal jména zde přítomných. Myslím, že vás všechny znám.“ Začal psát.

Grinnell k němu přistoupil. „Vypadněte. Thomasi, vyhoďte ho. Sežeňte Allerse. Toto je protiprávní vloupání –“

„Nikoli, pane. To je to, čemu se říká stanné právo.“ Pokračoval v psaní.

„Dobrý den, Moffate,“ řekl Molleson.

„Dobrý den, pane viceprezidente.“

Dopsal a vrátil blok do kapsy. George Milton se stáhl o pár kroků dozadu. Cítil, jak hlasitě se nadechuje a vydechuje a nechtěl, aby to někdo slyšel.

„Pane Grinnelle. Byl jsem pověřen přivést vás na ministerstvo spravedlnosti a říct vám, pokud byste se snad ptal proč, že se budete zodpovídat za obsah redakčního článku v dnešním vydání vašich novin.“ Otočil se. „Pane Voormane. Vás mám přivést také.“

Voormanova ústa se zkřivila. Tiše se zeptal: „A já mám jít proč?“

„Mám vám pouze sdělit, že ministr spravedlnosti vám chce položit několik otázek. Pojďte, pánové. Běžte přede mnou.“

Hartley Grinnell zbledl. Zuřil. „Chcete říct, že jsem zatčen?“

„Mám vás přivést. Pojďte, jdeme.“

Ve skupině nastal pohyb. Chick Moffat ustoupil, aby jim udělal místo. Vynořil se Denham a šel k nim. Chick dal pravou ruku do kapsy a ostře řekl: „Zůstaňte stát. Mluvte odtamtud.“

Denham se zastavil. „Podívej, chlapče. Pan

162

Grinnell a pan Voorman tu nejsou. Chápeš. Stanné právo má zachovat pořádek a ne páchat násilnosti na prominentních občanech. Nejsou tady. Vypadni.“

„Nechápu, pane Denhame. Pojďte s námi a vysvětlete to náčelníkovi. – Vy dva, pojďme.“

Ale Denham byl zrozen k tomu, aby ničil jakýkoli odpor. Vykročil dopředu a volal: „Drewe! Pojďte, vyhodíme ho.“ Martin Drew neváhal. Chick ustoupil krok nebo dva dozadu, vytáhl z kapsy pistoli a rázně řekl: „To by stačilo. Nepřibližujte se.“ Denham a Drew se zastavili. Drew řekl s pohrdáním: „Pojďte, on nevystřelí,“ a měl se k pohybu. Současně s varovnými výkřiky se ozvala ohlušující rána a Drew se zřítil k zemi. Okamžik nikdo nepromluvil ani se nehnul, pak k Drewovi přistoupil Denham a další. „Zpět!“ rozkázal Chick. Zastavili se. Drew se zvedal a přidržoval židle.

„Pomalu, Drewe. Dal jsem vám to do nohy, protože kdybych mířil do ramene, mohl jsem ohrozit i někoho za vámi. Ostatní se držte vzadu dokud nezmizím. – Ještě kousek – Díky. Pane Voormane, pane Grinnelle. Jdeme. Ke dveřím, prosím, a hoďte sebou.“

Vydavatel a lobbista šli ke dveřím. „Otevřete a nezkoušejte žádné triky.“ Sel bokem za nimi a ven ze dveří. Lokaj šel zavřít dveře. Denham přistoupil ke Drewovi a nařídil, aby někdo zavolal lékaře. George Milton se chytil za nos, aby necítil pálení kouře po střelném prachu.

163

13

Ve středu v půl osmé večer byla Alma Croninová ve svém pokoji a jedla suchary a houbovou polévku z konzervy, kterou si předtím ohřála na elektrické plotně v koupelně. Z Bílého domu se dostala teprve v půl sedmé. Ze záplavy osobních telegramů a dopisů, které docházely paní Stanleyová od rozbřesku, většině nikdo nevěnoval pozornost. Alminým úkolem bylo vytřídit právě těch pár, které si vyžadovaly odpověď nebo měly reálný vztah ke krizi. Paní Robbinsová ji požádala, aby se večer vrátila a ona slíbila, že tak později učiní.

Odešla v půl sedmé. Dělala si starosti. Muž, který ji měl v osm hodin navštívit, určitě nebyl takový hlupák, aby ho nenapadlo, že připraví nějakou léčku. Nebude před domem pozorovat, kdo vchází? Možná dokonce od vidění Chicka Moffata, člena týmu Bílého domu, zná. Dům, ve kterém bydlela, nebyl velký. Tři patra, postavená z kamene hned u chodníku, jeden z těch lepších ze stovek vystavěných ve skupinkách tu a tam v různých částech Washingtonu. Byty se skládaly z pokoje a koupelny, projektované tak, aby majitelům přinášely zisk a nájemníkům – méně významným funkcionářům armády a mužům a ženám, pracujícím pro vládu – pohodlí. Vzadu měl dům dvůr se zahradou. Almin pokoj byl v prvním poschodí vpředu s okny do ulice.

Koupila suchary a plechovku polévky a spěchala domů, aby zatelefonovala Chickovi a varovala

164

ho. Nemohla ho sehnat. Několikrát zkoušela volat do jeho bytu. Žádná odpověď. Dokonce zavolala na úřad tajné služby. Nebyl tam. Vzdala to, pojídala suchary a polévku a dělala si starosti. Byla neklidná, netrpělivá a nesvá. Několik věcí ještě umocňovalo její neklid, ale byly to vlastně jenom různé aspekty základní skutečnosti, že má čtyřiadvacet let a život, který se jí dosud představil jako aréna pro zajímavé a živé diskuse, jí najednou začal odhalovat svou druhou tvář vášní a konfliktů. Harry Brownell, se kterým několikrát hovořila a který jí připadal jako diskrétní a uhlazená osoba zasvěcená do oblasti práva, byl ve vězení kvůli podezření z angažovanosti na únosu prezidenta. Paní Stanleyová, vlídná, zábavná a všudypřítomná první dáma, ústřední postava národní scény byla najednou ženou, jejíž manžel zmizel, a která nejen že nevypadala zasažena smutkem či úzkostí, působila naopak jakoby naplněna radostným vzrušením, že má příležitost přispět ke všeobecnému rozruchu a znepokojení. Arthur, milý človíček s brýlemi dole v recepci, za kterým všichni chodili pro tužky nebo hnojící tablety do květináčů, byl, stejně jako Harry Brownell, ve vězení a na jeho židli seděl celý den a celou noc příslušník tajné služby. Chick Moffat – ačkoliv se nepodílel na nelibozvučné veřejné symfonické básni o nenávisti, žárlivosti, podezírání a strachu, naopak byl soukromou melodií ve zcela jiné tónině – byl nejvíc znepokojujícím fenoménem ze všech. Byl to hlavně on, kdo vytrhával život ze všech norem, které si dosud osvojila. Bylo to, jako by sledovala vzrušující hru na jevišti,

165

zabraná, ale nezaujatá, a jeden z herců najednou sestoupil ze scény, přišel k ní a adresoval jí text a… no… například se sklonil a políbil ji. Samozřejmě Chick Moffat ji vlastně nepolíbil, ale, k čertu, snad musí přijít čas, kdy i tak nechápavý člověk jako on to učiní. Někdo zaťukal na dveře. Šla k nim a přitom si stírala drobky sucharu ze rtů konečky prstů. Otevřela.

„Chicku! Nazdar. Pojď dál. Zkoušela jsem ti volat.“

Chick Moffat vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře a usmál se na ni. Klobouk držel v ruce. Promluvila Alma: „Doufám, že jsi po večeři. Jak vidíš, není tu nic, z čeho by se dalo přibrat.“

Chick se podíval na balíček sucharů a prázdnou polévkovou misku. „Od našeho jehněčího žebírka jsem do ničeho nekousl, ale o to se postarám později. Není čas. Bál jsem se, že se sem vůbec nedostanu. Zatýkáme každého, kdo je v telefonním seznamu od písmene A a dále. Proč jsi mi volala? Chtěla jsi zrušit schůzku?“

„Posaď se.“

„Raději ne, ledaže by tvůj přítel nakonec neměl dorazit. V tom případě půjdu a přivedu ještě nějakou společnost a budeme slavit.“

„Ty jsi tak věcný,“ řekla Alma.

„Ano?“ Chick vypadal překvapeně. Stál, přemýšlel nad tím, co řekla, a díval se na ni. Jejich pohledy se setkaly, oba stáli. Alma mobilizovala zoufalá chapadla v sobě k jediné spáse v dosahu, staré dobré opoře, svému smyslu pro humor a pro

166

legraci. Myslela si: Už vím, co bylo v kalichu, ze kterého se napili Tristan a Isolda, byla to houbová polévka. Ale jelikož to nemohla být ona myšlenka, muselo to být něco v jejích očích, co Chicka povzbudilo, protože najednou pustil klobouk na zem, objal ji a políbil. Na okamžik zadržela dech, ale hned se přizpůsobila. Jeho objetí bylo blízké, těsné a těsnější; jeho polibek sice nikoli znalecký, ale nesporně vážný a důkladný. Začínala se jí točit hlava a odtlačila ho. Povolil objetí a ustoupil dozadu. Uvědomila si, že se drží za rukáv jeho kabátu a spustila ruku.

„Tomu říkáš věcný?“ ozval se Chick.

Alma přikývla. Zasmála se a zase umlkla. „Chicku. Ach, Chicku, polib mě ještě. – Nebo ne. Ne! Není čas.“

„Je ta schůzka zrušena?“

„Ne. Leda bez mého vědomí. Jak dlouho už jsi mě chtěl políbit? Zkoušela jsem ti volat, abys přišel zadním vchodem, protože jsem si myslela, že ten pán tě může znát, a kdyby tě viděl přicházet, nepřišel by.“

„Dlouho, asi sedmdesát let.“

„Bude to tu sledovat?“

„Asi ano. Zaparkoval jsem na Brush Street a přišel dvorem. Vidíš, učím se na detektiva.“

„Mohla jsem si myslet, že tě to napadne. Je za deset minut osm.“

Chick přikývl a sehnul se, aby si zvedl klobouk. „Musím se schovat. Jestli ti to nebude vadit, použiju místo skříně koupelnu, je na lepším místě. Ne –

167

mluvme. Když přijde, hřej na čas. Předstírej, že to máš, a chceš vidět peníze. Cokoli. Nebudu čekat dlouho.“ Odešel ke koupelně.

„Ale Chicku! Co uděláš? Není to nebezpečné –“

„Něco udělám. Vezmu peníze a podřežu ho pod krkem. Něco vymyslím.“ Otevřel dveře do koupelny.

„Ale Chicku –“

„Teď už ale ticho.“ Byl v koupelně, ale vystrčil hlavu. „Ještě maličkost. Vezmeš si mě?“

„To víš, že vezmu:“

„Oukej.“ Dveře se zavřely.

Alma udělala tři kroky ke dveřím koupelny, pak se zastavila a usmívala se na ně. Hrozilo nebezpečí, to bylo nepochybné, ten muž byl mnohem větší než Chick a vypadal silný jako slon. Ale proč by nemělo hrozit? Chick si přece poradí. Určitě má zbraň. Najednou zbledla. Co když bude ten muž taky ozbrojený a Chicka postřelí? Vyrazila ke dveřím koupelny. Celé to zastaví. Bála se zbraní, hnusily se jí. Představovala si, jak ten muž se zbraní v ruce míří na Chicka… ale zastavila se. Chickovi se nic nestane. On a ona se nikdy navzájem nezraní a nic taky nezraní je. Nikdy.

Šla a vzala balíček sucharů a prázdnou polévkovou misku a uklidila je do zásuvky, sesbírala drobky ze židle a koberce a rozhlédla se po pokoji. Pak si sedla na židli, vzala knihu, ale neotevřela ji. Měla ji na klíně, seděla a usmívala se na dveře koupelny. Tak se zabrala do úsměvu, že ji až vylekalo, když se ozvalo zaklepání. Byla uprostřed pokoje, když si uvědomila, co to zaklepání znamená. Její

168

srdce, už tak rychle tlukoucí, znovu změnilo rytmus. Šla otevřít dveře.

Byl to ten muž. Vzhlédla k němu, byl ještě vyšší, než jak si ho pamatovala. Přikývl. „Pojďte dál,“ řekla. Vstoupil a ona za ním zavřela dveře.

„Jdete na čas.“

Přikývl. „Na vteřinu, slečno Croninová.“

Odolávala pokušení pohlédnout na dveře koupelny. Šla doprostřed pokoje. Muž zaváhal, ale následoval ji. Když se otočila, zaklepal si na náprsní kapsu kabátu. „Mám ty peníze. Deset tisíc dolarů. Jestli máte deník, nemusí ten obchod trvat déle než minutu. Jen nahlédnu.“

„Asi se smím podívat na ty peníze.“

„Samozřejmě, slečno Croninová. Ale já se podívám jako první, jestli vám to nevadí. Kde je?“

„Nemám ho.“ Alma si přiložila ruku na ústa, zděšená. Neměla nejmenší úmysl to říct. Ale byla ušetřena námahy pokoušet se najít ztracenou nit. Viděla, že její part skončil, když v mužově tváři zaznamenala změnu. Byla otočená zády ke dveřím koupelny, muž stál částečně čelem k nim. Alma uslyšela Chickův hlas za sebou: „Ruce vzhůru. Almo, uskoč, rychle!“

Byla příliš pomalá. Jelikož neměla ani tušení o hře zbraní, trvalo jí půl vteřiny pochopit a to bylo příliš dlouho. Muž s hnědým motýlkem byl stejně rychlý jako velký, jedním pohybem měl Almu v náručí přitisknutou k sobě, v poloviční vzdálenosti ke koupelně. Nebyla pro něj těžší než péřový polštář. Chick nemohl střílet, skočil dopředu a pokusil se ho praštit pažbou zbraně. Muž se sehnul,

169

uskočil, dřepl si a mrštil Almu přímo na Chicka. Vyskočil dopředu a udeřil Chicka do čelisti, až se Chick zapotácel. Než se Chick stihl zotavit a nabrat rovnováhu, vytáhl muž svůj revolver, namířil a vytřelil. Rána sklouzla po straně Chickovy hlavy, a tentokrát už šel k zemi.

Alma byla na kolenou a škrábala se nahoru. Muž do ní strčil a pod vousy si zamumlal: „Nejradši bych tě roztrhl jak hada,“ otočil se, odešel a zavřel za sebou dveře.

Alma nevstala, šla po kolenou k Chickovi. Ležel klidně, ruce rozhozené od těla, nohy zapletené do sebe. Na hlavě měl trošku krve, která stékala z okraje vlasů. Zatřásla s ním, pak se ho pokusila nadzvednout, ale on se svezl zpátky na zem. Nahmatala mu puls, a ani se nezdál slabý. Oslovila ho jménem, rozhlížela se, znovu s ním zatřásla, křičela na něj. Vyškrábala se na nohy a vydala se ke dveřím, otočila se a zase se vrátila. Tu se na zemi u Chicka něco zatřpytilo. Zvedla to a podívala se. Pohled ji ohromil. Na chvíli nemyslela na Chicka, nemyslela na nic, kromě paralyzující a neuvěřitelné skutečnosti, že drží v ruce náramkové hodinky prezidenta Stanleyho, s rytinou na rubu – hodinky, které držela v ruce v den, kdy je nesla chodbou Bílého domu a potkala muže z tajné služby, který právě šel pro ně. Pak – musely tomu muži vypadnout z kapsy! On je měl! Hodinky, které vždycky nosil prezident!

Běžela k telefonu. Pět vteřin, které jí připadaly jako tisíc, čekala na telefonistku, pak dále na odpověď z čísla na ministerstvu spravedlnosti. Ze

170

země se ozval Chick, pohnul se. Oslovila ho, ale zůstala u telefonu. Měla na drátě hlas a chtěla okamžitě mluvit s Lewisem Wardellem. Úředník ji odmítl přepojit, prý může jen předat vzkaz. Chick se opíral o lokty, už byl na kolenou a na nohou. Mluvil k ní. Opakovala úředníkovi, že musí mluvit s Wardellem,

Chick stál vedle ní. „Almo, jsem v pořádku, nevolej, za minutu budu v pořádku…“ Otevřela dlaň a ukázala mu náramkové hodinky. „Byly na zemi, on je měl, musí ho chytit.“ Chickův obličej byl nad ní, takže ho neviděla, ale ucítila jeho ruku, jak tahá za sluchátko. Náhle varovným hlasem říkal: „Přeruš to. Zavěs.“ Ale ona dál mluvila do mluvítka: „Řekněte mu, že volá Alma Croninová, muž, který byl právě tady, měl prezidentovy náramkové –“ ‚

Chick zatlačil sluchátko do vidlice a přerušil spojení. Okamžitě ho znovu zvedla: „Chicku! Zbláznil ses?“

„Ne. Pusť to, Almo. Vysvětlím ti to.“

„Můžeš mi to vysvětlit později – musí ho chytit – blázníš?“

„Tedy – poslouchej –“

„Ne. Chicku! Musí ho chytit!“

„Nemusí. Ty hodinky nevypadly z jeho kapsy, ale z mé. Říkám ti, nech toho! Vysvětlím ti to.“

Alma na něj zírala, na grimasu jeho čelisti, tvrdost v očích. Neviděla pramínek krve na spánku, jak stéká na tvář. Sama celá zbledla. Dál na něj civěla, než konečně řekla: „Z tvé kapsy, Chicku?“

171

„Ano. A mýlil jsem se. Nemohu to vysvětlit. Budeš mi muset důvěřovat.“

Ani ve snu by ji nenapadlo, že může mít tak tvrdý pohled. Nasadila stejně tvrdý tón: „Pan Wardell ti bude muset důvěřovat.“ Znovu držela sluchátko, přístroj byl zapojen, vytočila číslo ministerstva spravedlnosti. „Almo, proboha. Almo, prosím,“ žadonil Chick.

„Cokoli se stane, Chicku, já panu Lewisi Wardellovi řeknu, že jsem našla ty hodinky na mé podlaze. Úřad tajné služby? Tady Alma Croninová, vzkaz pro pana Wardella…“

Neviděla Chicka, který se postavil za ni. Neviděla to zoufalé rozhodnutí v jeho tváři a napřaženou dlaň. Neviděla ani jak vede úder do její čelisti, protože jej vedl profesionálně, jako by byla špion. Když se hroutila, zachytil ji Chick do náruče dříve, než mohla spadnout na zem.

Sotva se na ni, bezvládnou ve svém náručí, podíval. Neztrácel ani zlomek vteřiny. Položil ji na postel, opustil pokoj a běžel po schodech dolů. Dole z haly vyšel zadem přes dvůr a pasáží mezi dvěma domy do druhé ulice. Tam měl pod stromem zaparkovaný svůj sedan. Nasedl, nastartoval, dojel na roh, kde zabočil, pak pokračoval podél bloku a znovu doprava. Přijel před vchod do domu, zastavil a nechal motor běžet. Vystoupil, u chodníku se rozhlédl, dvakrát na každou stranu. Ulice byla tichá, žádné světlo, žádná hlídka. Vstoupil do domu a běžel nahoru do Almina pokoje. S nikým se nesetkal. Ležela stále na posteli mrtvolně tichá. Chick vytáhl ze skříně tmavý kabát, zabalil ji do

172

něj, vzal ji do náruče, pootevřel dveře a poslouchal. Žádný zvuk kromě matného šumu hlasů z horního patra. Čistý vzduch. Vyšel na chodbu, ani se neobtěžoval zhasnout světlo, a zavřel za sebou dveře. Se svým břemenem nemohl běžet, ale měl dobrý čas. Dole na chodbě zhasl světlo a otevřel si dveře na ulici. Po chodníku kráčela jakási dvojice. Počkal. Pak procházela nějaká žena. Ještě čekal. Když nikoho neviděl, troufl si vyjít před dům. Do sta metrů nikdo v dohledu. Vyrazil k autu.

Zabouchl zadní dveře sedanu. Almu měl uvnitř, vzadu na zemi, kabát místo polštáře. Otevřel dveře vpředu, usedl za volant, zařadil a rozjel se. Jen aby ji pohyb auta a jeho kodrcání neprobudilo! Nezvládne to dřív než za dvanáct minut. Jen kdyby tak dlouho spala! Almo… moje milovaná Almi… proboha spi!

173

Čtvrtek – Slepá ulička

1

Standardně řídí Spojené státy sto mužů. Tento údaj je předmětem mnoha komplikovaných hodnocení. Těch sto vládnoucích má své poradce, zástupce a vlivné stoupence, kteří ve svých funkcích jednají s různým stupněm uvědomění a zodpovědnosti. Jsou volně a neformálně organizovaní a často jejich výsledky maří vzájemné rozpory a nedůvěřivost. Ale přesto vládnou. Proti většině se žádná větší politika neprosadí a proti spojené opozici je každý program či návrh bez naděje. Vyvinuli komplexní a fascinující techniku prosazování své vůle. Na rozdíl od králů, kteří otevřeně vyžadovali poslušnost, jež jim přirozeně z titulu božského práva náležela, tito moderní princové skrývají svou moc pod všemi pláštíky, jaké jen nutnost nabídne nebo důvtip vynalezne. Ale ačkoliv tato vládnoucí třída upustila od pozlátek a ceremoniálů jako od zbytečně přepychové hry, nezřekla se ničeho z její moci.

Do čtvrtečního poledne bylo sedmdesát z té stovky mužů ve Washingtonu. Přijeli z Atlanty, St. Louis, Chicaga, Philadephie, Detroitu, Clevelan –

175

du, Kansas City, Bostonu, New Orleansu, Pittsburghu, Baltimoru i New Yorku. Přijeli automobily, vlaky či přiletěli letadly. Nebylo zvlášť pozoruhodné, že byli většinou překvapení, rozhořčení, znepokojení nebo zmatení, protože takový stav je u panovníků i lidí obvyklý. Je to zřejmě jistá profesionální deformace, způsobená neustálým vlivem důležitých a závažných záležitostí. Znamenitá na jejich stavu byla jejich bezmoc. Bezmoc tentokrát nebývalá a ostudná. Dohodli se na válce, a když se vládci dohodnou na válce, pak mají válku. Ne že by na ni čekali jako člověk čeká na úrok z dluhopisů. Jednoduše se dohodli. Mnozí z nich té nutnosti litovali, ale když jsou ohroženy jejich půjčky válčící straně, zadrženy nebo zničeny jejich lodě plné munice, jejich zahraniční investice ztraceny v nenávratnu, jejich zisky nulové a obrat na trhu s cennými papíry snížen na ubohý zlomek průměru, je válka nevyhnutelná. Bylo to zlé, ale nedalo se nic dělat. Neprodleně se spojili s lidmi, kteří byli stvořeni pro tento účel: vydavateli tisku, legislativci, kádry v rádiu, duchovními, profesory, patrioty. Dobrá, to by bylo zařízeno. Ale jako na běžícím pásu docházelo k nepříjemným prodlevám. Nebyli sice konfrontováni s otevřenou nebo organizovanou rezistencí, pomineme-li tu a tam nějakou bezvýznamnou skupinu fanatiků, vynořilo se však úžasné množství váhavosti, která přicházela jakoby odnikud a přitom byla všude. Setkávali se s nesouhlasným smýšlením prezidenta Stanleyho. Otevřeně jim sice neoponoval, ale oni dobře věděli, která bije. Byl měkký. Byl v zajetí sentimentální

176

upejpavosti navzdory tvrdé realitě národních zájmů a národní cti. Přistoupili na jeho hru a upustili od otevřeného útoku. Podkopali jeho pozici. V pondělí odpoledne před úterním společným zasedáním připravil D. L. Voorman seznam tří set čtyř poslanců a padesáti devíti senátorů, kteří by nepochybně hlasovali pro válku. Díky Bohu. Konečně bylo vše domluveno, tak tak včas. Všichni to věděli a již se důvěrně a horečnatě připravovali na další pokračování – smršť železa a krve, kterou si objednali. Vbíhali do cílové pásky. Pak přišla zpráva o odročení – další zpoždění v době, kdy osud již počítal ne hodiny, ale minuty. A pak, neuvěřitelná informace, že prezident Stanley byl unesen. Nesnesitelná, směšná a osudová katastrofa. Žádný jiný prezident nikdy nebyl unesen. Jenže spoléhejte se na sentimentálního hlupáka, který to dopustí zrovna v tento důležitý okamžik, tak rozhodující pro blaho a čest země!

Spěchali do Washingtonu.

Situace, v níž se setkali, byla bezprecedentní a bez možnosti odhadu dalšího vývoje.

2

Podívá-li se člověk na čtvrteční aktivitu pánů vládců, jejich zástupců, poradců, stoupenců a oponentů, pak musí jeho hlavním dojmem být pocit chaotického šílenství. Tento pohled je ale až příliš nelaskavý. Nebylo to tak, jak se mohlo na první pohled zdát, že konfrontováni nebývalou krizí všichni jako by najednou klesli na úroveň imbecility. Celkem je neopustila jejich vyrovnanost, nápaditost, smělost, bojovnost ani taktický talent. Neuměli se však vyrovnat s nastalou situací, protože nevěděli, co se vlastně děje. Nejdůležitějším elementem v ní byl totiž otazník. Kdyby věděli, že prezident Stanley je mrtev, bylo by to jednoduché. Kdyby věděli, kam byl odvezen a kým, bylo by to rovněž jednoduché. Kdyby alespoň věděli jednu věc, a totiž že je jisté, že prezident Stanley se nevrátí v příštích osmačtyřiceti hodinách, situaci by šlo řešit pohotově. A kdyby se prezident náhodou vrátil, pak již ve funkci nejvyššího velitele armády a námořnictva ve válce. Jenže oni o prezidentovi nevěděli nic. Mnozí byli touto nejistotou paralyzováni, ostatní frustrováni. Díky této nejistotě – protože každým okamžikem ve dne v noci mohla přijít zpráva, že se prezident našel, byl zachráněn, je na cestě zpět do Bílého domu – se nikdo neměl k jakémukoli postupu, aby se náhodou nekompromitoval. Molleson by nezačal jednat, ministr spravedlnosti Davis by nerozhodl, senátoři a poslanci by nepromluvili. Ve stovce úřadů, knihoven a hotelových pokojů vládci hrozili, varovali, klamali a kleli. Nebylo jim to nic platné.

Nedalo se říct, že by se legislativci a vysocí úředníci vládcům vzepřeli. Nedalo se říct, že trvali pevně na zásadách nebo byli věrni nepřítomnému vůdci. Jen odráželi náladu v zemi, kterou dokumentovaly telegramy, dopisy poslané letecky, telefonické vzkazy od voličů, zprávy od domácích pozo –

178

rovatelů, novinová poselství a veškeré pocity, názory a předsudky, které tvoří onu obrovskou národní síť s centrem ve Washingtonu. Lidé svého prezidenta milovali. V poslední době se sice projevovaly jisté pochybnosti, ba i ostrá kritika – ale nehledě na to, jak tkanivo jeho popularity řídlo, přece jen ho milovali. Chtěli ho zpátky. Zase ho chtěli mít tam, kde patří, a dokud ho nedostanou, nebudou chtít nic jiného. K čertu s osivem kukuřice, s rozpočty, s měsíčními účty, s kapajícími kohoutky a s válkou, dokud se nenajde prezident. Obzvlášť k čertu s válkou, prozatím. Stejně se jim už dělalo špatně, jen když o ní slyšeli. Ten pocit byl všudypřítomný, od oceánu k oceánu a od jezer a zálivu. A dali to Washingtonu znát. Jedna z tisíce vzájemně si odporujících zvěstí, která získala největší důvěru a v mnoha společnostech zatlačila všechny ostatní do pozadí, byla, že prezident je držen ve sklepě jedné budovy na Wall Street, dokud nebude souhlasit s válkou. Jednání měla probíhat v zákulisí.

Poslanec Binns z Georgie byl vtipný, respektive měl smysl pro humor. Ve čtvrtek řekl skupině svých kolegů:

„Mně to připadá dokonale zřejmé. Kdo na tom profituje? Pacifisté. V úterý odpoledne by Kongres odhlasoval válku nehledě na to, co by na to říkal prezident. Kdyby se ta otázka dostala do pléna dnes, ani jeden by si vůbec netroufl hlasovat pro. Sklonili by hlavu a vzali do zaječích. Samozřejmě, pokud se vrátí, může to být zase jinak, ale dokud je pryč, není naděje. Určitě je vám to zřejmé. Pá –

179

nové, řeknu vám, kde je. Liga žen na obranu míru ho má. Mají ho ve své centrále a tlačí na něj. Neviním Wardella, že se tam nežene a nezachraňuje ho. Osobně bych také raději pádloval na kánoi přes Atlantik a napadl japonskou bitevní loď.“ Smáli se. Trošku. Ne moc a ne dlouho.

3

O hodinu později použil Binnsovu logiku vážně a věcněji senátor Corcoran. Hovořil s Lewisem Wardellem. Na opakované telefonické žádosti i vyřizované poslem mu Wardell vyčlenil patnáct minut. Od svého včerejšího odpoledního vítězství ve vládě byl Wardell čím dál podrážděnější, zoufalejší a také pokornější. Adresoval několik důležitých dotazů tajemníku ministra spravedlnosti, mužům z ministerstva zahraničí a financí a vydal instrukce, aby mu hlásili pouze výsledky. Poslechl náčelníka Skinnera, jenž mu radil, aby použil nové strategie a propustil Grinnella a Voormana a všechny ostatní obdobné prominenty, které dříve poslal do vězení a se kterými se dosud odmítal setkat. Stovka mužů měla být umístěna do centrál telefonní společnosti. Veškerá volání z dlouhého seznamu čísel, jakož i přijaté hovory na jiném stejně dlouhém seznamu měly být odposlouchávány. Zkušenější detektivové z nejbližších měst byli na cestě do Washingtonu, všechny osoby ve vazbě včetně Brownella a Lincolna Leeho měly být propuštěny

180

a měly zůstat pod neustálým dohledem. Skinnerův názor byl, že od zadrženého člověka se nic nedovědí, že zadržený nepromluví. Zato sice volní, ale sledovaní se dřivě nebo později jistě prozradí. Řekl, že on sám se pokusí trochu promluvit s Leem, než ho pustí.

Wardell neztrácel odvahu, jen začínal býl zoufalý. Nemohl tomu uvěřit: Nejintenzívnější pátrání, vedené po dva dny a dvě noci nejpočetnějším a nejzkušenějším oddílem vyšetřovatelů, jaký kdy shromáždili, navíc za pomoci jednomyslného odhodlání občanů a horlivosti a jim se nepodařilo objevit sebemenší stopu. Množství podrobností, o nichž se dověděli a které prošetřili, nevedlo k ničemu, co by se byť vzdáleně podobalo cíli. Brownell prý koupil anebo možná taky nekoupil chloroform, který pak našli na jeho kapesníku nebo na kapesníku někoho úplně jiného. Wardell se s ním setkal ještě ve středu o půlnoci, za přítomnosti ministra zahraničí a ministra války. Brownell trval na své nevině a žádal propuštění. Liggett a Oliver souhlasili, že je dostatek důkazů, které odůvodňovaly jeho setrvání ve vazbě. Našly se stovky lidí, kteří viděli Callahanovu dodávku na různých místech v ulicích města, ale v žádném z případů se neprokázalo, že by nemohlo jít o jiný Callahanův vůz, a existovalo tolik rozporných popisů řidiče, že všechno bylo nakonec k ničemu. Asi tucet lidí, kteří viděli nebo si mysleli, že viděli dodávku, se podívali na Vala Orcutta, aby jej mohli identifikovat. Žádný z nich nebyl natolik přesvědčivý, aby vyvrátil možnou platnost Valový vlastní výpovědi. Strážný

181

u vchodu, který nejprve tvrdil, že viděl řidiče přijíždět i odjíždět, a který později připustil, že si s určitostí nepamatuje na jeho odjezd, ve středu v noci přiznal, že vůbec neviděl dodávku odjíždět, prý ji jen slyšel. Pozoroval zrovna hejno holubů. Muž v recepci v Bílém domě neviděl ani neslyšel nic neobvyklého. To ráno poté, co přijel do práce, vůbec nevyšel ven. Převzal zásilku od Vala, vrátil mu prázdné koše, a pak ukládal věci do polic a přitom si pískal.

Během středečního dvouhodinového výslechu, který následoval po odchodu Lewise Wardella, nevypáčil Skinner z Vala Orcutta vůbec nic. Nakonec to vzdal a poslal jej za doprovodu stráže zpět do nemocnice, ale spokojený nebyl. Wardellovi podal tuto zprávu: „Ten chlapec je čestný, ale něco mi u něj nehraje. Je čestný, nemá, co by ze svědomí seškrábal, ale v hrdle má filtr a slova musí přes něj tlačit. Policista ho našel v parku tak, jak to vypověděl, a lékař si myslí, že skutečně měl amnézii. Ale to, že je tak opatrný, když mluví, mě dráždí. Položil jsem mu nějaké mazané otázky a jeho nevlídný výraz mohl být jen důsledkem toho poranění na hlavě. Důtkami jsem do něj nebušil, měl bych?“

„Bylo by to k něčemu?“

„Ne. Je tvrdý jako žula. Jestli něco jednou pohřbil, nevyhrabe to. Nakonec, měl rozbitou hlavu. Přestože by nás zajímala spousta věcí, to, co skutečně potřebujeme zjistit, je kde je prezident. A pochybuji, že ten chlapec to ví.“

Paní Orcuttová s manželem byli podrobeni vý –

182

slechu. Nic. Viola Dellingová a její muž, lékárník, stejně tak. Nic. Viola byla konfrontací s Brownellovým popřením koupě chloroformu v jejím obchodě podrážděná. Vyjádření opovržení ji následně dostalo do pěkné šlamastyky, když protestovala, že je absurdní pochybovat o slovu, které jednou dala. Vždyť ona jen vlastenecky poskytla veškerou pomoc, která byla v jejích silách, aby pokračovalo pátrání po prezidentovi, s jehož politikou upřímně nesouhlasila a souhlasit nemohla. Tak, říkali, připouštíte tedy, že nesouhlasíte s jeho politikou! Zadělala si tak na náročnou a nepříjemnou hodinku, ale nakonec uznali značnou pravděpodobnost, že ona prezidenta neunesla.

Prošetřovala se stovka dalších případů prodeje chloroformu, stejně jako doktoři a nemocnice kvůli pohmožděnině na Valově hlavě. Tu si prohlédl aspoň tucet lékařů, tak jestli prý by některý z nich nedokázal určit použitou zbraň, která ji způsobila. Zkontrolovali každý dopravní prostředek v okolí pěti bloků od prázdného domu na severovýchodní Patnácté ulici, kde byla nalezena opuštěná dodávka. Sledovali tisíc falešných stop a neochotně se jich vzdávali. Telefonický hovor s Kempnerem, manažerem Callahanovy firmy, o kterém Val Orcutt údajně nevěděl, se uskutečnil z telefonní budky v jedné trafice. Na jeho vysledování pracoval celý houf mužů. Chytali se všech možností, nikoli však se zoufalou nekritičností příslovečného tonoucího, který se stébla chytá, ale s bystrostí a odhodlaností armády nejlépe vyškolených a nejkompetentnějších vyšetřovatelů v Americe.

183

Co se však jich, Wardella nebo náčelníka Skinnera týká, byli ve čtvrtek v poledne stejně vzdáleni řešení záhady jako na začátku vyšetřování. Pátrali po třech hlavních liniích:

1. Záchytné body, které měli v ruce: chloroform, kapesník, dodávka, angažované osoby.

2. Pátrání po dalších záchytných bodech: na pozemku Bílého domu, v ulicích a okolí města, na blízkých i vzdálenějších dálnicích, železnici, letištích.

3. Pátrání z opačného konce – motiv: šéfové zbrojního průmyslu a příbuzných odvětví, šedokošiláči, patrioti (agresivní nacionalisté), mezinárodní bankéři, zástupci cizích vlád (vedoucích válku), ti všichni byli podezíráni, několik i ‚zadrženo‘, část vyslýchána a mnozí alespoň pod dohledem.

Návrh, který následně přednesl senátu Corcoran, když mu konečně Lewis Wardell věnoval svých patnáct minut, se týkal třetí linie pátrání. Corcoran chtěl udělat dvě věci: podat protest a vznést návrh. Nekritizoval vyhlášení stanného práva v oblasti. Nepochybně to bylo rozumné a skutečně na místě. Ale vehementně protestoval proti aroganci a násilí, se kterými byla napadena čest a věhlas prominentních občanů. To bylo nerozumné, nespravedlivé a zbytečné. Naléhavá situace způsobená kriminálním činem vůči prezidentovi by neměla být zneužívána k zavedení diktatury a neměla by v žádném případě ospravedlňovat bru –

184

talitu, urážky a falešná obvinění. Pokud on věděl, nebyl důvod předpokládat –

Wardell ho přerušil. „Nesmysl. Jak by se vám líbila moje práce? Jednal jste se mnou, senátore, víte, že nemám ve zvyku reagovat na svou kritiku slovem sklapni. Ale to je vše, co vám nyní povím: sklapněte a dejte mi pokoj.“

Corcoran naléhal: nemluvil jen v zájmu občanů, kterých se to týkalo, ale země jako celku. Dokonce – obzvlášť s ohledem na prospěch této vlády –

„Sklapněte!“ Spousta bezvýsledného úsilí, hodin bez spánku a bezpočet hrnků černé kávy zničilo Wardellovy nervy stejně jako jeho vzhled. „Říkám vám sklapněte a vypadněte odsud!“

Po svém takto předneseném protestu zbývalo Corcoranovi osm minut na to, aby podal návrh. Pokračoval, a začal s odhalením, kterým si dříve poslanec Binns připravil půdu pro svou vtipnou poznámku. Jestliže se cílové podezření mělo stanovovat odkazem na motiv, považoval za zřejmé, že se v tomto ohledu udělala vážná chyba a promarnila spousta cenného času. Kdo mohl rozumně očekávat, že únosem prezidenta získá? Ti, kteří si přáli válku? Určitě ne. Ti měli svůj cíl na dohled. Prezident by byl v úterý v poledne oslovil Kongres, a ať už by řekl cokoliv, před skončením zasedám toho dne by Kongres válku vyhlásil. O správnosti tohoto stanoviska byl Corcoran stoprocentně přesvědčen, ale ani kdyby si až tak jistý nebyl, jeho argumenty byly i tak dostatečné. Kdyby prezident nebyl vyrušen ve výkonu svého úřadu, to nejhorší, co se dalo říct o postavení stoupenců války, bylo,

185

že měli lepší než rovnou šanci na vítězství. Zatímco teď neměli vůbec žádnou, pokud a dokud se prezident nevrátí. Ano, bylo to dáno hlavně tím, že občané byli sice hloupě, leč převážně přesvědčeni, že zodpovědní za únos jsou ti, co válku podporují. A nemohl to snad ten, kdo onen zločin spáchal, ať to byl kdokoli, předpokládat? Zřejmě byl dost chytrý. Tato logika byla natolik nenapadnutelná, tvrdil Corcoran, že už na jednom či dvou místech zaznělo, že celá ta věc je jen kabinetní intrika provedená s němým souhlasem vlády. Prezident prý je v Bílém domě; a zatčení Brownella a podobné aktivity byly –

„Kecy,“ vyrazil ze sebe Wardell. „Co blázníte, je přece jasné –“

„Vůbec ne,“ rychle odpověděl senátor se zřejmou upřímností. I kdyby připustil takové přání či záměr zastánců války, což neudělal, předpokládala by taková akce angažovanost tolika lidí, že by musela do šesti hodin zkrachovat. Jím předkládaný názor, ač možná směšný, ukazoval naproti tomu – stejně jako větrná korouhev směr větru – směr, kudy se ubírá logika. Únosci prezidenta nebyli stoupenci války, byli to její odpůrci.

„Fajn,“ řekl Wardell. „Díky. Je úžasné, že říkáte stoupenci války. Nemůžete podle mého názoru dost dobře podporovat válku, dokud nezačala. Osobně bych dal přednost slovu podněcovatelé války. Ale budiž, řekněme, že bych přijal vaši logiku. Co bych měl podle vás dělat? Políčit na Cargeriovu nadaci za mír?“

Corcoran si nevšímal Wardellova sarkasmu. Vi –

186

děl, že jeho patnáct minut brzy vyprší, a zvedal se ze židle. Řekl, že mu bude trvat jen pár vteřin, aby dodal, že ve společnosti jsou pouze dvě síly, obě dostatečně schopné, násilné a odvážné provést akci na podporu svých zájmů: zástupci čtyř evropských vlád a jedné asijské, a komunisté. Ony vlády nás nechtějí ve válce na straně, na které bychom měli stát, a komunisté nás v ní nechtějí vůbec.

„Prima,“ řekl Wardell. „Váš čas vypršel.“ Senátor Corcoran odešel.

Toto interview proměnilo třetí linii pátrání ve frašku. Wardella sice Corcoranova analýza svědčící pro vyloučení dříve podezřelých tak nepřesvědčila, nicméně možnost, že by mohla být správná nemohl nevzít v úvahu. Zavolal si náčelníka tajné služby a různé další zástupce a domluvili se na nové strategii. Začali vyšetřovat činnost zástupců pěti zahraničních vlád. Bylo nepochybně směšné podezírat obě strany najednou, ale logika a fraška už spolu spaly i při různých jiných příležitostech. Teď to vypadalo, že každý člověk v zemi mohl mít důvod unést prezidenta. Co se motivu týká, všichni byli na jedné lodi. Pátrání je třeba zaměřit na příležitost, kompetenci, nezbytnou odvahu a bojovnost.

Šli po komunistech. Stejně jako včera naháněli do sklepů ministerstva spravedlnosti, do věznic a vlastních kuchyní a obýváků šedokošiláče, vyslýchali je, vyhrožovali jim a naléhali na ně, dnes to odnášeli komunisté. Bylo to ovšem stejně bezvýsledné a stejné byly i projevy pohrdání, vzdoru

187

a výsměch ze strany nových podezřelých. Začala nová pátrání, která odhalila menší rozvracečské činnosti, odhalila nastrčené špicly, i tajná vedení, na něž zaútočili – a to bylo vše. Jestli to byli skutečně komunisté, kdo unesl prezidenta, pak to maskovali stejně dokonale jako jejich političtí předkové popravu ruského cara.

Ale ani ve Washingtonu či New Yorku nebyl tlak na komunisty takový jako na šedokošiláče den předtím. Jejich pronásledování zůstalo oficiální, systematické a organizované. Zpravidla není příliš obtížné určit, jak mohlo sto milionů lidí přijít na tutéž věc. Tedy máte-li na to dost času a dostatečně spolehlivé zdroje. Je přece tolik článků v novinách a časopisech, tolik filmových scén, tolik přednášek v rádiu, tolik nápaditých hlasatelů a kazatelů. Ale zjistit jak to, že se všichni Američané během několika krátkých hodin rozhodli, že jejich prezidenta unesl „válečný gang“, to nedokázal nikdo. Spontánní vzruch dává vzplanout horečce a pravděpodobně zažehl tuto. Každopádně si byli jistí. Proto když senátor Corcoran vehnal Lewise Wardella chtě nechtě do víru frašky, a Wardell povolal na scénu tisíc vyšetřovatelů a milion nových podezřelých, upoutal tím jen malou pozornost občanů Spojených států ať už v roli zúčastněných, nebo diváků. Byli pohlceni dramatem, tak jak se jim jevilo od počátku. Znali svého zločince a byli mu v patách. Komunisty mohli pronásledovat kdykoli, teď měli ale na práci daleko naléhavější záležitost.

188

4

Ve čtvrtek v jednu hodinu odpoledne se v kanceláři senátora Reida sešla hrstka senátorů a poslanců. Odebrali se tam, jednotlivě a nenápadně, pár minut po poledni. Obě komory se po vzoru předešlého dne sešly a okamžitě zase přerušily jednání. Byli v Reidově kanceláři za zavřenými dveřmi. Venku na chodbě, bokem k zavřeným dveřím seděl na židli Reidův důvěrný tajemník s nařízením, aby nikomu nedovolil vejít. Všichni pozvaní se již dostavili.

Vážnost situace byla nejlépe zřejmá ze skutečnosti, že se v obličeji senátora Wilcoxe zračila bdělá starostlivost, díky níž působil jako státník. Působit jako státník nebyl vůbec žádný kumšt pro Tilneyho, Jackmana nebo Corcorana. Příroda je řádně vybavila, to především, měli dlouholetou praxi a nakonec i jistou státnickost v sobě. Naproti tomu Wilcox sice mohl při té či oné příležitosti připomínat pantera, vlka, hyenu či lišku, nikdy by ale nikoho ani ve snu nenapadlo, že takhle vypadá státník. Současná šokující ustaranost zračící se mu v obličeji byla výmluvnou daní důsledkům krize, o které on i jeho kolegové přišli diskutovat.

Sumner Horner, předseda sněmovny, s nahrbenými rameny a bradou opřenou o širokou hruď, s levou rukou hluboko v kapse kalhot a důležitě vztyčeným pravým ukazováčkem, hovořil ke všem členům skupiny obecně a k senátoru Corcoranovi zvlášť: „Pokud tak rozhodnete, přidám se k vám.

189

Nevím, jestli je to správné, a nevím, jak si k čertu kdokoli může být jist, že to je správné. Přidám se k vám pod jednou podmínkou, že se zavážeme udržet tuto skupinu po nezbytnou dobu, že budeme vystupovat jednotně v podstatných otázkách, že si za výhradní cíl vytyčíme zachování parlamentní vlády a že všechny naše kroky zůstanou výlučně pouze mezi námi. Každý musí přísahat, jinak jediným ovocem, které sklidíme, bude marnost.“

Senátor Allen vyštěkl: „Pouze mezi námi? Důvod, proč jsme se tady sešli, je ten, že Reid byl dnes ráno na tak zvaně důvěrné schůzce a všechno o ní do hodiny pověděl Corcoranovi. V téhle době můžete věřit, že člověk nepoví dál jedině to, co sám neví.“

„A to vám vyhovuje,“ poznamenal suše senátor Sterling. „Alespoň nejste nuceni měnit zvyky.“

„Bille!“ Bronson Tilney seděl na židli se založenýma rukama a nohama nataženýma před sebou. Unavené oči se pohybovaly jen z nutnosti. Teď se zastavily plné výčitek na Sterlingovi. „Jestli chcete Allena nazývat nepoctivým spiklencem, najděte si pro to vhodnější příležitost. Řekl svůj názor a zaslouží si odpověď. Osobně souhlasím s Hornerem. Takový závazek by nikomu neublížil a mohl by vnést dojednání alespoň nějakou důvěru.“

Reid také seděl. Nikdy nestál dlouho, pokud se tomu mohl vyhnout. Když seděl, nebylo tak nápadné, že měří pouze sto pětapadesát centimetrů. Obrátil se na Allena: „Nezavázal jsem se Drewovi ani Cullenovi ani nikomu jinému. Ne že bych příležitostně nezradil něčí důvěru. Mám své ctnosti,

190

ale ty jsou mými služebníky a znají své místo.“ Tilneymu řekl: „Znamená to, že souhlasíte s přerušením zasedání na určitou dobu? Je to to správné řešení?“

„Nevím.“ Tilney pomalu vrtěl hlavou. „Nevím, Tome.“ Rozhlédl se. „Pánové, jak víte, nejsem intrikám Nemám na to buňky. – Tome, já nevím. Jsem asi starý. Poslední dobou nevycházím z údivu. Nemohu uvěřit, že lidé jako Martin Drew a Daniel Cullen osnují s armádními oficíry Spojených států plány, jak vykázat Kongres z jeho budov a zmocnit se vlády. Vím, že to osnují. Řekl jste mi to. Jen tomu stále nemohu uvěřit.“

„Je na to příliš starý,“ zamumlal směrem k poslanci Mortonovi Wilcox. „Proč ho sem tahali?“

Tilney se na něj usmál. „Slyším vás, Wilcoxi. Slyším vás, chlapče. Tahali mě sem, protože vědí, že někdy oddanost vítězí tam, kde vitalita selhává. Jste připraven bojovat za budoucnost a arénu, kterou jste si vybral pro svá utkání. Já jsem připraven zemřít za tradice, které mám rád, a instituce, které jsou mi svaté. Hodně lidí to o mě ví. Co ty na to, Jime? Jsme takoví?“

Corcoran, velký a zmatený, pohlédl dolů. „To jsem já, Bronnie. Svého času jsem přijal spoustu nařízení, ale přijímat je od armádních oficírů, to bych nesnesl. Možná, že přišel náš čas. Ty jsi vystudoval historii. Já ne, ale vím, že za posledních deset let se mnoho takových lidí, jako jsme my, v Itálii, v Německu a Rakousku jednoho dne smířilo s něčím, co ještě den předtím považovali za nesmysl. Možná přišel náš čas.“

191

Tilney pomalu přikývl. „Může být, Jime.“

„A ty jsi za to částečně zodpovědný. Varoval jsem tě. Musíme vstoupit do války. Samozřejmě, určití lidé ji vyžadují kvůli svým sobeckým zájmům, jiní si myslí, že jsme morálně povinni do ní vstoupit, další věří, že pokud to neuděláme, ocitneme se v ohrožení. Ještě další to považují pouze za nevyhnutelné, a proto čím dříve do ní vstoupíme, tím lépe. Jsem ten poslední, kdo by byl proti. Varoval jsem tě. Drew a Cullen jsou pouze zastánci války, musí ji mít. A samozřejmě armáda chce válku vždycky, tedy, velitelé ji chtějí. Jenomže pokud tu není prezident, Kongres ji neodsouhlasí. No a to je setsakra dobrá doba a setsakra dobrá výmluva, proč poslat Kongres tam, kam bylo posláno půl tuctu jiných parlamentů. Do starého železa. Dnes ráno jsem udělal chybu. Řekl jsem Wardellovi, že osoby, jejichž zájmům slouží prezidentovo zmizení, jsou ty, které jsou proti válce, a nikoliv ty, které jí jsou nakloněny. Právě teď angažoval tým detektivů, kteří podnikají razii na komunisty a věší se na muže z japonského velvyslanectví. Obávám se, že jsem se mýlil. Myslím, že jsem byl poslední tři měsíce osel. Mám strach, že v této záležitosti figurují intriky většího kalibru a nekalejší úmysly, než se kdokoli z nás domníval, a jestli je to skutečně tak, jak se mi to teď jeví, je v celé Americe jen jeden natolik mazaný člověk, aby to vymyslel, a odvážný natolik, aby to uskutečnil. Starý George Milton. Starší než my, Bronnie, a sakra prohnanější. Věděl dříve, než se komukoli jinému mohlo jen zdát, že nadešla naše doba vydat se cestou, po které již

192

putují jiné národy. Před rokem začal financovat šedé košile. Teď, když se únosem prezidenta zašťouralo do vosího hníízda, si myslí, že má šanci jít přímo pro armádu a její fyzickou sílu. A Drew a Cullen a další to pro něj vykonávají. Co ty na to? Kdo myslíš, že unesl prezidenta? Na koho to vypadá?“

Jim Corcoran sevřel pěsti a zasadil lokty do boků – gesto známé senátu již dvacet let – a rozhlížel se po skupině. „Pánové, končím. Možná vstoupíme do té jejich zpropadené války, možná ne, nevím, ale já jsem skončil s každým, kdo si myslí, že může hrát s poslanci zvolenými lidmi Spojených států blechy, ať je jejich hra jakákoliv, já ji hrát nebudu. Musíme se spojit s Wardellem a vládou, bez ohledu na jejich názor na válku. Musíme za každou cenu zabránit tažení na Kongres a jestli je nejlepší způsob, jak to udělat, přerušit zasedání, dokud se prezident nevrátí, pak to musíme udělat. Musíme tuto skupinu stmelit na zásadách navrhovaných předsedou parlamentu, a v této souvislosti vyzývám senátora Allena, aby nás opustil, a pokud tak neučiní, žádám, aby byl bezodkladně vyloučen. Také senátora Reida žádám o plné a nejspolehlivější ujištění, že se jeho záměry shodují s našimi.“

Nastal rozruch. Reid se usmíval. Sterling řekl: „Dobrá, Corcorane. Je to lepší, než se do něj strefovat.“ Jackman přikyvoval s pochmurnou spokojeností.

Allen byl zticha, rudý v obličeji. „To od vás není hezké, Jime,“ promluvil Reid.. „Kdo vám tu histor –

193

ku přinesl? Nakonec, jste v mé kanceláři. Osobně někoho podrazím, jen když z toho mám vlastní prospěch.“

Corcoran pohlédl na Allena. „Pane senátore, nechceme vás tady.“ Rozhlédl se po ostatních. „Nebo snad chceme?“

Ozývalo se ne a všichni kromě Reida vrtěli hlavou. Allen vstal, stále velký, slizký jako úhoř a ostražitý, ale očividně nesvůj. Podařilo se mu silou zvyku nasadit si svůj škleb. „Děkuji vám, pánové.“ Zastavil se před židlí Bronsona Tilneyho, shlédl na něj dolů, otevřel ústa, a hned je zase zavřel. U dveří se otočil. „Podle mého názoru, pánové, nastal čas pro armádu.“ Otevřely se dveře a Reid zavolal na svého tajemníka na stráži: „Allen odchází, Johnsone.“

Tilneyho vyčerpané hnědé oči si měřily Reida, a setkaly se s jeho úsměvem. Pak přenesl Reid svůj úsměv na celou skupinu: „Jsem připraven dát vám jakékoli ujištění, které budete vyžadovat, pánové. Přeji si být jedním z vás, byť z jiných motivů, než které pobízejí k činnosti mého přítele Jima Corcorana. Chovám jistou intelektuální zálibu v parlamentní vládě, a zradil bych pro ni i své nejstarší přátele. Mám-li být podrobně vyslechnut, navrhuji, abyste pro tento účel vybrali senátora Jackmana. Věřím, že jako jediný z vás mě opravdu nemá rád a šlo by tak o výborné cvičení ve zdvořilosti.“

194

5

Z dlouhého pestrého seznamu těch, kteří byli z nařízení Lewise Wardella zadrženi, měl být jako poslední propuštěn Lincoln Lee. Ostatní byli propuštěni všeobecným usnesením s tím, že budou nadále sledováni a bude o nich periodicky podáváno hlášení. Lee byl nucen vyčkat, dokud nebude mít náčelník Skinner z tajné služby čas na rozhovor. Pravdou bylo, že náčelník nebyl k Wardellovi docela upřímný, když mu tvrdil, že se z něj pokusí něco dostat, dříve než ho pustí. Choval sice jistou malou naději, pravým důvodem byla ale touha vidět vůdce šedých košil, muže, který se údajně projevoval ve stále se rozšiřujících kruzích jako organizační génius, schopný, vášnivý, výmluvný, smělý, rozený vůdce, s egocentrismem Napoleona a bezohlednou posedlostí Hitlera. Přestože to vše bral Skinner s rezervou, chtěl si toho chlapa ještě tak trochu oťukat.

Ve dvě hodiny odjel Wardell do Bílého domu na jednání vlády a Skinner se ujal velení. Nebyl to však Skinner, jakého znali jeho podřízení, jakého respektovali a poslouchali přes šest let. Zatímco dosud vždycky vynikal klidem, ať byla situace jakkoli vypjatá a rychle se zorientoval ve všech složitostech s úžasnou schopností vystihnout podstatu věci, najednou byl popudlivý, zmatený a výbušný. Práce mu šla poslední dobou na nervy. Věděl, že žádný náčelník tajné služby, žádný vyšetřující důstojník nikde na světě nedostal tak vzácnou a sen –

195

začni příležitost se vyznamenat, věděl, že nikdo nikdy neměl k dispozici tak velké těleso školených odborníků a on, Phil Skinner, s takovou příležitostí a takovým vybavením. A přesto neměl žádné výsledky. Nebylo to jen tím, že se mu za osmačtyřicet hodin nepodařilo najít prezidenta. Uměl být trpělivý, pokud byla trpělivost podmínkou vítězství. Co jej popuzovalo a vyvádělo z rovnováhy byla skutečnost, že každá stopa, na které začali pracovat, vyšuměla do ztracena. Žádná neměla pevný buď výchozí, nebo ten cílový bod. Od chvíle, kdy vešlo ve známost, že to pondělí večer prodala paní Dellingová chloroform Harrymu Brownellovi, tajemníku prezidenta, začalo rychlé a nekompromisní vyšetřování Brownellovy minulosti a kontaktů, obzvlášť jeho činnosti v uplynulém měsíci. Výsledek pražádný. Žádný styk s válečnými štváči, žádná objevitelná podobnost zájmů s vládními nepřáteli, žádné flirtování s intrikány nebo touha ukojit osobní ambice – prostě bezúhonný tajemník. A k tomu samozřejmě jeho zapírání. To by pak logicky naznačovalo, že musí být něco v nepořádku s Violou Dellingovou, ale ani její prověřování nevyneslo z prachu jejích všedních dní a let jediné zrnko zlata. Opuštěná dodávka s prezidentovým kapesním nožem na podlaze. Bůhví, jaká to je stopa! Bylo skoro neuvěřitelné, že by prezident omráčený chloroformem mohl být z dodávky vytažen a přeložen do jiného vozidla, aniž byl přitom nebo při jakékoli další operaci spatřen alespoň jedním svědkem. Žádný se nenašel. Našla se dodávka a tím to haslo. Brownell možná koupil chloroform nebo ta –

196

ky možná ne, další slepá ulička. A Val Orcutt. Byl vlastně přítomen na místě činu, když k němu došlo, a ani on nedokázal poskytnout víc informací – co do počtu a identity zločinců, jak vypadali, odkud přišli, jestli šlo o muže či ženy nebo šimpanze nebo Japonce – než kdyby byl na místě vzdáleném tisíc kilometrů.

Už aspoň podvacáté si náčelník Skinner pomyslel, že je na tom něco podezřelého. Podezřelého nebo bláznivého. Neobviňoval Vala Orcutta ze spoluúčasti. To by taky nedávalo smysl. Vlastně nepodezíral ani Brownella – mohlo jít o chybnou identifikaci a u kapesníku o náhodu. Ale měl pořád pocit, že na jejich výpovědích něco nesedí. Bylo něco divného na věci samotné. Nějaká základní skutečnost, o které snad nevěděli ani oni sami nebo ji přehlédli, a na kterou bylo třeba přijít, jinak zamíří všichni detektivové na světě do destinace, které už dosáhli – do bodu nula. Skinner se dokonce vrátil k jedné z myšlenek, která ho napadla v úterý odpoledne, k myšlence obnovit pátrání v Bílém domě. On sám je přitom vedl s pěti svými nejlepšími muži, proslavenými metodou a důkladností, takže přistoupit na tuto myšlenku bylo absurdní.

Náčelník si pomyslel: „Jsem cvok a měl bych si najít lepší způsob, jak trávit čas, než sedět na zadku a vymýšlet pro sebe alibi. Mohl bych jít třeba na ryby nebo lézt po stromech. Nějací chytří chlapci si přispíšili a zatím jsou pro mě příliš rychlí. Stárnu, začínám být slepý a hluchý. Odstoupím a odstěhuji se na venkov. Ale než to udělám, musím najít prezidenta Stanleyho, protože ministr

197

spravedlnosti s ním jistě bude ve svém zoufalství chtít konzultovat hodnotného nástupce na prezidentský úřad.“

Otevřel zásuvku stolu a vytáhl láhev bourbonu. Naplnil jím obyčejnou sklenici do jedné třetiny, polkl a chraplavě si odkašlal. Pak vzal telefon a zeptal se úředníka na opačném konci drátu: „Kdo je tam? Kdo že…? Kdo ještě…? A kde je Anderson…? Dobrá, pošlete mi sem Moffata, Kilpatricka a Sama Carra.“ Zaškaredil se na láhev, ještě jednou si přihnul a vrátil ji do zásuvky.

Vešli tři muži. Náčelník si zatáhl za ušní lalůček a prohlédl si je. Očima spočinul na prostředním. „Moffate, znáte Lincolna Leeho?“

Chick Moffat přikývl. „Znám ho od vidění. Zahlédl jsem ho tady včera.“

„Jo. Teď si vzpomínám. Wardell mi to vyprávěl. Zapomněl jsem, že jste to byl vy. Od té doby, co jste na ministerstvu zahraničí a v Bílém domě, vás moc nevídám. Zdá se mi, že jste přibral. Jste pořád tak dobrý, jak jste býval?“

„Lepší,“ culil se Chick. „Je mě více. Ne, netloustnu a jsem docela dobrý detektiv. Vlastně, náčelníku, chtěl jsem vás už nějakou dobu požádat, jestli byste mě nevzal zpátky do stáje k tažným koním. Není to tam v Bílém domě zas tak super, příliš bezstarostná práce, a navíc oblečení stojí spoustu peněz.“

„Hernajs. Když je to v Bílém domě tak proklatě bezstarostné, tak kde máte toho pána, kterého jste měli chránit? Máte štěstí, že jste měl v úterý ráno volno. – Dobrá. Poslouchejte. A vy ostatní taky.

198

Uděláte toto. Přes chodbu v místnosti devět je stráž s Lincolnem Leem. Právě ho přivedli z vězení. Běžte a řekněte mu, aby ho přivedl. – Počkejte. Pak běžte na ulici. Lee odtud do deseti až patnácti minut odejde, možná o něco později. Vy, Moffate, budete zodpovědný za jeho sledování ve dne v noci. Carr a Kilpatrick budou pod vaším velením. Budete mi pravidelně podávat zprávy. Kdyby se vyskytlo něco naléhavého, dohlédněte, abychom byli já nebo Kiefer neodkladně informováni.“

„Ano, pane. Je to vše?“

Skinner přikývl. Muži odešli.

Policista, který přivedl Lincolna Leeho, nic neriskoval, byl řetízkem spojen s jeho pouty. Vešel s ním a zůstal stát. Lee byl neučesaný a neoholený a pod otevřeným kabátem byla vidět šedá košile, taky ne příliš čistá. Neměl kloblouk. Ramena měl nahrbená staženými želízky, ale bradu vztyčenou, pohled přímý a soustředěný – vždycky soustředěný – momentálně na náčelníka Skinnera.

„Dobrá,“ řekl Skinner. „Uvolněte mu to.“ Policista vypadal pochybovačně, váhal, pak beze slova sundal pouta, odstoupil a nechal je houpat mezi prsty. Náčelník přikývl: „To je vše, můžete jít.“

„Ve vězení se sice choval moc pěkně, ale nevěřil bych mu,“ řekl policista.

Skinner mu poděkoval za radu a policista odešel.

Lincoln Lee kroužil zápěstím, nejdříve jedním, pak druhým, pak je ohýbal dozadu a dopředu. Skinner seděl a pozoroval ho. Tak to byla ta osobnost: štíhlý, pevný na nohou, nervózní ručky, tvr –

199

dý pohled, silný krátký krk. Ještě chvíli si jej Skinner prohlížel, než konečně řekl: „Jaké je vaše pravé jméno?“

6

Ve čtvrtek ve čtyři hodiny odpoledne seděl Ben Kilbourn v knihovně u Daniela Cullena v Pittsburghu a četl knihu, která měla na deskách natištěné červené a žluté prvosenky s titulem Jak vybudovat skalní zahradu. Bylo chladno, a tak ve velkém koženém křesle seděl před krbem, s nohama nataženýma na podnožce směrem k ohni, sesunutý do půli opěradla. Četl už hodnou chvíli. Tu a tam zapíchl prst do knihy na stránce, kterou právě otevřel, vstal a šel k oknu podívat se ven a zase se vrátil k ohni. Dával pozor na dvě věci: případné zazvonění telefonu, což by byl Cullen z Washingtonu, který tam večer předtím odjel, a hluk z ulice.

V půl třetí mu zavolal Arkmore, jeden z viceprezidentů Federální ocelářské korporace. Zdálo se, že jistí občané z ocelárenského centra USA a okolí, nezaměstnaní rudí a podobná spodina, se rozhodli pro živější vyjádření svých názorů, než je schůzování a posílání delegací na úřad starosty města. Gang napadl hlavní úřad korporace v samotném městě, rozbil okna, zničil několik dveří, a následně byl zbit policií. Další gangy obléhaly domovy dvou ocelárenských funkcionářů v McKeesportu a jed –

200

noho v Donoře, zmocnili se auta s několika příslušníky policie v Monessenu a brutálně je zbili, a podnikali různé další výpady tu a tam po celé oblasti. Arkmore zavolal Kilbournovi, aby mu řekl, že jeden gang, který měl zřejmě v úmyslu napadnout exkluzivní rezidenční oblast na kopci, už chytili a zpacifikovali, a že ke Cullenově domu bylo posláno policejní komando jako předběžné opatření. Teď tam byli policisté, rozptýleni po chodnících a v křovinatém porostu vzadu. To byl také důvod, proč Kilbourn poslouchal zvuky z ulice.

Potom, co přečetl odstavec či dva o nutnosti včlenění štěrku a úlomků kamene a půdy mezi kameny, udělal Kilbourn přestávku a přemítal, že kdyby byl starostou Pittsburghu, neprodleně by zavolal guvernérovi do Harrisburgu, aby poslal národní gardu. Celé dvě hodiny po poledni měl puštěné rádio a prolistoval první vydání odpoledních novin. Zdálo se mu, že každá zpráva toho dne měla s ostatními společný hrozivější tón, než by za normálních okolností vyvolalo běžné bublání chronických výtržníků. Newyorská burza byla zavřená. Stanné právo bylo rozšířeno na Maryland a Delaware a část New Jersey, Pennsylvanie a Virginie. Výbuchy násilí nikde nenabyly nijak hrozivých rozměrů, ale vyskytovaly se každou hodinu po celé oblasti. Mnohé zprávy přicházely z dosud neznámých míst obohacené zvláštními a groteskními průvodními jevy. V Cumberlandu a Marylandu házeli občané na vojáky kameny! Z toho se určitě nedalo nic vyvodit, nemohl se v tom najít žádný smysl, ale jistě to nevypadalo na

201

běžné bublání výtržníků. Zdálo se, že obyčejní lidé, ti, kteří běžně platí daně, jí čokoládové bonbony a volí republikány nebo demokraty, byli opravdu rozzlobení.

Ben Kilbourn si pomyslel, že jestli to tak opravdu je, jestH mají v sobě tolik agrese, aby běsnili ještě v noci, pak jsou schopni obrátit celou zemi vzhůru nohama a může se stát cokoliv. Přečetl další stránku, pak toho nechal a rozhodl se, že to odhaduje na fašismus.

Vstal, stál a poslouchal, šel k oknu, otevřel ho a vyklonil se ven. Bylo ponuré odpoledne, příliš sychravo na pozdní duben, se silnými poryvy nevlídného větru. Přes široký trávník přes keře a mezi stromy viděl, jak u chodníku zastavuje auto a vystupují z něj dva policisté. Připojili se k těm na chodníku. Jeden z příchozích se ale nezastavil a pokračoval po stezce až k domu.

Kilbourn se vrátil a posadil se. Za pár minut uslyšel zaklepání na dveře a do knihovny vstoupil sluha. Šel ke krbu a řekl Kilbournovi:

„Policista, pane. Říká, že to vypadá, že sem přicházejí lidé, ale neočekává se, že by došli až sem. Říká, že si myslel, že by nás měl informovat. Chtěl byste s ním mluvit, pane?“

Kilbourn se na něho usmál. „Bojíte se, Ferrisi?“

„Ne, pane. Nevidím k tomu důvod.“

„Předpokládám, že ne. Předpokládám, že opravdu nemáte obavy. Byl jste ve světové válce.“

„Ano, pane. Byl jsem v Ypres. A samozřejmě na dalších místech v Evropě za ta tři léta.“

202

„Ano. V Evropě. Jistě. No, my se nebudeme bát. Pochybuji, že jsou naši hosté vyzbrojeni ručními granáty. Paní Cullenová se ještě nevrátila?“

„Ne, pane. Říkala kolem sedmé.“

„Dobrá. Kdybychom byli obléháni, můžete jí zatelefonovat, aby zůstala mimo. Jsem rád, že slečna Cullenová tady není. Vyzbrojila by nás šestatřicítkou a nechala na ně střílet z oken. Děkuji, Ferrisi. Myslím, že se s policistou nepotřebuji setkat.“

Sluha se uklonil a šel. Kilbourn se zase chopil knihy.

Za dvacet minut ji opět odložil. Tentokrát nepochybně slyšel hlasy. Přistoupil k oknu. Zpočátku nikoho neviděl, vůbec žádného policistu, ale když se vyklonil a natáhl krk, zahlédl přes clonu listí hlouček lidí na chodníku na vzdáleném konci pozemku. Neviděl, co dělají, ale byli v pohybu. Hlasy teď byly docela zřetelné a přicházely z různých stran. Nejhlasitější se zdály zpoza domu zezadu. Byl to zmatený šum, tichý úvod k řevu, zlobné mumlání davu nezaměnitelné s jakýmkoliv jiným kolektivním lidským hlasem. Náhle, přicházející také zezadu, se ozvala palba, prudký rachot explozí, téměř simultánních. Řev sílil, křik a skandování bylo zřetelné.

Kilbourn ustoupil o krok od okna. Nebál se, jen se celý rozechvěl, včetně rtů. Řekl nahlas: „Na mou duši, postupují pořád dál. Slyšíte to? Stále postupují.“ Chtěl přikročit zpět k oknu, ale při zaklepání na dveře se otočil. Byl to znovu Ferris.

„Další policista, pane,“ řekl sluha. „Kapitán po –

203

licie. Říká, že – že – nikomu nebude dovoleno vstoupit na pozemek. Policie dostala pokyny ke střelbě. Říká, že se nemáme znepokojovat.“

Kilbourn se zasmál. Tak náhle a ostře, že sluha nestihl zakrýt své překvapení. Bryskně se však vrátil do své role a vytěsnil je úspěšně z tváře pryč. Kilbourn řekl:

„To je od něho proklatě milé, Ferrisi. Nemyslíte? Sel bych mu dolů poděkovat, ale musím počkat na telefonát pana Cullena. Pan Cullen je ve Washingtonu a dělá tam peklo, že se nevyslovili pro válku, kterou objednal. Poděkujte kapitánu policie za mě, Ferrisi. Řekněte mu, že je laskav.“

„Ano, pane.“ Sluha váhal, polkl, a pak se odhodlal. „Nevzrušujte se, pane Kilbourne. To se nevyplácí. My – měli bychom ty záležitosti zvládat v klidu, pane. Jako já, pane, jestli to tak smím říct. Zvažuji už nějakou dobu – jsem skoro rozhodnut. Chci se stát komunistou, pane.“

Kilbourn civěl. Civěl celých třicet vteřin, ajpak vybuchl. „Ach, proboha! Ne! Ach, proboha!“ Řval smíchy do zmateného obličeje britského sluhy.

7

Velký moderní americký hotel je k setkání a diskuzi o tajné záležitosti ideálním místem. Pokud jste řádně oblečeni, nepotřebujete oholit a umíte vystupovat nade vše povzneseně, můžete vstoupit do výtahu a být dovezen do kteréhokoli poschodí,

204

či projít rušným davem hotelového vestibulu uspokojivě nepovšimnut. A v případě vyžadujícím mimořádné opatrnosti není přece žádný problém vystoupit v šestém patře a vyjít o dvě patra výš nebo naopak vystoupit v desátém a dvě patra sejít. Detektivové a liftboy jsou sice bdělí a ostražití pozorovatelé, ale i oni vidí jen to, co hledají. Ono pozdní čtvrteční odpoledne v hotelu Pilgrim ve Washingtonu neměli nejmenší tušení, že by se v apartmá D v osmém poschodí mohlo konat nějaké mimořádné setkání. V knize hostů bylo toto apartmá rezervováno na jméno A. R. Thomas z Chicaga, ovšem muž, který ho obýval a měl v jedné z postelí tu noc spát, pokud by vůbec šel spát, byl Daniel Cullen, jenž dorazil brzy ráno z Pittsburgu.

Viceprezident Molleson byl přítomen, avšak se silami v koncích. Měl příliš mnoho zranitelných míst. Struktura jeho osobní dráhy byla příliš vratká a opírala se o příliš mnoho vypůjčeného zdiva na to, aby odolala nějakému vážnějšímu tlaku. A Cullen a Caleb Reiner, naftový král, na něj nyní pořádně přitlačili. Spojení Cullenových a Reinerových zájmů samo o sobě stačilo k tomu, aby setkání mohlo být označeno jako jedinečné. Dalšími účastníky byli Denham a Arthur Porter King, Voorman, senátor Allen a bratři Piercovi z finančního střediska na Wall Street. Co však činilo toto seskupení především ojedinělým a alarmujícím, byla přítomnost čtyř mužů, naprosto rozdílných typů, mužů, kteří se měli živit prací pro stát a dostávat plat od vlády Spojených států. Byli to generálma –

205

jorové Hedges, Jones a Kittering, a brigádní generál Ridley.

Kdyby byl býval D. L. Voorman i nadále držen ve vazbě bez možnosti kontaktu s okolím, zvládli by Cullen s Reinerem sezvání generálů i sami, nebyl by to ale přesně tento kvartet. Voorman byl propuštěn krátce po poledni všeobecným vládním usnesením. Samozřejmě že nemohl nic vědět o směru vývoje za posledních dvacet hodin. Neměl tušení proč poté, co byl tak náhle zatčen, byl stejně náhle propuštěn. Sel pěšky z vězení, zastavil se u novinového stánku a koupil si noviny, šel dál, vešel do knihkupectví a zase hned vyšel a byl trochu rozladěn, když zjistil, že je sledován. Lidé na chodníku měli zamyšlené obličeje a všichni měli někam namířeno. V této části města stáli u každého bloku tři až čtyři vojáci se zbraní přes rameno a zásobníky plnými nábojů. Voorman zastavil taxík a udal adresu domů.

Jeho žena, štíhlá blondýna Sally, byla doma a přivítala ho. Voorman se musel vykoupat a převléknout. Zatímco se mydlil a kartáčoval, seděla Sally na židli s korkovým sedátkem a sdělovala mu spoustu drbů, pár informací a dvě instrukce: neměl užívat telefon, pokud chtěl vyřídit něco důležitého, a měl co nejdříve zavolat do úřadu Coulterovi, prezidentu Potomacké monopolní společnosti. Voorman se naobědval, vzal si taxík do Coulterova úřadu a jeden diskrétní a důstojný pán mu řekl, aby šel do hotelu Pilgrim do apartmá osm D. Aby vystoupil v devátém nebo desátém patře a sešel dolů.

206

Voorman řekl: „Jestli máte auto, které byste mohl postrádat na půl hodiny, mohl byste zařídit, aby zajelo k zadnímu vchodu do Howardova kloboučnictví a tam na mne počkalo?“

„Pan Coulter to pro vás rád udělá.“

Za pár minut vyšel Voorman z banky, šel tři bloky k Howardově obchodu, vešel dovnitř, pokynul Walteru Howardovi a byl vypuštěn zadními dveřmi ven. Coulterovým autem byl v hotelu Pilgrim ani ne za patnáct minut.

Proto byli generálové tak dobře vybráni. Voorman se dostavil dost včas na to, aby zabránil nabídkám několika jiným pánům, nebezpečným nebo nekompetentním, obzvláště Cunninghamovi. Věděl, který z nich má zálusk na lákavý džob vrchního velení, kdyby byla válka; kteří byli blízcí Oliverovi a kteří stáli mimo jeho kliku, kteří asi nejsnáze podlehnou pro ně připravené sofistice a naopak budou nejméně schopni odolat stejně tak připravenému pokušení.

Ukvapený závěr by mohl označit tyto armádní důstojníky buď za hlupáky nebo za darebáky, případně za obojí. Zapojili se přece do piklů zosnovaných to odpoledne v apartmá osm D. Ale byli nakonec takovými hlupáky? Z toho, jak jim věc předložili, to vůbec nevypadalo, že by se měli podílet na nějaké hanebnosti a určitě ne na vzpouře či vlastizradě. Šlo pouze o různé názory na interpretaci práva, a jestli mohl vznešený a učený Nejvyšší soud hlasovat na pět ku čtyřem, jak se tak často stávalo, proč by neměla být výsada možnosti volby propůjčena také armádě? Obzvlášť v této nebývalé

207

krizi, kdy nesmí být marněn čas, ani minuta, kdy se zámořský nepřítel chystá každým okamžikem zhltnout svou kořist a vrhnout se na trestuhodně odhalené hrdlo strýčka Sama.

Je úřad prezidenta neobsazený? Poradní sbor hlavy státu autokraticky prohlásil, že nikoli. A zastavil tak kola vlády. Kongres nemístně a zbaběle odmítl fungovat. Dokonce se šuškalo – autorem byl senátor Allen – že zítra na určitou dobu odročí zasedání. Ministr Wardell, s podporou poradního sboru, omezoval svobodu a zasahoval tak do práv nevinných a prominentních občanů, podkopával morálku lidí lží a zkreslováním skutečnosti a nakonec ohrožoval i samotné fungování vlády osobováním si jejích rozhodovacích pravomocí a svou slepotou k důležité a naléhavé potřebě národní obrany.

Ale existovala i jiná odpověď na otázku, zda je úřad prezidenta neobsazený. Zněla ano, a mnozí její zastánci reprezentovali takzvaně nejzodpovědnější a bezesporu nejvlivnější „vlastenecké“ složky země. Jednou z nich byl viceprezident Molleson. Bylo jeho povinností pod přísahou, a jeho touhou danou oddaností ústavě, okamžitě převzít břemeno úřadu, který náležel zákonitě jemu. Podle ústavy byl prezidentem Spojených států a měl v úmyslu napříště v této funkci vystupovat. Byl připraven program, který si získal jeho souhlas:

1. Molleson večer oznámí poradnímu sboru, že se ujímá úřadu prezidenta. Jestliže většina sboru vysloví souhlas, dobře. Jestliže ne,

208

Molleson bude formálně žádat obsazení ministerských úřadů. Podle očekávání bude tento požadavek odmítnut.

2. Zítra (pátek) ráno začne Moleson pracovat v úřadu v budově senátu. Bude ho chránit garda vojáků. Jeho příkazy, týkající se exekutivy, budou sděleny odpovídajícím členům vlády. Ti, kteří odmítnou uposlechnout, budou zatčeni a příkazy postoupeny k vyřízení armádě.

3. Mollesonův první úkol bude svolat představitele Kongresu na setkání v pátek v poledne, aby vyslechli jeho poselství a odsouhlasili vyhlášení války. V případě jejich odmítnutí budou kongresové haly uzavřeny a hlídány a Molleson vyhlásí válku prezidentským dekretem. Žádný poslanec ani senátor nebude za žádných okolností zatčen.

4. Rozmístění armádních jednotek v Bílém domě, Kapitolu a na všech strategických místech určí čtyři generálové, kteří budou vystupovat jako vojenská rada a vybírat jednoho ze svých členů jako velitele toho či onoho prostoru. Budou přímo podléhat prezidentu Mollesonovi ve všech záležitostech taktiky.

5. Celá operace nemá být v žádném případě porušením Ústavy, naopak bude určena zejména k podpoře její platnosti proti těm, kteří se jí stavěli na odpor a odmítali naplňovat její ustanovení. Akty neupravené zákonem, jako prezidentský dekret o vyhlášení války, do –

209

stanou formu zákona, jakmile pominou mimořádné okolnosti. 6. Důstojník kterékoliv hodnosti, který by odmítl tento program podporovat, bude zadržen. Pokusy o odpor budou okamžitě a rázně potlačeny.

Teprve po mnoha námitkách, váhání a polemikách se konečně generálové závazně vyjádřili. Nejvíce neomalený, ale zato nejschopnější a nejinteligentnější generálmajor Hedges dovedl záležitost téměř do slepé uličky tím, že neustále trval na požadavku záruky, že se prezident Stanley za týden do Bílého domu nevrátí.

Opakovaná a vzrušená prohlášení Cullena, Reinera, Denhama, Voormana a ostatních, že nevědí nic o tom, co se Stanleymu stalo nebo kde se v současné době nachází, zůstávala bez účinku na generálovu otevřenou nedůvěřivost. Nakonec odmítl pokračovat v diskusi, dokud nepodepíší dokument, ve kterém prohlásí svou neúčast na únosu prezidenta Stanleyho a popřou jakoukoli obeznámenost s touto věcí. Ten se vystavil, podepsal a Hedges si sedl a s chmurným výrazem nespokojenosti jej přečetl.

Voorman řekl: „Podívejte se, generále. Kdybychom podepsali tisíc takových dokumentů, nijak to nevyřeší věc, která vás a ostatní trápí nejvíce. To, co vás stejně jako nás trápí skutečně, není to, kdo unesl Stanleyho či co se mu stalo, ale co bude, když ho zítra odpoledne naleznou živého a zdravého. Jestli se tak stane, stane se. Na to vám neod –

210

poví nikdo z nás. Nevím, jestli je mrtvý nebo živý, na dně Potomacu nebo v letadle nebo zamčený ve sklepě japonského velvyslanectví. Musíme to risknout a jít dál. Jakou máme alternativu? Čekat, zda-li Wardell nenajde prezidenta, když podle Ústavy máme jednoho mezi sebou? A nechat mezitím celou zem zbláznit a naše přátele v zahraničí porazit a sprovodit ze světa? Čekali jsme dva dny a dvě noci, dva z nejkritičtějších dní v historii moderní civilizace. Co je to za alternativu? Jistě, je to risk. Ale kde není risk, tam nemůže být ani odvaha. A já si myslím, že tato země pro změnu trochu odvahy moc potřebuje.“

Hedges měl stále pochmurný výraz. Přikývl, znovu přečetl dokument, složil jej a zasunul do kapsy. „Dobrá,“ řekl. „Chápete ale, jak mimořádný risk na sebe bereme my, mí bratři důstojníci a já? Jsme důstojníci armády Spojených států, ale jsme taky lidé. Jsme oddáni zájmům naší země, ale také našim vlastním. To je přirozené. Jestli se Stanley zítra vrátí a my budeme ve válce, stane se nejvyšším velitelem armády. I kdybychom nebyli potrestáni, a respektovala se naše dobrá víra ve výběru uznané autority za jeho nepřítomnosti, jakou šanci myslíte, že máme, až se bude diskutovat o vrchním velení?“

„Vůbec žádnou, generále. Vůbec žádnou.“

„Pak proč nám nezaručíte týden? Za týden se může situace vyvinout tak, že jméno bude nevyhnutelné.“

Voorman rozhodil rukama. „Vy tomu dokumentu nevěříte?“

211

„Nevěřím z něho ani jednomu prokletému slovu.“

„Dobrá, nevěříte. Ten risk, ten mimořádný risk, který popisujete, tu existuje. Samozřejmě. Ale má to i svůj líc. Co když se prezident Stanley vůbec nevrátí? Co když je mrtvý? Jestli ho dostali šedokošiláči, je to pravděpodobné. V tom případě je Robert A. Molleson, kterého vidíte před sebou, prezidentem Spojených států – ne na den či týden, ale na tři roky. To je líc vašeho risku.“

Hedges na něj zíral. Posléze významně prohlásil: „Z milosti úkladných vrahů?“

„Nezajímám se o úkladné vrahy. Nic o tom nevím. Ale byl by to fakt.“

Nakonec se Hedges v tomto bodu podvolil. Měl na srdci ještě něco. Stejně tak bratři důstojníci. Chtěl od Mollesona ujištění, že si bude stát pevně za svým a své stanovisko v žádném detailu nezmění. To dostal. Žádali záruky od Cullena a Kinga o spolupráci vedoucích pracovníků železniční dopravy, a o hojných a okamžitých peněžních prostředcích, dokud nebudou uvolněny nějaké ze státní pokladny. Začali mluvit o kampani, o detailech strategie, seděli na předních polovinách židlí a oči jim zářily. Battering žádal mapu Washingtonu, proto pro jednu museli poslat.

Bylo po sedmé, když Voorman odsunul židli a zakýval prstem na Mollesona. Vstal a šel přes místnost do malé haly, ze které vedly dveře do ložnice apartmánu, Molleson jej následoval. Když vešli do ložnice, Voorman za sebou zavřel dveře

212

a postavil se proti Mollesonovi s unaveným a sympatizujícím úsměvem.

Řekl: „Je čas, abyste šel, pane prezidente.“

Molleson nedokázal stát klidně. Ruce nechtěly zůstat v kapsách, hlava nechtěla držet ani v tom ani v onom úhlu, nohy nenacházely pevnost. Nenacházel ani úsměv jako projev vděčnosti za „pane prezidente“. Řekl jen: „Je teprve čtvrt na osm.“

„Já vím, ale neměl byste být v Bílém domě později než v půl deváté, a musíte předtím něco sníst. Běžte k Willymu a zhltněte biftek a dejte si pár skleniček whisky. Člověk s prázdným žaludkem nestojí za nic – pamatujete si, jak jsme zůstali bez oběda na Rapidanu? Promluvte k nim od plic. Nemarnil bych moc času nějakou obhajobou, kdybych byl na vašem místě. Vždycky je tu naděje, že půjdou s vámi. Nepovažujte za samozřejmé, že ne. A jestli půjdou, tím lip.“

Molleson přesvědčeně zavrtěl hlavou. „Nepůjdou.“ Hlava se nepřestávala točit.

„Dobrá. V každém případě se vraťte sem, jakmile odtamtud odejdete. Ať je to kdykoliv. Budeme tu asi celou noc. Teď se dobře najezte, budete to potřebovat.“

„Nemám ani trochu hlad.“

„Po jednom či dvou koktejlech budete mít.“ Voorman pevně stiskl jeho ruku, aby mu vrátil sebedůvěru. „Hodně štěstí.“

213

8

Všeobecné usnesení o propuštění zadržených osob, které bylo vydáno ve čtvrtek v poledne, neplatilo bez výjimky. Spíše charakter trestu než zajišťovacího prostředku mělo další držení stráže, která měla službu na pozemcích Bílého domu a té, která stála u zadního vjezdu. Val Orcutt se vrátil do Erasmovy nemocnice, tentokrát do vlastního pokoje s přidělenou hlídkou. Náčelník Skinner neriskoval. Nechtěl přijít o jedinou osobu, která byla přítomna samotnému únosu. Kromě toho, Val měl pohmožděniny na hlavě a nemocniční péče mu nemohla uškodit. Nikomu kromě jeho matky nebyly povoleny návštěvy a i ona směla přicházet jen jednou denně.

Ve čtvrtek v devět hodin večer seděl na chodbě Mike Nolan z detektivního oddílu z New Yorku, hlavu temenem opřenou o zeď ve třetím poschodí Erasmovy nemocnice, palce přitisknuté k sobě, aby se udržel vzhůru. Duchem nepřítomný si přál, aby sestra s pacientkou z pokoje číslo čtrnáct zase prošla kolem. Dveře pokoje číslo šest měl po levé straně kousek od židle.

Zprava zapleskaly po linoleu kroky a Nolan líně otočil hlavu. Byl to muž, jemu neznámý, vysoký s dlouhým krokem, blond vlasy, v zelenošedém obleku a plstěným kloboukem v ruce. Prohlížel si čísla na dveřích. Když zahlédl Nolana, šel přímo k němu.

„Hledám Vala Orcutta.“

214

Nolan zavrtěl hlavou. „K němu nikdo nesmí, pane. Nepřijímá návštěvy.“

Muž vytáhl z kapsy nějaké papíry, vybral ústřižek, rozložil jej a podal mu ho. Nolan se podíval. Byl to list z poznámkového bloku, nahoře byla hlavička ministerstva spravedlnosti – úřadu tajné služby. Inkoustem bylo napsáno datum a povolení hovořit s Valem Orcuttem. Podepsán Lewis Wardell.

„Získali jsme nové informace,“ řekl muž. „Možná mu můžeme trochu osvěžit paměť.“

„Možná můžete.“ Nolan vstal a prohlížel si ho. „Mé příkazy jsou jasné. Budu muset telefonovat.“

„Jistě, jděte. Nikdo nemůže dát souhlas, jen Wardell. Je v Bílém domě, řekněte si o linku devět. Je teď s poradním sborem.“

Nolan se rozhlédl, žádného zcbavotníka neviděl. Nejbližší telefon byl na stole za rohem u výtahu. Nemohl však nechat dveře nehlídané a neměl chuť nechat tam cizího člověka samotného. Pokrčil rameny, položil ruku na kliku dveří pokoje číslo šest a řekl: „Dobrá, tak pojďte.“

Muž zavrtěl hlavou. „Promiňte, ale musím s ním hovořit sám. Takové je nařízení. Raději běžte telefonovat.“

„Jo? Co je na tom tak strašně důvěrného?“

Muž se usmál. „Mnohé na tomto případu je důvěrné, seržante. Každý ví něco, co nikdo jiný nesmí vědět. Jestli jdete telefonovat, pospěšte si, protože tahle záležitost nepočká.“

„Kdy jste ten papír získal?“

„Před patnácti minutami. V Bílém domě.“

215

„Píše se tu úřad tajné služby.“

„Ano. Wardell měl ten blok v kapse. Co ode mě chcete, abych vám ukázal otisky jeho prstů?“

„No, no, nemusíte hned mít pěnu u pusy.“ Nolan zastrčil papír do kapsy. „Nebudete s ním špatně zacházet?“

„Samozřejmě že ne.“

Nolan přikývl, otočil se, otevřel dveře do pokoje číslo šest a vešel. Val Orcutt seděl v křesle zády ke stojací lampě a četl noviny. Na židli vedle něj jich byla hromada. Byl oblečený, hlavu měl ještě obvázanou, ale v obličeji už určitě nebyl pobledlý. „Máte návštěvu, Orcutte,“ řekl Nolan. „Úřední. Řekl jsem mu, že žádnou masáž nepotřebujete.“

Muž vešel. Kývl na Vala, a stál. Nolan mu chvíli hleděl do obličeje, důkladně na lepším světle, znovu pokrčil rameny, vyšel a zavřel za sebou dveře. „Jestli dovolíte,“ řekl muž, vzal ze židle noviny, položil je na postel a posadil se. Val se na něj díval a neříkal nic.

„Jmenujete se Valentine Orcutt.“

„Správně,“ souhlasil Val.

Muž se usmál. „Jste docela hezký chlapec.“

„Děkuji mnohokrát.“

„Jistě. Jste prostě hezký mladý člověk. Já mám dítě, aleje mu teprve osm. Vy žijete s otcem a matkou na Acker Street. Viděl jsem ten dům. Vypadá hezky. Patří otci?“

„Ne.“ Val si založil ruce na prsou.

Muž se na něj usmíval. „Vy si jazyk moc neunavíte, že ne, chlapče? To je správné.“ Mluvil potichu

216

a teď hlas ještě ztišil. „Nemusíte se mě bát. Nejsem tu úředně.“

„Nebojím se. Odpovídám na vaše otázky, ačkoliv nevím, proč se ptáte.“

„Nemám důvod. Přátelský rozhovor. Nejsem tu úředně, přišel jsem vás navštívit v jisté soukromé záležitosti. Slyšel jste už někdy o Georgi Miltonovi?“

„Jistě že slyšel. Jestli myslíte toho bankéře.“

Muž přikývl. „To je ten, kterého myslím. Jenže on není jenom bankéř – tedy, je daleko více než jen bankéř. Je nejbohatším a nejmocnějším mužem v Americe.“

„Že gratuluju.“

Muž si o kousek přisunul židli. „To rozhodně je, Vale. A chce s vámi udělat obchod. Potíž je v tom, že se právě teď s vámi nemůže setkat a ten obchod se musí uzavřít rychle. Můžou mě odtud každým okamžikem vykopnout, jestli si ten detektiv zavolá do Bílého domu. Musíte mi věřit. Budete muset věřit, že jsem člověk, který nikdy neporuší dané slovo, a George Milton zrovna tak. Poslal mě za vámi. Podívejte se mi do očí.“

Val Orcutt se podíval do jeho šedomodrých očí. Bez výrazu, ne vyzývavě, ne zkoumavě. Šedomodré oči byly vážné, klidné, pátravé.

Ten muž řekl: „George Milton vám dá pět set tisíc dolarů. Půl milionu dolarů v hotovosti, jestli mi řeknete, co víte o prezidentu Stanleym. Jestli mi to řeknete teď. Budete mi muset věřit. Mému slovu a jeho slovu, je na ně spoleh, Vale. Pět set tisíc v hotovosti.“

217

Výraz ve Valově tváři se nezměnil. Řekl jen: „To je hodně peněz.“

„To je. Vidíte, George Milton není žádný škrt. Nenabízí vám nějakých mizerných deset nebo dvacet papírů. Chce, aby vám to stálo za to. Zaplatí vám hotově, jakmile se odtud dostanete. Můžete si být jist. Je to upřímné, Vale. Pět set tisíc dolarů. Pomyslete, co s tím dokážete udělat, ten dům, který můžete otci a matce koupit, ty cesty, které můžete podniknout, všechny věci, na které jste kdy pomyslel. Jen mi to všechno řekněte. Můžete mi důvěřovat.“

Val byl potichu a potichu taky zůstal. „Řekněte mi to,“ naléhal muž. „Můj bože, Vale, pět set tisíc dolarů!“

Val zavrtěl hlavou.

„Nevěříte mi, Vale. Můžete. Musíte.“

„Jistě že vám věřím,“ řekl Val. „Potíž je v tom, že to, co mohu říct, by nestálo ani za pětku. Už jsem řekl všechno, co vím.“

„No tak, Vale. Něco vím. Vím toho trochu, ale ne dost. Nakonec to stejně vyjde najevo, tak jaký je v tom rozdíl, jestli to bude zítra nebo za týden? Tedy pro vás je rozdíl půl milionu dolarů. I když mi to neřeknete teď, stejně to vejde ve známost a vy budete dále jezdit s dodávkou. Nejste přece takový hlupák. Vím, že je pro vás těžké mi věřit, ale George Milton by raději přišel o zrak, než by nedodržel své slovo, a stejně tak já. Nebuďte hlupák, Vale. Nevzdávejte jedinou šanci dostat se ke skutečným penězům, jaká se vám kdy naskytne.“

„Je mi líto, pane.“ Val zvedl ramena a zase je

218

spustil. „Ty peníze bych určitě uměl dobře využít, ale nemám co říct.“

„Poslouchejte.“ Muž si zase přisunul židli. Ale než mohl pokračovat, byl vyrušen. Seděl bokem ke dveřím, a když uslyšel pohyb kliky, otočil tím směrem hlavu. Dveře se nejdřív pootevřely, pak rychle a doširoka rozletěly. Muž vyrazil také rychle, ale zastavil se. Tentokrát nebylo po ruce žádné děvče, které by mohl použít jako štít a nehybnost automatické pistole v Nolanově ruce dohromady s odhodláním v obličeji vytvářely nepříjemnou kombinaci.

„Ruce vzhůru! Všiváku,“ vyštěkl Nolan. „Drž je hezky nahoře. – Orcutte, vy si raději upravte motýlka, protože brzy budete mít další návštěvu, a tentokrát už doopravdy úřední. Jsou zvědaví, proč se s vámi chtěl někdo setkat tak moc, že ukradl poznámkový blok a zfalšoval podpis. – A ty pojď. Pomalu. Za pár minut je tu pro tebe limuzína. Tak ty sis myslel, že to je dobrý nápad, abych si zatelefonoval, co? Jsi roztomilý. Myslel sis, že bych fakt měl jít telefonovat. Ty…“

Chtěl říct: „Mizerný parchantě,“ ale uvědomil si, aniž pohlédl stranou, že na něho z chodby hledí s otevřenou pusou zdravotní sestra a že to byla ta z pokoje číslo čtrnáct. Tak místo toho řekl: „Ty roztomilý kameji.“ To ale znělo tak hloupě až zrudl. Uvažoval, kde ksakru přišel na takový výraz.

219

9

Ve čtvrtek večer v půl osmé jedla v Bílém domě jedna žena a deset mužů pečené kuře s teplým pečivem. Během odpoledne zvažoval poradní sbor hlavy státu mnoho záležitostí, ale mnohá rozhodnutí byla chtě nechtě odložena kvůli nedostatku času, vyplýtvaného ve žhavé a prodlužované diskuzi o statutu Harryho Brownella. Ty byly nakonec uzavřeny paní Stanleyovou, respektive jejím oznámením, že přestane spolupracovat, pokud Brownell nebude bez předsudků znovu přijat za člena rady. Spojili se telefonicky s Oliverem z ministerstva války a Davisem z ministerstva spravedlnosti a Brownell si křeslo udržel. Nikoliv jednomyslně. Theodore Schick, ministr obchodu, který byl ráno přítomen, odešel a nikdo nevěděl kam, viceprezidenta Mollesona nemohli najít a Lewis Wardell odmítal změnit své stanovisko dokonce i po naléhání a ultimatu prezidentovy manželky. S nechutí uznal právo většiny a Brownell zůstal.

Další důvod, proč poradní sbor neplnil to odpoledne promptně a řádně svou funkci, byla známá záležitost Cranmer, která přivodila čtyři hodiny horečného vzrušení a následné hořké a skoro až směšné zklamání. Richard Cranmer byla britská nákladní loď, která stála v brooklynském doku a nakládala zboží. Ve čtvrtek v poledne vyplula plnou parou z přístavu směrem přes Atlantik do Liverpoolu. V jednu hodinu vyrazily dvě válečné lodě hlídky Spojených států za ní. A ačkoliv nebylo uči –

220

něno žádné veřejné oznámení, ať už o té skutečnosti či jejím důvodu, šeptalo se, a brzy křičelo z novinových titulků zvláštních vydání, že tři dělníci v docích bezpečně a neomylně viděli prezidenta Spojených států na palubě Richarda Cranmera, jak jej nesou na nosítkách po dolní palubě do důstojnické kabiny.

Ze všech těch deseti tisíc zvěstí, že byl prezident během oněch tří dní nalezen, tato vzbudila největší naději, nejhořčejší zklamání a způsobila nejvíce nesnází. Vyslali nákladní lodi zprávu vyzývající ji, aby se otočila a vrátila do přístavu. Dostali odpověď, že je jí líto, ale zboží v Anglii naléhavě potřebují. Loď řádně a legálně opustila přístav a bude v cestě pokračovat.

Podobnou odpověď z Cranmeru poslali na druhý kategorický příkaz loď otočit, jen s větším politováním, ale se stejným odhodláním plout dál. V tu dobu už ale válečné motorové lodě zvedaly kotvy a vyplouvaly za ní.

V poledne ten den byl americký národ nesporně většinově proti válce. Nepřesvědčil je ovšem žádný argument, ať už dobrý či špatný. Byli smeteni vlnou typického kolektivního deduktivního úsudku: válečný gang unesl prezidenta; ti, kteří unesli prezidenta by měli být zastřeleni. Ale za čtyři hodiny bylo vše docela jinak. Bylo zapnuto deset milionů radiopřijímačů, zatímco pole zůstala opuštěná a zbytky šunky s vejci od oběda usychaly na talířích. Mizerní zrádní Angličané měli jejich prezidenta na oceánu a nosili ho na nosítkách, byl nemocen, trpěl, nebo těžce zraněn, a třeba byl už

221

mrtev. Ale motorizovaná hlídka ho dostane, zarazí anglickou loď na dno oceánu a přiveze ho zpět. A pak… Kdyby jen malinký zlomek z hrozeb vyřčených ten den proti Angličanům byl splněn, kostra Napoleona Bonaparte v hrobě by se rozesmála ďábelskou škodolibostí.

Něco po čtvrté hodině probleskla národem zvěst, že Američané Richarda Cranmera dohonili, zastavili, vstoupili na jeho palubu a prohledali. Nosítka byla nalezena a podle kapitána hlídkové lodě byl s prasklou kolenní čéškou na lůžko nesen jeden z lodních důstojníků. A nikoliv americký prezident. Američané se ocitli v hloupé a nepříjemné situaci, kdy právě zaměřovali kanón plný až po ústí pomstychtivým vztekem, když vtom byl cíl náhle odstraněn. Někteří krčili rameny a večeřeli, jiní se opili, většina však zůstala u kanónu a začala se zase rozhlížet po válečném gangu.

Členové poradního sboru hlavy státu sotva mohli věřit vyprávění tří dělníků v docích natolik, aby instruovali ministerstvo námořnictva k vyslání motorizované stráže. Ve skutečnosti nevěřili, že se na nákladní lodi prezident najde, ale ta možnost a čekání na výsledek byly dobrou záminkou, proč oddálit další body jednání už tak zdržované tahanicemi o Brownella. Museli zvážit odpověď japonským zástupcům o údajné ruské základně na Filipínách. Ohlášené rozhodnutí vedoucích představitelů v Kongresu přerušit na určitou dobu zasedání obou komor, další seznam zakázaného zboží na amerických lodích, opouštějících domovské přístavy a různé podobné nepříjemné záležitosti,

222

v neposlední řadě i totální neúspěch úsilí najít prezidenta nebo i klíč alespoň k příslibu k jeho nalezení. Žádná z těchto otázek, dokonce ani ta poslední, však nebyla tím, co členy poradního sboru zneklidňovalo nejvíce. Viceprezident Molleson se v Bílém domě neobjevil od středečního rána. Ve středu večer z Wardellova rozkazu se na něj dva detektivové zavěsili, když odcházel od Hartleyho Grinnella, ale ve čtvrtek k poledni se jim ztratil, když vešel do senátní budovy a už z ní nevyšel. Pomocí tunelu do Kapitolu a různých vchodů do obou budov bylo pro něj snadné uniknout dohledu, pokud si ho byl vědom a měl důvod jej zmařit.

Sbor poradců nevěděl nic o setkání v apartmá 8D v hotelu Pilgrim, ale byl si vědom zoufalého odhodlání a důmyslnosti opozice. Bylo mu známo, že Voorman zmizel stejně jako i Daniel Cullen a Caleb Reiner a že z New Yorku přijeli Pierceovi a záhy odešli neznámo kam. Něco po šesté přišly telefonicky z ministerstva války čerstvé a velmi znepokojivé zprávy. Oliver informoval, že měl příležitost spojit se s generálmajorem Kitteringem, ale nebyl schopen jej lokalizovat. Vzhledem ke Kitteringově notorické oddanosti povinnostem to bylo divné. Natolik divné, že po zralé úvaze pojal Oliver neuvěřitelné a znepokojující podezření. Zahájil systematické úsilí o lokalizaci všech důstojníků vyšší šarže v blízkém okolí Washingtonu. Všechny našel víceméně tam, kde měli být, kromě čtyř; generálmajora Kitteringa, Hedgese, Jonese a brigádního generála Ridleyho. Skutečnost, že to byli právě tito čtyři, řekl Oliver – z různých důvodů prý

223

nechce jít do podrobností – činí podezření o něco méně neuvěřitelným a zároveň daleko více znepokojivým.

Billings, který byl u telefonu, předal informaci sboru poradců hlavy státu. Po krátké diskuzi zavolali Olivera a požádali ho, aby nechal generálmajora Cunninghama v úřadě jako svůj zástup a okamžitě přišel do Bílého domu. Paní Stanleyová objednala u kuchaře pečené kuře a teplé pečivo. Nikdo neměl odcházet. Brownell poslal do výkonného úřadu žádost o informace o vývoji událostí toho dne. Lewis Wardell zatelefonoval náčelníku Skinnerovi, že se asi nevrátí před půlnocí a že tak i nadále trvá jeho zplnomocnění. Přijel Oliver a brzy po něm ministr spravedlnosti Davis, který strávil odpoledne ve své kanceláři u neodkladných záležitostí. Diskutovali o všech armádních generálech. Oliver informoval ostatní, že instruoval Cunninghama, aby okamžitě zajistil spojení se všemi důstojníky v okolí od kapitánské šarže výš a výsledek zaslal do Bílého domu.

V půl osmé dorazil Theodore Schick. Zavřel za sebou dveře knihovny. Vyleštěné podpadky nejdříve klapaly po parketách, pak se tlumeně ozývaly z tlustých koberců. Dívali se na něho překvapeně. Wardell, ze kterého zbýval už je uzlíček nervů, vyhrkl:

„Schick. Co tady hledá?“

Schick se uklonil a usmál se. „Jak je libo, dámo a pánové. Odejdu, samozřejmě, budete-li si to přát. Ale nevnímejte mne jako svého nepřítele. Nemám na to povahu.“

224

„Co chceš?“ zeptal se Liggett. Schick se usmíval. „No, je to přece schůze poradního sboru?“

„Trvá už celý den.“

„Pravda. Ale vy jste mne tu nepotřebovali, a já, když jsem ve stresu, nevydržím bez whisky ani půlden.“

Davis netrpělivě mávl rukou směrem k volné židli. „Posaď se, Theodore. Znám tě. Stejně tu potřebujeme šprýmaře.“

Ale než stihl Schick vykročit k židli, paní Stanleyová zasáhla tím, že vstala. Schick přiskočil, aby jí odsunul židli. Otočila se, aby mu na znamení díků kývla. Ačkoli dokázala z unaveného a ustaraného obličeje vyloudit náznak úsměvu, šlo jen o mechanické gesto, na hony vzdálené její obvyklé veselosti. „Je čas jíst, pánové,“ řekla. – „Vím, co vás přivedlo, pane Schicku, absenci whisky navzdory. Cítil jste pečené kuře. Ať už jste byl kdekoliv.“ ‚

Schick se uklonil. „Vydat se po stopách bystrého úsudku, paní Stanleyová, znamená dojít k vám. Smím vám nabídnout rámě?“

Přijala. Ostatní vstali a následovali je.

U jídla, po vzájemné dohodě, diskutovali a rozhodovali o domácích a zahraničních záležitostech menší důležitosti, které byly odpoledne zanedbány. Wardell se choval podrážděně, ba což – kdyby se toho označení smělo užít pro vládního úředníka, který je na pokraji zhroucení, protože nezvládá režii za velké národní krize – dalo by se říct, že je nerudný. Prskal na Brownella, byl drzý k paní

225

Stanleyová a urážel všechny kolem. Ostatní na tom ovšem nebyli o moc lépe. Paní Stanleyová, která si ráda užívala u jídla pohodu, na ni tentokrát rezignovala a naopak se snažila večeři rychle ukončit. Naklonila se k Schickovi: „Mluvíme, jíme, a přitom se pohybujeme ve zlém snu. Je to hrozné.“

V půl deváté byli zpátky v knihovně. Po pečlivém zvážení dopsali seznam zapovězeného zboží a odsouhlasili, že bude Liggettem rozšířen podle jeho uvážení. Ve tři čtvrtě na devět přišla zpráva od generálmajora Cunninghama. Mnohé důstojníky ještě nenašli, ale to se dalo očekávat. Na některé absence se však zaměřili, obzvlášť na plukovníka Grahama, pobočníka generálmajora Hedgese, který poté, co obdržel od posla zprávu, okamžitě odešel, aniž informoval svou ženu, kam. „Znám Grahama,“ řekl Oliver. „Je to dobrý důstojník, ale patří Hedgesovi.“

Dveře do knihovny se otevřely a vešel sluha. Přistoupil k velkému stolu, u kterého seděli a váhavě zůstal stát. Dívali se na něj. Dříve než stihla paní Stanleyová promluvit, vyštěkl Wardell:

„No co je?“

Sluhovi se ulevilo, že ví, na koho má hledět. „Viceprezident, pane. Je venku.“

Vyměnili si pohledy. Wardell řekl: „No, předpokládám, že je ještě viceprezidentem. Proč nejde dál?“

„Ano, pane. Řekl mi, abych vyřídil, že je tady.“

„Pozvěte ho tedy dál.“

Sluha odešel. Dívali se po sobě. Billings zamru –

226

čel k Liggettovi: „Myslel jsem, že to tlusté prase má teď kopyta v jiném žlabu.“ Theodore Schick zaševelil paní Stanleyové: „Když Achilles ve svém stanu trucuje, měl by být probuzen dříve, než nepřátelská ruka ukradne jeho meč a štít.“

Vnímavá paní Stanleyová na něj vrhla ostrý a překvapený pohled, pak přivřela oči a sotva znatelně přikývla. Schick se usmíval, ale nijak zlomyslně. Všichni hleděli ke dveřím.

Vešel Molleson. Přistoupil k jejich stolu a zůstal stát. Nikdo nic neříkal. Obličej mu znachověl, motýlka měl nakřivo a poslední knoflík na vestě otevřený. Stál vzpříma a mrkal na ně. Schick zamumlal k paní Stanelyové: „Pan viceprezident si dal více whisky než já.“

To bylo vše, co Molleson potřeboval. Něco, do čeho by se mohl strefit. Nakonec byl to starý bojovník a nějaké pranice už zažil. „Ha, Schicku,“ zavrčel. „Neviděl jsem tě od včerejška, kdy jsi u Grinnella podával Georgi Miltonovi informace.“

Schick odmítavě zamával rukama, ale ztratil trochu barvu. „Ale no tak,“ řekl. „S žádným podrazem z mé strany nepočítej, Mollesone, raději se budu jen dívat.“

„Tady je tvoje židle, Bobe,“ promluvil Billings.

„K čertu s ní.“ Molleson mrkl na paní Stanleyovou. „Promiňte.“ Podíval se na Brownella. „Tak ty jsi tady. Pokračování Wardellovy komedie.“ Pohlédl na skupinu. „Jestli se domníváte, že tvoříte dějiny, chlapci, pak jsou to proklatě ubohé dějiny.“ Naklonil hlavu k paní Stanleyové. „Promiňte.“

227

Dívali se na něho. Oliver řekl: „Posaď se, Mollesone. Chceme se tě na pár věcí zeptat.“

Čekali. Molleson váhal, pak přešel k neobsazené židli, jediné, která tam zůstala, odsunul ji a posadil se. Seděl přímo naproti paní Stanleyové, s ministrem práce po pravé straně a Billingsem po levé. Žádná židle nebyla v čele stolu, kde vždycky sedával prezident. Paní Stanleyová ji odmítla obsadit. Davis něco šeptal Liggettovi a Liggett přikyvoval.

Promluvil Oliver: „Nechápej to špatně, Mollesone. Byl jsi jedním z nás, ale opustil jsi nás. Tak to je. Děláme, co je za této šílené situace v našich silách. A ona zůstane šílená, dokud se prezident nenajde. Vy nám to ztěžujete. A my vám to zazlíváme a žádáme vysvětlení.“

„Nepřišel jsem sem něco vysvětlovat,“ odsekl Molleson.

„Kvůli něčemu jsi ale přišel,“ poznamenal tiše Davis.

Ozval se Liggett: „Ať už jsi přišel kvůli vysvětlování nebo ne, přijde na řadu jako první, když dovolíš.“

„Ano, kvůli něčemu jsem přišel.“ Molleson přiložil ruku k ústům. Hruď se mu v rychlých intervalech vzdouvala a zase klesala. „Nemám co vysvětlovat. Kromě snad jedné věci. V úterý odpoledne v této místnosti připomenul pan ministr obchodu, že za nepřítomnosti prezidenta se vedení kabinetu stává přirozeně ústavní povinností viceprezidenta. Já to odmítl – ne, já to neodmítl. Nepodpořil jsem ten předložený návrh.“ Molleson hodil hlavou na

228

stranu. „Mýlil jsem se. Zbaběle jsem se vyhnul ústavní zodpovědnosti vyplývající z mého úřadu. Když člověk souhlasí, aby byl do úřadu zvolen, musí být připraven nést tíhu zodpovědnosti v nepředvídané situaci stejně jako u běžných požadavků. Zodpovědnost vyplývající z voleného úřadu je výlučná a nelze se jí zprostit. Vy, pánové, nemáte samozřejmě důvod cítit tuto svatou povinnost. Vaše primární odpovědnost je přirozeně vůči prezidentovi, muži, který vás jmenoval. Moje je vůči zemi, vůči americkému lidu. Měl jsem si to uvědomit a přijmout vedení, když mi bylo nabídnuto. Uvědomuji si to a jsem připraven je přijmout nyní.“

Držel hlavu vzpřímeně a rozhlížel se. Brownell řekl: „Nikdy vám to nikdo nenabízel.“

„To sis vymyslel docela sám, Bobe?“ zeptal se Billings. „Myslím, že jsem ten návrh vznesl, ale nebyl jednomyslně podpořen,“ ozval se Schick. „Chceš nastoupit na Wardellovo místo?“ ptal se Liggett. „Nevybrali jsme vůdce,“ řekl Davis, „dali jsme Wardellovi úkol najít prezidenta. Předpokládám, že to bylo myšleno tak, aby ses zapojil do práce v Kapitolu a byl tu užitečný jako jeden z nás.“

„Nežádám omluvy.“ Mollesonův obličej ještě více zčervenal. Vytáhl z kapsy kapesník a otřel si čelo.

Wardell vyštěkl: „Taky se žádných nedočkáš. Pojďme k věci. Zdržuješ nás od důležitých záležitostí. Co chceš?“

„Otázka nezní co chci já.“ Molleson položil pěst na stůl. „Ale co vyžaduje ústava a co očekává tato země.“

229

„Je to zajímavé,“ poznamenal Theodore Schick, „dříve nebo později se zamiluje do ústavy prostě každý.“

Wardell si ho nevšímal: ‚A co vyžaduje ústava?“

„Aby úřad prezidenta Spojených států nezůstal neobsazený. Zeptejte se na to ministra spravedlnosti. Davisi? Existuje snad jiná interpretace?“

„Určitě ne.“

„No?“

„Ale je to irelevantní. Úřad není neobsazený.“

„Ze ne? Máme tedy prezidenta? Kde je?“

Následovala lavina obvinění. Davis zvedl ruku. Mluvil klidně a tiše. „Poslouchej, Mollesone. Nesnaž se vyvolat hádku. Slovíčkaření nemá smysl. Všichni víme, jak to je. Ústava říká, že v případě nepřítomnosti prezidenta nebo jeho smrti, rezignace nebo nemožnosti vykonávat úřad a povinnosti z něj vyplývající, přecházejí tyto na viceprezidenta. Všechno záleží na tom, co je míněno nemožností vykonávat úřad; ta otázka už vyvstala dříve. Ústava nijak nedefinuje a neříká, kdo by měl. V současné době ta slova definujeme my, Kabinet, ministři jednotlivých resortů. Bezesporu na to máme stejné právo jako kdokoliv jiný. A podle našeho názoru, úřad prezidenta není neobsazený.“

Mollesonova pěst na stole se ještě více sevřela. „Podle mého je.“

„To tedy tvrdíš, ano?“

„Já říkám, že od středy od rána jsem prezidentem Spojených států já.“

Rozhlédl se kolem sebe. „A máme to,“ zamumlal Schick.

230

Billings řekl: „Ale Bobe, budeš přehlasován.“

„Neuznávám právo hlasovat. Nemůžete přehlasovat ústavu. Pokusili byste se –“

Liggett ho přerušil: „Neškodilo by výsledek hlasování zaznamenat. Ze ne?“ Rozhlédl se, ostatní kývali. „Jestli vám to nebude vadit, paní Stanleyová a Brownelle, omezili bychom se pouze na oficiální členy. Usnesení zní: Tento kabinet má za to, že úřad prezidenta není neobsazený a že proto jmenování jakéhokoli nástupce podle ústavy je irelevantní. Ano, prosím?“

Mumlali a šeptali.

„Ne?“

Ticho.

„Přidej se, Mollesone,“ řekl Davis, „ať je to jednomyslně.“

„Nemá to smysl, Bobe,“ naléhal Billings. Buď s námi.“

Molleson se postavil, odrazil přitom židli dozadu, až se skoro převrhla. Náhle v obličeji zbledl, což byla z obvyklé růžovoučké překvapivá změna. Vypadal mdle. „Pánové.“ Hlas se mu chvěl. Tentokrát to nebyl kalkulovaný efekt, jak to často dělával v senátních bitkách, než vystoupil za řečnický pult. To chvění přicházelo od srdce zoufale plnícího požadavek na zásilku odvahy. „Členové Kabinetu. Žádám o okamžité obsazení výkonných úřadů a zajištění ochrany úřední pečeti. Žádám tímto o podporu v plnění povinností svého úřadu, a to jménem Ústavy Spojených států.“

Bilhngs vrtěl hlavou. „Smůla, Bobe. Sakra smůla.“

231

„Jsi hlupák, Mollesone,“ řekl Davis. „To hraničí s vlastizradou.“

„Dodržovat ústavu je vlastizrada? Pánové, slyšeli jste mé požadavky. Radím vám, naléhavě vás prosím, neuvrhněte zemi –“

Zarazil se. Všichni na něj hleděli. „Ano? Pokračuj,“ řekl Schick měkce. „Neuvrhněte zemi –“

Molleson, se sevřenými rty, obličejem znovu rudým, zavrtěl hlavou. Poodstoupil, otočil se, aby odsunul židli a zase se otočil zpět. „Moje požadavky, pánové?“

„Nechovej se jako osel,“ řekl Liggett.

„Odmítáte. Dobrá. Cokoli se stane, nebude to moje chyba. Říkám vám, je to obrovská zodpovědnost… chyba… cokoli se stane…“ zadrhával. Otočil se a měl se k odchodu.

Brownell se tázavě podíval na Olivera. Oliver přikývl. Oba opustili své židle a prošli kolem skupiny ke dveřím. Když je Molleson viděl, změnil směr. Brownell ho chytil, Oliver šel dál a postavil se zády ke dveřím. Všichni kolem stolu, kromě Schicka a paní Stanleyové, byli na nohou. Davis vykročil ke dveřím.

Molleson se Brownellovi vytrhl. „Co to má znamenat?“

Oliver řekl od dveří: „Vidíš, ne? Myslíš si, že jsme takoví hlupáci, abychom tě odtud nechali odejít?“

Molleson zíral. „Odcházím. Uhněte mi z cesty.“

Oliver a Davis stáli ve dveřích bok po boku. Molleson vyrazil k nim. „Je nás deset, Mollesone,“

232

řekl Davis. „Co kdybys šel raději zpátky a posadil se.“

Do potyčky se vmísil Brownell. „My ho tady nechceme. Pokud nám neřekne, kdo mu podal tuto interpretaci ústavy.“

Schick vyřkl svůj návrh od stolu, neobtěžoval se vstát. „Zamkněte ho do prezidentovy pracovny. Dejte mu tam postel. Tomu by se neměl bránit.“

Mollesonův obličej opět zbělel a znovu se mu rozechvěl hlas. „Davisi… Brownelle… vy ubozí hlupáci… napadlo vás… co když je Stanley mrtev…? Já jsem prezident, vy zpropadení hlupáci… to je velezrada…“

„Zvolni, Mollesone.“ Oliver šel k němu. Slyšel jsi, že se může stát cokoliv. Máme stanné právo a já jsem ministr války. Jsi zatčen a zatčen zůstaneš, dokud se prezident Stanley nevrátí. A jestli se ukáže, Bože chraň, že je mrtev, zůstaneš tak dokud nevysvětlíš, jak jsi přišel na ten zvláštní nápad právě v tento okamžik.“

Viceprezident Molleson na něj zíral, nikoliv však vzdorovitě.

10

Onu čtvrteční noc, ve tři hodiny po půlnoci, se více než tucet armádních důstojníků různých šarží shromáždilo na úřadě ministra války. Všichni měli na sobě uniformu. Někteří byli čímsi zaujati u stolu, na kterém ležely hromady manilových složek,

233

jiní posedávali nebo postávali kolem. Jeden brigádní generál mluvil ztišeným hlasem s ministrem u jeho stolu. Všechny obličeje byly napjaté a unavené znechucením. Byli zapleteni do obzvlášť ošemetné záležitosti, která nenabízela vůbec žádnou slávu jako kompenzaci možného nebezpečí. Generálmajor Cunningham sedící v křesle ve středu místnosti nedaleko stolu sáhl po jedné z manilových složek a zaměřil se na její obsah. Dva vojenští sluhové stáli u dveří.

Cunningham zavolal na důstojníka, který se k němu otočil. „Dobrá, pošlete pro toho kapitána Farrella.“

Důstojník promluvil s jedním vojenským sluhou a ten opustil místnost. Za chvíli byl zpět s mladým mužem v civilu před sebou. Důstojník muži pokynul, ten popošel, postavil se před Cunninghama a zasalutoval. Cunningham si ho prohlédl a ostře řekl:

„Kapitáne Farrelle. Navštívil vás včera kolem desáté hodiny plukovník Arthur Hamlin?“ Muž stál vzpřímeně a strnule a držel se v lati. „Ano, pane.“

„Vzal vás do Klubu Cheaspeake, do místnosti, kde byli přítomni další důstojníci?“

„Ano, pane.“

„Byl tam generálmajor Kittering?“

„Ano, pane.“

„Co se tam projednávalo?“

Kapitán Farrell sevřel rty a hlasitě oddychoval.

„No? Tak o čem se tam jednalo?“

„Nemohu vám to říct, pane.“

234

„Chcete mi snad naznačit, že jste to neslyšel? Byl jste právě hluchý?“

„Ne, pane. Část jsem slyšel. Asi po půlhodině jsem odešel.“

„Řekněte mi, co jste slyšel.“

Kapitán vypadal nešťastně. Třel si prsty o sobe. Žadonil: „Prosím vás, pane. Odešel jsem, jakmile jsem si plně uvědomil, co bylo navrženo. V žádném případě jsem se neprovinil. Prosím vás, pane, nenuťte mě…“

„Když jste odtamtud odešel, kam jste šel?“

„Vrátil jsem se do svého bytu.“

„Podal jste o tom nějakou zprávu plukovníku Salmonovi z vašeho regimentu?“

„Ne, pane.“

„Ne. Máte informace o spikleneckých intrikách a nepředáte je svému nadřízenému, a teď se snažíte je zatajit i přede mnou.“

„Ne, pane,“ spěšně pokračoval kapitán. „Podle toho, jak jsem to slyšel, nejde o otázku vzpoury. Je to prý otázka zplnomocnění –“

„Nesmysl. Definice vzpoury není vaše záležitost, stanovy se tomuto tématu věnují dostatečně. Nemohu s vámi dále ztrácet čas. Vaše lidské závazky vůči vašim bratrům důstojníkům se ruší, jestliže jsou v rozporu s prostou povinností. To víte. Tak řeknete mi, co jste na té schůzce slyšel nebo ne?“

Kapitánova ramena o něco poklesla. Znovu je zvedl. „Ano, pane.“

Cunningham přikývl. „Dobrá.“ Otočil se a zavolal: „Plukovníku Nashi!“ Důstojník přispěchal. „Kapitán Farrell učiní prohlášení. Běžte a udělejte

235

zápis. Můžete mu pokládat otázky – kapitáne, chci to kompletní.“

„Ano, pane.“

Ti dva zasalutovali, otočili se a odešli. Od stolu přišel důstojník. Cunningham mu podal složku, vzal od něj novou a otevřel ji. „Kapitán James Foster. Kdo je to?“

„Oddíl Y, stotřináctý. Z Fort Corlissu. Právě jsou v Kapitolu. Nadřízený plukovník Blaine.“

„Ó, ano.“ Cunningham přikývl. „Pošlete ho dál.“

Znovu byl vyslán vojenský sluha a vrátil se s malým, tmavovlasým a ospale vypadajícím kapitánem oblečeným tentokrát v uniformě.

Cunningham mu řekl: „Plukovník Blaine je zatčen. Plukovník Atwood velí vašemu regimentu.“

„Ano, pane. Rozumím.“

„Co jste dělal včera večer od šesti hodin?“

Kapitán nasadil grimasu. Musel udržet zavřenou pusu, aby se ubránil zívnutí, než mohl odpovědět. „Byl jsem do devíti ve službě. Pak jsem zalehl a usnul.“

„Co víte o záležitosti, na které se podílel plukovník Blaine? Nemyslím pověsti; co víte za fakta?“

„Nic, pane. Muž, kterého jste pro mne poslal, mě vzbudil. Dověděl jsem se, že plukovník Blaine byl vystřídán, teprve poté, co jsem vešel do této budovy.“

Než byla položena další otázka, došlo k vyrušení. Ministr války zavolal Cunninghamovo jméno. „Počkejte tady,“ zavrčel generál, vstal a prošel kolem skupiny důstojníků u stolu. Oliver s brigád –

236

ním generálem u stolu počkal, až Cunningham přijde blíž.

„Co se stráže Bílého domu týká, Bartlett říká, že Hobbs je dobrý rozumný důstojník a je spolehlivý.“ Cunningham přikývl. „O tom nepochybuji.“

„Tak ho tam necháme?“

„Můžeme. Jestli si přejete. Řekl jste, že je zvláštní důvod pro to, aby Bílý dům a exekutivní úřady byly chráněny muži – tedy v tomto případě to znamená jejich důstojníky – naprosto spolehlivými jak co do loajality, tak do schopností.“

„Ano, ten důvod vyvstal. Opakuji to důrazně. Důvodem je – no – sice vládní tajemství, ale ujišťuji vás, že existuje.“

„Je to na mně?“

„Ano.“

„Dobrá.“ Cunningham se obrátil k brigádnímu generálovi. „Odvelte Hobbsův regiment někam jinam a pošlete do Bílého domu devětatřicátý, pod velením plukovníka Wrighta. Wright ať je tam dříve, než Hobbs bude pryč, řekněme do sedmé hodiny.“ K ministrovi: „Je to všechno?“

„Všechno.“

Cunningham odešel zpět ke své židli. Malý tmavovlasý kapitán tam na něj čekal, a generál, který nečekaně vzhlédl, když si sedal, dobře viděl spěšně zakrývané zívnutí. Kapitán se začervenal. Cunningham řekl: „Nevím, jak dobrý důstojník jste, ale jste sakra příliš ospalý na to, abyste byl intrikán. Vraťte se a běžte spát.“

Přivolal od stolu důstojníka a podal mu složku. „Tady, vezměte si to. Kdo je další?“

237

Pátek – Opona

1

V pátek kolem osmé hodiny ranní začalo pršet. Tak to mělo být. V souladu s náladou, pršelo vydatně a vytrvale. Na hlavní město, jenž se ocitlo na mrtvém bodě, na Kongres a vládu, stojící ve slepé uličce, a na státní převrat, zamířivší do slepé uličky. Hlavní město stejně jako celá země se nemohlo hnout z místa, zmatené a vzteklé, plné divokých a neuvěřitelných zvěstí, bezmocné vůči zločinu, jehož podstata a pachatelé zůstávali nepolapitelní, připraveni explodovat z každé nepodložené jiskry. A pak zase zhasnout a stáhnout se zpět do marné zuřivosti. Kongres se zmítal mezi dvěma protichůdnými a vražednými hrozbami. Jednou od Udí, kteří odpovídali za zemi, a druhou od těch, kteří v ní volili. Jediný čin, který mohl Kongres uskutečnit, si učinit netroufl, a tak jakoby rezignoval. Vládní kabinet se ocitl ve slepé uličce kvůli směšné a absolutní neschopnosti vyřešit problém zmizení hlavy výkonné moci. Dokonce pozbýval i horlivého účastenství, ke kterému vybízel dva dny a tři noci. V pátek ráno naříkal tisk i lidé

239

posměšně nad něčím, čemu nadšeně den před tím tleskal, totiž nad okamžitým a energickým vysláním lodí, aby dohonily a prohledaly Richarda Cranmera. A ve slepé uličce byl nakonec i státní převrat, protože jak jeho lídři ke svému zděšení ve čtvrtek kolem půlnoci zjistili, viceprezident se ztratil nebo ho někdo unesl. Tak zněl jeden z mála ubohých dohadů, které D. L. Voorman kdy pronesl. Usoudil, že Molleson dostal obrovský strach a jednoduše se utekl skrýt. Tento počin mohl být v každém případě zmařen okamžitým a energickým opatřením Olivera a Cunninghama, ale Mollesonova dezerce – chudák Molleson si to od svého starého přítele Voormana nezasloužil – uvedla jejich přípravy v chaos a Daniela Cullena přivedla k zuřivosti.

Vytrvale pršelo z nízké matně tmavošedé oblohy na zemi připomínající psa, jenž se honí za svým ocasem.

2

Během těch probdělých nezapomenutelných hodin plných napětí za poslední tři dny a noci měl Chick Moffat smůlu jenom jednou. Ale nebylo to příliš vážné. Od začátku věděl, že ten husarský kousek bude vyžadovat nejen duchaplnost, odvahu, bystrou mysl a chladnou hlavu, ale i hodně štěstí. Připustil, že ho měl. Jen jednou v pátek

240

v deset hodin ráno, když šel po chodbě v Bílém domě, měl pocit, že ho opustilo. Sel mu vstříc náčelník tajné služby, byli od sebe nějakých pět metrů. Bylo nemožné otočit se a setkání se vyhnout. Chick šel dál a aniž zpomalil, pokusil se ležérně kývnout na pozdrav.

Skinner ho zastavil. „Co tu sakra děláte? Myslel jsem, že máte být v patách Lincolnu Leemu.“

Chick přikývl. „Jistě. Sleduje ho Sam Carr. Včera odpoledne jsem ho na chvíli ztratil, ale hned jsem se zase na něj zavěsil. Jdu domů, bude mi volat Sam.“

„Jo. A sem jste, předpokládám, přišel posnídat s prezidentovým poradním sborem. Co to má znamenat?“

Bystrá mysl dělala co mohla, ale nevymyslela nic lepšího než pravdu. „Poslala pro mě paní Stanleyová. Osobní pochůzka. Za ty tři roky, co tam jsem, si zvykla.“

„Nepochybně.“ Šedé oči vysílaly nesouhlas. „Rád bych u ní vykonal zdvořilostní návštěvu. Wardell mě posílá, abych se setkal s poradním sborem. Bude asi také tam.“

„Teď už asi ano. Právě od ní odcházím.“

„Jo. Uvidíme. Pojďte se mnou.“

Chick poslušně šel a v duchu proklínal svou smůlu. Ne že by měl nějaké pochybnosti o inteligenci paní Stanleyové, ale bylo přinejmenším nežádoucí, když ne rovnou nebezpečné, aby Skinner věděl, že byl v Bílém domě, ať už z jakéhokoli důvodu. A jestli někdy nemělo dojít ani k minuto –

241

vému prodlení, pak to bylo teď, v té poslední, nejtěžší a nejriskantnější hodině ze všech. Následoval Skinnera a za zády ho proklínal.

Nahoře stál před dveřmi do knihovny muž z tajné služby. Na příkaz Skinnera šel dovnitř požádat paní Stanelyovou, aby na okamžik vyšla. Za krátkou chvíli se objevila. Pokynula náčelníkovi, překvapeně pohlédla na Chicka a zůstala sklesle stát. Byla bledá, pod očima měla tmavé váčky a její obvyklý jas byl pryč. „Promiňte, že vás obtěžuji, paní Stanleyová,“ řekl Skinner. „Narazil jsem na chodbě na Moffata, což mě překvapilo, protože jsem si myslel, že vykonává práci, kterou jsem mu uložil. Říkal cosi o pochůzce pro vás. Jen jsem chtěl vědět, jestli je to důležité.“

Chick, který věděl, jak bystré jsou náčelníkovy oči, i když vypadají zcela ležérně, měl co dělat, aby se tvářil lhostejně. Neobviňoval paní Stanelyovou, že okamžik zaváhala, jen doufal, že svůj hlas zvládne. Zvládla, mimořádně dobře. Pro jeho ucho v něm nebylo nic než rozmrzelost.

„Důležité? Nijak zvlášť, ne. Soukromá záležitost. Jestli je důvod… opravdu, je mi líto, jestli zasahuji…“

„Vůbec ne.“ Skinnerův hlas zněl omluvně. „Chtěl jsem jen vědět, co tu dělá. Když se to tak vezme, může i lhát.“

„Chick Moffat?“ Po tváři sejí mihl náznak jejího typického úsměvu. „Je mnoho jiných, kteří by zasluhovali podezření o tolik více.“

Náčelník přikývl. „Je dobré být dostatečně podezíravý, ať už jde o kohokoli. Ale musíte mi pro –

242

minout, že jsem vás obtěžoval. Ministr vnitra mě poslal do vlády. Mám jít teď?“

„Podívám se. Počkejte okamžik.“ Muž u dveří jí otevřel a ona vešla.

Skinner řekl Chickovi: „V pořádku, jděte.“

„Ano, pane. Do hodiny jsem zpátky u Leeho.“

„Vypadněte.“

Dole v předpokoji, kde se zastavil pro klobouk a pršiplášť, se Chick podíval na hodinky. Bylo čtvrt na jedenáct. Venku hustě pršelo. Než se mu podařilo opustit pozemek Bílého domu, čtyřikrát ho zastavili vojáci, naposledy jeden v uniformě kapitána a chtěl vidět jeho povolení. Ukázal jim papír exekutivního úřadu podepsaný Harrym Brownellem, tajemníkem prezidenta.

3

Za patnáct minut, v půl jedenácté, projížděl ve svém malém černém sedanu v dešti ponurou a pochybnou ulicí, ve které si před šesti lety našel byt, jenž mu vyhovoval, ať už jeho lokalita představě nadřízených vyhovovala nebo ne. Přijel k chodníku před vchodem do domu, zastavil a vysedl. Minuli ho nějací chodci, muž se ženou pod deštníkem. Severně, skoro o jeden blok dále se voják choulil pod pryžovou čepicí. Na druhé straně, jižně, stál další, o pár metrů blíž. Chick si odemkl, vešel do domu a vyběhl po schodech do svého bytu.

243

4

Za dalších patnáct minut, ve tři čtvrtě na jedenáct, Chick zase vyšel. Na chodníku se rozhlédl vpravo a vlevo. Jedno oko měl zavřené, hlavu nakloněnou na stranu a kradmo hleděl tím druhým. To jedno zavřené oko byl prolog k pečlivě promyšlenému programu, který právě přednesl do nejmenších podrobností svému spolupracovníkovi tam nahoře. Ten moment, kdy stál před vchodem, mu srdce tlouklo divokou a rytmickou prosbu o pomoc pána štěstěny. Teď potřeboval štěstí. Ačkoliv mu život, vzhledem k povaze povolání, již připravil okamžiky silného stresu a dvě či tři smrtelná nebezpečí, bylo to poprvé, kdy cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Zaznamenal to, ale nedivil se, protože ten muž nahoře mu právě řekl: „Nemusím vám, Chicku, připomínat, že ten nejmenší chybný krok může přetrhnout nit života milionu lidí.“ Chick se přesvědčivě uculil: „Ano, pane.“

Teď s divoce bijícím srdcem a otevřeným okem pohlédl napravo, nalevo, nahoru a dolů, po rychlém rozhodnutí se otočil doprava. Déšť trochu zmírnil. Vydal se několik kroků po chodníku jižně k místu, kde stál voják, a oslovil ho. Odpověděl mu jako starému známému. Pro všechny případy s ním Chick zapředl hovor už den předtím.

„Jak jste na tom s operativou?“ zeptal se Chick. „Mám něco v oku a je to jako bych tam měl dub.“

„Nejsem na tom nic moc,“ řekl voják. „Pojďte sem pod roletu. Máte kapesník?“

244

Chick vytáhl kapesník. Natočil se čelem na sever, aby stál voják zády tam, kam to Chick chtěl. Chick viděl na vchod, ze kterého právě vyšel, a chodník skoro po celé délce bloku. Nikdo nešel. Nechal vojáka zvednout levé víčko, spodní stáhnout dolů, dívat se tak a onak a šťourat do něj stočeným rohem kapesníku. Voják byl víc než nemotorný, ale Chick si toho nevšímal. Svým pravým okem sledoval postavu, která se vynořila z jeho vchodu na chodník. Byl to muž, byly vidět pouze kalhoty. Všechny ostatní detaily schoval pod objemnou pláštěnkou a kloboukem s krempou staženou do čela.

„Sakra, já tam nic nevidím,“ ozval se voják.

„Zkuste horní víčko. Cítím, jako by to bylo tam.“

Postava v pláštěnce pomalu a rozvážně přešla chodník a otevřela zadní dveře Chickova sedanu. Chick se snažil pravým okem vše pozorovat. Postava se sehnula, vkročila na stupačku a už byla uvnitř. Natáhla ruku a zabouchla za sebou dveře.

„Dva bloky tímhle směrem je lékárna. Raději si zajděte tam. Kdybych pokračoval, tak byste mohl oslepnout,“ řekl voják.

Chick několikrát rychle zamrkal. Vzal kapesník a utřel si slzy. Cítil, jak mu srdce buší do žeber, bum, bum, bum. „Myslím, že jste to vyndal,“ řekl.

„Houby jsem vyndal. Akorát jsem to znecitlivěl, takže máte ten dojem.“

„Každopádně mockrát děkuji. Spěchám. Jestli to začnu zase cítit, zastavím se v lékárně.“

Voják kývl. „To by bylo lepší. Řídit v tom dešti s jedním okem není nic moc.“

245

Chick mu ještě jednou poděkoval, přiložil kapesník na oko a bez nějakého spěchu šel po chodníku k sedanu a posadil se na místo řidiče. Neohlédl se. Nastartoval, zařadil a vyjel.

Na prvním rohu zabočil doprava. Od osmi hodin předešlého večera, kdy se definitivně rozhodlo o cíli této cesty, Chick znovu a znovu zvažoval každý blok a zabočení na trase, až konečně zvolil cestu přes Osmou ulici, Massachusetts Avenue, Devátou ulici, pak Maryland Avenue až ke garážím. Tak musel zabočit pouze dvakrát doleva, a to na vhodných rozích. Spočítal, že když pojede nenápadně, ne příliš pomalu a určitě ne příliš rychle, zabere to asi dvanáct minut a určitě se to bude zdát asi jako dvanáct set let. Nakonec to tak nebylo. Jeho vnímání času, místo aby se, jak čekal, prodlužovalo, přestalo fungovat vůbec. Cesta proběhla mimo čas. Celá realita byla znamenitě živá, auta se k nim přibližovala, auta je míjela, padal déšť, chodníky se leskly, na rozích přecházeli chodci, ale v popředí jeho mysli byly rozdělovače. Před měsícem, když byl s Almou, začalo auto najednou stávkovat. Zastavilo, rozjelo se a zase vzdorovalo. V garáži řekli, že jsou to rozdělovače. A něco s nimi udělali. Teď, myslel si Chick, celá ta záležitost, celý ten bláznivý podnik, závisí na nějakých prokletých rozdělovačích a já ani nevím, co to je. Řídil, sjel trochu k chodníku, auto zasvištělo a nacákalo na už tak mokrý chodník.

Když čekal na semaforu, pohlédl do zadní části prostoru. Zadní sedadlo bylo prázdné, ale na pod –

246

laze se choulila velká dlouhá hrouda pokrytá záhyby pláštěnky.

Chick nevěděl, zdali jsou garáže na Maryland Avenue stále pod dohledem, ale moc ho to nezajímalo. Určitě nebudou zastavovat všechna vjíždějící auta. Límec pršipláště měl zvednutý a krempu klobouku staženou, takže i kdyby tam stál z tajné služby někdo, kdo ho zná, bylo vysoce nepravděpodobné, že by ho poznal. Ale riskoval, s tím se nedalo nic dělat. Když byl konečně na Maryland Avenue, u vjezdu do garáže zpomalil. Pohledem párkrát přeletěl od rohu k rohu, ale nikoho podezřelého neviděl. Projel širokými dveřmi. Byli tam dva nebo tři hlídači a nějací loudalové, ale on, aniž zastavil, si to zamířil přímo k rampě. Za ohlušujícího hřmotu vjel na druhou rampu, otočil do druhého poschodí a zase nahoru, projel třetím patrem a stále dál. V nejvyšším poschodí zahnul ostře doprava a jel středním pruhem k budově. Kromě hlídače, který když vzhlédl, přestal otírat blatník auta, neviděl nikoho. Chick zaparkoval na vzdáleném konci tak, že auto stálo čelem k cestě, po které přijel.

Hlídač už k němu přicházel a pozdravil.

Chick kývl. „Telefonní společnost.“ Otevřel pravé dveře sedanu a vytáhl malou černou bedýnku. „Kde je tu nahoře telefon?“ Doufal, že to vyjde. Vypadalo, že nikdo další na poschodí není, a tenhle muž hrůzu nenaháněl. Ale odrovnat ho, aniž by hlesl, bude kumšt.

„Co s ním chcete dělat?“ zeptal se muž.

247

Chick byl stručný: „Šéf říkal, že jde o nařízení z ministerstva spravedlnosti.“

„Jo.“ Muž se tvářil kysele. „Asi jo. Pojďte se mnou.“

Vedl ho. Protlačili se mezi auty, kde bylo málo světla. Muž chvíli šmátral u dveří a otevřel je. Chick počkal, slyšel ho šramotit uvnitř ve tmě a pak se rozsvítilo. Chick vešel.

„Je tam na stole.“

„Dobrá.“

Muž chvíli stál a pozoroval, jak Chick otevírá bedýnku a vytahuje šroubovák, pak se otočil a odešel a dveře za sebou nechal otevřené. Chick si prohlédl telefon, dráty natažené podél stropu a přípojovou skříňku připevněnou na stěně. Pak prozkoumal celou místnost, stěny obložené korkem, židle, stůl i věšáky na jedné straně. Vypadala tak, jak si ji představoval podle popisu svého přítele, který se zúčastnil razie na garáže ve středu ráno. Prozkoumal ji a přikývl. Postavil černou bedýnku na stůl, zvedl podložku s náčiním a hleděl dovnitř. Měl tam pěkně svinutý kabel a hromádku z bílé hadry. Vrátil podložku a po špičkách šel ke dveřím. Tam chvíli stál a poslouchal. Žádný zvuk. Vyšel, našel cestu mezi auty k sedanu a otevřel dveře. Nahnul se dovnitř a zašeptal:

„Jestli mě slyšíte, zvedněte hlavu.“

Pod očima se cosi pohnulo, pokračoval tedy.

„Když přestanu mluvit, začněte počítat. Za deset vteřin běžte. V klidu, ale neztrácejte čas. Světlo svítí a dveře jsou otevřené.“

248

Otočil se a svižně vykročil. Hlídače neviděl, ale blízko rampy ho Chick zahlédl mezi auty, jak leští blatník a šel k němu:

„Je telefon propojen i s telefony garáže nebo se z něj dá volat jenom ven?“

Muž se neobtěžoval vzhlédnout. „Nepoznáte to podle drátů?“

„Ptám se vás.“

„Jo. Slyšel jsem. Pokud já vím, volá se z něj jenom ven.“

„Mockrát děkuju.“ Chick se otočil a šel zpět po jízdním pruhu, a do místnosti s korkovými stěnami. Pohyboval se teď rychle, zavřel dveře a zaklínil do nich židli opěradlem pevně pod kliku.

5

Dvacet minut po jedenácté Chick vyjel v sedanu z garáží a zabočil doleva. Z Maryland Avenue vyjel slušnou rychlostí. Na Desáté ulici zabočil doprava a znovu doprava na Massachusetts Avenue. O dva bloky dál zastavil před lékárnou, vystoupil a zalezl do telefonní budky. Dal ústředně číslo. Cítil, jak se mu ruka, držící sluchátko silně chvěje. Nesnažil se to ovládnout.

„Haló?“

„Haló, jsou to garáže na Maryland Avenue? Tady je telefonista. Telefonista. Právě jsem byl v nejvyšším patře – víte, v té místnosti s korkovými

249

zdmi – zapomněl jsem tam zhasnout světlo. No, on už vám to ten pán vysvětlí. Budete asi chtít zhasnout to světlo.“

6

Ed Grier, manažer a spoluvlastník garáže na Maryland Avenue, seděl u stolu ve své kanceláři v přízemí a kontroloval nějaké účty oprav. Obyčejně byl rychlý a precizní, dnes se s tím lopotil a byl nervózní. To, že tam vůbec seděl, odpovídalo jeho povaze. Každý normální člověk by byl v té chvíli v posteli, se stovkou modřin, bolavými zády, vykloubeným ramenem a žebry protestujícími při každém nadechnutí coby pozůstatky po šesti hodinách strávených v úterý v noci ve sklepení budovy ministerstva spravedlnosti. Navíc k těmto čistě fyzickým obtížím a starostem s hojným úbytkem klientely, za který mohl vděčit neblahé publicitě, jíž se mu za uplynulé dva dny dostalo, přibyla i mírná podrážděnost. Před pěti minutami někdo telefonoval, že byl nahoře v místnosti s korkovými zdmi, aby odnesl telefon a nechal rozsvíceno. Grier si sarkasticky pomyslel, že je to od volajícího opravdu proklatě zdvořilé, a zavolal domovním telefonem hlídači, aby se o to světlo postaral. Cokoli, co by mu třeba jen vzdáleně připomnělo tuto místnost, bylo vždycky dostatečně iritující, aby to snížilo jeho výkonnost při kontrole faktur. Vytáhl si další složku s fakturami a vzdychl.

250

Uslyšel, jak se mu za zády otevřely dveře do jeho kanceláře a kroky. Stálo by to příliš moc námahy otočit se a pohlédnout dozadu. Rozhodl se počkat, až se příchozí sám ohlásí. Jeho hlas jej však nakonec přinutil se otočit.

„Griere.“

Grier nevěřícně odsunul židli a obrátil se. Vstal a zíral. „Bože můj… vy… proboha.“

„No, Griere?“ vyštěkl hlas. Grier řekl: „Unie.“

„Unie.“ Lincoln Lee kývl. „Dobře, pane. Čekal jsem to. Jste chlap, Griere. Věděl jsem to.“

Grier potěšením zrudl, což bylo, celkově vzato, neuvěřitelné. Rovněž to byla pozoruhodná pocta síle a charismatu Lincolna Leeho. Zčervenal radostí a řekl: „Nejsem jediný. Je nás spousta. Ale, šéfe, neměl byste tu být. Nesmíte tu být. Je to přece vaše vlastní nařízení: riskovat, jen když to má smysl, jinak nikdy. Bennett mi dnes ráno řekl, že jste odjel na sever.“

„Odjíždím za hodinu. V současnosti nemohu ve Washingtonu nic udělat.“ Leeovy oči byly jasné a dominantní, stál vzpříma a ve střehu, byl čerstvě oholen. Z krempy plstěného klobouku stékaly a padaly kapky dešťové vody. V otevřených záhybech pršipláště bylo vidět, že šedé košile se nevzdal. Pokračoval: „Toto město, které by mělo být největším hlavním městem na světě, není nic než páchnoucí nora. Wardellovi domobranci mi funí za patami. Nebudu marnit čas a snažit se je setřást. Jeden mě sledoval až sem. Proč ne? Přišel jsem vám říct, že odcházím, že Bennett má seznamy

251

a že Fallon je váš kapitán jako dříve. Včera jsem byl s Fallonem –“

Při zvuku otevírání dveří za sebou a při pohledu na Grierův obličej Lee zmlkl. Neotočil se. Slyšel, jak se dveře zavřely, ale žádné kroky. Grier nervózně pohlédl na Leeho a ostře řekl:

„No?“

Žádná odpověď. Grier promluvil znovu: „No? Co je to s vámi?“

Lee se otočil na patě. Stál tam muž, zády k zavřeným dveřím, bílý v obličeji a naprázdno pohyboval rty. „Co je to s vámi sakra. Vidíte vůdce. No?“ řekl Grier.

Ale ten muž, hlídač z nejvyššího patra, nebyl zřejmě natolik ve formě, aby ze sebe dostal předepsané ‚Unie‘. Konečně ze sebe vyrazil:

„Nahoře v místnosti. Běžte se podívat.“

Grier měl vztek. „Proboha, co je? Co se děje?“

Hlídač neodpověděl. Místo toho se k úžasu těch dvou najednou otočil, rozrazil dveře a vyřítil se na betonovou plochu a širokým vchodem ven na ulici do deště. Běžel jako o život.

Lee zvedl obočí. „To je divné,“ řekl Grier. „Joe není žádný zbabělec, muselo mu přeskočit. Zajdu se podívat nahoru, co se tam děje.“

„Jdu s vámi.“

„Neztrácejte čas. Raději běžte.“

„Jdu s vámi. Tudy?“

Grier šel první. Ven z kanceláře, pak za roh ke schodům. Měli před sebou výstup do třetího poschodí a několik tmavých a úzkých zabočení. Grier dupal a tiskl rty, aby nesténal, Lincoln Lee běžel

252

lehce. Byli nahoře, na kraji otevřeného prostoru, pár metrů od dveří místnosti s korkovými stěnami. Dveře byly otevřené, světlo se řinulo ven. Grier vešel dovnitř s Leem v těsném závěsu.

Grier zůstal stát jako přibitý. Bylo ticho. Grier civěl na muže přivázaného k židli na konci stolu a umlčeného roubíkem. Ticho. Grier řekl:

„Pozdrav pánbůh.“

Lincoln Lee neříkal nic. Grier udělal krok ke stolu a zase se zastavil. Pak se otočil čelem k Leeovi a řekl:

„Je to on. Vidíte, že je to on?“

Lee přikývl. Grier viděl, jak se mu napínají svaly v obličeji, a koncentraci v jeho očích.

„Bože, je to on,“ zopakoval Grier. „Poslouchejte. Raději zhasneme a půjdeme ven, zavřeme dveře a učiníme rozhodnutí.“ Sel ke stolu, k vypínači, ale Lee ho zastavil:

„Ne. Nemůžeme odtud odejít. Kdo je ten člověk, co utekl?“

„Joe Danners. Je jedním z nás, ale to teď nic neznamená.“ Když se Grier znovu obrátil k Leemu, vypadal otřesně. Krev se mu hrnula do hlavy a pečlivě vykreslila všechny modřiny. „Poslouchejte. Kdybychom měli čas, mohli bychom něco podniknout. Ten ale nemáme. Musíme myslet a jednat rychle. Přivedl ho ten chlap, co tu přišel kvůli telefonu. Volal mi. Komu ještě volal? Bůhví. Jistě tu budou každou minutu. A Joe nás nechal na holičkách. Jsme v troubě, šéfe. Nehneme se. Jsme v rejži. Poslouchejte. Je jen jedna věc, kterou můžeme udělat, zavolat tajnou službu a říct jim, že je

253

tady a raději to udělejme sakra rychle. Stejně to budou chtít hodit na nás, řeknou, že jsme dostali strach – šéfe! Ne! Proboha ne!“

Lincoln Lee, nepochybně rychlejšího a pronikavějšího myšlení, probral situaci aspoň tucetkrát, zatímco Grier pouze jednou. Grierův zoufalý vyděšený výkřik byl vyvolán planoucím vztekem v Leeho očích v kombinaci s jeho pomalým, přesným a promyšleně kulminujícím činem. Lee zvedl pravou ruku a vsunul ji do pršipláště. Vytáhl ruku, stále pomalu a neúprosně a držel v ní pažbu modré ocelové automatické pistole.

„Dejte to pryč!“ řval teď Grier.

Lee zvedal pistoli nahoru, opatrně, ale bez zaváhání. Cílem byla hruď muže na židli.

Grier po něm vyskočil, jak mu jen jeho pohmožděné a zřízené svaly dovolovaly.

7

Chick Moffat nevolal nikam jinam než do garáží na Maryland Avenue. Pár minut po půl dvanácté byl zpět ve svém bytě. Když zaparkoval před domem, vstoupil dovnitř, vyběhl nahoru, odemkl, vešel do bytu a zavřel za sebou dveře.

Alma Croninová vyskočila z černého koženého křesla u stolku s telefonem. Děsila se toho, že telefon zazvoní. Vykřikla, ale ne hlasitě:

„Chicku! Tak co?“

„Je tam. Přivázaný a s roubíkem. Telefon je za –

254

pojený. Sluchátko bylo přivázáno k přístroji. Šňůru jsem přestřihl a telefon položil blízko k němu, aby mohl eventuálně sluchátko shodit hlavou. Co bych za to dal, smět tak zavolat na telefonní společnost, požádat je, aby tam zavolali a pokud bude na tom čísle obsazovací tón, ať pošlou pro armádu.“

„Chicku, neměl jsi ho tam brát. Neměl jsi ho tam nechat. Neměl ses nechat přemluvit –“

„Buď zticha. Sakra buď zticha.“ Chick si odložil klobouk a pršiplášť a položil obojí na židli. Šel k Almě a postavil se před ni. „Poslouchej, Almo. Zrovna teď, s ohledem na to, čím jsem si za poslední tři dny prošel, včetně toho, že jsem tě musel omráčit, opravdu nemám náladu reagovat na kritiku jako gentleman. Stejně gentleman nejsem. Byl jsem proti tomu, zavést ho tam. Přece jsi mě slyšela. Navrhl jsem padesát dalších možností. Některé z nich mohly vyjít. Sama jsi slyšela, že je zamítl. Nakonec jsem se poddal ze dvou důvodů: protože je džentlas a zaslouží si trochu spolupráce a protože jeho plán byl nejlepší a nejlépe proveditelný.“

„A nejnebezpečnější.“

„Jistě. Volal Sam Carr?“

„Ne. Modlila jsem se, aby telefon nezazvonil, ze strachu, že to budeš ty… nehoda nebo něco… odhalení..“

„Ne tentokrát. A, Almo…“ Chick se na ni usmíval, ale mohlo to být lepší. „Není to tak nebezpečné, jak to vypadá. Grier je v podstatě to, co si myslí, že je, dobrý občan. Jen se nechal zmást. Hlídač

255

tam půjde zhasnout světlo, a pak seběhne dolů a řekne to Grierovi, Grier vyběhne nahoru, podívá se a první, co udělá, bude, že zavolá na ministerstvo. Uvidíš. Do třiceti minut je po všem.“

„Pak proč se potíš?“

Chick si sáhl prsty na čelo a ucítil vlhkost. „To není pot, to je déšť.“

„Mně to tak nepřipadá.“ Rozhlédla se, uviděla na stole kapesník, vzala ho a vrátila se k Chickovi.

„Dovolíš?“

„Proč ne.“

Zvedla ruku a kapesníkem mu přejela po čele tam a zpátky, a pak i přes oči. „Voní,“ řekl. Snažil se usmívat, ale vzdal to. Odtrhl se a šel k oknu. Díval se ven: šedé provazy deště, opuštěná ulice, jeho sedan přímo pod ním. Pohlédl na hodinky. Bylo jedenáct třicet osm. Otočil se a vykročil zpět k Almě. „Bože, dokud jsem něco dělal, dalo se to vydržet, ale –“

Vyskočil, jako by do něj střelili. Zvonil telefon. Skočil po něm a chňapl po sluchátku. Byl to Sam Carr.

„Chicku? Pořád ho sleduju. Doufám, že jsem tě nevzbudil. Ví o mně, ale zdá se, že mu to nevadí. Řekl jsem si, co už, a nastoupil do stejné tramvaje.“

„Proč ne?“ Chick se snažil soustředit se na svůj hlas, i na hovor. „Hřej s ním klidně vrhcáby, jestli chceš. Poslouchej, Same, udělal bys pro mě něco? Co kdyby ses na něj zavěsil ještě tak na hodinu a zase mi zavolal? Nevadilo by ti to?“

„Jistěže ne. Cokoli řekneš. Nejsem nijak uštvaný. Chceš se nejdřív najíst? Počkám, dokud si ho

256

nepřevezmeš. Sedím si tu pěkně v obchodě s doutníky přímo přes ulici naproti vchodu do garáží, kam vešel. Teda, pokud se nerozhodne schovat se do kufru auta –“

„Cože? Jaké garáže?“

„Na Maryland Avenue.“

„Dobrá –“ Chick se přidržel stolu, zhluboka vydechl, aby se uklidnil. „No. Má odvahu. Jak je to dlouho, co tam vešel?“

„Právě teď, před pár minutami.“

„Aha. To se mi nelíbí. Přijdu tam. Běž na chodník před obchod a měj oči na stopkách.“

„Co tě to napadlo, žádný spěch –“

Ale Chick třískl sluchátkem a vyrazil ke dveřím. Alma se vydala za ním.

„Chicku! Co je?“

„Máme smůlu – Lincoln Lee je v garážích –“

„Proboha.“

Byl pryč. Zírala na otevřené dveře a Chickův klobouk a pršiplášť na židli. Když promluvila, ozval se v jejím hlasu vzlyk. Poprvé po letech, co se z ní stala opravdová intelektuálka. „Proboha, jen ať se nic nestane…“

8

Tentokrát nedělal Chick na téže trase nahodilostem žádné ústupky. Na přechodech před ním lidé utíkali a nadávali mu, žádné auto jej nemohlo předjet. Malý sedan zastavoval tramvaje, aniž dal

257

nějaké znamení, nedbal nadávky. Na rohu Deváté ulici a Massachusetts Avenue na něj křičel policista, Chick ho neslyšel. V ostré zatáčce na Maryland Avenue dostal smyk, dotkl se chodníku, ale srovnal volant a pokračoval. Ještě tři bloky.

Když Chick zastavil a vystoupil, viděl stát Sama Carra v širokém vchodu a mluvit s mužem v kombinéze. Chick šel k nim a snažil se neběžet. Sam ho pozdravil:

„Proboha, má snad autobus křídla?“

Chick se usmál. „Ještě je tady?“

Sam Carr přikývl. „Jeden blázen asi před minutou prchnul z kanceláře a fofroval si to ulicí pryč, ale nebyl to Lee. Lee opustil kancelář ještě s jiným chlapíkem a asi šli nahoru. Každopádně zatím nevyšel. Žádné auto nevyjelo. Tenhle pán říká, že Leeho od vidění nezná.“

„Jo.“ Chick si prohlédl muže v kombinéze. „Kde jsou schody?“

Muž ukázal prstem. „Támhle.“

„Co je to všechno za povyk?“ zeptal se Sam Carr. „Kdo ti ukradl klobouk? Hlídám ho, mohl sis dát klidně ještě kaviár.“

„Nelíbí se mi to. Nelíbí se mi, že sem přišel. Jdu nahoru. Počkej tady. Nenech žádné auto vyjet. Nenech nikoho odejít.“

„Dobrá, když jsi tak zvědavý –“

Chick byl pryč. Nešel dovnitř, dal se vpravo, jak mu ukázal ten muž, a pak za roh ke schodišti. Jak šel nahoru, rychle a ještě rychleji, po dvou schodech, přenechal svalům naléhavost a poslouchal mozek. Jdu do toho, určitě jsem na správné cestě.

258

Bože, doufám, že to vidím správně, doufám, že to celé nepraskne. Poslední poschodí; bral schody mílovými kroky. Nahoře se nepotřeboval zastavit, aby se zorientoval. Viděl světlo vycházející z otevřených dveří; uslyšel někoho uvnitř zakřičet: „Dejte to pryč!“ Při tomto výkřiku Chick skočil ke dveřím, přitom vyškubl z pouzdra pistoli. Od prahu už uviděl napřaženou paži Lincolna Leeho a Griera chystajícího se po něm skočit, pozdě. Na nějaké ohledy nebyl čas. Uder do zápěstí či do ramene nepřipadal v úvahu. S hlavní namířenou doprostřed Leeových zad Chick dvakrát zmáčkl spoušť.

Lee se podlomil v kolenou, zhroutil se a zůstal na zemi nehybný. Ze své automatické pistole vystřelit nestihl. Vypadla mu z ruky a zařinčela o podlahu. Grier se zapotácel dozadu, narazil do stolu a zůstal tam, zadkem opřený o jeho roh. Chick k němu přistoupil: „Pracky nahoru!“ Ale Grier se nepohnul. Chick ho prohmatal na hrudi, kolem pasu a na bocích a řekl: „Zůstaň stát, ani se nehni.“

Levou rukou si Chick přitáhl telefon, zvedl sluchátko a chmurně uvažoval, Bože, ať už ta komedie skončí. Dal spojovatelce číslo a v okamžiku čekání, kdy se Grier nedíval, předvedl své jediné číslo ryze předstírané odvahy, kterým se kdy provinil. Díval se na muže s roubíkem přivázaného k židli metr a půl od něj a vyplázl na něho jazyk.

„Haló.“

„Haló, tajná služba? Tady Moffat. Moffat. Jo. Mám vzkaz pro ministra Wardella. – Dobrá, pak

259

tedy náčelníka Skinnera. – Jistě, že to vím, neříkal jsem, že mám vzkaz? Řekněte mu, aby poslal auto a pár mužů do garáží na Maryland Avenue, nejvyšší patro. Našel jsem tu prezidenta. – Mluvím snad anglicky. – Jo, prezidenta Spojených států amerických.“

9

Náčelník Skinner seděl u svého stolu ve své soukromé kanceláři na úřadu tajné služby. Byl pátek večer šest hodin. Láhev bourbonu, skoro prázdnou a whiskovou skleničku měl na stole po ruce. Bělmo obklopující pochybující šedé duhovky bylo podlité krví, vlasy měl pořádně rozcuchané a potřeboval oholit. Ve dvě hodiny přestalo pršet a změna směru větru nahnala mraky přes Maryland a Delaware nad oceán, svítilo pozdní odpolední slunce, jehož paprsky dopadaly okny šikmo na stůl, bourbon i skleničku, a na tvář Chicka Moffata, který seděl na židli čelem k náčelníkovi.

„V pořádku,“ říkal Chick, „ale rád bych šel domů a vykoupal se. Mám za chvíli rande a chci být do devíti zpátky doma, abych si poslechl rádio.“

Skinner na něj zamrkal. „Co tedy zítra ráno? Stejně jsem teď opilý.“

Chick se usmál. „Budu ve službě v Bílém domě. Musím střežit prezidenta.“

„Jo. Jasně. Podívejte se, Moffate. Možná jste teď hrdina, ale já si s vámi stejně popovídám.“

260

„Myslel jsem, že už jsme si promluvili. A napsal jsem hlášení.“

Náčelník přikývl, a vtom dostal nápad. Otočil se ke stolu a vzal láhev bourbonu, naplnil si skleničku, zvedl ji k ústům a polkl. Odkašlal si, dvakrát, pak se svezl zpět do své židle a hleděl na Chicka pochybovačněji než kdy dříve.

„Moffate. Jsem příliš starý a příliš opilý, abych se nechal tahat za nos. Nemám rád, když ze mě někdo dělá hlupáka ani za střízlivá. Rekapitulujme tu situaci, projděme si ji ještě jednou. Před dvěma hodinami mě ministr Wardell povolá do Bílého domu a vezme mě na návštěvu k panu prezidentovi, který leží na pohovce ve své pracovně a pije čaj. Pan prezident mi řekne, že nemíní vůči nikomu projevovat jakoukoli zášť, abych ji tedy neprojevoval ani já. Zášť je mimo hru. Jestli najdu toho hlídače z nejvyššího patra v garážích, mám mu jen narovnat motýlka a dát mu sáček se sladkostmi. Griera nemám stíhat. Mám mu poděkovat, že se tak horlivě snažil zachránit prezidentův život. A tak dále a tak dále. Jediné, co mi neřekl, bylo, abych pohřbil Lincolna Leeho v Arlingtonu a abych mu tam položil mramorovou desku neznámý únosce‘.“

„To by bylo hezké.“

Náčelník si odkašlal a zamrkal. „To by jistě bylo. Jeho představa je, že nejlepší zbraní proti nespokojeným menšinám je tolerance. Tak to říkal, pokud prý neprovedou nějakou vyloženou vylomeními. Nechce ale považovat ten únos za nějakou vyloženou vylomeninu, protože se vrátil naprosto v pořádku. Řekl, že přes mé obrovské schopnosti bude asi nemožné – co říkáte?“

„Nic, pane.“

„Hm, chci říct, jo. Řekl, že přes mé obrovské schopnosti bude zřejmě nemožné přičíst vinu tomu, na kom opravdu lpí. Řekl, že bude vládu informovat o podrobnostech záležitosti, jak jsou mu známy, ale aby se tajná služba snažila něco šetřit na základě těch několika vodítek, co může poskytnout, to by vedlo jenom semhle a támhle. Zkrátka, uvidíme, jestli jste schopný tohleto sežrat, aniž se přitom udusíte: prezident Stanley nemá v úmyslu říct mi ani jednu jedinou drobnost o tom, jak byl unesen. Bude informovat vládu o podrobnostech celé záležitosti tak, jak jsou mu známy. Bude informovat také tajemníka Brownella a Brownell připraví krásné sousto pro noviny.“

„Polkl jsem bez dýchacích potíží,“ řekl Chick.

„Vy určitě.“ Náčelník se otočil ke stolu, nalil si další skleničku bourbonu a vypil ji. Odkašlal si a obrátil se k Chickovi. Mračil se, párkrát zvedl a zase spustil obočí a zase se mračil. „Opíjím se jenom proto, že vám toužím sdělit, že ze mne nikdo hlupáka dělat nebude.“

„To už jste říkal, náčelníku. Rád bych šel domů a vykoupal se.“

„To můžete. Za okamžik. Moffate, jste primitivní holomek dvou tváří. Jste odporný úhořovitý lhář. Jste bezcharakterní zrádná zmije.“

„Ano, pane.“

„Vy to víte. Zeptal jsem se na pár věcí Sama Carra. Dnes ráno jste jel za provozu přes dvě míle

262

čtyři minuty ke garážím na Maryland Avenue. Měl jste propustku z Bílého domu ze čtvrtka podepsanou tajemníkem Brownellem, který v pondělí večer koupil chloroform. Při práci na tomto případu jsem narazil na osm či devět věcí, které si nedokážu vysvětlit, aniž přistoupím na to, že prezident vůbec nebyl násilně unesen, jen se prostě rozhodl, že potřebuje dovolenou. No, pokud je to skutečně tak, ke komu jel asi na návštěvu? Teď ze mne zkuste udělat hlupáka.“

Chick nevypadal pobaveně. Podíval se na láhev bourbonu a zpátky na Skinnera. Pak konečně řekl: „Podívejte se, náčelníku. Řekněme, že jste chorý. Jen kvůli mé argumentaci, řekněme, že jste dost nemocný. Kolik dalších lidí, myslíte, trpí stejnou chorobou?“

Skinner souhlasně kýval. „To už je lepší, Moffate. Pokud si vzájemně rozumíme. Nikdo.“

„Jste si jist?“

„Jsem. Docela jist.“

„Wardell?“

„Sakra ne. Ten je tak popletený, že ještě podezírá Japonce.“

„Jak moc jste opilý?“

„O mě se nestarejte. Jsem tak opilý, jak chci být. Teď půjdu domů, sním pět bifteků a budu pět dní a pět nocí spát.“

„Neposlechnete si prezidenta v rádiu?“

„Mohu si to ráno přečíst. – Dobrou noc, Moffate. Samozřejmě, mohl jsem prostě držet hubu, ale nejsem národní hrdina jako vy, jsem jenom detektiv.“

263

10

Hodiny ukazovaly osm padesát. Hodiny na krbové římse v obývacím pokoji Dellingová domu, přes jeden pozemek od lékárny. Správný čas byl ale za dvě minuty devět. Viola Dellingová to věděla, věděla, že se její hodiny zpožďují o osm minut, a tak už měla rádio puštěné.

„… výrobcem čarovného prostředku, ovocného projímadla obsahujícího cukrovinky, které děti milují a jsou vhodné pro otce i mat…“

„Doufám, že se nikdo nezpozdí.“ Viola Dellingová nabízela skupince hostů tácek s keksy. Černošské děvče dolévalo sklenice s grapefruitovým džusem. „Doufám, že nikdo nebude rušit, je to historický okamžik, ať si o tom myslíme cokoliv – chci říct, je to velmi důležitý moment pro náš velký národ, obzvlášť pro mne, protože mohu říct, že mi bylo dovoleno nahlédnout za oponu skrývající důležité události…“

Harriet Greenová se zachichotala: „Myslíš to, že tě zatkli?“

Viola Dellingová se samolibě usmála, ale její tácek s keksy se naklonil do takového úhlu, že dva až tři sklouzly na podlahu. „Byla jsem zadržena jako důležitý svědek.“

„Jistě. Proto se taky u nás všech zastavovali detektivové a chtěli o vás vědět zvláštní věci.“

„Piedmont, výrobce buckinghamských cigaret, že nám přenechala svůj vysílací čas v tuto hodinu, abychom mohli…“

264

Paní Orcuttová, baculatá a zářící, si nacpala zbytek keksů do pusy, aby mohla štípnout Harrietu Greenovou do ramene. „Drž jazyk za zuby, Harrieto. Jistě že byla zatčena, ale nejsi hostem v jejím domě a nepiješ její grapefruitový džus? Můj chlapec, Val, vůbec nebyl zatčen. Jen ho drželi v nemocnici do dnešního odpoledne kvůli jeho hlavě. Ležel…“

„Washingtonu, a za okamžik ho uslyšíte…“

„Š… š… š…“ Už je to tady. „Buďte zticha.“ Napomenutí patřilo hlavně paní Orcuttová, která samolibě kývala a natahovala se po dalším keksu.

Viola Dellingová položila tácek a vydechla: „Historický okamžik!“ a posadila se.

„Občané Spojených států, přátelé.“

Hlas byl družný, příjemný, nenucený. Marion Vawterová zakašlala a všichni na ni káravě pohlédli.

„Doufám, že si nebudete myslet, že využívám příležitosti, kterou tento moderní vynález, rádio, nabízí, a hovořím k vám příliš často. Vím, že vy všichni prožíváte své vlastní osobní záležitosti a problémy, které vás tíží, a že já jsem jen jedním z mnoha státních úředníků, kterého si najímáte, aby zajišťoval chod běžných záležitostí a řídil politiku vaší vlády. Jako hlava této vlády se neustále snažím nejenom uplatňovat svou vlastní moc a schopnosti, dle svého přesvědčení, v jejím nejlepším zájmu, ale také vést ji směrem, kterým se ubírá vaše představa práva a spravedlnosti. Pokud vy víte, o co se já snažím, a já vím, co vy si o tom myslíte, pak bude vše fungovat. Někdy se ovšem stane,

265

že nastanou komplikace, které mě naplňují nepříjemným přesvědčením, že už si tak dokonale nerozumíme a já se potom potřebuji ujistit, že mé záměry a cíle jsou vám jasné, tak abyste mohli zpětně informovat mě a ostatní státní úředníky o svých názorech na věc. Rádio nabízí nejjednodušší a nejrychlejší prostředek, jak tohoto cíle dosáhnout.

Dnes večer k vám chci mluvit o válce. Většina velkých národů Evropy a Asie, které jsou s námi a našimi sesterskými zeměmi v této hemisféře spojeny v celek, kterému říkáme moderní civilizace, je už déle než rok zapletena do nelítostného, krutého a smrtelného konfliktu. I kdyby mi to příslušelo, nebyl bych s to se vyjádřit fundovaně k otázkám dobra a zla, k otázkám agrese a obrany, které tento konflikt vyvolal. A kdybych se přece k takovému komentáři odhodlal, určitě bych nedokázal poskytnout moudré rozhodnutí. Nejsem tedy schopen odpovědět na otázku, kdo válku začal a kdo je za ni zodpovědný. Jisté je jen to, že se válka vede.

Ozvala se rána, následoval moment údivu. Paní Orcuttové spadla sklenice do poloviny plná džusu. Vykřikla: „Ach, promiňte, Já…“

„Š-š-š-š…“ Utišila se.

„Taková je skutečnost. Bojují, a vibrace této gigantické kolize otřásají světem – také naším světem, protože jedna válčící strana je součástí našeho světa. Patříme do této struktury, které byl dán jistý impuls, politicky i ekonomicky, a my to nevyhnutelně pociťujeme. Kdekoliv na povrchu této planety jsou totiž z kanónů vypáleny střely a kdekoliv z letadel spadnou bomby, bude zničeno jmění některého amerického občana. Kdekoliv se potopí loď, americký majetek je zatopen. Kdekoliv na světě padne vláda, americké investice budou ohrozeny.

11

Senátor Corcoran zvolal: „Bože, on je snad pro válku!“

Senátor Reid, hostitel v tomto obrovském a vyumělkovaném obývacím pokoji, bafal svůj doutník a nic neříkal. Bronson Tilney, který nebyl starý ani na pravdu ani na krásu, posunoval konečky prstů nepřítomně tam a zpět po krásném zápěstí paní Wilcoxové, která měla ruku na opěradle jeho křesla. Ostatní tu seděli kolem, všichni po obědě, všichni nesví, hleděli tu nebo tam nebo nikam, protože bylo příliš hloupé sedět a hledět na rádio, byť by šlo o Ludvíkovu skříň rozhlasového přijímače senátora Reida a jeho manželky.

Senátor Sterling řekl Corcoranovi: „Vem si své brčko a půjdeme dolů, Jime.“

„A co je horší, přátelé, američtí občané přijdou o život. Ne spousta, ale i jeden je příliš mnoho. Více než osm set jich padlo od počátku války. Z nich nějakých sedm set přeplulo oceán a dobrovolně se přihlásilo k jedné či druhé straně konfliktu. Účastnili se bojových akcí, jiní, hlavně cestující na lodích, se stali oběťmi ponorek nebo vzdušných bomb.

Američtí občané půjčili válčícím národům kolosální obnosy a zřejmě o své peníze přijdou, pokud jejich dlužníci válku prohrají. Co se naší svobody pohybu týká, jsou mezi námi občané, kteří sice již mají věk, aby mohli volit, ale nikdy neslyšeli starověkou frázi o svobodném přístupu k mořím. Těšíme se ze svobody naší atmosféry jenom proto, že jí máme tolik pro sebe, imunní díky vzdálenosti od nebezpečí invaze. Naši příbuzní a přátelé v cizině jsou v ohrožení života, a my se s nimi nemůžeme spojit, nebo oni s námi, náš zahraniční obchod je v troskách, protože těm, kteří by chtěli nakupovat, je bráněno nepřátelskými blokádami. Výhody i ozdobné předměty, které jsme byli ze zámoří zvyklí dovážet, jsou nám zakázány despotickými rozhodnutími zahraničních nepřátelských mocností.

Jsou to již měsíce, co jedny newyorské noviny přinášejí na titulní stránce rámeček s exkluzivním přehledem. Výčtem podrobností o nespravedlnostech, omezeních a urážkách, které jsem právě shrnul v obecných termínech. Troufám si říct, že jsem s ním stejně bolestně seznámen tak jako vydavatel nebo vlastník těchto newyorských novin nebo kdokoli jiný. Noviny předkládají přehled a znovu a znovu opakují, že musíme vyhlásit válku. Mnohé další noviny a jiní komentátoři říkají, že musíme vyhlásit válku. Tisíce občanů, a mezi nimi i význační vůdci, tvrdí, že musíme vyhlásit válku. Co se mě osobně týká, ozřejmil jsem svůj postoj při

268

různých příležitostech. Je zjevné, že nyní musím vyjádřit své stanovisko jednoznačně bez možnosti nedorozumění. Mám za to, přátelé, že nemusíme vyhlásit válku.“

Senátor Sterling vyskočil. „Tak! Co tomu říkáš, Jime? Jakjetiteď?“

Corcoran na něj ani nepohlédl. Bronson Tilney ve svém křesle hladil zápěstí Susan Wilcoxové.

12

„Začíná svou labutí píseň,“ mručel Martin Drew.

Seděl v nejpohodlnějším křesle v Grinnellově knihovně, nohy nechal odpočívat natažené na vypolštářované stoličce a pár berlí měl po ruce na zemi. Starý bělovlasý George Milton ležel na pohovce, Voorman stál u okna a Daniel Cullen a Caleb Reiner seděli v křeslech. Rádio nebylo vidět. Paní Hartley Grinnellová, Miltonova dcera, je měla schované v zamřížované poličce knihovny.

Martin Drew si všiml, jak Voorman vrtí hlavou, otáčí se, aby odklepl popel z cigarety do popelníku a zase se otáčí zpět k oknu.

„Toto je můj postoj: nesmíme vstoupit do války. Rád bych ho podložil, a to dvěma způsoby. Zaprvé, ti, kteří chtějí válku, z různých důvodů a s různými argumenty, si zaslouží odpovědi. Rád bych jim je nyní poskytl, budou ale velmi stručné.

Jsou tací, kteří tvrdí, že válku začali Japonci.

269

A jelikož začít válku je nemorální, mělo by být Japonsko potrestáno. Na to už jsem odpověděl dříve. Jsem si jist, že za dvacet let se budou historici přít o to, kdo tuto válku začal. Nepovedu proto morální křižácké tažení tam, kde samotná fakta jsou pochybná. Nechrne morálku stranou.

Jsou tací, kteří tvrdí, že američtí občané jsou bezohledně zabíjeni. Odpovídám samozřejmě, ano, to jsou. A doufám, že tvrdost mé odpovědi nebude vykládána jako projev bezcitnosti. Pravdou totiž je, že v tomto ohledu je soucit to jediné, co nám zbývá. Kdyby se nějaký mírumilovný občan z neutrální země šel projít po Waterloo uprostřed této známé bitvy, byl by pravděpodobně zabit? Ano. Protestovala by proti tomu násilnému činu vláda jeho země? Určitě ne. Byl na bitevním poli během boje. Byl to jeho risk. Ale Waterloo se odehrálo před více než sto dvaceti lety. Ve čtvrtém desetiletí dvacátého století už bitevní pole není kopec nebo údolí nebo ohyb řeky. Bitevní pole je kontinent, hemisféra, oceány a obloha. Když jsou evropské národy ve válce a americký občan nasedne na loď plující přes oceán, riskuje přesně stejným způsobem jako ten hypotetický člověk při procházce po Waterloo. Prostý fakt je, že moderní metody válčení posunuly hranice bitevního pole a zahrnují dnes celý povrch země a moří a zastavují se před hranicemi neutrálních zemí závislých na obraně své neutrality. A jakkoli můžeme proti této expanzi domény války protestovat, cokoli uděláme nebo řekneme, nemůžeme tento fakt nijak změnit. Můžeme bojovat, pokud se tak rozhodneme, abychom

270

nepřítele porazili. Ale bojovat za omezení nebezpečí války do hranic bitevního pole devatenáctého století by bylo donkichotství. Američtí občané si troufli na bitevní pole a byli zabiti. Hluboce toho lituji a truchlím spolu s těmi, kteří je milovali. To děláte také vy všichni, přátelé.

Jsou tací, kteří říkají – někteří otevřeně, někteří nepřímo – že musíme vstoupit do války, abychom ochránili náš zahraniční obchod, naše investice v cizích zemích a obrovské obnosy, které byly půjčeny určitým válčícím stranám. Věřím, že některým z vás se tento postoj jeví jako rozumný. Mně připadá naprosto neospraveditelný a je pro mě obtížné reagovat na něj s klidem a zdrženlivě. Přinesl by náš vstup do války onen žádaný efekt? A co poslední válka, do které jsme vstoupili? Při té příležitosti jsme také půjčili obrovské obnosy. Vstoupili jsme do ní a půjčili další miliardy. A my a naši spojenci jsme vyhráli. Úžasné, ochránili jsme naše půjčky a investice a zahraniční obchod, a stálo nás to jenom ubohých tri sta padesát tisíc mrtvých a zraněných mladých amerických mužů. Úžasné! Ale, byly nám pak naše půjčky vráceny? Byly? Budou někdy? Nebudou. Smůla, ale tak to prostě nefunguje. To ale není můj hlavní argument. Je sice, podle mého názoru dostačující, ale mám ještě lepší. I kdyby bylo pravděpodobné, že náš vstup do války, naše půjčky a investice ochrání, stejně bych byl proti! Když člověk, ať už Američan, Brit nebo Hotentot, půjčí nebo investuje peníze do cizí země, měl by vědět, a také ví, že je zde možnost, že se ta země zapojí do války. Je to jeho

271

risk. A jeho zisk, bude-li mít štěstí, nebo jeho ztráta, když ne. Ubezpečuji vás, přátelé, že jsem tuto otázku promyslel, jak důkladně jen bylo v mých silách. Dělal jsem to kvůli sobě a mohu jen říct, že dokud zůstanu v postavení hlavy naší vlády, ani jeden americký chlapec se zbraní, granátem a pocitem blízkosti smrti nebude vyslán na cizí půdu, aby tam prolil svou krev jako záruku za vaše půjčky. Žádná půjčka na světě není hodna tohoto způsobu ručení.“

Martin Drew mručel a posunoval nohu na odpočívací stoličce: „Ten chytrý, chytrý bastard!“ Daniel Cullen a Caleb Reiner, jako tým komediantů reagující současně a s humorem na narážku, drtili v ústech své doutníky.

D. L. Voorman vyhodil nedopalek cigarety oknem, otočil se a tiše přikročil k pohovce, kde ležel starý bělohlavý George Milton. Zůstal stát a díval se dolů na něj.

George Milton chrápal.

13

„Vede si dobře starouš,“ řekl Chick Moffat. „Uvědomuješ si, že sedíš u stolu, u kterého to napsal?“

„Buď zticha,“ řekla Alma Croninová.

Chick šel k rádiu a zesílil ho. O rádio, zapřené o stěnu se opírala těžká procházková hůl. Chick se na ni usmál. Asi si ji nechám jako suvenýr. Těžko ji mohl vzít sebou do garáží na Maryland Avenue a stejně jich má spousty.

„Jsou tací, kteří tvrdí, že byla zpochybněna naše svrchovanost, a my to musíme zvrátit. Toto stanovisko důrazně odmítám. Naše území, hranice i vlastnictví jsou neporušeny, a žádné z našich suverénních práv nebylo nijak dotčeno. Už jsem hovořil o ohromných rozměrech válečného bojiště, způsobených moderními metodami boje. To je fakt, na kterém by žádné naše případné vítězství nedokázalo cokoli změnit. Z toho důvodu některá práva, která byla dříve národy považovaná za svrchovaná, už více neexistují. Ale jelikož nejsou nijak zásadní a nemohou být získána zpět, poradíme si, věřím že bez velkého strádání, bez nich.

Jsou tací, kteří mají za to, že byla zpochybněna naše národní čest. Potřeba cti je velice osobní a vysoce nestálá veličina. S těmi, kteří opravdu a poctivě takto cítí, a nehledají pouze poslední záludné útočiště pro své zájmy, mám sympatie, ale tyto jejich pocity s nimi nesdíHm. Mohu jen říct, že se necítím jakkoli zneuctěn, nemám pocit, že by byl zneuctěn můj úřad ani má země. Vy ano? Ruku na srdce, vy ano? Stalo se něco v souvislosti s touto válkou, udělali nebo neudělali jsme něco, kvůli čemu bychom se měli stydět podívat se do tváře Němci, Angličanovi, Rusovi nebo Japonci a říct: „Jsem Američan“? To je něco, co by znamenalo pocit národního zneuctění. Mohu jen říct, že já bych se nestyděl, a doufám, že vy také ne.

Řekl jsem, že bych rád podložil svůj postoj dvěma argumenty. To by byl první. Nyní ke druhému.

273

Nejsem to, čemu se s oblibou – a často posměšně – říká pacifista. Nesouhlasím s jejich názorem, že násilí nikdy nic nevyřeší. JestUže mě napadne duševně chorý člověk a já – nebo někdo jiný – ho zastřelím, pak tento násilný čin určitě rozhodl, že já nezemřu. Alespoň ne při této příležitosti. Jestliže se nebude možno vyhnout výběru mezi mým životem a životem takto chorého, nebo i zdravého muže, nebudu váhat. Podobně, kdyby nějaká cizí mocnost napadla naše zákonitá a životně důležitá práva nebo prostředky našeho živobytí nebo zemi, ve které žijeme, nebo naši existenci jako společného národa, budu hrdý, že moje postavení vrchního velitele armády a námořnictva mi dává moc nad nutným násilím, abych ji zahnal, potlačil a zničil. Věřím, že pokud se užití síly stane nevyhnutelné, mělo by jí být užito rázně, pohotově a nemilosrdně. Jsem si jist, přátelé, že z tohoto důvodu si na mě nebudete stěžovat, pokud by, Bože chraň, taková situace nastala.

Chci však říci, že tato situace nenastala. Zatím ne. Doufám a věřím, že ani nenastane, jestliže válčící národy pochopí, že nemíníme prolévat naši krev na obranu práv nanejvýš problematických a určitě ne životně důležitých, ani na záchranu majetku nešťastně chyceného ve víru jejich žárlivosti a nenávisti, ani na obranu naší cti, když nemáme důvod mít pocit, že byla jakkoli dotčena, a jestli také pochopí, že jsme připraveni nepříteli zasadit rychlou a jistou ránu při jakémkoli útoku na naši zem, naše živobytí nebo naše základní lidská a národní práva. Je smutné, že jsme vůbec nu –

274

ceni uvažovat o násilí a přípravách na jeho odvrácení, ale tuto úvahu budeme muset odložit na filozofické momenty budoucnosti. V těchto praktických hodinách se pouze ujišťujeme, že jsme na násilí připraveni, jak tělesně tak duševně, jestli se jeho odvrácení stane nevyhnutelné.

A dále také, že k násilí přistoupíme, pouze až nám žádný jiný proveditelný a čestný způsob jednání nezbyde. Nikoliv na příkaz nějakých sobců či chamtivců mezi námi, kvůli falešné pýše a příliš snadné vznětlivosti, ne kvůli pouhé nevoli přerušit aktivity, ve kterých bychom rádi pokračovali tam nebo onde na povrchu této úžasné planety. Nakonec, není celá naše. Víme, kde je naše země, naše krásná a milovaná země. Nejsme v ní natěsnaní, jako jiní v té své. Je tu pro nás spousta místa, je tu hodně co na práci i dostatek jídla. Bůh ví, že to dá hodně námahy využít tady doma veškerou naši inteligenci a energii, zařídit naše záležitosti tak, abychom se z mnohého mohli těšit všichni. To je práce hodna génia a nabízí odměnu za hranicemi našich představ.

To je, přátelé, vše, co vám řeknu k válce. Věřím, že se mnou budete souhlasit. Rád bych tady nakonec vyjádřil slova díků těm tisícům, od kterých jsem obdržel projevy sympatie a dobré vůle od svého návratu do Bílého domu dnes v poledne. Děkuji vám z celého svého srdce. Není třeba hovořit o zkušenosti, kterou jsem prožil, kromě snad toho, že jsem šťasten, že jsem zase zpátky, a jsem rád, že mi nebylo ublíženo. Ještě jednou děkuji za vaše projevy vřelého přivítání.

275

… z jeho pracovny v Bílém domě ve Washingtonu, D.C…“

Chick šel a vypnul rádio. Vzal vycházkovou hůl, zakroužil s ní, šel k Almě ke stolu a posadil se na jeho roh. Alma měla prsty propletené na klíně a nepodívala se na něho. Pak vzdychla a řekla:

„To byl krásný proslov. Opravdu.“

Chick se usmíval. „Aby ne. Psal ho na mém stole.“

„Nemyslíš, že byl báječný, Chicku?“

„Jo. Asi ano. Nedokážu proslovy posoudit. Ještě jsem nikdy neslyšel nějaký, který by mi nepřipadal nesmyslný.“

„Ten nesmyslný nebyl.“

„Připouštím, že tento ne. Byl dobrý. Každopádně určitě splnil zamýšlený účel, a to je všecko, co můžeš očekávat od proslovu nebo bifteku nebo pokeru nebo čehokoliv jiného.“

„Chicku, já myslím, že ty jsi pro válku.“

„Nejsem. A i kdybych dřív byl, teď už nejsem. Válka by byla nuda ve srovnání s těmito třemi dny. Během těchto tří dnů jsem střelil multimilionáře do nohy, svázal a ucpal ústa prezidentovi Spojených států a udeřil do čelisti krásnou ženu.“

„A zabil muže.“

„Jo. Nemohl jsem si pomoct.“

„Moje tvář je stále nateklá.“

Chick se sklonil a prohlížel si její obličej, tváře a bradu. Pak zavrtěl hlavou. „Ani nápad. Vypadáš lip než kdy dříve.“

„Díky. Kolik ti dlužím? Kdybys přišel o práci

276

v Bílém domě, můžeš si otevřít salón krásy. Zvláštní a jedinečný způsob léčby. Chicku, zachrání nás ten projev před válkou?“

„Jistěže ano. Nevím, na jak dlouho, ale na pár minut každopádně. To záleží.“

„Nemělo by to stejný účinek, kdyby ho přednesl před Kongresem v úterý? Nebo do rádia v pondělí večer?“

„Nevím. Vím, že si myslel, že ne. Byl si jist, že karty hrají proti němu a že nemá šanci. Tak změnil taktiku.“ Chick se usmíval. „Rozhodně těmi kartami zamíchal. Další takové tři dny by mě zabily. Nejvíc se mi žaludek sevřel ve chvíli, kdy jsem uslyšel, že Lincoln Lee je v garážích. To bylo něco. To, a ty náramkové hodinky. Ale ty náramkové hodinky byly moje vina, byl jsem hlupák, že jsem je měl v kapse.“

„Nemohl jsi tomu zabránit. Paní Stanleyová tě požádala.“

„Jistě že jsem tomu mohl zabránit. Jestliže byla tak bláhová, že si myslela, že manžel ztratí chuť k jídlu, když si zapomene doma hodinky, neměl jsem žádný důvod se jí poddat. Neměl jsem je mít u sebe. Byl jsem za to zodpovědný, bylo na mně, abych jí řekl, že se nic neděje.“

„No, jsem ráda, že jsi to neřekl.“

„Ráda?“ Chick zvedl obočí. „Myslel jsem, že se ti hrubé zacházení příliš nelíbilo.“

„Nelíbilo. Ale nebýt těch hodinek, nebyl bys mě přivezl sem k prezidentovi a nikdy bych se o tom nic nedověděla. Nikdy bys mi to neřekl, že ne?“

277

„Jistě že bych řekl. Na naší zlaté svatbě.“

„Ach.“ Alma to přešla. „No, tak dlouho čekat nebudu, abys mi řekl, co se skutečně stalo.“

„Víš, co se stalo.“

„Nevím. Co se stalo v úterý ráno. Mohl bys mi to zrovna říct, ne?“

Chick se usmíval. „Asi tě nechám, abys škemrala.“

„Nevím, jak se škemrá. Jestli mi to neřekneš, chytím tě do léčky. Víš, políčím si na tebe.“

„Ach, Bože. V tom případě – v úterý ráno se stalo tohle: Vzbudil jsem se kolem desáté a sluha roztáhl závěsy a přinesl mi čaj –“

„Nechytrač, Chicku. Prosím, vyprávěj.“

„Dobrá tedy, něco si vymyslím. Třeba: V úterý ráno v devět hodin dal Val Orcutt prázdné koše do dodávky u Bílého domu. Prezident přistoupil, oba se rozhlédli kolem, aby se ujistili, že se nikdo nedívá, a nastoupil si dozadu. Když se Val blížil k výjezdu od Bílého domu, zpomalil a počkal na okamžik, kdy se voják nedíval a projel. To nebylo tak důležité. Jel do boční ulice a zastavil vedle sedanu, který jsem tam zaparkoval. Museli jsme počkat s přesedáním, aby to nikdo nezpozoroval. Prezident si přesedl z dodávky do sedanu a já si přesedl do dodávky. Prezident jel na tuto adresu a můj byt si otevřel mým klíčem.

Vzadu v dodávce jsem si trochu upravil obličej a nasadil starou čepici, sedl na místo řidiče a jel k parku. S Valem jsme vybrali ten správný okamžik a zalezli do hustého shluku keřů. Vzal jsem procházkovou hůl – můžeš to na ní vidět –

278

a praštil Vala ze strany do hlavy. Musel jsem skřípat zuby, abych to dokázal, a měla bys vidět ten výraz v jeho obličeji, když věděl, že ho praštím – samozřejmě bylo všechno dohodnuto – je to chlapík. Správný chlapík. Nechal jsem ho tam ležet a zase počkal na okamžik, kdy se vrátím do dodávky. Zapomněl jsem říct, že jsme zastavili v obchodě s doutníky a Val zatelefonoval svému šéfovi, že si poranil kotník a že zaparkuje dodávku a už se nevrátí.

Jezdil jsem trochu dokola jihovýchodně a hledal dobré místo. Konečně jsem takové našel, před prázdným domem na Patnácté ulici. Zase jsem počkal, až byl vzduch čistý, vystoupil z dodávky, prošel dvorem prázdného domu na cestu, pak na další, nastoupil do tramvaje a přišel sem a s prezidentem jsme si dali chlebíčky. A víš co? Věřila bys tomu? Jen tak tak jsem nezapomněl setřít Valový otisky prstů z prezidentova kapesního nože, který jsme nechali v dodávce. No jestli to nebyla klika.“

) rA co tvoje otisky?“

„Měl jsem rukavice. Nenechal jsem po sobě nikde žádné stopy, díky za optání.“

Alma na něho pohlédla. Obdiv v jejích očích byl upřímný, něžný, mírně vlastnický s jen malým stínem strachu. Konečně řekla: „A ty jsi Vala Orcutta tou holí chladnokrevně uhodil, naprosto úmyslně. To bylo horší než se mnou, mě jsi uhodil impulzivně. Samozřejmě chápu, že jsi s ním musel něco udělat, ale… brr! Nevím, jak jsi to mohl udělat. Proč jsi u něho nepoužil chloroform?“

„Nejsem anesteziolog. Chloroformem jsem ho

279

mohl zabít. Stejně potřeboval stopu po dobrém úderu, aby dokázal, jak je čestný.“

„Kdo nechal kapesník napuštěný chloroformem v trávě?“

„Ach, to udělal Brownell, když šel hledat prezidenta. Měl ho celou dobu v kapse.“

„No.“ Alma vzdychla, dívala se na něho a pak se jí oči toulaly po pokoji. „Je velká škoda, že se nikdo nikdy nedozví o tomto bytě. Zasloužil by si, aby z něj bylo historické muzeum. Je to hezký pokoj, Chicku. Upravil sis to tu moc působivě.“

„Jo. Docela se mi tu líbí.“

„Myslela bych si, že by ses ho asi velice nerad vzdával.“

„Částečně jistě. Ne proto, že by mohl být historickým muzeem. Bude pro mne milou vzpomínkou, protože je to místo, kde jsem žil tajně a nenápadně se svou ženou ještě než jsme se vzali.“

Alma se hihňala. „To je vydírání. Jistě budeš souhlasit, že na našem spolubydlícím nebylo ale vůbec nic zvláštního.“

14

V sobotu večer kolem půl desáté šli chodbou v druhém poschodí Bílého domu čtyři osoby. Setkali se po domluvě dole v přízemí. Prošli otevřenými dveřmi vlevo a došli k dalším, zavřeným dveřím obývacího pokoje paní Stanleyové. Zastavili se a Harry Brownell zaklepal na dveře.

280

Pronikl k nim hlas paní Stanleyové: „Pojďte dál.“

Vstoupili, Chick Moffat prošel jako poslední a zavřel dveře.

Paní Stanleyová stála u stolu a upravovala růže ve váze. Na blízké židli seděl uvolněně prezident. Vypadal unaveně, trochu vyčerpaně, ale při vítání hostů mu zajiskřilo v očích a obdařil je hřejivým úsměvem.

„Tak.“ Na jednoho po druhém se usmál. „Almo. Harry. Chicku. Vale. Pojďte a potřeste si se mnou rukou.“

Přikročili k němu. Paní Stanleyová se připojila. Vyzvala je, aby se posadili. Brownell řekl, že si myslí, že by neměli, že prezident si potřebuje odpočinout, ale nad tím se mávlo rukou a tak Chick a Brownell přistrčili židle. Val Orcutt sledoval Chicka, a když viděl, jak se usazuje dozadu do židle a dělá si pohodlí, udělal totéž.

„Co vaše hlava, Vale?“ zeptal se prezident.

Val si přiložil na ni ruku. „Je v pořádku. Trochu. bolí, ale už je to dobré. V pondělí se vracím do práce.“

„Dobrá.“ Prezident se po nich podíval a řekl znovu: „Almo. Chicku. Harry. Vale. Ačkoliv se budeme i v budoucnu často vídat, myslím, že to byl výborný nápad krátce se tady setkat.“ Usmál se na svou ženu. „Děkuji ti za něj, Lilliano – nevím, jestli mám děkovat i vám ostatním nebo ne. Ze zkušenosti jsem se naučil, že když mám neobyčejně hluboké a hřejivé pocity, je pro mne lepší nevkládat je do slov, a k nikomu moje pocity zajisté

281

nikdy nebyly hlubší a vřelejší než k vám čtyřem. Proto jestli byste mohli přijmout mé díky za samozřejmé…“

Kývli. Alma řekla: „Mně nemusíte děkovat, pane prezidente. Já jsem stejně nic neudělala. Ale když už jste se ptal Vala Orcutta, jak je na tom s hlavou, mohl byste se také informovat na mou čelist.“

Paní Stanleyová se smála. Chick se culil. Prezident se smál a přikyvoval. „Promiňte, Almo, ale je příliš zřejmé, že je dokonale v pořádku. Jste ovšem falešně skromná, když říkáte, že jste nic neudělala. Mohu zavřít oči a stále cítím chuť vaší omelety s houbami. Ale ačkoliv se nebudu pokoušet vám děkovat, rád bych vám všem nabídl takové gesto, které bude mít delší trvání než toto krátké posezení. Memento, laskavost pro každého z vás… prodiskutovali jsme to s paní Stanleyovou. Myslela si, že bych vám měl každému dát malý dárek, ale to je jen proto, že ráda dárky lidem vybírá. Vymluvil jsem jí to. Byl bych raději, kdybyste si vybrali sami. To je poslední laskavost, kterou od vás žádám – aspoň tento týden.“ Usmál se. „Almo?“

Alma se na něj usmála zpátky. „To je báječné, pane prezidente. Doufala jsem – každopádně je to báječné. Nemám otce a nemám žádnou rodinu. Přála bych si, abyste mě na mé svatbě vedl k oltáři.“

„Ach! Už brzy?“

„No…“ Alma se začervenala a oni se jí smáli. Nebála se. „Ano, opravdu, jak nejdřív to bude možné.“

282

„Dobrá. Bude to pro mne velká radost a nic mi v tom nezabrání. – Harry?“

Brownell si založil ruce, díval se na růže a uvažoval. Konečně řekl: „Napadá mě jen jedna věc, která by byla přiměřená. Rád bych dostal povolení uříznout viceprezidentovi Mollesonovi nos.“

„Cha! Já taky, Harry. Ale to bohužel nejde. Něco jiného.“

„Dobrá, pane. Potřebuji náramkové hodinky.“

„Budete je mít. Vybere vám je paní Stanleyová. A propánakrále, to mi připomíná.“ Obrátil se na Chicka. „Moje hodinky se zase zastavily. Něco se muselo porouchat, když vám spadly.“

„Ano, pane. O tom nepochybuji.“

„Doufám, že se dají spravit. Byl to dárek.“ Usmál se na svou ženu. „A teď, Vale, co mi dovolíte, abych udělal pro vás?“

Val Orcutt polkl. Nevypadal vůbec zastrašeně, s prezidentem mluvil už dříve, ale tentokrát to působilo jinak. A vlastně to bylo jiné, jak dále vysvětlil.

„Víte, pane prezidente, po cestě sem dnes večer jsem si říkal, že to je životní šance. Samozřejmě jsem nevěděl, jestli se nás zeptáte, co chceme, ale nebyl důvod, proč bych se o tom stejně neměl zmínit. Víte, mám důvod domnívat se, že co jsem udělal, má skutečně nějakou hodnotu nebo alespoň to, o čem jsem věděl. Předevčírem za mnou totiž přišel do nemocnice jeden pán a nabídl mi pět set tisíc dolarů, když mu řeknu, co vím o vašem únosu.“

Zírali na něho. Brownell se zeptal: „Kdo to byl?“

283

Prezident řekl: „Skutečně, Vale. To je hodně peněz.“

„Ano, pane. To jsem mu taky řekl. Přirozeně jsem mu řekl, že nic nevím.“

„Přirozeně pro vás, Vale. Nespletl jsem se ve vás. Je velká škoda, že žádný muž ani žena v této zemi nebude mít možnost být na vás pyšný.“

„Ano, pane.“ Val přikývl. „Nevím, kdo to byl, ale říkal, že peníze by dodal George Milton.“

Prezident přikývl a vypadal zamyšleně. Brownell poznamenal: „Řeknu vám, ještě potom, co bude George Milton deset let v hrobě, bude stále ještě trochu chytřejší než všichni ostatní – každopádně jsme na vás pyšní, Vale.“

„Ano, pane. Tak to mi ukázalo, že co vím, má určitě nějakou hodnotu a byla to životní šance, a uvažoval jsem a rozhodl se, že vás požádám o tři věci.“

„V pořádku, Vale. Jestli to bude v mých silách.“

„Ach, to určitě bude. Nebude s tím žádná potíž. První věc je, že bych od vás rád měl velkou fotografii, na kterou napíšete, ‚Mému věrnému poddanému Valentinu Orcuttovi‘ a podepíšete ji.“

Nesmáli se nahlas, ale úsměvům včas nezabránili. Paní Stanleyová a Alma své spolkly, prezidentův přátelský nemohl urazit.

„Ale vy nejste můj poddaný, Vale. Jenom králové mají poddané. Toto je republika.“

„Ano, pane, to všecko vím. Ale tak to chci.“

„Pak ať se propadnu, jestli to nedostanete. A dál?“

„Děkuji, pane. Druhé přání se týká uspořádání

284

v suterénu. Mělo by tam být víc pobc. Často když dovezu zboží, nacházím zaprášené prázdné koše nahromaděné na zemi, a pak je musím čistit, a ani pak to není žádná sláva. Když vejdete, nalevo za těmi dvěma kolečky by mělo být víc polic.“

Tentokrát se nikdo nezasmál. Alma pohlédla na paní Stanleyovou, která měla v očích slzy, a tak odvrátila zrak, aby se ubránila svým.

Prezident řekl: „V pořádku, Vale. Myslím, že muž, který odmítl půl milionu dolarů by měl mít právo na pár polic. V pořádku, Vale.“

„Děkuji, pane.“ Val polkl. „Poslední je trochu jiné. Možná pro to nemám vzdělání, ale možná byste to mohl zařídit bez větších potíží. Samozřejmě možná vůbec do války nepůjdeme, ale kdyby ano, rád bych byl v armádě důstojníkem, a ne vojínem. Mohl byste to zařídit?“

Všichni, i prezident, vybuchli smíchy. Almě vesele stékaly slzy po tvářích. Ale prezident byl věcný.

„Jsi pro válku, Vale? Myslíš si, že bychom měli vstoupit do války?“

Val vypadal moudře. „Nevím, pane, mně by to asi nevadilo.“

„Ano. Asi je to tak.“ Prezident přikývl. Podíval se po ostatních. „To je síla. Používají chlapce jako je Val pro jejich sílu.“ Pokrčil rameny. „No, uvidíme, kdo je silnější a nenecháme je pokazit nám toto malé setkání. Jestliže vstoupíme do války, Vale, budeš důstojníkem, a dobrým.“

„Ano, pane. Děkuji mnohokrát. To je z mé strany vše.“

285

„Škoda, že toho není víc. Asi nebudu bránit paní Stanleyové, aby vám vybrala malý dárek. – Je řada na vás, Chicku.“

Chick byl připraven. Řekl okamžitě: „Moje je toto, pane prezidente. Byl bych rád, kdybyste mi šel na svatbě za svědka.“

Prezident na něj pohlédl, na to, jak se culí a na Almu, která se také usmívá. Prezident měl také široký úsměv, široký a velice přátelský. „Obávám se, že to budu muset odmítnout, Chicku. Na tuto příležitost jsem už zamluven. Nejsem akrobat, nemohu dost dobře vést nevěstu k oltáři a zároveň být svědek na jedné a téže svatbě.“