NAJLEPŠÍCH RODINÁCH

1

Nebolo to nič nezvyčajné, že si pani Rackliamová dohovorila schôdzku s prstom pritisnutým na pery. U ľudí, ktori sa ocitnú v situácii, ked pokladajú za najlepšie dohodnúť si schôdzku s Nerom Wolfom, nie je toto gesto vôbec ojedinelé.

V prípade pani Rackhamovej bol ten prst iba symbolický, pretože sa so mnou zhovárala telefonicky. Svedčil o ňom však jej hlboký trhaný hlas, ktorým zdôrazňovala chúlostivosť veci napriek môjmu vážnemu uisťovaniu, že málokedy upozorňujeme tlač, ked si niekto dojednáva stretnutie. Nakoniec mi ešte raz zopakovala, že by radšej hovorila s Wolfom osobne. Zložil som a odhadol som ju na sľubnú klientku s diskrétnym bežným šekom. Na základe informácií pána Mitchella. z banky a Lona Cohena z Gazette som zistil, že čo sa týka platnosti jej šekov, správy sú priaznivé: odhadli ju na dobré štyri milióny, možno aj päť. Keď som sa ustálil na štyroch a vzal do úvahy, že Wolfovi by za prácu zaplatila len polovicu tejto sumy, stačilo by to na uhradenie môjho platu (ako Wolfovho tajomníka, blízkeho spolupracovníka a oficiálneho nohsleda) na sto šesťdesiatsedem rokov; a okrem toho som mal u Wolfa aj stravu a strechu nad hlavou. Ak sa teda ukázalo, že pani Rackhamová potrebuje za dva milióny dolárov detektívnej práce, mám nadosmrti po starostiach.

Potvrdil mi to aj jej výzor a vystupovanie, keď nasledujúce ráno v piatok o jedenástej zazvonil zvonček a šiel som otvoriť. Na prahu s ňou stál akýsi muž; najprv vrhla rýchly pohľad na obe strany, potom vtrhla dnu, schmatla ma za ruku a hlasito zašepkala: „Vy nie ste Nero Wolfe!“

Zrazu ma pustila, chytila za ruku svojho spoločníka, vtiahla ho dnu a prudko mu zašepkala: „Pod a zatvor dvere.“ Pokladali by ste ju za vojvodkyňu, ktorá vtrhla do záložne. Nechcem tým však povedať, že by v mojich predstavách stelesňovala vojvodkyňu. Ked som zavesil mužov klobúk a kabát na vešiak, zaviedol som ich dalej. Vyzerala čudne: od krku nahor kostnatá a nadol rozložitá. Na brade, čeľusti a lícach mala kožu napätú, ale pozdlž úst a nosa sa jej v záhyboch ťahali vrásky.

Pomohol som jej vyzliecť kožuch a povedal som: „Počujte, pani Rackhamová. Prišli ste sa poradiť s Nerom WolJom, však?“

„Áno,“ zašepkala. Potom prikývla a dodala celkom nahlas: „Samozrejme.“

„Tak by ste sa mali prestať triasť. Pán Wolfe sa cíti nesvoj, ked sa ženy trasú, lebo si myslí, že budú hysterické, a možno by vás ani nevypočul. Zhlboka sa nadýchnite a pokúste sa o to.“

„Celou cestou v aute si sa triasla,“ povedal muž jemným barytónom.

„Nie,“ odvrkla. Potom sa uspokojila a obrátila ku mne. „Toto je môj bratranec, Calvin Leeds. Nechcel, aby som sem šla, ale aj tak som ho sem dostala. Kde je pán Wolfe?“

Ukázal som na dvere do kancelárie, podišiel som k nim, otvoril ich a zaviedol som ich dnu.

Nikdy som si nevedel vypočítať, či sa Wolfe rozhodne vstať alebo sedieť, ked do jeho kancelárie vojde žena Ak sú jeho dôvody objektívne, pre mňa sú príliš zložité, a ak sú subjektívne nevedel by som, z čoho vychádzať. Tentoraz ostal sedieť za svojím stolom v kúte, a ked som vyslovil mená, ledva kývol hlavou a čosi zamrmlal. V jednom okamihu som si pomyslel, že pani Rackhamová upiera na neho zrak preto, že mu vyčíta nevychovanosť, ale potom som si uvedomil, že je to len údiv nad jeho neuveriteľnou veľkosťou a objemom. Ja som si na jeho proporcie už tak navykol, že som mal sklon zabúdať, ako musí pôsobiť na ľudí, ktorí ho vidia prvý raz.

Ukázal na červené kožené kreslo pri rohu stola a zašomral: „Sadnite si, panstvo.“

Posadili sa. Ja som sa uvelebil za svojím stolom, ktorý stál neJaleko od Wolfovho a v pravom uhle k nemu. Bratranec Calvin Leeds si sadol dva razy, najprv na pohovku dozadu a potom na stoličku, ktorú som mu pritiahol. Pomyslel som si, že on i pani Rackhamová prvýkrát uvideli svetlo sveta zároveň s príchodom dvadsiateho storočia, ale on mohol byť o čosi starší. Tvár mal ošlahanú, pohľad hlboký a tvrdý, kedysi hnedé vlasy mu teraz šediveli, bol strednej výšky a váhy, a pohyboval sa tak, akoby v ňom hrali všetky žilky. Obzrel si Wolfa, svoje okolie a teraz upieral pohľad na sesternicu.

Pani Rackhamová oslovila Wolfa: „Vy vonku nepracujete, však?“

„Neviem,“ odvetil zdvorilo. „Už roky som to neskúšal a ani nemienim. Robia to miesto mňa iní.“ Ukázal na mňa. „Pán Goodwin, prirodzene, a další, ak treba. Potrebujete niekoho?“

„Áno,“ odmlčala sa. Potom prehovorila: „Myslím, že áno. Samozrejme, tak aby to bolo bezpečné. Chcem povedať tak, aby sa to nikto nedozvedel.“ Potom ešte doložila: „Je mi to nesmierne trápne, že musím – v mojom veku a prvýkrát v živote – obťažovať súkromných detektívov vlastnými záležitosťami.“

„Tak si sem nemala chodiť,“ povedal mierne Leeds.

„Potom ste prišli príliš skoro,“ ozval sa Wolfe.

„Príliš skoro, prečo?“

„Mali ste počkať, kým to nebude také naliehavé alebo neznesiteľné, že by ste sa vôbec nehanbili žiadať o pomoc, najmä o takú nákladnú, ako je moja.“ Pokrútil hlavou. „Priskoro. Vráťte sa, ked to bude nevyhnutné.“

„Počuješ, Sarah?“ povedal Leeds nevtieravo.

Nevšímala si ho, naklonila sa dopredu a vyhŕkla: „Nie, som tu už teraz. Musím to vedieť! Musím sa dozvedieť, ako je to s mojím manželom!“

Wolfe mykol hlavou smerom ku mne a vrhol na mňa vyčítavý pohľad. Ja som mu však pozrel do očí a dôrazne som povedal: „Nie, pán Wolfe. Ak je to tak, potom klamala. Upozornil som ju, že sa nebudeme zaoberať rozvodovými a odlučnými dôkazmi, a ona tvrdila, že to s tým nemá nič spoločné.“

¦

Nechal ma tak a opýta! sa: „Chcete, aby sme vášho manžela sledovali?“

„Ja… neviem. Nemyslím.. „Podozrievate ho z nevery?“

„Nie! To nie!“

Wolfe zahundral, oprel sa dozadu, zahniezdil sa a zamrmlal: „Tak mi to rozpovedzte.“

Brada pani Rackhamovej sa začala triasť. Pozrela na Leedsa. Zdvihol obočie, pokrútil hlavou, očividne neodporoval, ale nechával to na ňu. Wolfe zašomral. Obrátila sa k nemu a žalostne povedala: „Som neurotická.“

„Ja nie som psychiater,“ prerušil ju Wolfe. „Pochybujem, že…“

Skočila mu do reči. „Pokiaí sa pamätám, vždy som bola taká. Nemala som súrodencov, matka mi umrela, ked som mala tri roky a otec sa mnou nerád zapodieval, lebo som bola škaredá. Ked umrel – mala som dvadsať – plakala som počas celého pohrebu. Nie preto, že umrel, ale preto, lebo som vedela, že by ma celý ten čas nechcel mať tak blízko pri sebe – ani v kostole, ani na ceste do cintorína, ani pri hrobe.“ Brada sa jej znovu začala triasť, ale ovládla sa. „Rozprávam vám to preto, lebo to nie je nijaké tajomstvo, a chcem, aby ste pochopili, prečo potrebujem pomoc. Nikdy som si nebola celkom istá, prečo sa môj prvý manžel so mnou oženil, pretože mal vlastné peniaze a moje nepotreboval, ale netrvalo dlho a zhnusilo sa mu pozerať na mňa tak ako môjmu otcovi. Tak som…“

„To nie je pravda, Sarah,“ namietol Calvin Leeds. „Predstavovala si si..

„Čuš!“ zahriakla ho. „Nie som na tom s nervami až natolko zle Tak som dosiahla rozvod s jeho súhlasom a vdakou, ako sa mi videlo, hoci bol príliš slušný, aby to na sebe ukázal, a ja som to urýchlila, lebo som nechcela, aby sa dozvedel, že čakám dieťa. Onedlho po rozvode sa mi narodil syn, a to spôsobilo komplikácie, ale nechala som si ho a patril mi, až kým neodišiel na vojnu. Nikdy neprejavil ani len najmenší náznak, že by pri pohľade na mňa cítil to, čo môj otec a manžel Cítil sa pri mne dobre, však, Calvin?“

ono

„Samozrejme,“ uistil ju Calvin presvedčivo.

Prikývla a zamyslene sa zahľadela do prázdna, akoby tam čosi videla. Potom netrpezlivo mykla hlavou a znovu sa obrátila k Wolfovi. „Musím dodať, že predtým ako odišiel na vojnu, oženil sa s nádherným dievčaťom. Ani trochu som si nepriala, aby si vzal mne podobnú, ale prirodzene, nemohla som zabrániť, aby som si neuvedomovala, že sa uchýlil k opačnému extrému. Annabel je neobyčajne pekná. Bola som preto pyšná, že ju syn má – akoby ma to stavalo na jednu úroveň so všetkými krásnymi ženami. Neurotici ako ja by sa nemali posudzovať podľa normálnych kritérií. Niežeby som Annabel obviňovala, lebo veľmi dobre viem, že keď z Nemecka prišla správa o jeho smrti, jej strata bola väčšia než moja. Odvtedy už nebol môj, patril jej.“

„Prepáčte,“ prerušil ju Wolfe zdvorilo, ale pevne. „Chceli sme sa rozprávať o vašom manželovi. Hovoríte, že ste rozvedená?“

„Nie!“ Vzpriamila sa. „Toto je môj druhý manžel. Chcela som len, aby ste pochopili.“

„Pokúsim sa A teraz o ňom.“

„Barry Rackham,“ vyslovila jeho meno, akoby naň mala autorské právo alebo aspoň zmluvu na vedľajšie práva, „hral futbal v Yale a potom až do vojny pracoval na Wall Street. Na konci vojny získal hodnosť majora, čo na tie roky nebolo neviemčo. Zobrali sme sa v 1946-tom – pred troma rokmi a siedmimi mesiacmi. Je odo mňa o desať rokov mladší.“

Pani Rackhmanová zamĺkla, uprela oči na Wolfa, akoby od neho vyžadovala odpoveď, ale nedočkala sa. Wolfe ju iba posúiil zamrmlaním:

„A ďalej?“

„Myslím, že v New Yorku niet človeka, ktorý by nebol presvedčený, že si ma vzal iba kvôli peniazom,“ pripustila. „Hocikto vie o tom viac než ja, pretože som sa ho na to nikdy nespýtala, a on je jediný, čo to naozaj vie. Uvedomujem si však jedno: pohľad na mňa mu nie je nepríjemný. Viem to naisto, pretože som na to veľmi citlivá a z toho som aj neurotická; len čo by to pocítil, okamžite by som to spoznala. Prirodzene, uvedomuje si, ako vyzerám, vie, že som škaredá, s tým sa nedá nič robiť, ale to ho ani najmenej netrápi, dokonca ani…“

Zastala a začervenala sa. Calvin Leeds zakašlal a zahniezdil sa na stoličke. Wolfe prižmúril oči a po chvíli ich opäť otvoril. Nespustil som z nej zrak, pretože ked sa začervenala, začal som sa tiež cítiť trochu nesvoj a chcel som zistiť, či zabránim tomu, aby si to všimla.

Ja som ju však nezaujímal. „Ale aj tak,“ pokračovala, ked sa jej červeň začala strácať z tváre, „opraty som držala v rukách ja. Samozrejme, bývame v mojom dome, v mojom meste a kraji, ja platím za všetko, máme autá atakdalej, ale neurobila som nijakú dohodu a nezabezpečila som mu nijakú rentu. Nezdalo sa mi to vhodné. Ked na niečo potreboval peniaze, požiadal o ne; ja som mu ich jednoducho dala a na nič som sa nepýtala.“ Urobila nenápadný pohyb rukou. „Nie vždy, ale takmer vždy. Druhý rok to bolo viac než prvý a tretí ešte viac, a zdalo sa mi, že začína byť nerozvážny. Trikrát som mu dala menej, než žiadal, o dosť menej, a raz som celkom odmietla – ešte stále som sa na nič nevyzvedala, ale on mi vysvetlil, na čo ich potrebuje, a snažil sa presvedčiť ma; vysvetlil mi to veľmi pekne a ja som odmietla. Cítila som, že tam čosi nesedí. Chcete vedieť, koľko žiadal?“

„Nie je to až také potrebné,“ zašomral Wolfe.

„Posledný raz, ked som odmietla, to bolo pätnásťtisíc dolárov.“ Nachýlila sa dopredu. „A to bolo posledný raz. Stalo sa to pred siedmimi mesiacmi, druhého októbra, a odvtedy odo mňa nežiadal nič, ani jediný raz! Ale utráca veľmi veľa, viac než predtým. A predstavte si, že minulý týždeň dával nákladný obed v univerzitnom klube pre tridsaťosem ľudí. Musím sa dozvedieť, odkiaľ tie peniaze berie. To som sa rozhodla už dávnejšie, pred dvoma mesiacmi, a nevedela som, čo podniknúť. Nechcela som o takej veci hovoriť so svojím advokátom alebo bankárom, ani s nikým iným, a nemohla som to urobiť ani sama, preto som požiadala svojho bratranca Calvina Leedsa.“ Vrhla na neho pohľad. „Sľúbil, že sa pokúsi niečo zistiť, ale nepodarilo sa mu to.“

Pozreli sme na Leedsa. Vystrel dlaň.

„Áno,“ povedal, akoby sa ospravedlňoval aj protestoval zároveň. „Nie som nijaký skúsený detektív. Opýtal som sa ho priamo a on sa mi iba vysmial. Človek nerád ukazuje hrdom, že je zvedavý na peniaze, ktoré nedostávajú od neho, a tak sa veľa nedalo robiť. Urobil som, čo bolo v mojich silách, Sarah, však vieš.“

„Vidí sa mi,“ povedal Wolle, „že pán Leeds mal naozaj dobrý nápad, ked sa ho opýtal. Vy ste to neskúsili?“

„Samozrejme. Povedal, že dobre investoval.“

„Možno to tak bolo. Prečo nie?“

„Nie u môjho manžela,“ tvrdila s istotou. „Viem, ako je to u neho s peniazmi. On neinvestuje. A okrem toho: už dlhší čas chodí preč z domu. Ani teraz neviem, kde je. Niežeby to boli týždne alebo dni, je to iba predpoludnie, popoludnie alebo večer – a niekoľkokrát, ked som ho potrebovala, mal schôdzku, ktorú nemohol zrušiť…“

Wolfe zahundral a ona sa na neho osopila. „Viem, na čo myslítel Podľa vás som si ho kúpila a teraz je mojím vlastníctvom! To vôbec nie je pravda! Ja chcem byť iba ženou ako hociktorá iná – ani krásna ani škaredá, ani chudobná ani bohatá – iba jednoducho ženou! A nemá žena právo poznať prameň manželových príjmov, nie je to jej povinnosťou? Keby ste vy mali ženu, nechceli by ste, aby ho poznala?“

Wolfe sa uškrnul. „Môžem vám povedať, čo nechcem. Nechcem sa zaoberať touto vecou. Myslím, že ma klamete. Podozrievate manžela, že vás podvádza, či už citovo alebo finančne, a chcete aby som ho pri tom nachytal.“ Obrátil sa ku mne „Archie, tú formulu treba zmeniť. Ked budete nabudúce vybavovať žiadosti, nespomeňte iba to, že sa nezaoberáme rozvodovými alebo odlučnými záležitosťami Zdôraznite, že neodhaľujeme manželov ani manželky pod nijakou zámienkou Môžem sa vás opýtať, pani Rackhamová, čo to má znamenať?“

Návštevníčka totiž medzitým otvorila hnedú koženú kabelku, vybrala z nej blok so šekovými poukážkami a malé plniace pero. Oprela si ho o kabelku a vyplňovala ho Wolfe nedostal nijakú odpoved, až kým nebola hotová. Potom šek vytrhla, vložila blok a pero nazad do kabelky, zacvakla ju a pozrela na neho.

„Nechcem, aby ste môjho manžela odhaľovali, pán Wolfe „ Držala šek medzi palcom a ukazovákom. „Naozaj nechcem! Stačí mi iba vedieť! Vy nie ste škaredý, vystrašený a nervózny ako ja, ale ste veľký, pekný a úspešný; ničoho sa nebojíte. Ked som si uvedomila, že musím hľadať pomoc, lebo môj bratranec na to nestačí, a nepôjdem za nikým známym, počínala som si veľmi opatrne. Zistila som si o vás všetko a nikto o tom nevie, alebo aspoň prečo som to urobila. Ak môj manžel spravil niečo, čo sa ma dotkne, bude to koniec; a ja ho nechcem odhaľovať, chcem iba vedieť. Ste ten najväčší detektív na svete a ste statočný človek. Budem vám platiť iba za to, aby ste zistili, odkiaľ a ako dostáva môj manžel peniaze, to je všetko. Jednoducho nemôžete odmietnuť!“

Vstala zo stoličky a položila šek na stôl pred neho. ,,Jc na desaťtisíc dolárov, ale to neznamená, že nemienim zaplatiť aj viac. Hovorte si čo chcete, ale neopovážte sa tvrdiť, že ho chcem odhaliť! Ako by som mohla?“

„Do istej miery som s ňou cítil, ale kazila to svojím presvedčením, že bohatí môžu dostať všetko, čo chcú. stačí iba predložiť šek. To je dosť, aby to v pracujúcom človeku ako napríklad v súkromnom detektívovi vyvolalo bolesť na troch miestach. Toto presvedčenie je, prirodzene, v niektorých prípadoch pochopiteľné, ale ľudia s peniazmi majú sklon nechápať, že existujú dôležité výnimky.

Jednako toto nebola jedna z nich; a ja som dúfal, že Wolfe si to tiež uvedomí. A aj si to uvedomil. Nechcel, ale bankové konto sa ešte celkom nespamätalo z obrovského úderu pred troma týždňami, pätnásteho marca, a on to vedel. Nachýlil sa dopredu, hodil pohľad na šek, stretli sa nám oči, vyčítal z nich môj názor, ťažko si vzdychol a prehovoril.

„Zapíšte si to, Archie. Nech to čert vezme!“ 2

V sobotu ráno som v kancelárii písal záverečnú správu o prípade, ktorý neuvediem menom, pretože noviny ani rozhlas nesmú k tomu ani privoňať. Vzali sme tú prácu od pani Rackhamovej; v piatok popoludní som uložil jej šek, ale ešte sa nič nepodniklo, dokonca sme ani nezatelefonovali na adresy, ktoré nám uviedla, lebo podľa Wolfovej mienky sme si predovšetkým museli obzrieť jej manžela. Nakoľko Wolfe za nijakých okolností nepracoval mimo domu a neexistoval nijaký prijateľný spôsob, ako dostať Barryho Rackhama do kancelárie, musel som sa na to podujať ja.

Pani Rackhamová trvala na tom, že jej manžel nesmie vytušiť, že ho sledujú, takisto nikto iný, preto sa to ukázalo trochu komplikované. Postavila sa proti tomu, aby ma pozvali na weekend do jej vidieckeho sídla vo Westchcsteri, lebo niekto by iste spoznal Archie Goodwina, ktorý pracuje pre Nera Wolfa. Ale Calvin Leeds mal iný nápad a ten bol schválený. Na okraji jej majetku mal príbytok a choval tam psov – volalo sa to Hillside Kennels. Pred mesiacom mu jedného zo vzácnych psov otrávili, a v sobotu popoludní som tam mal prísť ako Archie Goodwin osobne, ktorý vyšetruje otrávenie. Jeho sesternica ho mala pozvať k sebe do Birchvale na večeru a ja som mal ísť s ním.

V kancelárii bolo ticho a pokoj ako každú sobotu a Wolfe trávil čas hore v skleníkoch, kde dozeral na sadenie ako obvykle medzi desiatou a jedenástou. Pri písaní ma nevyrušilo nič okrem dvoch telefonátov, ktoré som vybavil sám, a jedného pre Wolfa, telefonoval ktosi z Fulton Street od Mummianiho, že práve dostali päť kilogramov čerstvej klobásy od Billa Darsta z Hackettstownu; Wolfe z nej vraj môže polovicu dostať. Pretože Wolfe pokladá Darsta za najlepšieho výrobcu klobás na západ od Cherbourgu, požiadal ich, aby mu ich hned poslali po poslíčkovi, len preboha nie v suchom ľade.

Keď sa o jedenástej hodine a jednej minúte ozval zvuk Wolfovho výťahu, položil som si na stôl veľký slovník, otvoril som ho pri písmene P a ostal som nad ním sklonený, až kým nevošiel do kancelárie. Podišiel k svojmu kreslu, zhotovenému na mieru, a sadol si. Nehovoril nič, ale prv než zazvonil do kuchyne, aby mu doniesli pivo, opýtal sa: „Prišla už tá klobása?“

Odpovedal som záporne, vôbec nezdvihnúc oči.

Dvakrát stlačil gombík – signál na pivo, oprel sa a zamračil na mňa Nevidel som to, lebo som bol pohrúžený do slovníka, ale naznačil mi to tón jeho hlasu.

„Čo hľadáte?“ spýtal sa.

„Iba jedno slovo,“ odvetil som nedbanlivo. „Overujem si našu klientku Myslel som, že je negramotná, ked vás nazvala pekným, pamätáte sa? Ale nedocenila vás. Tu je to doslovne: pekný – dostatočne veľký) napríklad pekná suma peňazí Tak teda mala pravdu, že ste pekný detektív, mysliac tým: dostatočne veľký detektív.“ Zatvoril som slovník a vrátil som ho na miesto s bodrou poznámkou: „Celý život sa treba učiť.“

Nevšímal si ma. Normálne by ma bol obšťastnil rozličnými prívlastkami, ale teraz bol zaneprázdnený Možno ma ani nepočul Ked prišiel z kuchyne Fritz s pivom, Wolfe vybral z priečinka pozlátený otvárač od vdačného klienta a oslovil ho:

‚Fritz. mám dobré správy. Dostanete trochu Darstovej klobásy – zo dve kilá.“

Fritzovi sa rozžiarila tvár: „Fíhal Dnes?“

„Každú chvíľu,“ Wolfe si nalial piva. „Opäť tu máme problém korenia. Čo poviete?“

„Som proti,“ povedal pevne Fritz.

Wolfe prikývol. „Myslím, ie s vami súhlasím. Možno sa pamätáte, čo vlani hovoril Marko Vukčič – a mimochodom, treba ho pozvať, aby ju ochutnal. V pondelok na obed?“

„To by bolo možné,“ pripustil Fritz. „Ale chystali sme haringa s ikrami…“

„Pravdaže,“ Wolfe zdvihol pohár, vypil ho, položil na stôl a priložil si na ústa vreckovku. Toto bol podľa neho jediný spôsob voňavkovania mužských vreckoviek. „Marka zavoláme v pondelok na večeru, a po klobáse bude nasledovať kačka á la Mondor.“ Naklonil sa dopredu a zdvihol prst „Teraz, čo sa týka cibuliek a čerstvého tymianu; nemá význam spoliehať sa na pána Colsona. Mohli by sme sa opäť dostať. Archie musí zájsť…“

Vtedy musel Archie ísť otvoriť dvere, lebo ktosi zazvonil, čomu som bol rád. Väčšinou plne ocením výsledky Wolfových a Fritzových rozhovorov o jedlách, ale tieto debaty mi často pripadajú prehnané. Preto mi neprekážalo, že musím ísť otvoriť. Pred dverami stál mladý muž s nosom mopslíka, v ruke držal balík a na hlave mal čiapku s nápisom Expresná donášková služba. Podpísal som poukážku, zatvoril dvere, a ako som sa vracal halou, stretol som nielen Fritza, ale aj Wolfa, ktorý sa pohybuje dosť rezko, ked sa mu vidí, že to má cenu. Vzal mi balík a zamieril do kuchyne; my s Fritzom sme mu kráčali v pätách.

Neveľký balík bol previazaný motúzom. V kuchyni ho Wolfe položil na dlhý stôl, vzal si z police nôž, motúz prerezal a nadvihol vrchnák. Mám rýchle reflexy, a len čo sa ozvalo syčanie, zdrapil som Wolfa za plece, strhol som ho dozadu a skríkol na Fritza:

„Pozor! K zemi!“

Wolfe sa pohybuje šikovne, ked má na to príčinu. Vybehli sme otvorenými dverami do haly, Fritz ich zavrel a priskočil k nám. Prebehli sme k dverám kancelárie a vstúpili dnu. Až tam sme celkom zastali. Ešte stále nebolo počuť nijaký výbuch.

„Nikam nechodte,“ nariadil mi Wolfe.

„Nebojte sa,“ odvetil som, kľakol som si a štvornožky som mieril do haly. Tam som sa zastavil, vetril som nosom, priplazil som sa na necelý meter k medzere pod kuchynskými dverami a opäť som potiahol nosom.

Vstal som, vrátil som sa vzpriamený do kancelárie a povedal som im: „Plyn. Zdá sa mi, že je to slzotvorný plyn. Syčanie prestalo.“

Wolfe zafrflal.

„A je po klobáse,“ povedal tvrdo Fritz.

„Keby v tom bol granát,“ odvetil som mu, „bolo by tam poriadne množstvo klobásy. Takto je to len obyčajná hlúposť. Radšej by ste si tu mali posedieť a trochu sa pozhovárať.“

Vyšiel som do haly, zatvoril som za sebou dvere, domové dvere som roztvoril dokorán, vrátil som sa a zastal som pred kuchyňou, zhlboka som sa nadýchol, vošiel som dnu, chytro som otvoril zadné dvere do dvora a znovu som bežal nazad. Dokonca aj tu bol vzduch taký presýtený plynom, že som vyšiel na schody. O chvíľu som počul volanie.

„Archie!“

Obráti] som sa. Z okna prednej izby vyčnievala Wolfova hlava s jeho podlhovastou tvárou.

„Prosím,“ ozval som sa pohotovo.

„Kto priniesol ten balík?“

Odvetil som, že Expresná donášková služba.

Keď prievan v hale vyčistil vzduch, vrátil som sa do kuchyne a Fritz sa ku mne pridal. Obzreli sme si balík a zistili sme, že je to celkom jednoduché: kovový valec zo záchlopkou a mosadznou tyčkou, ktorá bola upravená tak, že ked sa otvoril balík, otvorila sa aj záchlopka. Vo vzduchu bol ešte stále silný zápach a Fritz vzal balík do suterénu. Ja som šiel do kancelárie a našiel som Wolfa za stolom, ako telefonuje.

Spustil som sa do svojho kresla a pretieral som si oči vreckovkou. Ked zložil, opýtal som sa ho: „Mali ste šťastie?“

„Ani som nijaké nečakal,“ zahundral.

„Dobre. Mám zavolať políciu?“

„Nie.“

Prikývol som. „Tá otázka bola iba rečnícka.“ Znovu som si pretrel oči a vysmrkal som sa. „Nero Wolfe nepotrebuje fízľov. Nero Wolfe nebojácne otvára svoje balíky s klobásou a potom sám zúčtuje s nepriateľom.“ Opäť som sa vysmrkal. „Nero Wolfe sa nedá… Nero Wolfe nikdy…“

„Tá otázka nebola rečnícka,“ povedal prudko Wolfe. „Rečnícky znamená čosi inšie.“

„Nie? Chcel som, aby tak vyznela. Môžete dokázať, že neviem, čo znamená rečnícky?“ Vysmrkal som sa. „Ak mi položíte otázku, čo sa veru často stáva, predpokladám

Zazvonil telefón. Jednou z milióna vecí, ktoré patria k môjmu zamestnaniu, je zdvihnúť ho, tak som to urobil. A potom sa stalo čosi zvláštne. Priznám sa, že vždy keď som začul tento hlas, striaslo ma tak, že som to pocítii až v žalúdku. Ale k šoku patrí čiastočne aj prekvapenie, a nemyslím si, že zvuk tohto hlasu bol pre moje ucho prekvapením. Zdá sa mi, že sme tam s Wolfom sedeli a hovorili len preto, aby sme sa navzájom počuli, lebo po tom, čo sa stalo, sme obaja čakali, že ten hlas sa skôr či neskôr ozve; a pravdepodobne skôr.

Povedal iba: „Mohol by som hovoriť s pánom Wolfom?“ Akoby ma kopli do žalúdka, ale to mu, dočerta, nedám vedieť. Odvetil som, ale nie srdečne: „Haló, ak ste to vy. Volali ste sa kedysi Duncan?“

„Áno. Prosím si pána Wolfa.“

„Moment.“ Zakryl som slúchadlo a povedal som Wolfovi: „Ktotam.“

„Kto?“ spýtal sa.

„To uhádnete podľa mojej tváre. Pán X. Pán Z. Osobne.“ Wolfe stisol pery a natiahol sa k svojmu telefónu. „Tu Nero Wolfe.“

„Dobrý deň, pán Wolfe.“ Ja som ostal počúvať a tvrdý, chladný a úsečný hlas zaznel presne takisto ako štyri razy predtým. Všetky slabiky vyslovoval jasne a plynulé. „Viete, kto som?“

„Áno,“ krátko odsekol Wolfe. „Čo si želáte?“

„Chcem vás upozorniť na svoju trpezlivosť. Ten balíček mohol byť pre vás naozaj nepríjemný, ale chcel som vás radšej upozorniť. Ako som vám povedal už pred rokom, s vami je svet zaujímavejší.“

„To si myslím,“ odvetil sucho Wolfe.

„O tom netreba pochybovať. Okrem toho som nezabudol na vaše skvelé odhalenie vraha Louisa Ronyho. Vtedy sa náhodou naše záujmy kryli. Ale nie je to tak teraz s pani Rackhamovou a ani nebude. Pretože si vás vážim, nechcem, aby ste prišli o honorár. Vráťte jej peniaze a vzdajte sa toho, o dva mesiace vám pošlem dvetisíc v hotovosti. Už dvakrát predtým ste si moje podobné požiadavky nevážili, ale okolnosti vás zachránili. Dôrazne vás varujem, aby sa to už neopakovalo. Musíte pochopiť…“

Wolfe odtiahol slúchadlo od ucha a zložil ho do vidlice. Pretože by to bol prázdny efekt, keby som ostal počúvať, urobil som to isté, takmer zároveň s ním.

„No zbohom, sme v tom znova,“ začal som. „Prekliaty…“

„Budte ticho,“ zahudral Wolfe.

Poslúchol som. Položil si ruky na operadla kresla, preplietol si prsty na prednej časti tela, tam kde bol najokrúhlejší, a civel na okraj svojho valčeka s pijavým papierom. Nemal som vlastne čo povedať až na to, že je to čertovsky nepríjemný úder, a to nepotrebovalo komentár. Wolfe mi kedysi nariadil, aby som zabudol, že som vôbec niekedy počul meno Arnold Zeck, ale či som ho už volal Zeck, Ktotam, alebo X, bol to ten istý človek, ktorý mal na svedomí, že pred desiatimi mesiacmi dvaja chlapíci s vojenskými medailami strieľali samopalom do Wolfových skleníkov zo strechy na druhej strane ulice a zničili zariadenie a sklo v hodnote desaťtisíc dolárov, pričom premenili osemtisíc sadeníc orchideí na kopu kompostu. To malo byť iba varovanie.

Teraz naliehal, aby sme dali ruky preč od Barry Rackhama. To pravdepodobne znamenalo – bez toho, aby sme čo len trochu pohli prstom, – že sme našli odpoved na otázku pani Rackhamovej, odkiaľ dostáva jej manžel vreckové. Zaplietol sa do operácií Arnolda Zecka, o ktorých Wolfe kedysi poznamenal, že sú protizákonné a niektoré po morálnej stránke odpudzujúce. Zeck si však neželal nijaké snorenie okolo hociktorého zo svojich ľudí. Takto sa mali veci, a aj ked to nebolo presne tak, ostávalo skutočnosťou, že sme opäť narazili na Zecka, čo bolo takisto zlé, ako keby sa nám Darstova klobása premenila v ústach na slzotvorný plyn.

„Doparoma, všetko si vie načasovať,“ povedal som znepokojene. „Dáva prednosť dramatickým situáciám. Niektorý z jeho ľudí sa zrejme potuloval v blízkosti domu, videl, ako balík doručili, a ked som nechal hlavné dvere otvorené a potom si šiel stať na schody, dovtípil sa, že sme zásielku vybalili a hned zatelefonoval. Dočerta, mohol aj…“

Zmĺkol som, lebo som zbadal, že hovorím len pre seba. Wolfe ma nepočúval. Sedel a hľadel na okraj valčeka s pijavým papierom. Zavrel som ústa, sadol som si a pozrel na neho. Prešlo dobrých päť minút, kým prehovoril.

„Archie,“ povedal a pozrel na mňa.

„Prosím?“

„Koľko prípadov sme mali do konca júla?“

„Všetko spolu? Štyridsať.“

„Myslel by som, že viac. Tak dobre, povedzme, že štyridsať. Tomuto človeku sme nerozvážne skrížili cestu pred dvoma rokmi a vlani tiež. Obaja sa zaoberáme zločinom; a on má siete rozhodené naširoko, takže v budúcnosti to tiež môže byť raz za rok, alebo v jednom z našich štyridsiatich prípadov. Táto epizóda sa bude opakovať.“ Ukázal prstom na telefón..Tá vec opäť zazvoní a ten prekliaty hlas sa nám znovu opovážl diktovať. Ak prijmeme jeho podmienky, náš podnik a životné prostriedky budú závisieť len od jeho podpory. Ak sa postavíme proti, ocitneme sa v neustálom napätí a pravdepodobne jedného z nás, alebo aj oboch, zabijú. Nemám pravdu?“

Pokrútil som hlavou. „Povedali ste to naozaj výstižne. Ja nestojím ani o jedno.“

„Ani ja.“

„Keby zabili vás, ostal by som bez práce, a keby zabili mňa, vy by ste takisto mohli ísť do penzie.“ Pozrel som na hodinky. „Najhoršie je, že na rozhodnutie nemáme ani týždeň Je dvanásť dvadsať; v Hillside Kennels ma čakajú o tretej, a musím sa a] najesť, oholiť a preobliecť. V prípade, že pôjdem Tak ako?“

„To je ten problém,“ vzdychol si Wolfe..Pred dvoma rokmi v Orchardovom prípade som hrozbu toho človeka ignoroval na vlastnú zodpovednosť. Minulého roku v Karlovom prípade som sa zachoval podobne. Tentoraz to už nechcem a neurobím to. Tá ostražitosť sa týka iba mňa, a preto vám nehovorím, že k vašim povinnostiam patri ísť sa pozrieť na pána Rackhama. Ak chcete, môžete tam radšej zatelefonovať a odložiť to. Potom o tom môžeme pouvažovať z väčšej diafky“

Zdvihol som obrvy. „Doparoma, to už nechajte na mňa. Dobre?“

„V poriadku Ja som s nervami hotový. Ak sa príkazmi tohto človeka riadia štátni zamestnanci a iní ctihodní občania, prečo by som to nemal robiť aj ja?“

„Vy hnusný švindler,“ povedal som láskavo. „Vefmi dobre viete, Že by som radšej zjedol mydlo, než by ste si mali myslieť, že pred tým darebákom padnem na kolená, a viem, že vy by ste si radšej dali chren na ustrice, než by ste mi dovolili myslieť sl to o vás. Hádam by som aj mohol, keby ste o tom nevedeli, a vy by ste hádam mohli, keby som to nevedel ja. Ale ako veci stoja teraz, je isté, že sme v tom až po uši.“

Wolfe opäť vzdychol, ale hlbšie. „Mám to chápať tak, že idete?“

„Áno. Ale pod jednou podmienkou: s tou ostražitosťou treba začať hned. Zavoláte sem Fritza a Theodora a oznámite im, že sme opäť v tom a na oboch dverách treba nechávať retiazky. Budete sa vyhýbať oblokom, a kým tu nebudem, nesmie sem nič a nikto vstúpiť.“

„Preboha,“ namietol kyslo. „To nie je život.“

„Dopredu to nemôžete tvrdiť. O desať rokov sa vám to môže zapáčiť.“ Zatelefonoval som do skleníkov Theodorovi.

Wolfe sedel a mračil sa na mňa.

3

Ked som z Taconickej štátnej autostrády odbočil na diaľnicu 100, moje hodinky ukazovali iba o dvadsať minút tri, preto som sa rozhodol, že si urobím malú obchádzku. Bolo to iba niekoľko kilometrov. Tak som pri Pines Bridge namiesto doľava cez most zatočil doprava. Nevyhovovalo tni vstúpiť na majetok, označený vytesanými písmenami na veľkom kamennom stĺpe ako EASTCREST, pretože tam by som nevidel nič okrem cesty zahýbajúcej v lesoch, preto som po jednom kilometri odbočil na hrboľatú hradskú, ktorou som vyšiel až na kopec. Tuhore medzi lúkami sa už hradská tiahla v rovnom úseku. Zastal som, vytiahol dalekohľad a namieril som ho na vrchol kopca, o čosi vyššieho, než bol môj, kde ponad stromy vyčnievala strecha a vrchné múry kamenného domu. Teraz začiatkom apríla, ked stromy boli ešte holé, videl som pomocou ďalekohľadu väčšiu časť domu a aj niečo z okolitého terénu. Pohybovalo sa tam niekoľko ľudí.

Bol to Eastcrest, oficiálne sídlo „ilegálneho“ Arnolda Zecka, ale ilegalita má mnoho odtieňov. Jedným z nich je prechádzať na červené svetlo. Ďalším je prekračovať zákony v mene autority a pre peniaze; zariadiť si to tak, aby človeka nemohli odhaliť, a nikdy nekupovať druhých príliš lacno. Toto robil Zeck vyše dvadsať rokov a – a predo mnou stál Eastcrest.

Chcel som si ho obzrieť aspoň z kopca. Ja som Zccka nikdy nevidel a Wolfe takisto. Teraz sme na neho narazili po tretí raz a pomyslel som si, že zatiaľ by mi stačilo obzrieť si strechu jeho domu a spočítať na nej komíny. Po ničom inom som netúžil. Vždy bol privzdialený a záhadný, ale teraz som sa aspoň dozvedel, že má na dome štyri komíny a že ten na južnom krídle má dve uvoľnené tehly.

Obráti] som auto a viezol sa dolu kopcom, neprestával som však pozorovať zrkadielko pre prípad, že by sa za mnou niečo objavilo. Až natoľko som počítal so Zeckom. Zraňovalo to však moju sebaúctu, napínalo mi to nervy a mal som toho už dosť, lebo som bol ustatý.

Birchvale – sídlo pani Rackhamovej, bolo odtiaľto vzdialené necelých desať kilometrov, stálo na druhej strane Mount Kisco, ale zabočil som nesprávnym smerom, a preto som tam dorazil až o štvrť na štyri. Vchod na jej majetok vyzeral obstojne, ale nebolo to nič zvláštne. Šiel som dalej a takmer som prehliadol malú úhľadnú značku po ľavej strane, na ktorej stálo:

IIILLS1DE KENNĽLS Chov dobermanov

Brána bola úzka a cesta tiež. Prešiel som popri dome k trojuholníkovému priestranstvu, ktoré nebolo dôkladne upravené, a zamieril som do kúta k drevenej budove. Ked som vystupoval z auta, odkiaľsi sa ozval hlas, potom sa spoza kríka vyrútilo rozzúrené zviera a skočilo ku mne ako blesk. Stŕplo mi celé telo okrem pravej ruky, ktorá sa automaticky vystrela k puzdru pod pazuchou.

Začul som ženský hlas; ostrý a veliteľský: „Pod sem!“

Zviera, vzdialené odo mňa na desať krokov, sa rýchlo obrátilo a zľahka klusalo k žene, ktorá sa objavila na rohu trojuholníkového priestranstva, opáť sa obrátilo a zastalo. Hľadelo na mňa a snažilo sa vyzerať krásne a nebezpečne. S radosťou by som do neho vpálil guľku. Nemám rád psov, ktorí vás pokladajú za vinných prv, než im môžete dokázať svoju bezúhonnosť. Mám rád demokratických psov.

Vedľa ženy sa objavil muž. Vykročil dopredu.

Žena sa ozvala: ,,Pán Goodwin, pán Leeds musel ísť čosi vybaviť, ale čoskoro sa vráti. Ja som Annabel Freyová.“ Podišla ku mne, podala mi ruku a ja som ju srdečne potriasol.

Tu som si mohol prvý raz overiť informácie pani Rackhamovej a za presnosť som jej dal jednotku.

Povedala, že jej nevesta je neobyčajne pekná. Niektorí by možno nesúhlasili, napríklad ti, ktorým sa nepáčia oči položené daleko od seba, alebo dávajú prednosť ružovej pokožke pred tmavou, ale ja veľmi nedám na detaily. Muž vystúpil dopredu a ona vyslovila jeho meno, Hammond, a podali sme si ruky. Bol to človek v stredných rokoch, zavalitej postavy, mal jasnomodrú košelu, žltohnedé sako a sivé nohavice – príšerná kombinácia. Ja som mal na sebe oblek z pestrého tweedu, Šitý na mieru u Fradicka, bielu košeľu a hnedú kravatu.

„Ostanem v aute,“ povedal som im. „Na pána Leedsa radšej počkám tam. Ked tu naokolo voľne pobehujú také divé zvery.“

Zasmiala sa. „Duke nie je voľný, je so mnou. Ani by sa vás nedotkol. Zastal by na tri kroky od vás, na vzdialenosť skoku, a čakal by na mňa. Nemáte rád psov?“

.To závisí od nich Rovnako by ste sa mohli opýtať, či mám rád citrónovú kôru. Psovi, ktorý meria priestor medzi sebou a mnou len v medziach skoku, vôbec neverím a mám sa pred ním na pozore.“

„Preboha,“ zažmurkala dlhými mihalnicami nad tmavomodrými očami..Vždy takto rozmýšľate?“ Uprela oči na Hammonda. „Chápete to, Dana?“

„Ako viete, celkom s ním súhlasím,“ vyhlásil Dana. „Jednako nemôžem povedať, že by som sa bál, čo dokazujú tie vzdialenosti, ktoré musím prejsť, aby som bol s vami. Ked ste otvorili jeho búdu a vyliezol von, cítil som, ako mi vlasy vstávajú dupkom.“

„Viem,“ povedala pohŕdavo Annabel Freyová. „Duke to tiež vie. Asi ho radšej zavediem dnu.“ Opustila nás, privrávajúc sa psovi, ktorý zmenil svoj postoj a klusal popri nejs o chvíľu zmizli za rohom budovy. V ich pohyboch bola akási podobnosť; pružnosť, istota a rýchlosť, ale zároveň akási nervozita a krehkosť.

„Teraz si môžeme vydýchnuť,“ povedal som Hammondo –

„Je to už raz tak,“ odvetil podráždene, „ale psov sa bojím a u týchto…“ pokrčil plecami. „Takisto by som sa šiel prejsť s tigrom.“

Onedlho sa k nám pripojila Annabel a nadhodila čosi o Hammondových vlasoch. Navrhol som, že ak majú nejaký program, môžem počkať na Leedsa sám, ale ona nesúhlasila.

„Prišli sme len preto, aby sme sa s vami stretli,“ vyhlásila neosobne. „Vlastne ja, a pán Hammond sa ku mne pridal. Nemyslite si však, že preto, že ste Archie Goodwin, kvôli tomu by som sa neobťažovala ani len na druhú stranu ulice; ale jednoducho preto, lebo chcem sledovať vašu prácu. Tolko vecí na svete sa neobjasní, a zaujíma ma, či sa to podarí známemu detektívovi. Už teraz pochybujem. Vyzeráte mladšie, ako by ste mali, ste príliš dobre oblečený, a ked ste si naozaj mysleli, že ten pes môže na vás skočiť, mali ste niečo podniknúť, odkial vlastne vybehol? Hej!“

Občas trochu šmátram pod pazuchou, ale tentoraz to bolo hladké a čisté. Namieril som hlaveň hore. Hammond sa zamrvil a mimovoľne sa mykol dozadu.

Uškrnul som sa na ňu. „Vystatovanie, však? Chcete, aby som to skúsil? Privedte ho a nahuckajte ho na mňa spoza toho istého kríka, a stavím sa o hocijakú sumu proti dvadsiatim piatim centom, že sa ma ani nedotkne.“ Položil som zbraň nazad do puzdra. „Čo vy na to?“

Zažmurkala. „Myslíte to vážne?“

Hammond sa zachichotal. Bol to objemný muž v stredných rokoch a vyzeral ako bankár, ale mám byť k nemu lair, ale zachichotal sa. „Počujte, Annabel,“ povedal výstražné. „Naozaj by mohol.“

„Vy ste sa však nachádzali v smere výstrelu,“ povedal som jej, „a ja som ešte nikdy nestrieľal na rýchlo sa pohybujúceho psa, tak by sme riskovali obaja. Iba sa mi nepáči, že pochybujete. Skúste to a uvidíte!“

To bola chyba, ktorú zapríčinil môj temperament. Pre muža v mojom veku je prirodzené, že ho teší prítomnosť ženy v jej rokoch, či už je to dievča, žena alebo vdova, ale mohol som mať dosť rozumu, aby som si uvedomil, kam to povedie. Povedala, že prišla sledovať moju prácu, a tak som sa do nej pustil. Výsledok bol ten, že som celú hodinu predstieral túžbu odhaliť traviča jedného z Leedsových psov, o čo som vlastne vôbec nestál. Niežeby som cítil k travičom psov sympatie, ale hlavu som mal plnú iných vecí.

Ked zo starej maringotky s velkou drôtenou klietkou vyšiel Calvin Leeds, všetci štyria sme si začali obzerať klietky a výbehy, Leeds ma poučoval, a ja som kládol otázky a zapisoval som si. Potom sme šli do domu a začali sme preberať okolnosti, ako napríklad použitý jed, metódu, známe predpoklady atd… Bolo to namáhavé. Musel som to robiť dôkladne, pretože to bola predpokladaná príčina mojej tunajšej prítomnosti, a aj preto, že Annabel vyzerala príliš dobre, aby o mne nadalej pochybovala A na dôvažok pes ani nezdochol! Bol živý a zdravý. Ale staval som sa k tomu tak, akoby to bol náš najväčší tohoročný prípad, a tak som pre Leedsa urobil prácu v cene dobrých päťdesiat dolárov úplne zadarmo. Prirodzene, nikto nebol odhalený, ale postupoval som naozaj dobre.

Ked Annabel a Hammond odišli nazad do Birchvale, spýtal som sa Leedsa na Hammonda a zistil som, že je naozaj bankárom. Bol zástupcom riaditeľa Metropolitan Trust Company a spravoval linancie pani Rackhamovej – robil to už od smrti jej prvého manžela. Ked som poznamenal, že Hammond chce očividne spravovať aj záležitosti nevesty pani Rackhamovej, Leeds povedal, že si to nevšimol. Opýtal som sa, kto ešte príde na večeru.

„Vy a ja,“ odvetil Leeds. Krátil si čas tým, že popíjal whisky so sódou. Sedeli sme v malej obývacej izbe jeho neveľkého domu, na ktorom nebolo nič zaujímavé okrem množstva obrazov psov na stenách. Tam vonku mal v sebe viac energie než mnohí chlapi s polovicou jeho rokovi teraz sa lenivo rozvaľoval na pohovke. Pripomenul mi jedného zo psov, ktorého sme videli cestou ležať pri dverách svojej klientky.

„Vy a ja,“ opakoval. „Potom moja sesternica s manželom, pani Freyová, ktorú ste videli, Hammond a istý štátnik, to je sedem…“

„Ako sa volá?“

„Oliver A. Pierce.“

„Poznám veľa štátnikov, ale o ňom som nikdy nepočul,*

„Nedajte mu to najavo,“ Leeds sa zasmial. „Je pravda, že v svojich tridsiatich štyroch rokoch to dotiahol iba tam, že sa stal poslancom v svojom štáte, ale kariéru mu prekazila vojna, tak ako aj iným mladým mužom. Treba mu dať príležitosť, jedna postačí.“

„Je rodinným priateľom?“

„Nie, to je zas iná vec,“ opäť sa zasmial. „Prvýkrát ho tu videli vlani v lete, prišiel na pozvanie pani Freyovej, ale stretávali sa už dlhší čas predtým. Zoznámila ho však s Linou Darrowovou, a tak ho to chytilo.“

„Kto je to?“

„Sekretárka mojej sesternice – mimochodom, tá bude na večeri tiež, čiže nás bude osem. Neviem, kto pozval jeho –1 azda moja sesternica, ale priťahuje ho sem slečna Darrowová – toho zamestnaného štátnika,“ zahundral Leeds. „Vo svojom veku by mal rozumnejšie uvažovať.“

„Nemáte privysokú mienku o ženách, čo?“

„Nemám o nich nijakú mienku,“ Leeds dopil. „Povedzte, s kým by ste žili radšej, s tými nádhernými zvieratami tu vonku, alebo so ženou?“

„So ženou.“ odvetil som pevne. „Ešte som ju nestretol, je ich tak veľa, ale ak sa aj premení na psa, dúfam, že to nebude jeden z tých vašich. Chcem takého, ktorý by mohol voľne pobehovať.“ Mávol som rukou. „Dosť už o tom. Vy ich máte rád a to je vaša vec. Pani Freyová je členkou domácnosti, však?“

„Áno,“ odvetil krátko.

„Pani Rackhamová si ju drží ako suvenír svojho mŕtveho syna? Aj v tomto je neurotická?“

„Neviem. Na to sa opýtajte jej.“ Leeds sa vystrel a vstal. „Prirodzene, viete, že jej návštevu u Nera Wolfa neschvaľujem. Šiel som s ňou preto, že nechcela popustiť. Pochybujem, že by z toho vzišlo niečo dobré, skôr naopak. Nepáči sa mi, že ste tu, ale ked je už tak, potom môžeme zájsť do Birchvale a míňať radšej ich alkohol než môj. Idem sa umyť.“

Odišiel.

Ked mi dal Leeds na výber medzi trojminútovou jazdou v aute a prechádzkou cez les, vybral som si to druhé. Les začínal necelých sto metrov za klietkami. Bol teplý aprílový deň, ale, keď slnko zapadlo za kopec, ostrý vzduch ma nútil pridať do kroku, čo mi vyhovovalo, pretože som nechcel zaostať za Leedsom. Kráčal tak rýchlo, že to vyzeralo ako zámer. Ked som podotkol, že sme ani v lese ani na čistine nenarazili na plot, povedal, že jeho obydlie <e iba malým útulkom na majetku pani Rackhamovej, ktorý mu dovolila postaviť pred pár rokmi.

Posledným úsekom našej cesty bol kľukatý kamenistý chodník, ktorý sa vinul medzi trávnikmi, krovinami, stromami a rozlične tvarovanými fliačkami holej zeme. Život na vidieku by bol zaujímavejší, keby chodníky neviedli priamo. Čím sú pozemky väčšie a okázalejšie, tým viac chodníkov by sa nimi malo preplietať; všetky kríky, stromy a rastliny treba využiť na obchádzku. Ked sme s Leedsom konečne prišli k domu, vstúpili sme bez zvonenia alebo klopania, takže bol zrejme viacmenej tiež členom domácnosti.

Všetci šiesti boli zhromaždení v miestnosti dlhšej a širšej než celý Leedsov dom, s dvadsiatimi kobercami, na ktorých sa človek mohol potknúť, a aspoň štyridsiatimi rôznymi zariadeniami na sedenie. Nezdalo sa, že by tu panovala dobrá nálada, napriek tomu, že tam mali bohato obložený barový stolík, pretože nás s Leedsom privítali, akoby sa už tridsať rokov neprihodilo nič také milé. Leeds ma predstavil; nepredpokladalo sa totiž, že som sa stretol s pani Rackhamovou, a keď mi podali pohárik, Annabel Freyová vykladala, ako som pracoval. Potom štátnik Oliver A. Pierce chcel, aby som ich všetkých vyšetroval ako podozrivých z travičstva psov. Usiloval som sa z toho vytiahnuť, ale nedali sa uprosiť, a tam ma k tomu prinútili. Vyšlo mi to len tak-tak.

Pierce bol hladký prípad. Jeho vystupovanie sa, prirodzene, zakladalo na prírodnom zákone regulujúcom postoj vyvolenej osoby voči každému, kto môže hlasovať, ale jeho prispôsobenie a obmeny boli také dobré, že sa dali ťažko prekuknúť, hoci bol približne v mojom veku. Mal aj podobné rozmery ako ja, široké plecia a jednoduchú otvorenú tvár a úsmev na nej taký pohotový ako záblesk žiarovky. Zaumienil som si zistiť, či patrím do jeho obvodu. Ak sa má raz dostať do nepríjemností, jediný jeho problém bol ako hlboko a ako skoro.

Keby si k svojim schopnostiam a talentu vybral za partnerku Linu Darrowovú, bolo by to pravdepodobne hlbšie a rýchlejšie. Hádal by som, že je o niečo mladšia než Annabel Freyová – hádam dvadsaťšesťročná – a ešte nikdy som nevidel krajšie oči. Zrejme nimi všetko vyjadrovala – najmä ich hlbkou. Ked som ju vypočúval, predstierala, že je v úzkych, kým jej oči to vylučovali a dávali najavo, že by so mnou mohla zatočiť. Nevedel som určiť, či si myslí, že sa jej kohosi podarilo oklamať, či to len tak skúša, alebo má nejakú vážnu príčinu, aby niekoho balamutila.

Barry Rackham ma privádzal do pomykova a robil mi ťažkosti. Alebo som bol hlúpejší, za akého ma pokladal Nero Wolfe, a dvakrát taký hlúpy, ako som si o sebe myslel ja, alebo bol Rackham bystrejší, ako vyzeral. V New Yorku bolo plno podobných chlapíkov a on bol napáchnutý New Yorkom Zájdite medzi piatou o pol siedmou do hociktorého baru na Madison Avenue a nájdete tam šesť až osem podobných; nie celkom mladých, ale ani zdaleka starých; mužných od hlavy až po päty. Niektorí sú unavení, iní čerství a pohotoví, to už závisí od okolností, ale všetci majú podliate oči. Poznal som ho od A do Z, alebo som si to aspoň myslel, ale nevedel som sa rozhodnúť, či uhádol dôvod mojej prítomnosti, a to bola jediná konkrétna vec, ktorú som chcel zistiť. Ak uhádol, dala sa zodpovedať otázka, či je na Zeckovej výplatnej listine; ak nie, táto otázka ostávala otvorená.

Nemohol som to rozhodnúť ešte ani vtedy, ked sme za stolom v jedálni dojedli zákusok a šli sme si vypiť kávu. Predtým som si myslel, že zrejme nemá veľa v hlave, a odhadol som ho na panáka, ktorý má veľké šťastie, ked sa mu kdesi podarilo upútať na seba zrak pani Rackhamovej a potiahnuť, za tú správnu nitku, aby si ju podmanil, ale dalšie pozorovanie ma prinútilo znova sa tým zaoberať. Jeho správanie k žene malo v sebe čosi charakterné; nebolo to len áno alebo nie. Pri večeri mal s Pierceom výmenu názorov o kontrole nájomného a nevedno ako, ale tak štátnika poplietol, že sa z toho nemohol dostať. Potom sa schuti zasmial, prebral druhú stránku tejto otázky a uťahoval si z Danu Hammonda.

Rozhodol som sa ísť na to odznovu.

Ked som zamieril do obývacej izby na kávu, pristavila ma Lina Darrowová. „Prečo ste to prišili mne?“ spýtala sa.

Povedal som, že o ničom takom neviem.

„Samozrejme. Chceli ste ma obviniť, že som toho psa otrávila ja. Zaoberali ste sa mnou oveľa hlbšie než ostatnými.“ Zľahka sa ma dotkla.

„Iste,“ pripustil som. „Nie je to pre vás nič nové, však, ked sa muž vami zaoberá viac než ostatnými?“

„Ďakujem, ale myslím to vážne. Prirodzene, viete, že som iba pracujúce dievča.“

„Pravdaže. Preto som bol na vás tvrdší. Okrem toho som aj uvažoval, prečo sa hráte na hlúpu.“

Práve sme vchádzali do obývacej izby, rozdelil nás však štátnik Pierce a ja som ju nechal tak. Popíjali sme kávu pri krbe a veľa sa hovorilo o ničom, po chvíli niekto navrhol televíziu a Barry Rackham ju šiel zapnúť. Spolu s Annabel zhasli svetlá. Ked sme sa všetci pousádzali, pani Rackhamová odišla. Sedel som v polotme a gánil na kozmetickú reklamu a zrazu ma akýsi šiesty zmysel upozornil, že sa blíži nebezpečenstvo, preto som sa rýchlo obzrel. Bolo to práve pri mojom kolene; doberman, ktorý v tomto osvetlení vyzeral väčší, so záujmom pozoroval obrazovku.

Za ním stála pani Rackhamová; očividne nepochopila môj rýchly pohyb a pohotovo prehlušila vysielanie: „Nepokúste sa potľapkať ho!“

„To ani neurobím,“ povedal som dôrazne.

„Bude slušný,“ uistila ma. „Televíziu má veľmi rád.“ Zašla s ním dopredu. Ked prechádzali okolo Calvina, jeho oddaný maznáčik sa na krátky okamih zastavil, oňuchal ho a Leeds ho na to pohladkal. Nik iný nebol takto poctený. Deväťdesiat minút televízie zabilo čas až do pol jedenástej a nedalo nám nič, najmä mne. Barrym Rackhamom som si ešte stále nebol na čistom. Televízia je s detektívmi na vojnovej nohe. Stávalo sa síce, že spoločenský večierok v byte bol dobrou príležitosťou na získanie rôznych poznatkov, nakoľko človek sa neustále pohyboval, pozoroval, rozprával a načúval; ale pred televíziou by som dal prednosť posteli. Nevidíte tváre, a ked niekto niečo podotkne, pokiaľ to nevykríkne, nepočujete nič a nemôžete začať ani so súkromným vyšetrovaním, aby ste napríklad zistili, do akej miery je teraz mladá vdova pochybovačná. V kine máte aspoň možnosť držať sa za ruky.

Nakoniec som jednako čomusi prišiel na koreň. Obrazovku vypli, všetci sme vstali, vystreli sme sa. Annabel sa ponúkla, že nás s Leedsom zavezie domov, ale Leeds jej povedal, že radšej pôjdeme peši. Vtom sa Barry Rackham priplichtil ku mne a podotkol, že dúfa, že som sa pri televízii príliš nenudil. Ubezpečil som ho, že nie, to holo všetko.

„Urobili ste už nejaký pokrok v tej práci pre Leedsa?“ spýtal sa ma, hojdajúc svoj pohár s whisky a sódou, aby ľad zazvonil.

Zdvihol som plecia a potom som ich spustil. „Neviem. Môže mi to trvať asi mesiac.“

Prikývol. „Práve to je ťažko uveriť.“

„Prečo?“

„Že by čakal až mesiac a potom Nerovi Wolfovi zaplatil. Každý vie, že Wolfe žiada veľa. Nezdá sa mi, že Leeds si to môže dovoliť.“ Rackham sa na mňa usmial. „Vraciate sa dnes v noci nazad?“

„Nie, ešte tu ostanem.“

„To je rozumné. Nočná jazda autom je nebezpečná. V tomto ročnom období nebude nedeľná premávka nepríjemná, ak sa pohnete zavčasu.“ Ukazovákom sa mi dotkol pŕs. „To je ono, pohnúť sa zavčasu.“ Potom odišiel.

Annabel zívla a Dana Hammond sa na ňu díval tak, ako keby do Birchvale prišiel len a len kvôli jej zívaniu. Lina Darrovvová pozorovala striedavo Barryho P^ackhama a mňa a tými svojimi očami predstierala, že sa nepozerá nikam. Doberman ostražito stál a Pierce, vzdialený od neho tri metre – iba o krok viac než vzdialenosť skoku – ho sledoval s výrazom, ktorý vyvolal vo mne väčšie sympatie, než aké som kedy v sebe predpokladal k štátnikom.

Calvin Leeds a pani Rackhamová tiež pozorovali psa, i ked s celkom odlišným postojom.

„Má najmenej kilo navyše,“ povedal Leeds. „Prekrmujeä ho.“

Pani Rackhamová nesúhlasila. „Potom ho asi dosť neprebehneš.“

„Viem „ pripustila. „Odteraz sa už pousilujem, lebo tu zostanem dlhšie. Dnes som mala robotu. Teraz ho vezmem von. Noc je ako stvorená na peknú prechádzku – Barry, chce sa ti prejsť?“

Nechcelo sa mu. Povedal to milo, ale nechcelo sa mu. Potom vyzvala každého osobitne, ale nikto nemal záujem. Ponúkla sa že odprevadí Leedsa a mňa domov, ale Leeds namietol, že ona chodí príliš pomaly a on musí byť v posteli čím prv, pretože vstáva o šiestej. Pohol sa a povedal mi, aby som sa k nemu pridal, ak sa mi chce.

Zaželali sme všetkým dobrú noc a odišli sme.

Teraz bol vzduch ostrejší. Na nebi žiarilo niekoľko hviezd, ale mesiac nebolo vidieť a sám bez baterky by som nikdy nebol schopný potrafiť tým chodníkom cez les a na Hillsidc Kennels by som sa dostal asi až na svitaní. Leeds baterku nepotreboval. Kráčal tak isto ako za denného svetla; ja som sa mu potkýnal za pätami, narážal som a zakopával do koreňov a kameňov a raz som aj spadol. Nie som nijakým stopárom a ani ním nechcem byť. Ked sme sa priblížili ku klietkam, Leeds zavolal, ale okrem šumu rôznych pohybov sa neozvalo nič, ani jediné zabrechanie. Kto by však chcel psa, nehovoriac už o tridsiatich alebo štyridsiatich beštiách, ktorý by brechal, ked prichádzate domov?

Leeds povedal, že odkedy otrávili toho psa, vždy sa poobzerá po okolí, prv než si ľahne: ja som šiel dnu a potom do svojej malej izbičky na poschodí, kde som mal zloženú batožinu. Sedel som v pyžame na posteli, škrabal som sa na krku a uvažoval som o posledných poznámkach Barryho Rackhama. O chvíľu vyšiel hore aj Leeds a pýtal sa, či som už v posteli. Odvetil som mu, že práve idem, načo mi zaželal dobrú noc, zišiel dolu a králkou chodbičkou do svojej izby.

Otvoril som oblok, zhasol svetlo a šiel som spať. Po troch minútach som však zistil, že to nejde. Obyčajne vypustím z hlavy všetky myšlienky, len čo sa zvalím na vankúš. Ak mi tam niečo trčí a nechce vyjsť von, vzdám sa do troch minút, ale nečakám o nič dlhšie. Potom konám. Tentoraz mi, prirodzene, uviazol v hlave Barry Rackham. Musel som pouvažovať, či to vie alebo nevie, prečo som tam, alebo sa definitívne rozhodnúť, že až dozajtra nebudem o tom rozmýšľať. Vstal som z postele a šiel som si sadnúť na stoličku.

Mohlo prejsť päť minút, alebo aj pätnásť; to neviem. Jednako som nedosiahol nič okrem toho, že som pre túto noc vypustil Rackhama z hlavy, pretože teraz bol odklad tým najlepším rozhodnutím. Nedostal som sa až tak daleko, aby som uvažoval, či sa má na pozore. Tak som znovu zaliezol pod prikrývku, desať minút som si hľadal polohu a potom som sa pohrúžil do spánku…

Ani teraz som však nemal šťastie. Zrazu zavŕzgalo čosi ako okenica. Ked som to v duchu nazval okenicou, znovu ma to priviedlo k úvahám, pretože na oknách neboli nijaké okenice, tak to nemohlo byť ono. Teraz som sa už dostatočne prebral, aby som to mohol potvrdiť. Zvuk pokračoval v krátkych intervaloch. Potom sa to zmenilo na detské mrnčanie; ale nebolo to ono, pretože to prichádzalo otvoreným oknom a vonku neboli nijaké deti. Doparoma! Obrátil som sa chrbtom k oknu, ale zvuk neprestával, a bolo mi nanič. Podobalo sa to skôr skučaniu než mrnčaniu. Juj, dočerta!

Sklzol som z postele, zapálil som svetlo, zišiel som dolu k Leedsovým dverám, zaklopal som a on mi otvoril.

„Čo je?“ spýtal sa nahlas.

„Máte psa, ktorý v noci skuvíňa?“

„Skuvíňa? Nie.“

„Mám sa ísť pozrieť, čo to je? Počuť to cez môj oblok.“

„Je to asi – rozsvieťte, prosím vás.“

Našiel som na stene vypínač a otočil som nim. Mal zelenú pyžamu s bielymi pásikmi. Vrhol na mňa pohľad, ktorým naznačil, že je tu další dôvod, aby nesúhlasil s mojou prítomnosťou, prešiel popri mne do haly a potom ma nasledoval do mojej izby. Na okamih zastal, započúval sa, prešiel cez izbu a vystrčil hlavu z okna, potom ju vtiahol dnu a tentoraz prešiel popri mne bez jediného pohľadu a zrýchlil krok. Kráčal som za ním dolu schodmi a k bočným dverám, kde jednou rukou zapálil svetlo, druhou ich otvoril a prekročil cez prah.

„Preboha,“ povedal. „Psst, Nobby, ticho.“

Čupol si.

Neodvolávam ani jednu zo svojich poznámok o dobermanoch, ale pripúšťam, že teraz nebol vhodný čas na to, aby som v nich pokračoval, ani som na to nemal náladu. Pes ležal na boku na kameni, šklbalo mu labami a snažil sa zdvihnúť hlavu k Leedsovi; z vyvráteného boku mu smerom k bruchu a v polovici medzi prednými a zadnými labami vyčnievala tepaná strieborná rúčka noža. Srsť okolo rany bola zalepená krvou.

Zviera prestalo kňučať. Zrazu obnažilo zuby a zavrčalo, ale slabo.

„Ticho, Nobby,“ chlácholil ho Leeds. Položil mu ruku na bok a potom k srdcu.

„Zdochýna,“ povedal. Zisti! som, že sa trasiem, a rozhodol som sa ovládať, čo sa mi aj podarilo.

„Nevytiahnete z neho ten nôž?“ navrhol som. „Možno…“

„Nie. To by bol koniec. Myslím si však, že už aj tak niet nádeje.“

Naozaj. Pes zdochol, kým tam Leeds čupel, a ja som stál a zakazoval som si triasť sa v chladnom nočnom vánku. Videl som, ako sa štíhle svalnaté laby natiahli a potom uvoľnili; Leeds o chvíľu odtiahol ruku a vstal.

„Podržte mi dvere, prosím vás,“ požiadal ma. „Sú uvoľnené a mohli by sa zabuchnúť.“

Otvoril som ich dokorán, stal som si nabok a on vošiel dnu so zvieraťom v náručí. Potom pristúpil k drevenej lavici na jednej strane malej štvorcovej haly a zložil na ňu bremeno. Obrátil sa ku mne: „Niečo si na seba hodím a pôjdem sa poobzerať po okolí. Podte so mnou alebo ostaňte tu, ako chcete.“

„Pôjdem s vami. Je to jeden z vašich psov? Alebo…“

Začal stúpať hore schodmi, ale zastavil sa. „Nie – patrí mojej sesternici Sarah. Bol tam dnes večer, videli ste ho.“ Šklblo mu lícom. „Bôže môj, pozrite, ako tu leží s tým nožom zapichnutým v tele! Dal som jej ho pred dvoma rokmi; celý čas bol s ňou, ale ked sa stalo toto, prišiel nakoniec ku mne.“

Šiel som za ním. Za všetky tie roky sa vyskytlo viac príležitostí, ked som musel na seba rýchlo nahádzať šaty, a myslel som si, že som rýchly, ale ešte stále som bol iba pri topánkach, ked sa v hale opäť ozvali Leedsove kroky a on zavolal: „Počkajte dolu. Hneď sa vrátim.“

Zakričal som, že už idem, ale on nezastal. Zbehol som do malej haly, ale jeho tam nebolo a domové dvere boli zatvorené. Otvoril som ich, vykročil som von a skríkol: „Hej, Leeds!“

Odkiaľsi z tmy sa ozval jeho hlas: „Povedal som vám, aby ste čakali!“

Aj keď sa na mňa vykašlal, nemalo význam naháňať ho, tak som sa rozhodol prejsť cez trojuholníkové priestranstvo, vydláždené kameňmi, k svojmu autu. Odomkol som dvere, vliezol som dnu a rozsvietil som reflektory. Toto svetlo mi trochu sprístupnilo nočnú krajinu, a hoci nezasiahlo Leedsa, aspoň ma k nemu priblížilo. Keď som zamkol auto, prešiel som po okolí baterkou, potom som ju zhasol a vrátil som sa k domovým dverám.

Začul som kroky, najprv nejasné, potom hlasnejšie a o chvíľu sa v žiare svetla vychádzajúceho z okna haly zjavil Leeds. Nebol sám Šiel s ním pes, bežal kúsok pred ním a on ho držal na remeni. Ked sa približoval, zdvorilo som sa postavil nabok, ale zviera si ma vôbec nevšímalo. Leeds otvoril dvere, vstúpil do haly a ja som sa k nim pridal.

„Ostaňte stáť pred ňou,“ povedal Leeds, „asi na vzdialenosť jedného metra a buďte ticho.“ Poslúchol som a obišiel som ich. „Poď sem, Hebe!“

Prvýkrát dalo zviera najavo, že som tam. Zdvihlo ku mne hlavu, potom vykročilo dopredu a pomaly mi oňuchalo nohy a nohavice. Ked skončilo, Leeds podišiel k mŕtvemu zvierafu na lavici, dal rukou znamenie a Hebe šla poslušne k nemu.

Potom mu prešiel končekmi prstov po žalúdku, jemne sa dotýkajúc krátkej hladkej srsti. „Hebe, dalej!“

Hebe natiahla šľachovitý krk, oňuchala miesta, ktorých sa dotkol prstami, cúvla krok dozadu a pozrela na neho.

„Nebud si taká veľmi istá,“ povedal Leeds. Vystrel prst. „Ešte raz.“

Urobila to; teraz jej to zabralo viac času a opäť pozrela na neho.

„Nevedel som, že sú to poľovnícki psi,“ poznamenal som.

„Sú všetkým, čím majú byť,“ zdalo sa mi, že Leeds čosi naznačil, hoci som to nepostrehol, a zviera sa pustilo k dverám spolu so svojím pánom, ktorý ho viedol na remeni. „Majú výborný čuch, najmä tento ho má neobyčajne vyvinutý. Je to Nobbyho matka.“

Vonku pri kameni, kde sme našli ležať Nobbyho, Leeds povedal: „Hľadaj, Hebe,“ a ked vydala hrdelný zvuk a napla remeň, dodal: „Teraz ticho. Slovo mám ja.“

Nasledovala ho a ja som im šiel za pätami. Zamierili sme na vydláždený priestor, potom pozdĺž hlavnej budovy až po roh oploteného výbehu. Tam zastala a zdvihla hlavu.

Leeds počkal pol minúty a potom prehovoril: „Fuj! Nemôžeš nechať psov na pokoji? Hľadaj!“

Ked som rozsvietil baterku, napomenul ma, a preto som ju zhasol. Hebe opäť vydala hrdelný zvuk, sklonila ňufák k zemi a vyrazila. Prešli sme cez lúku cestičkou k okraju lesa a šli sme dalej. Kráčali sme rázne, ale nie rýchlo; bolo to ako rezká chôdza, nijako sa to nepodobalo behu, akým ma Leeds viedol predtým. Aj ked stromy boli holé, bola tam oveľa väčšia tma, ale ak ma môj orientačný zmysel celkom nemýlil, narazili sme na chodník, kde som bol už dvakrát predtým.

„Mierime rovno k domu?“ spýtal som sa. –

Na odpoved mi iba zamrmlal.

Asi dvesto metrov dalej, ako sme vošli do lesa, sme stále mierne stúpali; niekoľko sto ďalších metrov sme prešli po rovine až k miestu, kde cesta mierne klesala k birchvalským opatrovaným pozemkom. Asi v polovici tejto cesty

Hebe zrazu začala vyčíňať. Nečakane zbehla z chodníka a Leedsa tak strhla, až sa roztancoval, aby udržal rovnováhu. Potom sa Hebe zavrtela a vrátila k nemu s vysokým ťahavým zvukom, ktorý sa ani trochu nepodobal tomu predošlému.

Leeds na ňu čosi ostro zakričal, ale neviem, čo to bolo. Vtedy sa už môj zrak dosť dobre prispôsobil podmienkam. Tým však netvrdím, že som v tej tme medzi stromami na vzdialenosť šesť metrov rozoznal tú škvrnu na zemi. Jednako v okamihu, ked som zapaloval baterku, ešte prv ako zasvietila, som už vedel, že je to telo pani Rackhamovej.

Tentoraz sa mi nedostalo nijakej výčitky. Keď som zostúpil z chodníka a prešiel tých šesť metrov, Leeds stál vedia mňa. Ležala na boku ako Nobby, ale krk mala taký vykrútený, že tvár bola takmer vyvrátená k oblohe a na chvílu mi prebleslo hlavou, že má zlomený krk, až kým som si nevšimol vpredu na jej bielom svetri krv. Kľakol som si a položil jej prsty na zápästie, Leeds zdvihol odpadnutý , list, priložil jej ho na ústa a nosné dierky a požiadal ma, aby som si čupol a pomohol mu chrániť ho pred vánkom.

Ked sme dvadsať sekúnd pozorovali nehybný list, povedal: „Je mŕtva.“

„Hej,“ vstal som „Aj keby ešte nebola, umrela by po ceste domov. Pôjdeme.“

„Je mŕtva, nie?“

„Určite. Ja…“

„Bože môj,“ naraz sa vzpriamil. „Najprv Nobby a teraz ona. Vy ostaňte tu.. „ Rýchlo vykročil, ale chytil som ho za plece. Prudko sa mi vytrhol.

Rýchlo som povedal: „Neberte si to tak k srdcu.“ Opäť som ho chytil za plece a on sa zachvel. „Vy tam vtrhnete a nedá sa predpokladať, čo urobíte. Ostaňte tu, ja pôjdem…“

Vytrhol sa mi a odchádzal.

„Počkajte!“ zavolal som a on zastal. „Ale najprv zožeňte lekára a zavolajte políciu. To urobte prvé. Ja idem do vášho domu. Ten nôž sme nechali v psovi a niekto môže mať oň záujem. Nemôžete tu nechať strážiť Hebe?“

Prehovoril, nie ku mne, ale k Hebe. Podišla k nemu;

mihla sa ako tieň k jeho nohám. Zohol sa, dotkol sa pleca; mŕtvej pani Rackhamovej a potom povedal: „Dávaj pozor, Hebe.“ Zviera prešlo okolo mŕtvoly a Leeds bez slova odišiel.

Nenáhlil sa, ani nebežal, iba zmizol. Zakričal som za ním: „Zavolajte políciu ešte skôr, ako niekoho zabijete!“ Vykročil som na chodník a zamieril k Hillside Kennels.

S baterkou som našiel cestu dosť lahko. Ked som sa tentoraz priblížil, zvieratá sa pustili do brechotu, a ja som iba dúfal, že klietky sú dobre pozatvárané. Ked som prechádzal popri výbehoch a budovách, vytiahol som revolver. Nenapadlo ma nič okrem hluku a aj ten prestal, len čo som vstúpil do domu a zatvoril dvere. Ak sa dnu dostal nepriateľ, potom to už zrejme záviselo iba od pána.

Nobby ešte stále ležal na lavici a trčal z neho nôž. Iba som po ňom hodil okom a zamieril som do izbičky, kde som predtým zbadal na stole telefón, rozsvietil som, podišiel som k aparátu, zavolal som ústredňu a dal som im číslo. Ked som čakal, všimol som si, že moje hodinky ukazujú päť minút po polnoci, a dúfal som, že Wolfe nezabudol prepojiť telefón do svojej izby, ked si šiel ľahnúť. Nezabudol. Po piatom signáli sa ozval jeho hlas.

„Tu Nero Wolfe.“

„Archie. Prepáčte, že vás budím, ale potrebujem inštrukcie. Stratili sme klienta. Pani Rackhamovú. Tak rýchlo sa to nedá odhadnúť, ale zdá sa, že ju niekto dopichal nožom a potom ním bodol aj psa. Akokoľvek, je mŕtva. Práve som…“

„Co to tárate?“ Skoro zareval. „Strieľate si zo mňa?“

„Nie, pane. Práve som sa vrátil z lesa, kde leží. Našli sme ju spolu s Leedsom. Ani pes nežije, leží tu na lavici. Neviem…“

„Archie!“

„Prosím.“

„Za týchto okolností je to hrozné.“

„To veru je.“

„Je pán Rackham mimo podozrenia?“

„Pokiaľ viem, nie. Povedal som vám, že sme ju práve našli.“

„Kde ste?“

„U Leedsa, celkom sám. Strážim tu nôž zapichnutý d<J psa. Leeds šiel do Birchvale zavolať lekára a políciu a možno aj niekoho zabiť. Nemôžem za to. Ale času mám až-až. Čo chcete vedieť?“

„Všetko osožné.“

„V poriadku, ale keby nás náhodou prerušili, mám tu najprv jeden problém. Budú ich zaujímať dve okolnosti: to, že tu pracujem pre vás a že som pomohol nájsť mŕtvolu. Koľko toho môžem vysypať? Tento rozhovor nemôže odpočúvať nik, iba ak telefonistka.“

Zamrmlanie a prestávka. „O tom, čo viem teraz, všetko o rozhovore pani Rackhamovej so mnou a o príčine vášho tamojšieho pobytu. O pani Rackhamovej a o Leedsovi, a všetko, čo ste tam videli a počuli. Budete sa, prirodzene, obmedzovať iba na toto.“

„O klobáse nemám nič hovoriť?“

„Ani slovo. To je teda otázka!“

„Len sa pýtam. Teda. prišiel som sem a videl som psov a ľudí. Leedsov dom stojí na okraji majetku pani Rackhamovej a na večeru do Birchvale srne šli cez les. Bolo nás tam osem

Som neobyčajne dobrý v biliarde a len Saul Panzer ma predstihne v sledovaní muža alebo ženy v New Yorku, ale najlepší som v podávaní zložitého príbehu Nerovi Wolfovi. Z desiatich minút, ostávajúcich na rozhovor, mi stačilo osem na to, aby som ho oboznámil so všetkými najdôležitejšími bodmi, a dve som mu nechal na otázky. Prirodzene, nejaké mal. Ale myslím, že si vytvoril už dosť dobrý obraz, aby mohol pokračovať v spánku, ked som za oknom uvidel svetlo. Rozlúčil som sa s ním a zložil som. Vyšiel som z obývacej izby do haly, otvoril som domové dvere a zastal som na dláždení, ked sa po úzkej ceste priblížilo auto s nápisom Štátna polícia a zastalo. Vystúpili z neho dvaja uniformovaní policajti a zamierili ku mne. Ja som iba dúfal, že ani jeden z nich nie je môj obľúbený, i ked neznesiteľný poručík Con Noonan, a moja nádej sa splnila. Obaja boli radoví.

Jeden z nich prehovoril: „Voláte sa Goodwin?“

Prikývol som. Psi začali brechať.

„Po objavení mŕtvoly ste si sem prišli natiahnuť svoje unavené nohy?“

„Mŕtvolu som nenašiel ja. Bol to pes. A čo sa týka mojich nôh, vošli by ste láskavo dnu?“

Otvoril som im dvere a muži vošli dnu. Obrátil som ich pozornosť na Nobbyho, ležiaceho lavici.

„To je ďalší pes. Priplazil sa sem na prah, aby tu zdochol. Zišlo mi na um, že pani Rackhamovú mohli zavraždiť tým istým nožom ako psa a že by ste sa oň mohli zaujímať, skôr ako si ním niekto napríklad odkrojí chleba. Leeds šiel telefonovať a ja som prišiel sem. Nemám nijaké kurie oká.“

Jeden z policajtov podišiel k lavičke a pozrel na Nobbyho. Spýtal sa: „Dotkli ste sa noža?“

„Nie.“

„Bol tu Leeds s vami?“

„Áno.“

„On sa ho nedotkol?“

„Myslím, že nie. Ak áno, potom som to nevidel.“ Policajt sa obrátil ku kolegovi. „Teraz s tým nepohneme. Radšej by si tu mal ostať. Dobre?“

„V poriadku.“

„Potom dostaneš príkazy. Poďme, Goodwin.“

Odpochodoval k dverám, otvoril ich a pustil ma prvého. Vonku podišiel k autu, sadol si za volant a povedal mi: „Skočte dnu.“

Zastal som: „Kam?“

„Tam, kde mám namierené.“

„Ľutujem,“ odvetil som ľútostivo, „ale neviem kam. Ak sú to White Plains alebo kasárne, potreboval by som iný druh pozvania. Alebo to, alebo fyzické násilie.“

„Ach tak, vy ste právnik.“

„Nie, ale právnika rozoznám od druhých.“

„Gratulujem,“ naklonil sa ku mne a prehovoril nosom. „Pán Goodwin, idem do Birchvale do domu pani Rackhamovej. Boli by ste taký láskavý a pripojili sa ku mne?“

„S radosťou, ďakujem za pozvanie,“ povedal som srdečne a nastúpil som.

Zvyšok tej noci, viac než šesť hodín, od pol jednej až hodnú chvíľu po východe slnka, som mohol takisto stráviť v posteli a bol by som na tom rovnako. Zistil som iba to, že deviateho apríla vychádza slnko o 5,39, ale ani to nebolo spoľahlivé, pretože pohľad na obzor mi zakrývali kopce.

Poručík Con Noonan bol v Birchvale medzi ostatnými, nemal tu však také veľké slovo.

Aj napriek príchodu Cleveľanda Archera – okresného prokurátora osobne, celkové ovzdušie sa nenieslo v jednoznačnom duchu spravodlivosti. Niežeby všetci neboli za spravodlivosť, ale museli sa na to dívať perspektívne, a to nie je také jednoduché, ked zavraždia takého význačného a majetného daňového poplatníka, ako boia pani Rackhamová, a váä krátky zoznam podozrivých zahŕňa a) jej manžela, teraz vdovca, ktorý sa sám môže stať význačným daňovým poplatníkom, b) mladého schopného štátnika zvoleného za poslanca, c) nevestu nebohej, ktorá môže byť význačným daňovým poplatníkom skôr než vdovec, d) zástupcu riaditeľa bilióndolárovej newyorskej banky. Títo všetci patria medzi podozrivých, hoci vy sa modlíte, aby nimi neboli, lebo tak sa môžete sústrediť na dalších troch: e) bratranca mŕtvej, chovateľa psov, ktorý nenadväzuje nijaké priateľstvá, f) na jej sekretárku, obyčajnú zamestnankyňu a g) na súkromného detektíva z New Yorku, ktorému by občas nezaškodilo rozviazať jazyk. Takúto spoločnosť nemôžete jednoducho držať pokope na White Plains a prikázať chlapcom, aby v tom začali opatrne vŕtať.

Okrem pätnástich minút s Conom Noonanom som prvé dve hodiny strávil vo veľkej obývacej izbe, kde sme pozerali televíziu spolu s členmi rodiny, hosťmi, piatimi členmi personálu a s dvoma alebo viacerými policajnými úradníkmi. Nebolo to ani trochu zábavné. Dve slúžky neprestajne plakali, Barry Rackham chodil hore-dolu, občas si sadol, potom sa znovu začal prechádzať a nikomu sa neprihovoril. Oliver Pierce a Lina Darrowová sedeli na pohovke, občas si utrúsili slovko-dve, on rozprával viac. Bankár Dana Hammond bol nervózny. Väčšinou sklesnuto sedel s ovisnutou bradou a privretými očami, ale občas sa pomaly zdvihol, akoby ho niečo bolelo, a šiel čosi povedať ostatným; obyčajne Annabel alebo Leedsovi. Kecľ ma priviedli dnu, Leeds začal práve prikladať do krbu, a tým sa zaoberal po celý čas. Priložil tak veľa, že Annabel sa odtiaľ odtiahla na druhý koniec izby. Bola z nich najtichšia, ale podľa toho, ako zvierala čeľusť, som usúdil, že to nesvedčí o tom, že by sa jej to najmenej dotýkalo.

Jedného po druhom ich odvádzali na súkromný rozhovor a potom ich opäť privádzali. Ked som onedlho po príchode prišiel na rad ja, zistil som, že je tam poručík Noonan. Sedel v menšej izbe na konci chodby a vyzeral namrzený. Človek narodený s inštinktmi Hitlera v krajine, kde ľudia slobodne hlasujú, musí mať istotne ťažký život. Detektív, ktorý ma zaviedol dnu, ma postrčil k stoličke na druhej strane stola.

„Zasa vy,“ povedal Noonan.

Prikývol som. „Presne to isté si myslím aj ja. Nevidel som vás odvtedy, čo som vtedy neprešiel autom Louisa Ronyho.“

Nečakal som, že na to zareaguje, a ani to neurobil. „Zisťujete tu otrávenie psa v Hillside Kennels.“ K tomu som nemal čo poznamenať.

„Áno alebo nie?“ osopil sa na mňa. „Ak áno, odpovedzte na otázku“

„Och, prepáčte. Nevedel som, že je to otázka. Znelo to skôr ako konštatovanie.“

„Vyšetrujete otrávenie psa?“

„Začal som. Spolu s Leedsom sme tomu venovali hodinu predtým, ako sme sem prišli na večeru.“

„To tvrdil aj on. Zistili ste niečo?“

„Nič zvláštne. Okrem toho som mal aj kibicov, čo pre mňa nie je nijaká pomoc. Pani Freyovú a pána Hammonda.“

„Prišli ste sem všetci naraz?“

„Nie. Leeds a ja sme prišli asi hodinu po tom, čo odišla pani Freyová a pán Hammond.“

„Prišli ste autom?“

„Nie, peši. On kráčal a ja som bežal.“

„Bežali ste, prečo?“

„Aby som za ním nezaostal.“

Noonan sa usmial. Mal ten najskúpejší úsmev, aký som videl hádam len u Borisa Karloffa. „Beriete si príklad z eomiscov, čo, Goodwin?“

„Äno, prosím.“

„Opíšte mi tú večeru a čo sa stalo potom. Snažte sa podať to čo najvtipnejšie.“

Zabralo mi to desať minút, presne toľko, čo som venoval Wolfovi, ale prerušoval ma otázkami. Pridŕžal som sa faktov a podával som mu ich ako na tácni. Ked sme skončili, vrátil sa dozadu a zaujímalo ho, či všetci počuli, ako pani Rackhamová hovorí, že sa ide so psom prejsť, čo prirodzene počuli, pretože vyzvala každého, i ked bez úspechu. Potom ma poslali nazad do obývacej izby a na rad prišla Lina Darrowová. Uvažoval som, či sa bude tváriť taká hlúpa ako predo mnou.

Také nudné hodiny som ešte nikdy nezažil. Takisto som mohol byť aj domácim psom; nikto si ma nevšímal a ja som sa nenachádzal v situácii, žeby som im mohol povedať, ako sa mýlia. Raz som vyvinul vážne úsilie, aby som sa zapojil do rozhovoru; obišiel som všetkých a každému som čosi poznamenal, ale neviedlo to nikam. Dana Hammond na mňa iba pozrel, ale nedal sa nachytať. Oliver Pierce dokonca ani nezdvihol hlavu. Lina Darrowová čosi zamrmlala a odvrátila sa. Calvin Leeds sa ma opýtal, čo urobili s Nobbyho pozostatkami; pri mojej odpovedi prikývol, zamračil sa a šiel priložiť na oheň dalšie poleno. Annabel Freyová sa ma opýtala, či chcem ešte kávu, a ked som súhlasil, zrejme ma ani nepočula. Barry Rackham, na ktorého som narazil vo vzdialenom kúte izby, bol najzhovorčivejší. Chcel vedieť, či prišiel niekto z prokuratúry. Odvetil som, že neviem. Potom sa zaujímal o meno vyšetrujúceho úradníka a ja som povedal, že je to poručík Con Noonan. To bol najdlhší rozhovor, celé dve otázky a odpovede.

Ked sa o chvíľu konečne objavil prokurátor Cleveland Archer, dozvedel som sa o niečo viac. Vošiel dnu a predstavil sa. Všetci pristúpili k nemu, ja som mu pozrel na topánky a zistil som, že si bol zrejme v lese pozrieť miesto, kde sa našlo telo pani Rackhamovej. Takisto aj Ben Dykes, policajný šéf Westchesterského okresu, ktorý bol s ním. To ma trochu povzbudilo. Bola by hanba, keby som tam trčal celú noc a pritom nezistil aspoň tú najmizernejšiu maličkosť.

Archer sa najprv pozhováral s jednotlivcami a potom oslovil všetkých naraz: „Stala sa hrozná, príšerná vec. Zistilo sa, že pani Rackhamovú v lese na smrť dobodali – a takisto aj psa, čo bol s ňou. Máme použitý nôž – ako viete, už vám ho ukázali. Je to nôž na mäso, jeden z tých, aké majú tu v jedálni a s niektorými ste včera večer jedli. Máme výpovede vás všetkých, ale musíme sa tým, prirodzene, zaoberať aj dalej. Teraz sa o to nebudeme pokúšať. Sú už tri hodiny preč a ja sa ráno vrátim. Chcem sa iba opýtať, či mi niekto z vás nemá niečo povedať už teraz; hocičo, s čím by sa nemalo čakať do rána.“ Prebehol po nich očami. „Nikto?“

Neozval sa nijaký zvuk ani pohyb. Bola to naozaj zhovorčivá spoločnosť. Všetci iba stáli a zízali na neho, spolu so mnou. Rád by som bol zmiernil napätie nejakou poznámkou alebo otázkou, ale nechcel som mu pripomínať svoju prítomnosť.

Ale to aj tak nepotreboval. Ked sa všetci spolu so služobníctvom vypratali a ja s Leedsom sme sa pohli k dverám, Ben Dykes zvolal: „Goodwin!“

Leeds nezastal. Ja som sa obrátil.

Dykes podišiel ku mne. „Chcem sa vás na niečo opýtať.“

„Prosím.“

Prokurátor Archer sa k nám pridal a povedal: „Tam dnu s Noonanom, Ben.“

„Tí dvaja sú ako pes a mačka,“ namietol Dykes. „Spomínate si na prípad Sperling z minulého roku?“

„Rozhovor povediem ja,“ vyhlásil Archer a viedol nás chodbou do malej miestnosti, kde ešte stále sedel za stolom Noonan a debatoval s kolegom, ktorý ma priviedol z Hillside Kennels. Noonan sa zdvihol, ale ked sme si my traja pritiahli stoličky, opäť si sadol.

Archer, o niečo objemnejší než pred rokom, s okrúhlou červenou tvárou, vpadnutou a strhanou od napätia neobyčajne zlej noci, vyložil ruky na stôl a naklonil sa ku mne.

„Goodwin,“ oslovil ma naliehavo, ale mierne. „Chcem vám čosi povedať.“

„Nech sa páči, pán Archer,“ vyzval som ho. „Nikdy si ma nevšímali menej než teraz.“

„Mali sme veľa práce. Poručík Noonan, prirodzene, oznámil, čo ste mu povedali. Medzi nami, ťažko tomu uveriť. Vyzerá to takmer nemožné. Je dobre známe, že Nero Wolfe odmietne každý mesiac mnoho ponúk, lebo sa venuje prípadom, ktoré ho zaujímajú, a že najľahší a najrýchlejší spôsob, ako ho zaujať, je ponúknuť mu vysokú sumu. Ja teraz…

„Nie je to jediný spôsob…“ namietol som.

„To som ani nepovedal. Viem, že sa pridržiava istých kritérií a má dokonca svoje škrupule. Teraz sa mi však nechce veriť, že by videl niečo zaujímavé v otrávení psa – iste nie až natoľko pozoruhodné, aby vás sem poslal na weekend. A veľmi pochybujem, že Calvin Leeds, pokial som sa od neho dozvedel, je v takom postavení, aby ponúkol Wolfovi odmenu, ktorá by ho zvábila. Jeho sesternica, pani Rackhamová, by aj mohla, ale nebolo o nej známe, že by zbytočne vyhadzovala peniaze – skôr naopak. Wolfa sa na to, prirodzene, opýtame tiež, ale myslím si, že by sme mohli získať čas, keby sme sa na to opýtali vás. Žiadam vás, aby ste s nami spolupracovali pri rozlúštení tejto zbabelej, podlej vraždy. Ako viete, mám právo na tom trvať ako zodpovedný občan a človek, ktorý je oprávnený viesť vyšetrovania. Jednoducho neverím, že vás sem poslali iba preto, aby ste sa zaoberali otráveným psom.“

Všetci na mňa upierali pohľad.

„To nie,“ povedal som mierne.

„Aha, tak teda nie!“

„Dočerta, nie! Ako hovoríte, pán Wolfe by sa o to nezaujímal.“

„Tak ste klamali, vy darebák,“ zajasal Noonan.

„Máte pravdu ako obyčajne,“ uškrnul som sa na neho. „Neopýtali ste sa ma, prečo ma sem poslali, a ani ste nenaznačili, že by ste to chceli vedieť. Spýtali ste sa, či vyšetrujem ten prípad s otráveným psom, a ja som vám odvetil, že som tomu venoval hodinu, čo bola pravda. Opýtali ste sa, či som k niečomu dospel, a ja som vám povedal, že k ničomu zvláštnemu. Potom ste chceli vedieť, čo som tu videl a počul, a ja som vám všetko rozpovedal. Bolo to jedno z tých najnemožnejších a najhlúpejších vyšetrovaní, aké som kedy zažil, ale časom sa to môžete naučiť. Prvé…“

Noonan zo seba vyrazil: „Čo, vy mizerný…“

„Vyšetrovanie vediem ja,“ osopil sa na neho Archer. Potom sa obrátil ku mne: „Mohli ste to doložiť, Goodwin.“

„Jemu nie,“ odvelil som pevne. „Raz som sa už o to pokúsil a nemal z toho radosť. Aj tak pochybujem, že by tomu rozumel.“

„Tak tomu môžem porozumieť ja.“

„Prosím. Vo štvrtok popoludní telefonovala pani Rackhamová a dohodla si s pánom Wolfom schôdzku. Prišla včera ráno, v piatok, spolu s Leedsom, o jedenástej. Hovorila, že už tri roky a sedem mesiacov, odkedy sa vydala za Rackhama, mu dáva peniaze na osobné výdavky, ked si ich pýtal, ale že žiadal stále väčšiu sumu a ona mu začala dávať vždy menej, než si pýtal. Naposledy, druhého októbra, chcel pätnásťtisíc a ona odmietla. Nedala mu nič. Odvtedy si za posledných sedem mesiacov nič nepýtal a nič nedostal, ale napriek tomu veľa utrácal, a to ju trápilo. Najala si pána Wolfa, aby zistil, odkial a za čo dostáva tie prachy, a Wolfe ma sem poslal, aby som si ho obzrel a pokúsil sa na to prísť. Pre svoj tunajší pobyt som potreboval zámienku a otrávenie psa bolo viac ako priemerným dôvodom.“ Kývol som rukou. „To je všetko.“

„Hovoríte, že u vás bola s Leedsom?“ opýtal sa Noonan.

„Na toto čiastočne myslím,“ povedal som Benovi Dykesovi. „Na Noonanovu predstavu o kladení otázok. Musel počuť, ako hovorím, že Leeds bol s ňou.“

„Hej,“ povedal sucho Dykes, „ale nebudte taký prívetivý. Toto nie je nijaký piknik.“ Oslovil Noonana: „Leeds sa o tom zmienil?“

„Nie. Samozrejme som sa ho na to ani nepýtal.“

Dykes vstal a spýtal sa Archera: „Nemám po neho poslať? Šiel domov.“

Archer prikývol a Dykes odišiel. „Panebože,“ povedal Archer precítene, no nepatrilo to Noonanovi ani mne, ale zrejme občanom štátu New York. Sedel a občas si zahryzol do pery a potom sa ma opýtal: „To bolo všetko, čo chcela pani Rackhamová?“

„To bolo všetko, o čo žiadala.“

„Hádavala sa s manželom? Vyhrážal sa jej?“

„O tom nehovorila.“

„A čo presne povedala?“

To zabralo pol hodiny. Pre mňa to bolo jednoduché, pretože som musel iba použiť svoju pamäť; a podfa Wolfových príkazov som sa zmienil o všetkom okrem klobásy. Archer nevedel, čoho je moja pamäť schopná, tak som neopakoval reč pani Rackhamovej doslovne, hoci som mohol, lebo by si myslel, že to prekrúcam. Ale ked som skončil, vedel už všetko.

Potom mi dovolili zúčastniť sa rozhovoru s Leedsom, ktorý prišiel na začiatku môjho prednesú, ale nechali ho vonku, kým som nedokončil. Konečne ma prijali medzi seba, ale príliš neskoro, aby som sa dozvedel niečo nové. S Leedsom, ktorý bol prakticky členom rodiny, museli prebrať nielen jeho návštevu so sesternicou vo Wolfovej kancelárii, ale aj predošlé udalosti, a to zabralo dalšiu polhodinu. Hovoril, že on sám nemá ani poňatia, odkiaľ dostával Rackham peniaze. Ked sa to na žiadosť sesternice pokúsil dozvedieť osobne, nezistil nič. Nikdy nepočul, ani na vlastné uši, nijakú vážnu hádku medzi sesternicou a jej manželom. Atd. Čo sa týka toho, že nepovedal Noonanovi o návšteve vo Wolfovej kancelárii a o skutočnej príčine mojej prítomnosti v Birchvale, na to iba pokojne odvetil, že Noonan sa ho na nič také nepýtal a rozhodol sa čakať, kým sa ho na to neopýtajú.

Okresný prokurátor Archer nakoniec vyhlásil, že je už neskoro, vstal, natiahol sa, končekmi prstov si pretrel oči, položil pár otázok Dykesovi a Noonanovi, vydal niekoľko rozkazov a oslovil ma: „Ostávate u Leedsa?“

Odvetil som, že som tam nemienil stráviť taký dlhý čas, ale mám tam svoje veci.

„V poriadku. Budem vás zajtra – vlastne dnes – potrebovať.“

Povedal som, že som mu k dispozícii, a vyšiel som s Leedsom von. Ben Dykes sa ponúkol, že nás odvezie, ale odmietli sme.

Mlčky sme zamierili k chodníku na kraji lesa a obišli sme kľukaté chodníčky. Začalo sa brieždiťi nechýbalo veľa do východu slnka. Zašumel vánok, prebudili sa vtáci a začali si o ňom štebotať. Tempo, ktoré Leeds nasadil, ked sme prechádzali dlhým miernym svahom a dolu rovinou,.sa vôbec nevyrovnalo jeho predošlým výkonom, čo sa mi hodilo. Ani najmenej sa nepodobalo behu, vyzeralo to tak, že sa ani nedostaneme do postele.

Zrazu Leeds zastal a ja som zastal pri ňom. Na chodníčku tridsať krokov pred nami, sa zo zeme dvíhal muž, aby si nás obzrel. Zakričal: „Stojte! Kto tam?“

Odpovedali sme.

„V poriadku,“ odvetil. „Budete musieť zísť z tejto časti chodníka. Obíďte ho. Práve s tým začíname. Zavčasu a s oduševnením.“

Opýtali sme sa, koľko máme obísť, a on odvetil, že asi tristo metrov, na druhom konci vraj stojí ďalší. Odbočili sme z chodníka napravo do húštiny a pomaly sme sa vliekli nadol, hoci les bol naozaj pravidelný. Po niekoľkých minútach som sa Leedsa spýtal, či to miesto pozná, a on povedal, že áno

Čoskoro zastal a ja som sa k nemu pridal. Ja sám by som ho bol spoznal podľa lana, ktoré natiahli od stromu k stromu, čím vznikol veľký polkruh. Podišli sme k lanu a tam sme ostali stáť.

„Kde je Hebe?“ spýtal som sa.

„Museli prísť po mňa, aby som ju vzal. Je v Nobbyho búde. On ju už nebude potrebovať. Zobrali ho so sebou.“

Mlčky sme sa zhodli, že tam už nič nechceme, a pokračovali sme v ceste lesom, nevychádzajúc na chodník, až kým sine neprišli k expertovi na druhom konci zakázaného úseku, ktorému nestačila výzva, ale musel sa presvedčiť, či nie sme pár krvilačných luhárov. Nakoniec sa nad nami zľutoval a dovolil nám ísť dalej.

Bol som rád, že vzali Nobbyho so sebou, lebo ma už nečakal ten nepríjemný pohľad na malú halu s mŕtvym psom na lavici. Dom ináč vyzeral tak ako predtým. Leeds sa pri klietkach zastavil. Ja som vyšiel hore do svojej izby a vy zliekal som si nohavice, ktoré som si natiahol na pyžamu, ked ma zrazu oslepil žiarivý lúč, prichádzajúci oblokom. Pristúpil som k obloku a vystrčil som hlavu: Bolo to vychádzajúce slnko, ktoré sa pokúšalo niekoho vyplašiť. Pozrel som na hodinky a videl som, že je 5,39, ale ako som už povedal, v pohľade na obzor mi bránili kopce. Roletu som nechal vytiahnutú a šiel som sa vystrieť na posteľ, a zívol som tak dôkladne, ako to len bolo možné.

Domové dvere sa otvorili a zavreli. Na schodoch sa ozvali kroky. Pri mojich otvorených dverách sa zjavil Leeds, vošiel dnu a povedal: „O hodinu budem musieť vstať a ísť von, tak vám radšej zavriem.“

Poďakoval som sa mu. Nehýbal sa.

„Moja sesternica zaplatila pánu Wolfovi desaťtisíc dolárov. Čo urobí teraz?“

„Neviem Nepýtal som sa ho. Prečo?“

„Napadlo mi, že by si ich možno chcel v jej záujme zarobiť, aspoň časť z nich. V tom prípade, ak sa polícia nikam nedostane.“

„Možno,“ pripustil som. „Navrhnem mu to.“

Ešte stále sa nemal k odchodu, akoby mal ešte čosi na mysli. Naozaj mal, a vyšiel s tým von.

„To sa stáva v najlepších rodinách,“ vyhlásil s dôrazom, obrátil sa a zatvoril za sebou dvere.

Zažmúrii som oči, ale vôbec som sa neusiloval zbaviť myšlienok. Keby som zaspal, nedalo sa predpokladať, kedy sa zobudím. Chcel som Wolfovi zatelefonovať o ôsmej, štvrť hodiny predtým, ako k nemu vojde Fritz s raňajkami na podnose. Zatiaľ by som mal porozmýšľať, čo rozumné môžem urobiť alebo navrhnúť. Podľa toho, čo som zistil, najväčšia ťažkosť spočívala v tom, že som sa s nikým nezhováral. Okrem Leedsa by so mnou nikto nehovoril, a ten mal ďaleko od zhovorčivosti.

Mám vo zvyku nečakane si uvedomiť – ako zrejme aj viacerí ľudia – že som sa rozhodol už nejaký čas predtým, bez toho, aby som o tom vedel. Toho rána sa to stalo o 6,25. Ked som pozrel na hodinky, zrazu mi išlo na um, že nebdiem preto, aby som o ôsmej zatelefonoval Wolfovi, ale aby som mohol odtial vyraziť, len čo si budem istý, že Leeds spi; a teraz som si už istejší ani nemohol byť.

Vstal som, zhodil som pyžamu a obliekol sa. Nechcel som utvoriť rekord, ale nestrácal som zbytočne čas. S taškou v jednej ruke a s topánkami v druhej som po špičkách prešiel chodbou, dolu schodmi a potom von na kamennú dlažbu. I ked som neutekal od Calvina Leedsa, želal som si dostať sa z Westchesterského okresu prv, než sa niekto dozvie, že tam hore nespím. Nechcel som nijako riskovať. Sedel som na kameni a šnuroval som si topánku, ked náhle zabrechal pes, a tým dal signál všetkým ostatným. Rýchlo som sa vztýčil, schmatol som tašku, rozbehol som sa k autu, odomkol ho, vliezol som dnu, naštartoval som a prešiel som popri dome práve vo chvíli, ked sa z bočných dverí vynoril Leeds. Zabrzdil som, vystrčil hlavu z okienka a skríkol som:

„Musím si niečo vybaviť, do videnia neskôr!“ a vyrútil som sa bránou až na hlavnú cestu.

V to sobotné ráno tni patrili všetky cesty; z Iavej strany ma oslepovalo ranné slnko a bol by to príjemný výlet, keby som mal na to náladu. A tú som veru nemal. Táto situácia sa ani najmenej nepodobala dvom predošlým, ked sme Arnoldovi Zeckovi skrížili cestu a niekoho zabili. Vtedy boli mŕtvi Zeckovi ľudia, a Zeck, Wolfe a verejná mienka stáli na jednej strane. Tentoraz bol podozrivým číslo jedna Zeckov človek, Barry Rackham, a Wolfe musí vrátiť desať tisícoviek svojej mŕtvej klientky a zatiaľ sa o ne starať bez toho, aby si ich mohol zarobiť alebo postaviť sa proti Zeckovi. Pretože som Wolfa poznal, uháňal som toho rána smerom na juh po autostráde Sawmill River.

Ked som odbočil zo Západnej diaľnice na Štyridsiatu siedmu ulicu, vežové hodiny ukazovali 7,18. Musel som prejsť na Deviatu avenue a obrátil som na juh. Ulice boli také pusté ako za mestom. Zabočil som doprava na Tridsiatu piatu ulicu, pokračoval som ďalej Desiatou avenue, skoro až na začiatok Jedenástej, a zastal som pri obrubníku pred Wolfovým starým domom z hnedého kameňa.

Ešte predtým než som vypäl motor, zbadal som čosi, čo rna prinútilo vyvaliť oči – pohľad, s akým som sa nestretol ani raz v tých tisícich prípadoch, ked som tam zastal s autom.

Predné dvere boli otvorené dokorán.

f)

Rozbúchalo sa mi srdce. Preglgol som, vyskočil som von, prebehol som cez chodník, hore siedmimi schodmi k prahu a potom dnu. Fritz a Theodore boli v hale a kráčali ku mne. Výraz na ich tvárach stačil na to, aby človeku vyrazilo dych.

„Vari nevetráte dom?“ spýtal som sa.

„Je preč,“ povedal Fritz.

„Preč, kde?“

„Neviem, odišiel v noci. Ked som videl, že sú dvere otvorené…“

„Čo to máte v ruke?“

„Nechal ich na stole v svojej izbe… pre Theodora, pre mňa a jeden pre vás…“

Vytrhol som mu papier z roztrasených rúk a pozrel som na ten vrchný. Písmo bolo Wolíovo. Milý Fritz,

Marko Vukčič Vás vezme do služby. Mal by Vám platiť aspoň dvetisíc dolárov mesačne. Srdečný pozdrav od

Nera Wolfa

Vzal som další. Milý Theodore, rastliny prevezme pán Hewitt a bude pri nich potrebovať Vašu pomoc. Mal by Vám platiť okolo dvesto dolárov týždenne.

Pozdravuje Vás Nero Wolfe

Pozrel som na ten tretí. AG

Nehľadajte ma.

Čo najsrdečnejšie Vás pozdravuje

NW

Prečítal som ich znovu, skúmajúc každé slovo, a obrátil som sa k Frilzovi a Theodorovi: „Pocite si sadnúť.“ Šiel som do kancelárie a sadol som si za stôl. Pritiahli si oproti mne stoličky.

„Odišiel,“ povedal Fritz, akoby sa snažil presvedčŕť sám seba.

„Tak sa zdá,“ povedal som útočne.

„Vy viete, kde je,“ obvinil ma Theodore. „Nebude to maličkosť, premiestniť niektoré rastliny bez poškodenia. Nepáči sa mi, že mám pracovať na Long Islande, ani za dvesto dolárov týždenne. Kedy sa vráti?“

„Pozrite, Theodore,“ povedal som. „Kašlem na to, čo sa vám páči alebo nepáči. Pán Wolfe vás vždy rozmaznával, pretože ste najlepším pestovateľom orchideí na svete. Toto je práve taký vhodný čas ako inokedy, aby som vám povedal, že mi pripomínate kyslé mlieko. Neviem, kde sa pán Wolfe nachádza, ani či a kedy sa vráti. Vám posiela iba pozdravy. Mne poslal svoje na j srdečnej š ie pozdravy. Tak čušte.“

Posunul som sa k Fritzovi. „Myslí si, že Marko Vukčič by vám mal platiť dvakrát toľko ako on. To sa na neho podobá. Vidíte, že ma škrie to, čo urobil, ale nie som prekvapený. Aby som vám ukázal, ako dobre ho poznám, môžem vám všetko opísať: onedlho po tom, čo som mu minulej noci telefonoval, iba nám napísal tie odkazy, vyšiel z domu a nechal dvere otvorené – ak tvrdíte, že ste ich tak našli, – aby ukázal každému, kto by sa o to mohol zaujímať, že dnu už nikto a nič zaujímavé nie je. Vy ste vstali ako obyčajne o pol siedmej, zbadali ste otvorené dvere, zašli ste do jeho izby, našli ste prázdnu posteľ a odkazy na stole. Ked ste zo skleníka zavolali Theodora, vrátili ste sa do jeho izby a zistili ste, že si so sebou nezobral nič. Potom ste s Theodorom na seba zízali, až do môjho príchodu. Máte k tomu niečo dodať?“

„Nechcem pracovať na Long Islande,“ vyhlásil Theodore. Fritz iba povedal: „Nájdite ho, Archie.“

„Odkazuje mi, aby som to nerobil.“

„Áno – ale aj tak ho hľadajte. Kde bude spať? Čo bude jesť?“

250

t –

Vstal som, podišiel k safu, otvoril som ho a nazrel som do priečinka s hotovosťou, kde sme mali zásobu pre nepredvídané výdavky. Malo tam byť čosi vyše štyritisíc dolárov, a ostalo tam vyše tisíc. Zatvoril som, otočil som kľukou a povedal som Fritzovi: „Bude spať aj jesť. Podal som vám to všetko správne?“

„Nie celkom. Zmizol jeden z jeho kufrov, pyžamy, zubná kefka, elektrický holiaci strojček, tri košele a desať párov ponožiek.“

„Vzal si vychádzkovú palicu?“

„Nie. Iba starý sivý plášť a starý sivý klobúk.“

„Zjavili sa tu nejakí návštevníci?“

„Nie.“

„Nijaký telefonát okrem toho môjho?“

„O tom vašom neviem. Obaja sme mali zapojené telefóny, ale viete, že ja ich neberiem, pokial ste vonku, a kým mi to neprikáže. Zazvonilo to len raz, osem minút po dvanástej.“

„Idú vám zle hodinky. To som bol ja. Bolo päť minút po dvanástej.“ Potľapkal som ho po pleci: „Dobre. Dúfam, že sa vám nové zamestnanie zapáči. Ako to vyzerá s raňajkami?“

„Ale, Archie! Jeho raňajky…“

„Aj ja by som ich mohol zjesť. Prešiel som šesťdesiat kilometrov s prázdnym žalúdkom.“ Opäť som ho potľapkal. „Pozrite, Fritz. V tejto chvíli som na neho skutočne napálený. Po niekoľkých dolkách, pečenej šunke a po ôsmich alebo desiatich vajciach na masle a štvrťlitri kávy uvidíme. Myslím, že ma to bude jedovať ešte viac než teraz, ale uvidíme. Ostal vám tam nejaký z jeho obľúbených medov, aký som v poslednom čase nejedol? Napríklad tymianový?“

„Áno – niečo ostalo. Štyri poháre.“

„Dobre. Zjem ho s teplými dolkami. Potom uvidíme, ako sa budem cítiť.“

„Nikdy by som si to nebol pomyslel,“ Fritzovi sa zatriasol hlas, zarazil sa a pokračoval: „Nikdy by som nebol povedal, že sa také niečo prihodí. Čo to má znamenať, Archie?“ Bol to takmer nárek. „Čo to znamená? Apetít mal dobrý.“

„Dnes sme mali presadiť niekoľko Miltonií,“ povedal skľúčene Theodore.

Zašomral som:.Tak ich choďte presadiť. Aj tak by vám nijako nepomohol. Vypadnite a nechajte ma osamote. Musím rozmýšľať. Okrem toho som aj hladný… Tak choďte už!“

Theodore sa s hundraním odšuchtal. Fritz, ktorý kráčal za ním, sa pri dverách obrátil: „To je to, Archie. Uvažujte. Pouvažujte, kde je, kým vám prinesiem raňajky.“

Odišiel a ja som si sadol za stôl, aby som porozmýšľal, ale nemohol som sa sústrediť. Bol som príliš nasrdený, aby som mohol uvažovať. „Nehľadajte ma.“ To bol celý on aždo posledného písmenka. Veľmi dobre vedel, že ak niekedy prídem domov a zistím, že zmizol, najrozumnejším činom bude začať ho hľadať, a tu ma zrazu zmrazil hned na začiatku. Niežeby som nemal ani poňatia. Pre toto som odišiel od Leedsa bez oznámenia a uháňal som takmer stoštyridsaťkilometrovou rýchlosťou za hodinu: mal som predtuchu. Prešli dva roky, odkedy mi Wolfe povedal: „Archie, musíte zabudnúť, že poznáte meno toho človeka. Ak niekedy pri svojej práci zistím, že máme protichodné záujmy a musím ho zničiť, opustím tento dom, nájdem si miesto, kde budem môcť pracovať a spať, a jesť, ak bude na to čas – a ostanem tam, kým s ním neskoncujem.“

Tak potiaľ to bolo v poriadku, ale čo bude so mnou? Pri inej príležitosti, o rok neskôr, poznamenal pred piatimi členmi Sperlingovej rodiny v mojej prítomnosti: „V tom prípade spoznáme obaja, že je to boj na život a na smrť. Vtedy bude

0 mojej činnosti vedieť iba pán Goodwin a nanajvýš dvaja ďalší.“ Ale vtedy ešte neexistoval nijaký dôvod k tejto zrážke. A ja som bol ten spomenutý Goodwin a hľadel som na.Nehľadajte ma“. Prečo ma z toho vynechal? Tí dvaja, ktorých mal na mysli, boli istotne Saul Panzer a Marko Vukčič a ja som sa neodvážil zavolať Saulovi a položiť mu niekoľko diskrétnych otázok, a okrem toho, ked sa Saulovi zdôveril a mňa z toho vynechal, nech ide do čerta! Ale čo som mal povedať niektorým ľudom – napríklad prokurátorovi Westchesterského okresu?

Na túto otázku som dostal aspoň čiastočnú odpoveď,

1 keď odtiaľ, odkiaľ som to nečakal. Ked som dojedol dolky, šunku, vajcia, tymianový med a vypil som kávu, vrátil som sa do kancelárie, lebo som chcel zistiť, či som schopný upokojiť sa a začať rozmýšľať. Až o chvíľu som si uvedomil, že sedím vo Wolfom kresle za jeho stolom, Ešte nikdy v ňom nikto nesedel, iba ja. Pocítil som voči sebe nechuť. Vyzeralo to, akoby bol Wolfe s tým kreslom navždy skoncoval, a to bol nepekný postoj, nezáleží na tom, do akej miery som bol nazlostený. Otvoril som priečinok stola a začal som prezerať jeho obsah, predstierajúc, že som si tam sadol kvôli tomu, a pustil som sa do dôkladnej prehliadky, ked zazvonil zvonček. Obetoval som čas na to, aby som šiel otvoriť, pretože som ešte vôbec nezačal rozmýšľať a nevedel som, čo robiť. Ked som cez zrkadlové sklo na dverách videl, že muž vonku je neznámy človek v civile, pomyslel som si, že ho nechám zvoniť, kým sa neunaví, ale premohla ma zvedavosť, a tak som otvoril. Bol to iba civil s veľkými ušami, v starom plášti a chcel sa zhovárať s pánom Nerom Wolfom. Povedal som mu, že pán Wolfe v sobotu neúraduje, ale že som jeho dôverný spolupracovník a či mu môžem nejako pomôcť. Pomyslel si, že hádam môžem, vybral z vrecka obálku, vytiahol z nej hárok papiera a vystrel ho.

„Som z Gazette,“ vyhlásil. „Dnes ráno sme dostali poštou tento inzerát – chceme sa uistiť, či je to pravda.“

Vzal som papier a začal som čítať. Bol to jeden z našich hlavičkových papierov, písmo a štýl boli Wolfove. Hore stálo:

Vytlačte inzerát v pondelkovom čísle, prvý odstavec, na šírku dvoch štipcov, požadovanej hrúbky. Tenkým typom, nenápadne. Pošlite účet na uvedenú adresu. Pod rukopisom bolo napísané tlačenými písmenami:

PÁN NERO WOLFE OZNAMUJE, ŽE KONČI SVOJU ČINNOSŤ V DETEKTÍVNEJ KANCELÁRII DNES 10. APRÍLA 1950

Odvtedy pán Wolfe prestáva úradovať. Klienti s neukončenými záležitosťami sa môžu obrátiť na pána Archieho Goodwina. Žiadostiam ostatných sa nebude venovať pozornosť.

Pod tým Wolfov podpis. Bol pravý.

Ked som sa to naučil naspamäť, podal som mu ho: „Áno, je to v poriadku. Iste. Dajte to na dobré miesto.“

„Je to autentické?“

„Bezpochyby.“

„Počujte, chcem ho vidieť. Venujte mi chviľu. Dobré miesto, doparoma, bude to prvá strana, ak sa mi podarí dať dokopy nejaký článok.“

„Neveríte vlastným inzerátom? Stojí tu, že pán Wolfe odteraz neúraduje.“ Privrel som dvere a nechal som iba malú medzeru: „Nikdy predtým som vás nevidel, ale Lon Cohen je môj starý priateľ. Začína pracovať večer, však?“

„Áno, ale…“

„Povedzte mu, aby sa neobťažoval sem telefonovať. Pán Wolfe je preč a klienti sa majú obracať na mňa, ako hovorí inzerát. Pozor na nohu, lebo vám ju privrznem.“

Zatvoril som dvere a zaistil som ich retiazkou. Ked som sa vracal cez halu, z kuchyne sa vynoril Fritz a spýtal sa: „Kto to bol?“

Uprel som na neho pohľad. „Doparoma, veľmi dobre viete,“ povedal som, „že ked tu bol pán Wolfe, nikdy by sa vám ani neprisnilo položiť takú otázku, či už mne alebo jemu. Nech sa vám o tom nesníva ani teraz, najmä nie vtedy, ked mám takúto náladu.“

„Chcel som iba…“

„Straťte sa. Radím vám, aby ste zmizli, kým si to nerozmyslím.“

Šiel som do kancelárie a tentoraz som si sadol do vlastného kresla. Aspoň že som od Wolfa dostal nejaké inštrukcie, hoci spôsob, ako ich poslal, bol naozaj zložitý. Inzerát, prirodzene, naznačoval, že nemám zatajovať jeho neprítomnosť; skôr naopak. Čo bolo dôležitejšie, prikazoval mi vzdať sa prípadu Rackhamovej. Mal som sa zaoberať žiadosťami klientov s neukončenými záležitosťami, ale iba klientov; a pretože pani Rackhamová bola mŕtva, nemohla nič žiadať, to rozhodlo. Ďalšia vec – ešte stále som mal svoju prácu – nie tak ako Fritz a Theodore. Ale nemal som oprávnenie podpisovať šeky. Náhle mi čosi napadlo. Skutočnosť, že som si to neuvedomil prv, ospravedlňuje postavenie, v akom som sa ocitol. Spomenul som si, ako mi raz Wolfe, mysliac na možnosť budúcej zrážky s Arnoldom Zeckom, ktorá by ho mohla zahnať do „líščej diery“, prikázal, aby som do depozitného trezoru v Jersey vložil päťdesiattisíc dolárov v hotovosti. Chcel si tak zabezpečiť finančný zdroj pre tú svoju „líščiu dieru“; a tak tu bolo tých päťdesiat tisícoviek, ktoré som uložil pod vymysleným menom. Sedel som a myslel na to, aký som musel byť skľúčený, že som si na to nespomenul prv, než zazvonil telefón a ja som ho zdvihol.

„Tu kancelária Nera Wolfa, pri telefóne Archie Goodwin.“

Túto bežnú frázu som použil preto, lebo podľa inzerátu Wolfe odchádzal až další deň.

„Archie?“ Známy hlas znel prekvapene. „Si to ty, Archie?“

„Áno. Haló, Marko Tak skoro v nedeľu?“

„Ale ja som si myslel, že si preč. Chcel som ti nechať u Fritza odkaz. Od Nera.“

Marko Vukčič, majiteľ a vedúci Rustermanovej reštaurácie, jediného miesta, kde Wolfe rád jedol mimo domu, bol jediným človekom v New Yorku, ktorý volal Wolfa krstným menom. Povedal som mu, že ten odkaz by som rád prevzal sám.

„Nie priamo od Nera,“ povedal. „Skôr odo mňa. Musím ťa čím prv vidieť. Mohol by si sem prísť?“

Súhlasil som. Nebolo sa treba takto pýtať, pretože jediným miestom, kde ho bolo možno nájsť, bola budova reštaurácie; či už na jednom z dvoch poschodí určených pre verejnosť, alebo v jeho súkromnom byte.

Povedal som Fritzovi, že idem preč a vrátim sa, až budem tu.

Ked som prechádzal po Päťdesialej štvrtej ulici, bol som si na osemdesiat percent istý, že o niekoľko minút budem hovoriť s Wolfom. Veľmi ťažko by mu padlo opustiť kvôli „líščej diere“ miesto, kde sa varilo a podávalo najkvalitnejšie jedlo v Amerike a zároveň bydlisko jeho najlepšieho a najstaršieho priateľa Dokonca i po tom, ako som vstúpil do bočných dverí, vyšiel na tretie poschodie a uvidel výraz Markovej tváre, ked ma privítal, pevne mi stisol ruku a zamrmlal: „Môj úbohý mladý priateľ,“ – ešte aj vtedy som si myslel, že sa iba dramaticky pripravuje na to, aby ma zaviedol clo izby k Wolfovi.

Ale nebolo to tak. Zaviedol ma iba do kresla pri obloku. On si sadol do druhého a hladel na mňa s rukami na kolenách; hlavu mal ako obyčajne trochu nachýlenú nabok.

„Kamarát Archie,“ povedal súcitne, „mám ti oznámiť isté veci. Ale najskôr by som ti chcel povedať niečo osobné. Chcem ti pripomenúť, že poznám Nera oveľa dlhšie než ty. Poznali sme sa ešte ako chlapci v inom kraji – oveľa mladší, než si bol ty toho dňa pred mnohými rokmi, ked si ho videl prvý raz a začal si pre neho pracovať. Je to môj starý a drahý priateľ a ja pre neho znamenám to isté. Takže bolo prirodzené, že minulej noci prišiel za mnou.“

„Samozrejme,“ prisvedčil som. „Prečo nie?“

„Vôbec sa nemusíš cítiť dotknutý. Nič si z toho nerob.“

„Dobre. Kedy prišiel?“

„O druhej v noci. Bol tu asi hodinu a polom odišiel. Toto ti mám povedať a ešte čosi. Chceš si to zapísať?“

„Môžem si to zapamätať takisto ako vy. Spusťte.“

Marko prikývol. „Viem o tvojej dobrej pamäti. Nero ju často spomínal.“ Privrel oči a o chvíľu ich opäť otvoril. „Ide o päť vecí. Najprv rastliny. Minulú noc telefonoval Hewittovi, ktorý zajtra zariadi presťahovanie rastlín do svojho domu a Theodore príde k nemu pracovať. Po druhé…“

„Mám spísať zoznam rastlín? Aj ten tam treba poslať?“

„Neviem. Môžem povedať len to, čo mi nariadil. To je všetko, čo sa týka rastlín. Bližšie ti to hádam vysvetlí pán Hewitt. Ďalej je tu Fritz. Bude pracovať u mňa a dobre mu zaplatím. Dnes sa s ním stretnem a dohovoríme sa. Je nešťastný, čo?“

„Myslí si, že pán Wolfe zomrie od hladu.“

„To určite. Ak nie od toho, potom od niečoho iného. Jeho zamestnanie som vždy pokladal za šialenstvo. Po tretie –1 to sa týka mňa. Dal mi splnomocnenie. Chceš ho vidieť?“

„Nie, dakujem, beriem vás za slovo.“

„Mám ho tu zamknuté. Nero povedal, že je to legálne, a on to predsa vie. Môžem ti podpisovať šeky. Môžem podpísať hocičo. Môžem robiť všetko to, čo on.“

„V určitých hraniciach. Nemôžete…“ mávol som rukou. „Nechajme to. Po štvrté?“

„Štvrtý je dom. Mám ho ponúknuť aj s príslušenstvom na predaj. K tomu mi dal dôverné inštrukcie.“

Vypleštil som na neho oči. „Predať dom aj s príslušenstvom?“

„Áno. Dostal som súkromné inštrukcie vzťahujúce sa na cenu a termín.“

„Tomu neverím.“

Zdvihol plecia a spustil ich. „Povedal som Nerovi, že si budeš myslieť, že nevravím pravdu.“

„Nemyslím, že nevravíte pravdu. Jednoducho tomu neverím. Okrem toho postel a iné veci v mojej izbe patria mne. Musím sa vysťahovať dnes, alebo môžem počkať do zajtra?“

Marko vydal zvuk, ktorý som pokladal za prejav súcitu. „Môj úbohý mladý priateľ,“ povedal, akoby sa ospravedlňoval, „s tým sa vôbec netreba ponáhľať. Predaj domu nemožno porovnávať s predajom baranej kotlety. Predpokladám, že tam zatiaľ budeš bývať aj naďalej.“

„To hovoril on?“

„Nie. Ale prečo by si nemal? To je moja vlastná myšlienka. A teraz sme sa dostali k piatej a poslednej veci: k inštrukciám, ktoré mi dal Nero pre teba.“

„Och, naozaj? To je múdre. Aké inštrukcie?“

„Máš sa riadiť a vystujx>vať podľa svojich skúseností a inteligencie.“

Zmĺkol. Prikývol som. „To je samozrejmé, to robím vždy. A okrem toho?“

„To je všetko. Ďalšie inštrukcie pre teba už nemám,“ Marko rozhodil rukami. „Povedal som už všetko.“

„To vy nazývate inštrukciami?“

„Ja nie. On.“ Naklonil sa ku mne. „Povedal som mu, Archie, že jeho chovanie nemožno ospravedlniť. Chcel odísť, len čo mi povie tých päť vecí a nič viac. Kedže nedostal odpoveď, obrátil sa a odišiel. Okrem toho neviem nič, naozaj.“

„Kam šiel? Kde je? Nenechal mi nijaký odkaz?“

„Nie. Len to, čo som ti povedal.“

^^^taa

„Doparoma, udrelo mu to na mozog ako väčšine géniov,“ vyhlásil som a zdvihol som sa na odchod.

7

Chodil som autom po okolí celé dve hodiny; väčšinou to bolo v parku. Občas som pre zmenu zamieril aj do ulíc.

V dome som nebol schopný uvažovať a pomyslel som si, že v aute mi to možno pôjde lepšie. Okrem toho mi prekážala prítomnosť Fritza a Theodcra, vlastne každého človeka. Tak som podľa svojich skúseností a inteligencie chodil autom hore-dolu. V jednej chvíli som si jasne uvedomil, v čom spočívajú moje ťažkosti; prvýkrát po mnohých rokoch som nemal čo robiť. Ako som sa mohol rozhodnúť čo podniknúť, ked som nemal čo podniknúť? Teraz sa mi vidí, že som nikdy nezašiel dalej ako po Sto desiatu ulicu a na juh najdalej na Štrnástu ulicu, lebo som predpokladal, že Wolfe je niekde v tomto okruhu, a nechcel som ho opustiť.

Ked som ho opustil, nebolo to dobrovoľné. Prešiel som stovkou cez Druhú avenue, a zastal som, čakajúc na zelenú, hned vedľa akéhosi policajného auta. Len čo sa svetlo zmenilo, policajt vystrčil z auta hlavu a skríkol: „Zastavte pri obrubníku!“

Tak ako každý iný motorista, poctený touto pozornosťou, som poslúchol. Policajné auto zastalo vedľa mňa, policajt z neho vystúpil a oslovil ma: „Ukážte mi preukaz.“

Vyšiel som von, podal som mu ho a on sa do neho pozrel.

„Hej, videlo sa mi, že som vás spoznal,“ vrátil mi preukaz, obišiel moje auto, pristúpil ku mne a navrhol:

„Podte so mnou do deväťnásteho obvodu. Šesťdesiata siedma, východne od Lexington Avenue.“

„To je jeden nápad,“ pripustil som. „Ale čo by ste povedali na Brooklynskú botanickú záhradu, najmä ked je Veľká noc? Zveziem vás ta.“

Nedojalo ho to. „Podme, Goodwin, podme. Viem, že ste dobrý vtáčik. Počul som o vás všetko. Podme.“

„Uvedte mi nejaký dôvod, to je jedno aký. Budte taký láskavý.“

„Dôvod nepoznám. Poznám len príkaz, že vás mám zobrať so sebou; prišiel asi pred dvoma hodinami. Možno ste nemali na Velkú noc nechať to dieťa samotné na kostolných schodoch.“

„To som nemal,“ súhlasil som. „Podme poňho.“

Cúvol som do ulice, s policajným autom za chrbtom. Náš ciel – okrsok devätnásteho obvodu, nebol pre mňa ničím novým. Raz som tam strávil väčšiu časť noci v rozhovore s poručíkom Rowcliffom – Conom Noonanom newyorského policajného okrsku.

Ked ma únosca zaviedol dnu k stolu a oznámil to seržantovi, mal istú pripomienku. Jeho meno vraj nie je John F. O’Brien, ale John R O’Brien. Vysvetlil seržantovi, že na tom trvá, pretože vlani sa jeden z jeho hrdinských činov pripísal Johnovi F., a odvtedy si už ani raz nedá ujsť priznanie zásluhy za vypátranie hladanej osoby. Ked to vybavil, milo sa so mnou rozlúčil a odišiel. Potom seržant niekam telefonoval. Ked zložil, pozrel na mňa s väčším záujmom

„Hľadajú vás z Westchesteru,“ oznámil. „Opustili ste miesto zločinu a súdny obvod. Chcete to preťahovať?“

„Mohla by to byť psina, ale o tom pochybujem. A čo ak nechcem?“

„Dolu v meste je chlapík z Westchesteru. Ide si sem po vás.“

Potriasol som hlavou. „Budem sa brániť zubami-nechtami. Poznám dokopy štrnásť právnikov. Desať k jednej, že nemá nijaké papiere. Toto je jeden z tých bratských činov, aké mi nevoňajú. Ste na rade seržant.“

„Nestrašte ma. Ak nemá nijaké papiere, pošlem vás dolu do mesta, nech si to s vami vybavia.“

„Hej,“ pripustil som, „tak by ste sa z toho vyzuli. Ale môžeme to vybaviť jednoduchšie pre nás oboch, ak sa na to podujmete. Spojte sa s okresným prokurátorom vo Westchesteri a dajte mi ho. Za rozhovor zaplatím.“

Spočiatku sa mu tento návrh nepozdával, ale potom áno. Myslím, že zmenil rozhodnutie, lebo sa mu naskytla príležitosť dostať sa k čerstvým klebetám týkajúcim sa vraždy mesiaca. Bolo ho treba presvedčiť, ale ked som mu povedal, le prokurátor bude u Rackhaniovcov, a dal som mu číslo, nakoniec to rozhodlo. Ked ho prepojili, oznámil, že chce iba poskytnúť okresnému prokurátorovi príležitosť pohovoriť si s Archie Goodwinom, ak si to bude želať. Želal si. Obišiel som ohrádku, aby som sa dostal k stolu, a prevzal som telefón.

„Pán Archer?“

„Äno. To je…“

„Počkajte!“ povedal som dôrazne. „Viem presne, čo chcete povedať. Dopustil som sa priestupku. To…“

„Prikázal som vám nehýbať sa odtialto, a vy ste sa odkradli. Odišli ste…“

„Nekázali ste mi, aby som tam ostal. Opýtali ste sa ma, či bývam u Leedsa, a ja som vám povedal, že tam mám veci. Potom ste spomenuli, že ma budete dnes potrebovať, a ja som, prirodzene, súhlasil. Keby som bol ostal u Leedsa, mal som právo na sedem hodín spánku. Rozhodol som sa tých sedem hodín využiť na čosi iné, a okrem toho ešte ani neprešli. Tak vidíte, že kvôli mne vyvolávate zbytočný poplach. Sú tu dve možnosti. Niečo si zahryznem a potom prídem, ale bez sprievodu, alebo to tomu chlapíkovi, ktorého ste po mňa poslali, sťažím, ako len budem môcť. Tak si z toho vyberte. Práve prichádza.“

„Kto?“

„Ten váš človek. Vchádza do dverí. Ak sa rozhodnete, že ma chcete vidieť ešte dnes, nariadle mu, aby ma nesledoval. Dodáva mi to sebavedomie.“

Ticho. Potom: „Nariadili sme vám neopúšťať okres.“

„Nikto mi nič také nenariadil.“

„Ani vy ani Wolfe ste o jedenástej neboli doma, alebo ak ste boli, nestretli ste sa s mojím človekom.“

„Bol som na Veľkonočnej prehliadke.“

Opäť ticho, trochu dlhšie. „Kedy tu budete? V Birchvale.“

„Môžem to urobiť za dve hodiny.“

„Môj človek je tam?“

„Áno.“

„Dajte mi ho.“

To stačilo. Páčilo sa mi to až na jednu vec. Ked west2ŕ>D

chesterský detektív skončil rozhovor s Archerom a stanovilo sa, že si pôjdem svojou cestou, a seržant veľkodušne vyhlásil, že policajné oddelenie telefonát uhradí, spýtal som sa detektíva, či pochopil, že nemám chuť, aby ma sledovali, a on odpovedal, že to ma nemusí trápiť, pretože sa vracia na Tridsiatu piatu ulicu za Nerom Wolfom. O to som sa veľmi nestaral, ale mlčal som, pretože som sa ešte presne nerozhodol čo povedať. Ked som na Lexington Avenue objavil bufet s obloženými chlebíčkami a sladeným mliekom, šiel som najprv do telefónnej búdky, zavolal som domov a prikázal Fritzovi, aby nechával retiazku na dverách a oznámil návštevníkom, že Wolfe odišiel z mesta, a nič viac, a aby nikoho nepúšťa! dnu.

Pohyb mi pomohol. Pretože som si počas jazdy v parku a na uliciach ujasnil svoje bezprostredné trampoty, teraz na ceste do Birchvale som sa sústredil na celú vec. Vzhľadom na situáciu, spolu s detailom ponúknutia domu na predaj a bez toho najnepatrnejšieho odkazu pre mňa, by som sa stavil, že Wolfe sa jednoducho utiahol do „líščej diery“. Pozrime, kam sa ten nenápadný Marko dostal so svojím úbohým priateľstvom z mladosti. Bolo nepochopiteľné, že sa Wolfe rozhodol navždy sa ho vzdať. Veľakrát, ked mu veci a ľudia – často aj ja – liezli na nervy, spomenul mi dom v Egypte a aký by tam bol príjemný život. Vždy som to vypustil z hlavy. Ale teraz som si uvedomil, že človek, ktorý je natoľko výstredný, že hrozí, že pôjde žiť do Egypta, je dosť výstredný na to, aby to aj uskutočnil, najmä ked sa to dostane až tam, že otvorí balík s klobásou a musí utekať, aby si zachránil život.

Preto by som bol hlupák, keby som predpokladal, že využíva tento čas na zhromaždenie „munície“ a zosnovanie plánov. Nemohol som však ani predpokladať, že to nie je tak. Nemohol som predpokladať nič. Bud navždy odišiel, alebo nainscenoval šarádu, v porovnaní s ktorou by sa všetky jeho ostatné výkony zdali malicherné. Na túto otázku spolu s ostatnými som mal zrejme odpovedať, riadiac sa svojimi skúsenosťami a inteligenciou, a tento jeho kompliment som nijako neoceňoval. Keby som bol odkázaný na seba, dobre; dostal by som sa z toho. Ale ešte stále som mal brať plat, tak čo dalej? Ked som zahýbal ku vchodu do Birchvale, všetky moje úvahy o celkovej situácii ma priviedli len tam, že som bol napálený ešte viac než predtým.

Pri vchode ma zastavil jeden z Noonanových kolegov, ktorý stál na stráži, a dovolil mi odbočiť, až ked som mu ukázal štvoro dokladov. Zaparkoval som vedľa domu na priestranstve obrúbenom zimozeleňou, zamieril som k dverám a dnu ma vpustila slúžka; vyzerala bledá a udychčaná. Nepovedala ani slova, iba mi podržala dvere; bol tam však aj muž, jeden z tých chlapcov z okresu, ktorých som poznal z videnia, ale nie podľa mena. Povedal: „Tadiaľto,“ a viedol ma napravo do tej istej malej miestnosti, ktorú som videl už predtým.

Ben Dykes, sediaci za stolom s kopou papierov, na mňa zavrčal: „Tak ste sa sem konečne dostali.“

„Povedal som Archerovi, že tu budem o druhej. Je jedna päťdesiatosem.“

„Hm. Sadnite si.“

Posadil som sa. Dvere ostali otvorené, ale môj sluch nezachytil nijaký zvuk okrem šuchotania papierov, ktoré si Dykes prezeral.

„Už ste to vyriešili?“ spýtal som sa zdvorilo. „Je tu také prekliate ticho. V New Yorku je oveľa väčší hluk. Ak ste…“

Zmĺkol som, pretože som dostal odpoved. Kdesi začal klopkať písací stroj. Bolo to nejasné, vzdialené, ale za tým strojom iste sedel profesionál.

„Predpokladám, že Archer vie, že som tu?“ ozval som sa.

„Prestaňte už hýbať ústami,“ poradil mi Dykes a ani nezdvihol hlavu.

Pokrčil som plecom, vystrel som si nohy, skrížil ich a usiloval som sa zistiť, čo sú to za papiere. Bol som pridaleko, aby som mohol rozoznať slová, ale podľa rôznych náznakov som nakoniec usúdil, že sú to podpísané výpovede rodiny, hosťov a personálu, naklepané strojom. Nakoľko som v tej chvíli nemal čo robiť, bol by som rád s nimi Dykesovi pomohol, ale pochyboval som, že má cenu namáhať si hlas. Po námahe spojenej s lúštením papierov sa mi zatvorili oči, a prvý raz som si uvedomil, ako sa mi chce spať. Pomyslel som si, že by som ich mal radšej otvoriť, a potom som si uvedomil, že to bude svedčiť o mojej silnejšej vôli, ked ich nechám zatvorené a budem pritom bdieť…

Ktosi mi potriasol hlavou ako shakerom na koktail. Rozhorčene som sa mykol, vystrčil som zovretú päsť, otvoril oči a vyskočil som na nohy. Predo mnou cúval kostnatý chlapík s dlhým krkom. Vyzeral prekvapene a zároveň nazlostené.

„Prepáčte,“ povedal som. „Myslím, že som si na sekundu zdriemol.“

„Zdriemli ste si na štyridsať minút,“ vyhlásil Dykes. Ešte stále sedel za stolom s papiermi a vedia neho stál prokurátor Archer.

„Tých mojich sedem hodín ešte stále neprešlo,“ povedal som.

„Chceme od vás výpoved,“ povedal netrpezlivo Archer.

„Čím skôr, tým lepšie,“ pristal som a vzal som si stoličku. Archer sedel na konci stola po mojej Iavej strane, Dykes oproti mne a ten kostnatý chlapík so zápisníkom a perom na druhej strane.

„Najprv,“ povedal Archer, „nám zopakujte, čo ste nám včera večer povedali o návšteve pani Rackhamovej a Leedsa vo vašej kancelárii.“

„Ale,“ namietol som, „to zaberie aspoň pol hodiny a vy máte robotu. Nebolo to nič zvláštne. Ubezpečujem vás, že vám to nič nepovie.“

„Len hovorte. Chcem to počuť a mám otázky.“

Dôkladne som zívol, pretrel som si oči končekmi prstov a začal som. Spočiatku to bolo nesúvislé, ale po jednejdvoch minútach to plynulo tak lahko, že som cítil pôžitok, ked som si predstavil, ako to porovnávajú so záznamom môjho predošlého prednesú, ak ho vôbec majú.

Archer mi položil niekolko otázok a Dykes jednu alebo dve. Nakoniec sa ma Archer opýtal: „Podpíšete to, Goodvín?

„Samozrejme, s radosťou. Ak uhradíte úradné trovy.“

„Chodte to naklepať, Cheney.“

Kostnatý chlapík sa zdvihol aj so zápisníkom a odišiel. Ked sa dvere zatvorili, Archer prehovoril.

„Vy to vlastne tiež môžete vedieť, Goodwini vaše tvrdenie bolo vyvrátené. Pán Rackham hovorí, že ten rozhovor jeho ženy s Wolíom je lož.“

„Hej? Ako to vie? On tam nebol.“

„Hovoril, že nemohla povedať to, čo ste nám tvrdili vy, pretože to nie je pravda. Vraví, že medzi nimi neboli nijaké problémy alebo nedorozumenia vo finančných otázkach. Spomenul aj to, že mu hovorila, že má podozrenie o spoľahlivosti pána Hammonda z Metropolitan Trust Company, ktorý spravuje jej finančné záležitosti. Povedala, že sa o tom porozpráva s Nerom Wolfom.“

„Dobre,“ zívol som. „To je zaujímavé. Leeds tvrdí to isté čo ja. A kto je s ním?“

„Doteraz nikto.“

„Skúsili ste to s Leedsom?“

„Áno, ako hovoríte, je na vašej strane. Podpísal výpoveď, pán Rackham ju tiež podpísal.“

„Čo hovorí Hammond?“

„Ešte som…“ Archer sa odmlčal a pozrel na mňa. „Hádam som vám to nemal povedať. Nechajte si to pre seba. Je to chúlostivá vec, keď sa s niečím takým máte obrátiť na zodpovedného úradníka známej banky.“

„To je pravda,“ súhlasil som. „Rovnako chúlostivé je nazvať milionára klamárom – najmä pre vás. Pre mňa nie. Ja ho preto nazývam klamárom. Predpokladám, že je milionár, nie?“

Archer s Dykesom si vymenili pohľad.

„Nechajte si to pre seba, ak chcete,“ povedal som s pochopením. „Leeds mi to beztak povie, ak to vie. Vie to?“

„Áno. Dnes prečítali testament rodine. Bol som pri tom. Veľa odkázala služobníctvu a vzdialeným príbuzným. Pani Freyová dostáva toto sídlo a milión dolárov. Leeds zdedil pol milióna. Lina Darrowová dvestotisíc. Zvyšok pripadá pánu Rackhamovi.“

„Vidím. Takže je potom milionárom, a to je chúlostivé. Dokonca aj vtedy, ak je klamárom, a to je viac než isté. Toto vyhlásenie podpíšem aj trojmo, ak chcete. To je všetko, čo môžem povedať.“

„Ja to staviam na tri k jednej,“ Archer sa naklonil ku mne. „Počúvajte, Goodwirt. Veľmi si vážim talent Nera Wolfa. Mám na to príčiny, ako viete. Ale nemienim znášať, aby svojou vrtošivosťou zasahoval do mojej práce. Chcem od neho výpoved, ktorá potvrdí vašu a Leedsovu, a chcem ju získať bez meškania. Poslal som za ním svojho človeka. Dnes predpoludním o jedenástej mu oznámili, že tam nie je ani Wolfe ani vy a že nevedia, kde sa nachádzate. To bolo vtedy, ked vznikol ten poplach okolo vás. Môj človek mi telefonoval pred hodinou. Znovu šiel do Wolfovho domu a povedali mu, že Wolfe je mimo mesta, a to bolo všetko, čo sa dozvedel.“

Archer zaťal päsť a položil ju na stôl. „To nenechám len tak, Goodwin. Je to ten najtvrdší oriešok, s akým som sa vo svojom okrese stretol, odkedy tu pracujem, ale nenechám to tak. Môže byť čím chce, ale je to namyslený vypasený kohút a je načase, aby ho niekto zavolal. Tu je telefón, ktorý môžete použiť. Ak tu do dvoch hodín nebude a neporozpráva sa so mnou, vydáme naňho zatykač ako na dôležitého svedka. Tu je telefón.“

„Pochybujem, že by ste mu to mohli prišiť. Nebol nikde tu v okolí.“

„Hlúposť,“ zavrčal Ben Dykes. „Nebuďte blázon. V piatok ho obťažuje a v sobotu ju zavraždia.“

Konečne som sa rozhodol. Cítil som, že by bolo pôžitkom nechať ich vydať zatykač, ale keby som sa pokúsil vykrúcať, zajtra by som potreboval naozaj výnimočné ospravedlnenie, ked uvidia inzerát v Gazette. Tak som si pomyslel, nech to čert vezme, teraz je na to práve taký vhodný čas ako aj inokedy, a povedal som im to.

„Nemôžem mu zatelefonovať, pretože neviem, kde je.“

„Hahaha,“ ozval sa Dykes, „hahaha.“

„Äno,“ pripustil som, „mohla by to byť aj lesť. Ale nie je. Neviem, kde je, či je mimo mesta alebo nie. Viem iba to, že minulej noci odišiel z domu, ešte kým som bol tu, a nevrátil sa – vlastne nie, ešte čosi. Viem aj to, že navštívil svojho priateľa Vukčiča a postaral sa o presťahovanie svojich rastlín a o nové zamestnanie svojmu kuchárovi. A dal Vukčičovi splnomocnenie. Do Gazette poslal inzerát, v ktorom oznamuje, že zanecháva prácu súkromného detektíva.“

Dykes sa už nerehotal. Iba sedel a mračil sa na mňa. Archer zošpúlil ústa a uprel na mňa pohľad, ako keby sa snažil dovidieť do mňa. To trvalo niekoľko sekúnd a začal som sa cítiť nesvoj. Znesiem pohľad jedného páru očí, ale nie dvoch naraz

Nakoniec Dykes obrátil tvár k Archerovi. „To teda pekne vyzerá.“

Archer prikývol, nespúšťajúc zo mňa oči. „Ťažko to uveriť, Goodwin.“

„To hovorím aj ja. Pre neho…“

„Nie, nie. Nechce sa mi veriť, že Wolfe a vy by ste sa pokúsili o niečo také neuveriteľné ako toto. Zrejme bol k tomu prinútený. Vy ste mu včera v noci telefonovali od Leedsa, len čo ste sa dostali k telefónu po zavraždení pani Rackhamovej. To bolo…“

„Prepáčte,“ povedal som pevne. „Nie len čo som sa dostal k telefónu po zavraždení pani Rackhamovej. Len čo som sa dostal k telefónu, ked som zistil, že ju zavraždili.“

„Veľmi dobre. Nie sme na súde.“ Nakláňal sa ku mne. „To bolo krátko po polnoci. Čo ste mu hovorili?“

„Oznámil som mu, čo sa stalo. Rozpovedal som mu to tak podrobne, ako sa len dalo za ten čas, ktorý som na to mal, všetko od svojho príchodu sem až dovtedy. Ak telefonistka počúvala, môžete si to s ňou skonfrontovať. Opýtal som sa, či sa mám vo svojej výpovedi obmedziť iba na tunajšie udalosti a nechať ho, nech rozpovie zvyšok, ale on povedal, že si nemám nechať nič, ani tú najmenšiu podrobnosť týkajúcu sa rozhovoru s pani Rackhamovou. Ako viete, držal som sa jeho príkazov.“

„No zbohom,“ povedal Dykes. „Kamarát, zdá sa, že teraz ste na rade vy, aby ste sa zapotili.“

Archer ho ignoroval. „A potom ako vám prikázal, aby ste polícii nič nezatajili, zrazu o polnoci sa rozhodne, že má už svojej práce po krk, pošle do novín oznámenie o odchode, navštívi priateľa, aby zariadil opateru svojim orchideám, a čo urobil potom? Tak ma to upútalo, že mi možno niečo vypadlo.“

„Neviem, čo urobil. Odišiel z domu, nevedno kam. Zmizol.“

Prirodzene, uvedomoval som si, ako to znie. Vyzeralo to naozaj nezmyselne. Nechýbalo veľa, aby som to ešte zhoršil tým, že by som im rozpovedal o klobáse a slzotvornom plyne, prirodzene tak, že neviem, kto ho poslal, ale zavčasu som si uvedomil, ako by to dopadlo. Tým by som ich dorazil. Ale musel som niečo povedať alebo urobiť; rozhodol som sa teda podať dôkazy, a siahol som do vrecka.

„Na stole v svojej spálni nechal odkazy,“ povedal som, „pre Fritza, Theodora a pre mňa. Tu je ten môj.“

Podal som ho Archerovi. Prečítal ho a podal Dykesovi. Ten ho prečítal dvakrát a vrátil ho Archerovi, ktorý si ho strčil do vrecka.

„Panebože,“ povedal znovu Dykes a vrhol na mňa pohľad, ktorý sa mi nepáčil. „Za tým sa naozaj čosi skrýva. Vždy som si myslel, že Nero Wolfe hrá v niektorých prípadoch svoju úlohu, ale toto je to najhoršie, čo som kedy videl. Naozaj.“ Obrátil sa k Archerovi. „Je to jasné.“

„To teda je,“ Archer zaťal päsť. „Goodwin, nežiadam vás, aby ste mi to rozpovedali. Poviem to za vás. Ked ste tam s Leedsom našli pani Rackhamovú mŕtvu, dohodli ste sa na historke o jej návšteve u Nera Wolfa. Leeds to sem prišiel oznámiť. Vy ste šli do jeho domu zavolať Wolfovi a podať mu správu o vražde a historke, na ktorej ste sa s Leedsom dohodli, alebo ju už Wolfe poznal, pretože ste predstierali, že vyšetrujete ten prípad s otráveným psom. Akokoľvek to už bolo, Wolfe vedel niečo, čo sa neodvážil zatajiť a takisto ani prezradiť. Najpálčivejším problémom sa stala tá vražda. Preto zmizol a my sme ho nenašli, a môže to trvať aj deň alebo týždeň, kým sa nám to podarí. Ale máme vás.“

Udrel päsťou do stola, ale nie silne. „Vy viete, kde je Wolfe. Viete, prečo musel utiecť. Iste vidíte, že vaše postavenie nie je ľahké. Nikam sa s ním nedostanete. Ani dvadsať Nerov Wolfov by vás z toho nevytiahlo so zdravou kožou. Aj ak spriada jedno zo svojich ohromujúcich prekvapení, aj ked príde zajtra do mojej kancelárie s vrahom a usvedčujúcimi dôkazmi, neustúpim. Neexistuje nijaký písomný záznam toho, čo ste povedali včera v noci. Zavolám nazad stenografa, vymažeme jeho zápis a vy môžete začať odznova.“

„Radšej to vysypte, syn môj,“ ozval sa Dykes celkom priatelsky. „Vernosť zamestnávateľovi je pekná vec, ale nie vtedy, ked vzal nohy na plecia.“

Zívol som. „Bože môj, ale sa mi chce spať. Netrápilo by ma to tak veľmi, keby som pomáhal niekomu, kto to potrebuje, Či je to už spravodlivé alebo nie, ale je to zahanbujúce, ked sa držím pravdy. Opýtajte sa ma zajtra, pýtajte sa ma celé leto, ale budem odmietať klamať. A neviem, kde sa pán Wolfe nachádza.“

Archer vstal: „Vystavte zatykač na dôležitého svedka a zatvorte ho,“ povedal piskľavo a odišiel.

8

Vo väznici na White Plains používajú päť litrov silného dezinfekčného roztoku a rozstrekujú ho, prirodzene, každý deň, aj v nedeľu. Toto vyhlásenie môžem doložiť dvoma dôkazmi: potvrdil mi to dozorca na druhom poschodí, ktorý sa volá Wilkes, a môj nadpriemerne vyvinutý čuch.

Nemal som príležitosť prezrieť si všetko za tých dvadsať hodín, ktoré som tam strávil v tú Veľkonočnú nedeľu a nasledujúci deň, ale okrem zápachu som nezistil nič, čo by sa mohlo dať do novín, aj ked tvrdíte, že polícia si musí dávať na také typy, ako som ja, pozor. Moja cela – alebo presnejšie naša cela, pretože som mal spoločníka, bola taká čistá, ako sa to vezme. Prikrývky boli také napáchnuté, že nás to nútilo držať ich čo najdalej od brady, ale to mohol byť iba predsudok. Svetlo nebolo nijaké výnimočné, ale stačilo na to, aby sa pri ňom dalo tridsať dní čítať.

So svojím prostredím a spoločníkom som sa bližšie zoznámil až v pondelok, tak sa mi chcelo spať, ked so mnou boli konečne hotoví a uviedli ma do mojej cely. Boli neoblomní, ale nie nemilosrdní. Dovolili mi zatelefonovať Fritzovi, že neprídem domov, čo bolo dobre, lebo nevedno, čo by urobil, keby okrem Wolfovho zmiznutia nedostal ani odo mňa jedinú správu. Pokúsil som sa zavolať Nathanielovi Parkerovi, jedinému advokátovi, ktorého mal Wolfe chuť pozvať na obed; ale z toho nebolo nič, lebo odišiel na weekend. Ked som sa konečne vystrel na lôžko, zabudol som na tento svet desať sekúnd nato, ako sa moja hlava dotkla vankúša, ktorý sa skladal z mojich nohavíc zabalených v košeli.

Len svojim šatám, presnejšie povedané saku a veste, som mohol vdačiť za to, že môj tunajší pobyt bol príjemnejší, než som očakával už hned na začiatku. Prespal som azda polovicu z toho, čo som mohol, ked ma zrazu prebudil pekelný hluk. Zdvihol som hlavu a otvoril oči. Na druhej strane cely, vo vzdialenosti vystretej ruky, sedel môj spoluväzeň, chlapík približne v mojom veku, možno o niečo starší, so širokými plecami a s hrivou strapatých čiernych vlasov. Zíval.

„Čo má znamenať tento lomoz?“ spýtal som sa. „Koniec sveta?“

„Raňajky a o desať minút kontrola,“ odvetil a vstal. Na nohách mal iba ponožky. „Hlúpy zvyk.“

„To teda naozaj,“ prikývol som, otočil som sa a sadol som si na kraj lôžka.

Ked kráčal ku stoličke, kde ležalo jeho šatstvo, padol mu zrak na moju stoličku a zamieril k nej, aby si obzrel sako a vestu. Chytil medzi prsty fazónku, obzrel si podšívku a skúmal gombíkovú dierku. Potom sa bez slova vrátil na svoju stranu – celé dva kroky, a začal sa obliekať. Ja som pokračoval v otázkach.

„Kedy sa budeme umývať?“ spýtal som sa.

„Po raňajkách,“ odvetil. „Ak vám na tom záleží.“

Za mrežami sa zjavil človek v uniforme a za pomoci jeho rúk sa dvere cely rozleteli dokorán.

„Počkajte, Wilkes,“ povedal môj spoločník a potom sa ma opýtal: „Ste bez groša?“

„Samozrejme. Toto je moderná väznica.“

„Máte chuť na slaninu a vajcia?“

„Práve to by som si dal.“

„Hrianku z bieleho chleba alebo ryžu?“

„Hrianku.“

„Máme rovnaký vkus. Urobte dve, Wilkes. Po dve porcie zo všetkého.“

„Ako si želáte,“ povedal dozorca zreteľne a odišiel. Môj spoločník si zasunul kravatu pod golier košele a povedal:

„Pri nástupe a kontrole výnimky nepovoľujú, ale odpadky jesť nemusíte. Budeme raňajkovať spolu“

„To je od vás veľmi milé,“ povedal som úprimne. „Rád by som tie raňajky uhradil ja, ked mi vrátia peňaženku.“

Kývol rukou. „Nechajte to tak.“

Ako som zistil, nástup a kontrola nemali byť príležitosťou ku konverzácii. Bolo nás tam spolu štyridsať; rozličných postáv a veľkostí, a pravdu povediac, nevyzerali sme ako vyznamenaní za zásluhy modrou stuhou. Pach raňajok a dezinfekčného prostriedku dostatočne vysvetľoval výraz na tvárach, nech to už bolo čokoľvek, čo ich sem dostalo, preto sa mi naozaj uľavilo, ked som sa vrátil so svojím spoločníkom, do našej útulnej cely.

Umyli sme si ruky a tvár, a on si práve čistil zuby, ked prišli raňajky na veľkom, čistom alumíniovom podnose. V porovnaní s Fritzovými výrobkami sa to ledva dalo jesť, ale vzhľadom na spoločné jedlo, ktoré som videl a cítil, to bola naozajstná hostina Nakoľko môj spoločník objednal dve porcie zo všetkého, boli tam dva výtlačky rannej Gazette, a ešte prv než sa dotkol svojho pomarančového džúsu, vzal noviny a nepozrúc na titulnú stranu, vyhľadal si športové správy. Keď si prezrel program dňa, usrkol si trochu džúsu a spýtal sa: „Zaujímate sa o dostihy?“

„Čiastočne,“ povedal som vážne. „Páči sa mi váš spôsob vyjadrovania. Rád trávim čas so vzdelanými ľuďmi.“

Vrhol na mňa podozrievavý pohľad, uvidel môj statočný, úprimný výraz a uvoľnil sa. „To je prirodzené. Pozrite sa na svoje oblečenie.“

Sedeli sme na stoličkách a delil nás malý drevený stolík. Bolo to dosť pohodlné až na to, že sme nemali dosť miesta, aby sme si mohli vystrieť noviny. Môj spoločník ich mal ešte stále otvorené pri športe, ked si ich vystrel na konci lôžka, zahĺbil sa do nich a zahryzol do hrianky. Ja som si vyrovnal na kolene titulnú stranu. Úbohá pani Rackhamová vyzerala na fotografii ešte škaredšie než v skutočnosti, čo bolo hanebné, aj ked už nežila a nemohla to vidieť. Wolfovo a moje meno stáli v podtitulkoch pod troma stĺpcami opisujúcimi vraždu. Pozrel som nižšie, kde bola poznámka o pokračovaní, a našiel som si štvrtú stranu, kde som uvidel viac fotografií. Wolfova bola iba priemerná, vyzeral trochu tučný, ale moja bola vynikajúca. Na dalšej stál v pozore doberman. Mala to byť chytená Hebe, o čom som vážne pochyboval. V texte o mne a o Wolfovi sa spomínal jeho náhly odchod zo zamestnania a moja prítomnosť na mieste vraždy, ako aj to, že ma zatkli. Bolo tam aj interview s Markom Vukčičom, podpísané Lonom Cohenom. Stavil by som sa aspoň desať k jednej, že Lon použil moje meno, aby sa dostal k Markovi.

Ked som dojedol raňajky a dopil kávu, ktorá bola naozaj dobrá, pohrúžil som sa do čítania a nevenoval som najmenšiu pozornosť svojmu spoločníkovi, ktorý dočítal šport a pustil sa do prehľadu denných udalostí. Zrazu som pocítil, že som pozorovaný, a bolo to naozaj tak. Pozorne sa na mňa zahľadel, potom pozrel na svoju štvrtú stranu a opäť uprel oči na mňa.

Uškrnul som sa na neho. „Naozaj zarážajúca podobnosť, čo? Ale nemyslím, že je to ten pravý pes. Nie som nijaký odborník, ale Hebe nie je až taká štíhla.“

Pozrel na mňa s novým, nie príliš priateľským výrazom. „Tak vy ste ten Wolfov malý Archie.“

„Bol som.“ kývol som rukou. „Prečítajte si noviny. Teraz som zrejme už iba svoj malý Archie.“

„Tak som teda objednal raňajky fízľovi.“

„Nie celkom. Nepovedal som, že zaplatím, ked mi vrátia peňaženku?“

Pokrútil hlavou. „Nechce sa mi veriť. V tomto obleku? Myslel som, že ste mali ťažkosti pri prepade na Covered Porch. S tými policajtmi to ide stále viac dolu vodou. Pozrime sa, dokonca tu v tejto diere stretnem chlapíka v takomto oblečení a vykľuje sa z neho policajt!“

„Presne povedané ja nie som policajt,“ cítil som sa dotknutý. „Povedal som, že sa mi páči, ako rozprávate, ale začínate byť neopatrný. Všimol som si, že ste vzdelaný, a preto som sa mal mať na pozore. Vzdelaných ľudí ťažko nájsť v takejto diere. Ale dnes nie sú fízli často vzdelaní. Hodili ma sem, lebo si myslia, že mám prsty vo vražde, čo nie je pravda, a ked to už raz skúsili, môžu sa o to pokúsiť znovu. To, že ma sem s vami zatvorili, nebolo také hlúpe, ale vy ste to prehnali, ked ste mi hned kúpili raňajky. To ma prinútilo uvažovať.“

Vstal a hladel dolu na mňa. „Dajte si pozor na ústa. Môžete dostať po papuli.“

„Za čo?“

„Potrebujete lekciu. Myslíte si, že som podvodník, čo?“

„Hlúposť. Kto je teraz urazený?“ kývol som rukou. „Vy ste mi vynadali a ja vám tiež. Ja to odvolávam, a odvolajte to aj vy. Nechajme to tak.“

Bol však príliš urazený, aby sa s tým tak rýchlo vysporiadal. Vystrel dlaň, ešte raz na mňa vrhol pohľad, urobil niekoľko krokov medzi svojou stoličkou a lôžkom a polom si ľahol aj s novinami. Hlavu mal pri chodbe, lebo tam bolo lepšie svetlo. Nasledoval som jeho príklad, zložil som si jednu z diek pod hlavu a rozprestrel som si na ňu vreckovku. Prešli dve hodiny a desať minút, a obaja sme mlčali. Vedel som to presne, pretože ked som sa natiahol, pozrel som na hodinky, uvažujúc o tom, koľko času asi prejde, kým sa vráti Parker a vyslobodí ma odtiaľto; a vtedy bolo deväť hodín, desať minút. Ked som preštudoval Gazette tak dôkladne ako nijaké noviny predtým, pozrel som na hodinky po dvadsiaty raz a zistil som, že je pol dvanástej, ked zrazu prehovoril:

„Počujte, Goodwin, čo budete robiť teraz?“

Pustil som noviny na zem. „Neviem, asi si zdriemnem.“

„Nemyslím v tejto chvíli. Má vás kto odtiaľto dostať?“

„Mal by. Známy advokát Parker.“

„Čo urobíte potom?“

„Pôjdem domov a okúpem sa.“

„A potom?“

„Vyčistím si zuby a oholím sa.“

„A dalej?“

Otočil som hlavu a pozrel som na neho. „Ste akýsi neodbytný. Čo odo mňa chcete?“

„Nič.“ Zrazu bol celkom ľahostajný a ja som si všimol, že z profilu vyzerá trochu ako John Ľ. Lewis, ibaže oveľa mladší. Pokračoval: „Len som si tak pomyslel, že odchodom Nera Wolfa ste stratili aj zamestnanie. Nemôžem myslieť?“

„To môžete. Ak to nebolí.“

Krátka prestávka. Potom sa ozval znovu: „Trochu som už o vás počul. Čo ste vlastne za človeka?“

„Och, som mysliteľ ako aj vy. Som aj vzdelaný. Z algebry som dostával dobré známky. Spím dobre. Som statočný a ambiciózny a som silná osobnosť.“

„Viete sa vynájsť.“

„V určitých situáciách. Ťažko by som sa stratil v okruhu pätnástich kilometrov Times Square, keby mi zaviazali oči. Čo mi vlastne chcete navrhnúť?“

Nezareagoval, ale šiel na to z inej strany. „Volám sa Christy, Max Christy. Počuli ste už niekedy o mne?“

Ak som aj počul, bolo to čosi neurčité, ale nechcel som ho uraziť. „Max Christy?“ zašomral som. „Nebudle smiešny.“

„Myslel som si, že ste mohli. V tomto meste sa pohybujem len pár rokov, a nerozchyrujem to, ale niektorí ľudia o mne hovoria. Koľko vám platil Wolfe?“

„To je moja vec,“ namietol som mierne. „Nechcem, aby sa to dostalo do novín. Dobre som sa najedol a dostával som nejaké peniaze. Nič okrem…“

Na chodbe sa ozvali kroky, zastali pri našich dverách a dozorca zavolal: „Pán Christy! Máte ísť dole do kancelárie!“

Môj spoločník sa vystrel. „Vráťte sa o desať minút, Wilkes,“ povedal, „teraz nemôžem.“

I ja som to potvrdil. „Radíme sa, Wilkes,“ zamrmlal som.

„Ale myslím, že vás chcú prepustiť.“

„Aj mne sa zdá. Vráťte sa o desať minút.“

Wilkes čosi zahundral a odišiel. Christy pokračoval: „Hovorili ste…“

„Hej. Že hocikoľko nad päťdesiat tisícoviek ročne by zo mňa urobilo dobrého poslucháča.“

„Myslím to vážne, Goodwin.“

„Ja takisto.“

„Vy nie. Nikdy ste sa ani len na kilometer nepriblížili k päťdesiatim tisíckam ročne. Potom mi pozrel rovno do očí: „Jednako to nie je otázka koľko tisíc ročne – aspoň nie v tomto druhu podnikania.“

„V akom?“

„V tom, ktorým sa zaoberám ja. Ako som sa vám predstavil?“

„Max Christy.“

„Tak čo chcete? Vezmite napríklad moju prítomnosť v tejto cele. Zobrali ma včera omylom pri Covered Porch, ale keby nebola nedeľa – a tiež Veľká noc, pustili by ma v priebehu hodiny. Teraz nie je…“ pozrel sa na hodinky, „ešte ani poludnie, a som voľný. Ešte nikdy neexistovala taká organizácia. Pre muža, ako ste vy, by sa našla špeciálna práca a špeciálne príležitosti, keby ste sa chceli na to dať. Museli by ste však ukázať, čo viete. Vaša myšlienka o toľkých tisíckach ročne nie je práve najrealistickejšia, určite nie v skúšobnej lehote, ale potom by už záležalo iba na vás. Keby ste v nej začali pracovať, neexistovala by pre vás prakticky nijaká hranica. Druhou otázkou je daň z príjmu.“

„Prečo?“

„Jednoducho použijete vlastný úsudok. Povedzme, že Wolfe vám platil tridsaťtisíc ročne, hoci to toľko nebolo. Ako by ste mohli zasiahnuť do dane z príjmu? Nijako. Stiahli vám ju prv, než ste dostali plat. Nikdy ste to ani nevideli. V tomto novom zamestnaní by ste o tom rozhodovali sám. Nedáte sa obtiahnuť, ale pritom budete vyzerať čestný a bezúhonný, a použijete svoj vlastný úsudok.“

Christy zdvihol svoj trup a sadol si na kraj postele.

„Počujete, Goodwin. Navrhujem vám to, lebo mi to pred chvíľou napadlo. Ako som tu tak ležal a čítal o vás, pomyslel som si: tu je muž zrelého veku a bohatých skúseností, slobodný, naozajstná osobnosť, pozná ľudí, pozná kopu fízlov, niekoľko rokov bol súkromným detektívom, a tak by bol ochotný na hocičo, čo znie dosť sľubne; práve stratil zamestnanie, zamiešal sa do tej ošemetnej vraždy vo Westchesteri a možno by práve teraz potreboval pomoc. Takto som uvažoval a potom som si pomyslel: prečo sa ho neopýtať? Nemôžem vám zaručiť nič, najmä ak ste na prvom mieste v zozname pri vyšetrovaní vraždy, ale ak teraz potrebujete pomoc a potom neskôr by ste chceli získať nejakú šancu, ja som Max Christy a mohol by som za vás stratiť slovo. Ak ste…“

Ked sme pri dverách začuli kroky, odmlčal sa. Spoza dverí sa ozval Wilkesov hlas: „Dolu vás čakajú, pán Christy. Povedal som im, že si máte ešte čosi vybaviť, ale poslali ma po vás.“

„Dobre, Wilkes. Už idem.“ Môj spoločník vstal. „Čo vy na to, Goodwin?“

„Som vám povdačný.“ povedal som. Wilkes, ktorý medzitým odomkol, tam ostal stáť, a ja som si pritom myslel svoje. „Ked sa dostanem von a trochu sa poobzerám, potom uvidím, ako sa veci majú.“ Vstal som. „Ako sa môžem s vami spojiť?“

„Najlepšie bude telefonicky. Churchill päť, tri, dva, Iri, dva. Nie som tam často, ale okamžite mi dajú vedieť. Najlepšie bude, ak si to zapíšete.“

„Zapamätám si to.“ Potriasli sme si ruky. „Tešilo ma. Kam môžem poslať šek za raňajky?“

„Nechajte to tak, to je moja výsada. Dúfam, že sa ešte uvidíme.“ Vykročil dopredu ako prezident zdraviaci vítajúcich. Wilkes mu podržal dvere.

Sadol som si na lôžko a uvažoval som, čo to bolo, dočerta, za protekciu, ktorá dosiahla, že Maxa Christyho vypustili pred Archiem Goodwinom. Kde trčí Parker? Väzenie robí človeka netrpezlivým.

9

Toho večera bolo sedem hodín a práve sa stmievalo, ked som zaparkoval na Tridsiatej piatej západnej ulici pred Wolfovým domom a vystúpil po siedmich schodoch k dverám. Parker, s kopou papierov, ktoré medziiným potvrdzovali, že moja práca pre občanov štátu New York je hodná desaťtisíc dolárov, prišiel do väznice krátko po druhej a v nasledujúcich desiatich minútach ma opäť vypustili do civilizovanej spoločnosti, ale prokurátor Archer si vyžiadal dalšie posedenie so mnou za prítomnosti môjho advokáta a ja s Parkerom sme mu láskavo vyhoveli. Nemalo to konca kraja, a naozaj som sa nudil, pretože som tam nemohol uplatniť svoj vtip Na rozdiel od iných príležitostí, ked som sa stretol so zákonom, tu ma nič neinšpirovalo, pretože som mal vypovedať jedine pravdu – okrem tej príhody s klobásou a telefonálu Arnolda Zecka.

Ked nás konečne pustili, a s Parkerom sme vyšli pred súdnu budovu, opýtal sa ma: „Mohol by som vedieť, kde je Wolfe?“

„Pochybujem. Prikázal mi, aby som ho nehladal.“

„To vidím.“

Tón jeho hlasu ma podráždil. „Každé moje slovo, ktoré ste tu počuli,“ trval som na svojom, „je pravdivé. Nemám ani najmenšej potuchy, kde sa nachádza alebo čo robí.“

Pokrčil plecom. „Ja sa nesťažujem. Iba dúfam, že sa tentoraz nepriblížil tam, kde by si mohol popáliť prsty – a vy tiež.“

„Chodte do čerta,“ poradil som mu a odišiel som. Tej westchesterskej bande som to nijako nemohol zazlievať, ale Parker ma mohol dostatočne poznať, aby vedel, či si vymýšľam. Človek je znechutený, ked hovorí pravdu, ktorú nikto neocení.

Takisto ma znechutilo aj privítanie, akého sa mi toho rána dostalo, ked som vstúpil do Wolfovho domu. Našiel som ho v podobe odkazu, zastrčeného za valčekom s pijavým papierom.

Milý Archie, mrzí ma, že ste vo väzení, a dúfam, že to nepotrvá dlho. Pán Vukčič ma tu bol navštíviť a teraz odchádzam pracovať pre neho za tisíc päťsto dolárov. Pán Wolfe nič neodkázal. Dúfam, že je v bezpečí, a myslím, že by ste ho mali hľadať, nehľadiac na to, čo napísal. Vyhodil som tú konzervu so sardinkami a odhlásil som mlieko.

Čo najsrdečnejšie Vás pozdravuje

Fritz

1,35 popoludní

Potešilo ma, ked som si všimol, že dodržal bežné zvyklosti až do konca, pretože udal aj čas. Pekné od neho bolo aj to, že zakončil svoj odkaz presne tak isto ako Wolfe. Ale aj napriek tomu ma toto privítanie po noci strávenej vo väzení skľúčilo. Od Fritzovho odchodu prešlo viac než päť hodín, a na telefonáty nemal kto odpovedať, čo sa za všetky tie roky ešte nikdy nestalo. Iba ak Theodore…

Vybehol som hore schodmi a vošiel do skleníka. Len čo som vkročil do tej prvej, klimatizovanej miestnosti, ostal som stáť a poobzeral som sa. Pohľad, aký sa mi naskytol, otriasol mnou viac než pred rokom, ked si ju vybrali za terč samopaly z druhej strany ulice. Tie zanechali aspoň spúšť; teraz tu neostalo nič okrem lavičiek a podstavcov. Na chvíľu ma to úplne omráčilo. Potom som zamieril do prostrednej – chladnej miestnosti s kvetináčmi, do postrekovej komory a do Theodorovej izby. Všetko bolo prázdne. Hewitt sem musel poslať celú armádu, aby to všetko za deň vypratal, pomyslel som si, vracajúc sa dolu schodmi.

V kuchyni bol další dlhý odkaz od Fritza, v ktorom ma informoval o telefonátoch pred svojím odchodom a o rozličných vedľajších záležitostiach. Otvoril som chladničku, prekutal som ju a rozhodol som sa pre pohár s domácou paštétou, taliansky chlieb, vermontský syr a mlieko. Kým som jedol, s večerníkom rozloženým pred sebou, neprestával som napínať sluch. Čakal som na niečo, na nič zvláštne, stačilo mi hocičo. Tento dom nebol nikdy hlučný, ale nikdy som ho nepoznal až natoľko tichý. Okolo neprešlo skoro nijaké auto, a tie, čo prešli, nebolo takmer počuť

Keď som dojedol a odpratal zo stola, ponevieral som sa po dome; šiel som do jedálne, do kancelárie, do prednej izby, zašiel som dolu na prízemie do Fritzovej izby, potom hore schodmi do Wolfovej a ešte vyššie do svojej izby. Ako som sa zobliekal, aby som sa po pobyte vo väzení okúpal, uvedomil som si, že to najhoršie nespočíva v tom, ako sa cítim, ale v tom, že neviem, ako sa mám cítiť. Ak som už naozaj videl Nera Wolfa posledný raz, bol to pre mňa bezpochyby veľmi smutný deň, ale ak sa mi aj stiahlo hrdlo, neukázal by som to na sebe, keby niekto vstúpil. Ale čo keby ten niekto bol Wolfe? To by bol problém. Dočerta, keby som sa tak ovládol, a potom by sa zrazu zjavil on a začal by do niečoho vŕtať.

Keď som sa okúpal, oholil a obliekol do čistej pyžamy, vybavil som si niekoľko telefonátov s novinármi. Odvliekol som sa do kancelárie a chodil som sem a tam. Zrazu niekto vošiel do domu. Keď som začul, ako sa otvorili hlavné dvere, zamieril som do haly, akoby som čakal další balík s klobásou, ale bol to Fritz. Odvrátil sa od dverí, ktoré za sebou zavrel, uvidel ma a tvár sa mu rozžiarila.

„Ach, Archie! Ako ste sa odtiaľ dostali?“

„Prepustili ma na záruku.“ Zdalo sa, že mi chce stisnúť ruku, a ja som si to aj želal. „Ďakujem vám za odkaz. Ako ide nová robota?“

„Hrozne. Ale povzbudzujú ma. A čo pán Wolfe?“

„Neviem o ňom nič. Zjedol som polovicu paštéty.“

Úsmev na jeho tvári zhasol. „Pán Vukčič chce tento dom predať.“

„Chce ho ponúknuť na predaj, čo nie je to isté.“

„Hádam nie.“ Vzdychol. „Som unavený. Pán Vukčič povedal, že niet príčiny, prečo by som tu nemal spať, ale mal by som sa opýtať vás. Dobre by mi to padlo – tak som si už na tú izbu zvykol.“

„Samozrejme. Ja tiež. Ostanem tu spať až do dalšieho upozornenia.“

„Dobre.“ Zamieril ku kuchyni, zastal a obrátil sa. „Budete ho hľadať?“

„Nie!“ Keď som začul svoj výkrik, uľavilo sa mi a opäť som skríkol: „Nebudem!“ Podišiel som ku schodom a zamieril som hore. „Dobrú noc!“

„Dobrú noc, Archie.“

Bol som na prvom odpočívadle, keď som začui jeho hlas. „Pripravím vám raňajky. Odchádzam až o desiatej!“

„Výborne,“ zakričal som. „Zvykneme si aj bez neho.“

Nasledujúci deň, utorok, som nemal čas myslieť na Wolfa. Telefonovali z novín, bývalí klienti a rôzni iní ľudia. Volal aj Calvin Leeds; žiadal ma, aby som ho prišiel navštíviť, ale ja som mu povedal, že na istý čas mám Westchesteru až po krk. Ked sa nedal odbiť, dohodli sme sa, že o druhej príde do kancelárie. Využil som další telefonát Lona Cohena z Gazette, aby som sa ho spýtal na svojho nedávneho spoluväzňa Maxa Christyho. Lon bol zvedavý, prečo ma to zaujíma. Je to dobrý chlapík, ale nijaký novinár na svete vám neodpovie na tú najjednoduchšiu otázku bez toho, aby sa vás podľa možnosti neopýtal na ňu prvý, aby zistil čo najviac.

„Vrodená zvedavosť,“ povedal som mu. „Cez weekend sme sa stretli vo väzení a očaril ma. Nechcem jeho životopis, iba jednu-dve informácie.“

„Kvôli ponuke?“

„Nie.“

„Dobre. V tomto odbore je pomerne nový, ale pohybuje sa rýchlo. Zatiaľ patrí iba medzi malé ryby. Pokiaľ viem, drží sa v meste preto, lebo je tu niekoľko príležitostí pre prechodných hostí. Zdá sa, že sa špecializuje na malé weekendové akcie v predmestí.“

„Hry, ženy alebo niečo iné?“

„Hocičo, pre čo ľudia riskujú peniaze. Alebo za to platia. Počul som, že ho občas vidieť s Browniem Costiganom. Do akej miery si zvedavý. Má to cenu jedného rezňa? Alebo telefónneho čísla a adresy, kde by som našiel Nera Wolfa?“

Prestalo ma už baviť vysvetľovať, že hovorím pravdu, preto som sa mu podakoval a zložil som.

Niekoľko šekov, ktoré prišli rannou poštou, nebolo nijakým problémom, pretože na nich bola pečiatka. Jeden poslal istý človek, ktorý platil v splátkach za to, že sme ho zbavili vydierača. Ale aby som mohol zaplatiť tri účty, musel som zájsť na Päťdesiatu štvrtú ulicu. Musel som zistiť, či má Marko vybavené formality týkajúce sa jeho splnomocnenia. Parker mi to potvrdil a potešilo ma, ked som videl, že Marko podpísal účty bez toho, aby na ne pozrel. Keby sa ma začal vypytovať, prisámbohu, že by som zmizol a šiel si prenajať hotelovú izbu.

Musel som vybaviť aj dalšie veci. Bolo treba zavolať Hewittovi na Long Island a zistiť, či rastliny a Theodore sú v poriadku, dalej zavolať telefónnej službe, ktorá mala registrovať telefonáty, ked som nebol doma; dať do poriadku správu Freda Durkina o tom prípade s otráveným listom, ktorý bol hlavným bodom neukončenej záležitosti, a ešte všeličo iné.

Do druhej hodiny sa mi podarilo všetko vybaviť, a vtedy sa objavil Calvin Leeds.

Ked som mu otvoril dvere a zaviedol ho do kancelárie, vynoril sa tu problém. Mám sedieť za svojím, alebo za Wolfovým stolom? Na jednej strane som nebol Wolfe a ani som sa o to nemienil pokúšať. No na druhej strane odbíjač stojí pred odpaľovacím územím nie zboku, ale spredu. Bolo by tiež zaujímavé vidieť z Wolfovho miesla, aké osvetlenie má tvár človeka sediaceho v červenom koženom kresle. Tak som si tentoraz opäť sadol za Wolfov stôl.

„Prišiel som si po vysvetlenie,“ povedal Leeds, „aj ho dostanem.“

Vyzeral, akoby bol použil nejakú drogu alebo prinajmenšom ricínový olej. Pokožka na jeho tvári bola ešte stále pevná a ošľahaná, ale vyzerala, akoby ju niekto do niečoho namočil, natiahol a poprehýbal. Jeho oči sa zdali odhodlané, ale neboli také jasné a ostražité ako predtým. Nikto by nebol povedal, že práve zdedil pol milióna dolárov, a to nie od milovanej manželky alebo sestry, ale iba sesternice.

Už asi miliónkrát som videl Wolfa, ako sa po bojovnom vyhlásení návštevníka naklonil dozadu a privrel oči. Napadlo ma, že to skúsim, ale struny, ktoré stláčali operadlo stoličky dozadu, boli presne prispôsobené tlaku Wolfovej váhy, a preto som musel riadne tlačiť, aby som udržal prekliate zariadenie v záklone.

„Človek, ktorý prejde šesťdesiat kilometrov kvôli vysvetleniu,“ povedal som s privretými očami, „má naň právo. Čo vám mám vysvetliť?“

„Chovanie Nera Wolfa.“

„To nie je nič nové.“ Vynaložil som už priveľa námahy, aby som udržal stoličku v záklone, a preto som sa vzpriamil. „Často sa ma na to pýtajú. Ale ja s tým nemám nič spoločné.“

„Chcem to vedieť.“

„Ja tiež.“

„Ste obyčajný luhár, Goodwin.“

Pokrútil som hlavou a stisol som pery. „Viete,“ povedal som, „vyslovil som v živote asi toľko klamstiev ako hociktorý iný muž v mojom veku okrem psychopata. Ale nikdy ma nenazvali luhárom tak často ako za posledných dvadsaťštyri hodín a nikdy som sa nedržal pravdy tak ako teraz. Dajte mi s tým pokoj, doparoma. Pán Wolfe odišiel na juh s Dodgerovcami. Bude hrať baseball.“

„Takéto reči nevedú nikam.“ povedal Leeds trpezlivo, ale rozhodne. „Ak sa vám nepáči, že vás nazývajú luhárom, mne sa to tiež nepáči, ale rozdiel je v tom, že ja ním nie som Prokurátor hovorí, že klamem. Myslí si, že Nero Wolte zmizol, lebo sa neodvážil odpovedať na otázky o návšteve mojej sesternice Sarah u seba. Podľa neho to len dokazuje, že vaše tvrdenie o tejto návšteve sa nezakladá na pravde, a pretože ja tvrdím to isté, klamem tiež. Takto to znie logicky, ale má to trhlinu. Tou trhlinou je ich predpoklad, že jeho zmiznutie súvisí s návštevou mojej sesternice. Viem, že to nie je možné, pretože toho dňa nebolo v našom rozhovore nič, čo by mohlo také niečo zapríčiniť. Povedal som im to, ale ani tak mi neveria. Pokiaľ si budú myslieť, že klamem a vy tiež, budú to sledovať týmto smerom, a nezistia, kto moju sesternicu zabil. Ja však nechcem, aby ma nespravodlivo podozrievali z klamstva, ked neklamem, najmä nie v súvislosti s vraždou svojej sesternice.“

Leeds sa zastavil, aby nabral dych, a pokračoval: „Vidím len jedno východisko, a to aby ste im vysvetlili skutočnú príčinu Wolfovho zmiznutia, alebo ešte lepšie, aby im ju vysvetlil on osobne. Chcem, aby ste mu to oznámili. Ak zmizol v záujme nejakého klienta, potom mu môžete odkázať, že som videl, ako od mojej sesternice preberá šek na desaťtisíc dolárov, a zdá sa mi, že má voči nej také isté povinnosti ako voči hociktorému inému klientovi, a isté by nebolo v jej záujme, aby sa podozrenie z jej vraždy a zabitie psa, obrátilo nesprávnym smerom.“ Čeľusť sa mu zachvela a zovrel ju.

„Chcete tým povedať,“ spýtal som sa, „že podozrenie leží na vás? Ako to?“

„Nemyslím, že ma podozrievajú z vraždy, ale z klamstva, a vás tak isto ako aj Wolfa. Aj ked mi zanechala veľkú časť peňazí, to ešte neznamená, že by ma mali zavrieť za vraždu.“

„A koho by podľa vás mali?“

„Neviem.“ Kývol rukou. „Podme k veci. To nie je moja záležitosť, ja myslím iba na vás a na to, čo urobíte. Podľa toho, čo som o Wolfovi počul, pochybujem, že by pomohlo, keby ste mu iba oznámili, čo som povedal. Musím ho vidieť a vysvetliť mu to sám. Ak sa naozaj musel skryť pred niečím alebo niekým, urobte to, ako chcete. Zaviažte mi oči a položte ma dolu tvárou do svojho auta. Musím sa s ním stretnúť. Moja sesternica by si to želala a on vzal od nej peniaze.“

Na chvíľu ma takmer potešilo, že neviem, kde Wolfe je. Hoci som vôbec Leedsa neobdivoval za to, že dáva prednosť svojim miláčikom, lebo ja by som za každých okolností dal prednosť žene pred dobermanom, a hoci mal veľa iných chýb, jednako som musel pripustiť, že jeho postoj je celkom oprávnený. Keby som aj bol vedel, kde sa Wolfe nachádza, musel by som zatvrdiť svoje srdce, a nakoľko som nevedel, musel som zatvrdiť aspoň svoj hlas. Vtedy mi prvý raz napadlo, že nakoniec možno ani by som nemal byť na Wolfa taký namrzený.

Leeds sa zdržal ešte štvrťhodinu, no ja som ju trochu predĺžil, pokúšajúc sa z neho vytiahnuť, ako pokračuje vyšetrovanie, ale nemal som úspech. Odišiel napálený, stále ma nazývajúc klamárom, na čo som si už zvykol. Nedostal zo mňa nič. Ja som z neho vytiahol iba to, že pohreb pani Rackhamovej bude nasledujúce ráno, v stredu. Tak sme z tej hodiny, čo sme spolu strávili, nemali nič, ani on ani ja.

Zvyšnú časť popoludnia som strávil tým, že som sa zaoberal tou príhodou s klobásou. Desať minút po otvorení balíka Wolfe zavolal k Mummianimu a na poštu, ale ako predpokladal, neposlali nič. Chcel som si však aspoň trochu ukojiť zvedavosť, preto som zašiel na Fulton Street a potom do mesta. U Mummianiho nikto nič nevedel. Aj ked Wolfe dostával od nich klobásu už veľa rokov, práve vtedy sa ich personál vymenil, a nikto z nezasvätených nevedel o tom nič povedať. V Expresnej donáškovej službe prejavili ochotu, ale ani oni nemohli pomôcť. Spomenuli si na balík, lebo Wolfe im o ňom telefonoval, ale povedali mi iba to, že ho tam priniesol nejaký školopovinný chlapec, ktorý sa zrejme ulieval zo školy, ale nebavilo ma dlho počúvať ich výklad.

Ked som mal už po krk prázdneho domu a vyzváňajúceho telefónu, a toho, že ma nazývali klamárom, zavolal som z dragstoru a dohodol som si schôdzku ohľadne večera a predstavenia.

V stredu ráno prišiel návštevník, ktorého som pustil dnu. Odkedy som sa vrátil z väzenia, osvojil som si zvyk, že vždy ked zacengal zvonček, zišiel som do haly, pozrel cez zrkadlové sklo, kto stojí na prahu, vystrúhal som grimasu a vrátil sa do kancelárie. Ked zvonček zvonil tak dlho, že to vyzeralo súrne, vypojil som ho, aby prestal zvoniť. Tentoraz, v stredu ráno asi o jedenástej, som namiesto grimasy otvoril a povedal: „Nech sa páči.“

Zavalitý chlapík asi mojej výšky so zvraštenou ružovou pokožkou, šedivými vlasmi a prenikavými sivomodrými očami zašomral na pozdrav a prekročil prah. Podotkol som, že na apríl je chladno, a on súhlasil. Ked som vešal kabát na vešiak, povedal som si, že sa musím krotiť. Skutočnosť, že som sám, nebola nijakou príčinou, aby som inšpektorovi Cramerovi z kriminálky dával na vedomie radosť z toho, že ho vidím. Aj bez Wolfovej prílomnosti som bol schopný udržiavať odstup

Zaviedol som ho do pracovne. Tentoraz som sedel za vlastným stolom. Znovu som bol v pokušení sadnúť si do Wolfovho kresla, len aby som videl, ako bude reagovať, ale to by pre mňa nebolo výhodné, pretože som si zvykol rokovať s ním zo svojho červeného koženého kresla.

Pozrel na mňa: „Tak vy teda bránite hrad,“ zahundral.

„Nie celkom tak,“ namietol som. „Nie som iba obrancom. Možno, že mi nič iné neostalo, ale to neznamená, že tí, čo sa stiahli, sú zbabelí.“

„Kde je Wolfe?“

„Neviem. Teraz ma nazvete luhárom. Ja vám potom odpoviem, že som ním bol predtým, ale nie teraz. Vy potom…“

„Netárajte. Kde je, Archie?“

To vyčistilo vzduch. Celé roky ma volal Goodwin a krstným menom ma oslovil iba raz z päťdesiatich prípadov. Nazýval ma tak iba vtedy, ked chcel niečo chúlostivé, alebo ked ho zaujalo niečo, čo mu podal Wolfe a premohla ho ľudskosť. Takto ma mienil obmäkčiť.

„Počujte,“ povedal som mu priateľsky, ale pevne. „Takto majú vystupovať ľudia ako prokurátori, politici, policajti a novinári, ale vy ste nad nimi. Alebo neviem, kde je, alebo viem, ale o tom mlčím. Aký je v tom rozdiel? Ďalšia otázka?“

Vybral si z vrecka cigaru, zadíval sa na ňu, pomädlil ju medzi dlaňami a znovu na ňu pozrel. „V tom čosi väzí,“ povedal, ale už nešomral. „Ten inzerát v novinách. Rastliny presťahované. Fritz a Theodore preč. Vukčič ponúka dom na predaj. Bude mi to chýbať, ked sem prídem a neuvidím ho, ako si tu sedí a namýšľa, že je viac ako sám pánboh a všetci jeho svätí. Niečo sa za tým musí skrývať. Čo tak asi?“

Pomaly a unavene som povedal: „Alebo to neviem, alebo viem, ale…“

„A čo s tou klobásou, ktorá sa premenila na slzotvorný plyn? Nesúvisí to spolu?“

Na inšpektora Cramera som vždy pripravený a postupujem podľa svojich skúseností a inteligencie, a preto som ani okom nemihol. Iba som trochu pokrútil hlavou, pozrel som mu do očí a po chvíli uvažovania som vyhlásil: „Pochybujem, že to bol Fritz. Pán Wolfe ho príliš dobre vycvičil. Ale v nedeľu, v tom rozruchu, ked pán Wolfe zmizol, Fritz to vyzradil Theodorovi a vy ste to z neho dostali,“ prikývol som. „Iste to bolo tak.“

„Vyviedol ho ten slzotvorný plyn až natoľko z miery? Alebo von z vlastného domu, čo je to isté? Je to tá pravá príčina?“

„Môže a nemusí byť, nie? Pre takého zbabelca, ako je on?“

„Nie,“ Cramer sa nachýlil dopredu a vložil si cigaru medzi zuby. „Nie, Wolfe má veľa stránok, s ktorými mám právo nesúhlasiť, ale zbabelec nie je. V tej záležitosti so slzotvorným plynom mohlo byť čosi, čo by vystrašilo hocikoho. Však?“

„Pokiaľ viem, bol to iba obyčajný slzotvorný plyn, nič zvláštne.“ Rozhodol som sa, že ho trochu pošteklím. „Viete, že z vašej návštevy mám vždy radosť, ale nestrácate čas? Vaším odborom sú vraždy, a od toho slzotvorného plynu sme ani neochoreli. Okrem toho vy máte na starosti Newyorský okres, a pani Rackhamovú zavraždili vo Westchesteri. Rád sa s vami rozprávam, ale máte poverovacie listiny?“

Vydal zvuk, ktorý sa podobal chichotu. „To už znie lepšie,“ povedal, ale nie sarkasticky. „Začínate sa chovať normálne. Prezradím vám to. Som tu na žiadosť Bena Dykcsa, ktorý by dal celý chrup a jedno ucho za to, aby rozlúštil prípad Rackhamová skôr než štátna polícia. Mysli si, že ten prokurátor Archer si zrejme vzal do hlavy, že vy s Leedsom klamete, a prišiel ku mne ako k expertovi na Nera Wolfa, ktorým som, ako že tu sedím. Celé mi to predložil a chcel vedieť môj názor.“

Prehodil si cigaru do druhého kútika úst. „Podfa mňa tu boli tri možnosti. Po prvé tá, na ktorú sa upäl Archer, že vy s Leedsom klamete a že to, čo pani Rackhamová v ten deň skutočne povedala, dostalo Wolfa do ošemetnej situácie, a preto vzal nohy na plecia. Predtým sa však s vami dohodol, ako sa máte kryť. Povedal som Dykesovi, že to z rozličných dôvodov vylučujem – najmä preto, že ani vy ani Wolfe by ste natoľko neriskovali, keby celý plán závisel od klamstva takého neznámeho človeka, ako je Leeds. Mám to rozoberať ďalej?“

„Nie, to stačí.“

„Myslel som si to. Ďalej tu bola možnosť, že ste zatelefonovali Wolfovi hned po objavení mŕtvoly a povedali ste mu čosi, čo mu vnuklo tušenie, kto je vrahom, ale ukázalo sa to zložité a on musel odísť preč, aby zohnal dôkazy a potom ich víťazoslávne vytiahol. Povedal som Dykesovi, že to tiež vylučujem. Wolfe je takého niečoho iste schopný, ale prečo sťahovať rastliny a poslať Fritza pracovať do reštaurácie a ponúknuť dom na predaj? Máva také prekvapujúce nápady, ale nie až natoľko neuveriteľné. Pani Rackhamová mu zaplatila iba desaťtisíc, koľko ja zarobím približne za rok. Prečo by takú sumu mal stroviť na to, aby sťahoval orchidey?“

Cramer pokrútil hlavou. „Zbytočné trovenie peňazí. Preto sa tu vynára tretia možnosť: že ho niečo naozaj vystrašilo. Týkalo sa to vraždy pani Rackhamovej, alebo to s ňou akosi súviselo. Z nejakej príčiny sa tým musel zaoberať a vedel, že to nevyrieši, keď ostane sedieť na tejto stoličke. Preto zmizol. Ako hovoríte vy, alebo neviete, kde je, alebo viete a nepoviete to – a tak je to potom jedno. Tu tretiu možnosť musím ešte rozviesť. Máte čas, aby ste si to vypočuli?“

„Mám na to celý deň, ale nie je tu Fritz, aby nám priniesol obed.“

„Zaobídeme sa aj bez neho.“ Založil si ruky za hlavu a posunul svoje centrum príťažlivosti. „Viete, Archie, niekedy nie som až natoľko pozadu, ako si myslíte.“

„Ja si tiež niekedy nemyslím, že ste tak pozadu, ako si myslíte vy.“

„To je možné. Môžem však čosi doložiť. Zdá sa mi, že dosial odkaz od samotného Arnolda Zecka. Je to tak?“

„Hej? Kto je Arnold Zeck? To ste si teraz vymysleli?“

Uvedomil som si, že to bola chyba, ked som to tak rýchlo vypustil z úst. Potom som sa snažil neukázať to na tvári, ale nemohol som sa pozrieť do zrkadla, aby som videl, či sa mi to podarilo. Bolo však už príliš neskoro.

Cramer sa tváril natešene. „Tak vy tu pracujete celé tie roky ako detektív, stretávate sa s toľkými ľudmi a nikdy ste nepočuli o Arnoldovi Zeckovi. Alebo tomu mám uveriť, alebo som sa dotkol citlivého miesta.“

„Samozrejme, že som o ňom počul. V prvej chvíli mi to nezaplo.“

„Och, preboha. Už to na vás vplýva, že je Wolle preč. Ale nebol to len zásah naslepo. Jedného dňa pred dvoma rokmi som sedel tu v tomto kresle. Wolfe sedel tam,“ kývol hlavou k Wolfovmu kreslu. „Vy ste sedeli tam kde teraz. Zavraždili muža, ktorý sa volal Orchard, a potom ženu menom Poolová. Počas nášho dlhého rozhovoru Wolfe podrobne vysvetľoval, aký šikovný a krutý musel byť ten vydierač, ked zarobil prinajmenej milión ročne a do ničoho sa nezamočil. Wolfe ho odmietol menovať, a pretože ten človek nebol za tými vraždami, môjho územia sa to netýkalo, ale jedna vec, ktorú som počul, a ešie niekoľko dalších, ktoré sa prihodili, ma priviedli na dobrú myšlienku. Nielen mňa, všade naokolo sa šepkalo o Arnoldovi Zc/kovi. Možno sa na to pamätáte.“

„Isteže, pamätám sa na ten Orchardov prípad,“ pripustil som. „Ale šepkanie som nepočul.“

„Ja áno. Možno sa pamätáte aj na to, že o rok neskôr, vlani v lete, dostali Wolfove skleníky zásah zo strechy na druhej strane ulice.“

„Áno. Vtedy som sedel presne tu a počul som to.“

„To som sa aj dozvedel. Pretože nikoho nezabili, nikdy sa to ku mne nedostalo oficiálne, ale prirodzene, nejaké veci som počul. Wolfe začal vyšetrovať akéhosi človeka menom Rony a Ronyho činnosť bola presne toho druhu, ktorý by mohol zaviesť takého prvotriedneho detektíva, ako je Wolfe, k Arnoldovi Zeckovi, možno do jeho blízkosti, alebo priamo k nemu. Vtedy som si pomyslel, že Wolfa varovali, bud samotný Zcck alebo jeho človek. On to však nezobral na vedomie a znovu mu pomiešali orchidey. Potom zabili Ronyho, a tým sa to pre Wolfa skončilo, lebo ho to postavilo so Zeckom na jednu stranu.“

„Doparoma,“ poznamenal som. „To znie priveľmi zložito.“

„To si teda myslím,“ Cramer si premiestnil cigaru, ktorá sa medzitým skrátila, hoci si nikdy nijakú nezapálil, do druhého kútika úst. „Zo všetkého, čo tu hovorím, môžete pochopiť, že veľmi nedúfam, že to zaberie, a nechcem sa tým zaoberať ho hĺbky. Dobre som tušil, že Wolfe narazil na Arnolda Zecka v Orchardovom aj Ronyho prípade, ale čo sa stane potom? Onedlho ho navštívi pani Rackhamová a najme si ho, aby preskúmal príjmy jej manžela, niekto mu pošle valec so slzotvorným plynom, nie bombu, ktorá by mu vyrazila mozog z hlavy, a preto to bola, prirodzene, iba výstraha. Tú noc zavraždia pani Rackhamovú. Vy mu to telefonicky oznámite, a ked sa vrátite domov, je preč.“

Cramer si vybral cigaru z úst a ukázal ňou na mňa. „Poviem vám, v čo verím, Archie. Verím, že keby Wolfe ostal a pomohol nám, vrah pani Rackhamovej by bol teraz za mrežami. Verím, že mal príčinu myslieť si, že keby nám pomohol chytiť vraha, zvyšok života by strávil tým, že by sa snažil uniknúť Arnoldovi Zeckovi. Ako sa mi vidí, rozhodol sa, že jediným východiskom pre neho je dostať sa Zeckovi na kožu. Čo vy na to?“

„K tomu nemám čo dodať,“ povedal som zdvorilo. „Ak máte pravdu, máte pravdu, a ak sa mýlite, nechcem sa vás dotknúť.“

„To je od vás veľmi milé. Ale on dostal od Zecka výstrahu – slzotvorný plyn.“

„K tomu nemám čo povedať.“

„Ani to nečakám. Teraz vám poviem, prečo som prišiel. Chcem, aby ste Wolfovi odovzdali odo mňa osobný odkaz, nie ako od policajného úradníka, ale ako od priateľa. To ostane medzi nami, mnou – a ním. Zeck je pre neho nedosiahnuteľný. Nikto sa k nemu nemôže priblížiť. Je neprípustné, aby niečo také vyhlásil strážca zákona, ale je to pravda. Je tu vražda, a chvalabohu, nepatrí to mne. Nenarážam na Bena Dykesa alebo na okresného prokurátora, ani na nikoho iného, ale ak je pravda, že Barry Rackham je zapletený do jednej alebo viacerých Zeckových operácií a ak zabil svoju ženu, hovorím vám, že sa mu nič nestane. Neviem, či do toho zasiahne sám Zeck, alebo použije niekoho iného, ale Rackham z toho vypadne.“

Cramer chcel hodiť cigaru do koša na papier, ale trafil vedľa, asi na vzdialenosť tridsať centimetrov. Pretože nebola zapálená, nechal som to tak. „Hurá, nech žije spravodlivosť!“ zvolal som.

Čosi zašomral, ale zrejme to nepatrilo mne. „Chcem, aby ste to Wolfovi povedali. Zeck je mimo jeho dosahu. Nemôže ho dosiať.“

„Ale,“ namietol som, „hoci vy ste sa dovtípili hned, nie ako ja, i tak je to nezávideniahodný odkaz. Vezmite to z druhého konca. Ak Wolfe príde domov, nebude mimo Zeckovho dosahu. Viem, že nevychádza von často, ale aj keby; nevychádzal nikdy, chodia sem ľudia a prinášajú rôzne veci, ako napríklad balíky s klobásou. Nehovorím už o tej škode na rastlinách a zariadení z minulého roku, kloré vyšlo na tridsaťosemtisíc dolárov. Myslím si, že Zecka na čas necháva bokom; ale nechať ho tak navždy, to by nikdy neurobil. Sám neviem, kde je a čo teraz robí.“

Cramer prikývol. „Viem. To je to. Je taký tvrdohlavý. Chcem, aby ste pochopili, Archie, prečo som vlastne prišiel. Ak chce Wolfe žiť, nesmie si toľko trúfať. Má dosť peňazí a samoľúbosti, aby to stačilo pre tisíc policajtov. Prekáža mi jeho márnomyseľnosť. Rád by som ho bol dostal do nepríjemnej situácie. Už som sa o to veľakrát pokúsil a jedného dňa sa mi to aj podarí. Ale nemôžem sa dívať na to, ako si zlomí vázy na takejto záležitosti, v ktorej nemá nijakú ná“ dej. Určite sa nemýlim, ked tvrdím, že za posledných desať rokov došlo v tomto meste k vyše sto vraždám, ktoré určitým spôsobom súviseli s operáciami Arnolda Zecka. Ale ani v tom najjednoduchšom prípade nebolo najmenšej nádeje namočiť do toho Zecka. Jednoducho nemohli sme sa ho ani dotknúť.“

„Vrátili ste sa tam, kde ste začali,“ podotkol som. „Je nedotknuteľný. Tak čo potom?“

„Wolfe by sa mal vrátiť sem, kam patrí, vrátiť peniaze, čo mu zaplatila pani Rackhamová, a prenechať starosť o tú vraždu ľudom vo Westchesteri. Je to nakoniec ich záležitosť a on by mal pokračovať vo svojej predošlej práci. Povedzte mu to, ale preboha, nemenujte ma. Nikto nevie, čo urobí Zeck.“

„Ale nikdy ste ani prstom nepohli, aby ste mu v niečom zabránili.“

„Hlúposť. Fakty sú fakty.“

„Áno, tak ako je klobása slzotvorným plynom.“ Vstal som, aby som na neho videl zhora. –“Existujú dve príčiny, prečo sa váš odkaz nedostane k pánu Wolfovi. Po prvé je pre mňa práve taký ako Zeck pre neho. Je mimo môjho dosahu. Neviem, kde je.“

„Och, len nepopustite.“

„Ani nepopustím. Po druhé, ten odkaz sa mi nepáči. Pripúšťam, že viem, že sa pán Wolfe Zeckom zaoberal. Raz som počul, ako o ňom rozpráva celej rodine, ibaže vtedy ho nazval X-om. Opísal ťažkosti, do ktorých by sa dostal, keby ho raz chcel odhaliť. Povedal im, že pozná tritisíc ľudí, žijúeich a pracujúcich v New Yorku, a medzi nimi by sa nenašlo viac než päť takých, ktorí by mohli s určitosťou tvrdiť, že sa za nijakých okolností nezaplietli do machinácií pána X. Podotkol, že hociktorý z tých piatich mohol tak isto patriť aj medzi tých ostatných. Pri ďalšej príležitosti, ked som sa raz pýtal na Zecka istého novinára, a ten mal o Zeckovej výplatnej listine neuveriteľné myšlienky, spomenul, ale nie menom, politikov, stálych návštevníkov barov, fízlov, slúžky, právnikov, súkromných detektívov, zbabelcov každého druhu, spolu so zabijakmi – možno i domácimi gazdinami, na to si už presne nepamätám. Nezmienil sa osobitne o policajných inšpektoroch.“

„Možno iba zabudol.“

„Aj mne sa tak vidi. A dalej, tých päť výnimok, ktoré urobil pán Wolfe spomedzi svojich tritisíc známych, nespomenul menom, ale bol som si istý, že troch z nich môžem vymenovať. Pomyslel som si, že jedným z tých zvyšných dvoch by ste mohli byť vy, ale mohol som sa mýliť. Zmienili ste sa o tom, že sa nemôžete dívať, ako si zlomí väzy tam, kde nemá nijakú nádej. Riskovali ste cestu sem s osobným odkazom, ale nechcete, aby som vás spomenul. To znamená, že ak sa o tomto rozhovore zmienim niekomu inému, nazvete ma luhárom. A čo ten odkaz? Že by mal Zecka nechať na pokoji. Ak pri vyšetrovaní smrti pani Rackhamovej môže uškodiť niekomu, o koho má záujem Zeck, potom by mal radšej tie peniaze vrátiť. Ako to tak vyzerá, sprostredkovanie takého odkazu najlepšiemu a najvytrvalejšiemu detektívovi na svete je presne ten druh služby, za ktorú by sa Zeck dobre odmenil. Nehovorím…“

Nestihol som to dopovedať. Cramer, ktorý už medzitým vstal z kresla a blížil sa ku mne, mal na tvári výraz, aký som u neho nikdy predtým nevidel. Veľakrát som ho už videl napáleného na Wolfa a na mňa, ale nie natoľko, aby sa mu ružová farba úplne stratila z tváre a oči vyzerali také zlé.

Rozohnal sa pravou rukou. Rýchlo som odskočil. Postúpil dopredu, udrel ľavou rukou, ale ja som ho zastavil predlaktím. Znovu chcel použiť pravačku, ale hodil som sa dozadu, uskočil som nabok a potom za roh Wolfovho stola.

Ozval som sa: „Nikdy by sa vám nepodarilo zasiahnuť ma a ja sa do vás nepustím. Som o dvadsať rokov mladší a vy ste inšpektor. Ak sa mýlim, jedného dňa sa ospravedlním. Ak sa mýlim.“

Obrátil sa a vyšiel z miestnosti. Nešiel som do haly, aby som mu pomohol obliecť kabát a otvoriť dvere.

Prešli tri týždne.

Ponajprv – ešte tú prvú noc som si myslel, že Wolfe sa môže každú hodinu ozvať. Potom som si začal myslieť, že by to mohol byť nasledujúci deň. Ako sa však dni vliekli dalej, môj názor sa zmenil. Pred koncom apríla som si myslel, že by sa mohol ozvať nasledujúci týždeň. Keď prešiel máj a vyše polovice júna, a kalendár a horúčavy oznamovali leto, začal som si myslieť, že ho možno už nikdy neuvidím.

Ale najprv sa vrátim k aprílu. Prípad pani Rackhamovej sa vyvinul ako tie veľkolepé vraždy, ktoré nikdy nedospejú až k bodu, kde by bolo možno niekoho priamo obviniť. Prvý týždeň sa tým noviny ešte stále zaoberali na titulnej strane, prinášajúc jednomyseľné názory. Počas ďalšieho týždňa alebo desiatich dní tomu ešte yždy venovali titulnú stranu, vyskytli sa však dohady, a nakoniec sa to zaradilo medzi menej dôležité správy. Ani jedny noviny nezamýšľali viesť kampaň v mene spravodlivosti, tak to šlo bežnou cestou. Neupadlo to však celkom do zabudnutia, najmä vďaka spoluúčinkujúcim s Nobbym a Hebe. Keby sa však prípad vyvíjal dalej, aj po niekoľkých mesiacoch by mu ešte boli venovali celé tri štipce.

Na oficiálnu žiadosť som sa zúčastnil troch ďalších výletov na White Plains a nemal z toho nikto nič, ani ja. Mohol som iba všetko zopakovať a oni mohli iba vymyslieť nové spôsoby, ako klásť tie isté otázky. Kvôli duševnému cvičeniu som sa pokúšal dovtípiť, či sa Cramerove myšlienky o Arnoldovi Zeckovi dostali k Archerovi a Benovi Dykesovi, ale ak áno, nedali to na sebe poznať.

Vedel som iba to, čo som si prečítal v novinách, až kým som jedného večera nenarazil u Jaka na seržanta Purleyho Stebbinsa a nedozvedel sa niečo bližšie. Od neho som dostal dva malé nevydané články; na White Plains vraj zavolali na pomoc dvoch mužov z FBI, aby sa ustálili na čitateľnosti odtlačkov na zvrásnenej striebornej rúčke noža, ale ani títo nezistili o nič viac. V druhom článku sa hovorilo o tom, že raz držali Barryho Rackhama na White Plains celých dvadsaťštyri hodín, a zatiaľ zúril boj, či majú toho dosť, aby ho obvinili. Ale nakoniec ho aj tak museli prepustiť.

V týchto ďalších dňoch som nerobil nič. Rozhodol som sa, že nepodniknem nič, kým nebude Wolfe preč celý mesiac (čo malo byť deviateho mája), a venoval som sa súkromným záležitostiam, ako aj beseballu, čo však netreba rozvádzať dalej. Potom som spolu s Fredom Durkinom dokončil ten prípad s otráveným perom a niektoré menej dôležité prípady, ktoré nechal Wolfe visieť vo vzduchu. Zašiel som aj na Long Island, aby som zistil, či si rastliny a Theodore už navykli na nový domov, a zaviezol som jedno z áut, veľký sedan do úschovy.

Jedno popoludnie, ked som zašiel k Rustermanovi navštíviť Marka Vukčiča, podpísal šeky na telefón a elektrinu, ako aj na môj týždenný plat a potom sa ma opýtal, aká je bilancia v banke. Povedal som mu, že je tam čosi vyše dvadsaťdeväťtisíc dolárov, ale potom som odpočítal tých desaťtisíc od pani Rackhamovej, nakoľko ešte neboli zarobené, a tak som sa opravil, že devätnásť.

„Mohli by ste mi zajtra priniesť šek na päťtisíc? Vystavený na hotovosť.“

„S radosťou. Ale ked mám hovoriť ako účtovník, ako to mám zapísať?“

„Prečo? Jednoducho výdavky.“

„Ked hovorím ako človek, ktorý možno bude musieť jedného dňa odpovedať na otázky dôchodkového úradu, ktorý do všetkého strká nos?“

„Tak to nazvite cestovnými výdavkami.“

„Kto cestoval a kam?“

Marko vydal zo seba akýsi nosový zvuk, ktorým, ako sa mi zdalo, prejavil netrpezlivosť. „Počujte, Archie, mám bezvýhradnú moc splnomocnenca. Prineste mi šek na päťtisíc dolárov, kedy sa vám to bude hodiť. Kradnem ich svojmu starému priateľovi Nerovi, aby som ich mohol stroviť na krásne ženy alebo olivový olej.“

Takže som sa nevyjadril celkom správne, ked som povedal, že som za celé tie týždne nedostal od Wolfa ani slova, ale musíte uznať, že to bolo naozaj neurčité. Kam až človek môže zájsť s päťtisíc dolármi, to záleží od mnohých vecí.

Ked som sa ráno tretieho mája vrátil z prechádzky do kancelárie, telefonicky som si zistil, že ma volali traja ľudia, ale nechali mi len jeden odkaz –’ aby som zavolal na číslo Mount Kisco a pýtal si pani Freyovú. Zvážil som situáciu, povedal som si, že sa na to vykašlem, ale ani som si neuvedomil, ako som mimovoľne zavolal do centrály a žiadal, aby ma prepojili. Potom som vyslovil svoje meno, a do ucha mi zazvonil hlas Annabel Freyovej. Keby sa však nepredstavila, nebol by som ho spoznal. Znela v ňom akási únava a beznádej.

„Ten hlas sa vám nepodobá,“ povedal som jej.

„To máte pravdu,“ pripustila. „Zdá sa mi, že prešlo milión rokov odvtedy, čo ste sem toho dňa prišli a my sme skúšali vaše detektívne vlohy. Nikdy ste nezistili, kto otrávil toho psa, však?“

„Nie, ale to nehovorí proti mne. To som ani nemal zisťovať. Možno ste už počuli, že to bola iba zámienka.“

„Áno, pravdaže. Nero Wolfe sa ešte nevrátil, však?“

„Nie.“

„Vy ho zastupujete?“

„Nemohol by som to tak nazvať. Jednoducho som tu.“

„Chcela by som sa s vami stretnúť.“

„Prepáčte mi, že som zvedavý, ale pracovne?“

„Áno.“ Zmĺkla, potom jej hlas zaznel energickejšie. „Bola by som rada, keby ste sem prišli a pozhovárali sa s nami. Už to dalej nevydržím. Ked sa ľudia na mňa dívajú, vidím im na očiach otázku, či som náhodou ja nezabila svoju svokru. Je to aspoň v pohľade niektorých, ale mne sa už zdá, že sa tak dívajú všetci. Odvtedy prešiel skoro mesiac a všetko, čo polícia urobila… ale ved ste iste čítali noviny. Odkázala mi toto sídlo a kopu peňazí. Rada by som si najala Nera Wolfa. Vy musíte vedieť, kde je.“

„Ľutujem, ale neviem.“

„Potom si chcem najať vás. Ste dobrý detektív, nie?“

„Mienky sa rozchádzajú. Ja sám sa radím k tým najlepším, ale vy to musíte brať s rezervou.“

„Nemohli by ste prísť dnes večer?“

„Dnes nemôžem.“ Môj mozog pracoval prvýkrát po niekoľkých týždňoch. „Pozrite, pani Freyová, v tejto veci by som sa priveľmi neponáhľal. Je tu…“

„Aké ponáhľanie?“ ozvala sa ostro. „Však prešiel už skoro mesiac.“

„To viem, a preto na tých niekoľkých dňoch nezáleží. Nie je tu nič nové, z čoho by sa dalo vychádzať. Dovoľte mi, aby som sa v tej veci najprv trochu poobzeral na vlastnú päsť, a potom sa vám ozvem. Vtedy sa môžete rozhodnúť, či chcete, aby som pre vás pracoval.“

„Ja som sa už rozhodla.“

„Ja ešte nie. Nechcem od vás brať peniaze, kým nebude existovať nejaká príležitosť, aby som si ich zaslúžil.“

Pretože sa rozhodla už predtým, ako ma zavolala, nepáčil sa jej tento nápad, ale nakoniec pristala.

Ked som zložil, zistil som, že som sa už tiež rozhodol, a to ešte kým sme spolu hovorili. Nebudem tu iba strážiť dom bez toho, aby mi oznámili, dokedy to môže trvať. A pokiaľ beriem plat ako Wolfov pomocník, tak isto nemôžem nastúpiť na lod do Európy alebo uchádzať sa o miesto primátora New Yorku, kúpiť si ostrov a zariadiť si hárem, slovom, nemôžem urobiť ani jednu z tých veci, ktoré mám v pláne do budúcnosti, a pokiaľ beriem tie peniaze, nemôžem odhodiť prípad, od ktorého som bol nútený ujsť.

Nič mi však nemohlo zabrániť, aby som nevyužil vďačnosť jedného z našich bývalých klientov, hoci už zaplatil, a preto som zavolal prezidentovi istej veľkej realitnej kancelárie a bol som rád, ked som zistil, že som jeho vďačnosť neprecenil. Ked som mu vysvetlil svoj problém, ubezpečil ma, že hneď vybaví všetko, čo je v jeho silách.

Tak som strávil popoludnie tým, že som si obzeral kancelárie v centre mesta. Chcel som iba malú miestnosť s dobrým svetlom, ale človek, ktorého realitný prezident poslal so mnou, bol prieberčivejší než ja a krčil nos nad tými, ktoré som si chcel prenajať. Nakoniec sme sa zhodli na jednej na Madison Avenue v cene štyridsať dolárov. Mala sa uvolniť až nasledujúci deň, ale to veľmi neprekážalo, pretože som si ešte musel zohnať zariadenie. Podpísal som to na základe mesačnej zmluvy.

V ďalších dňoch som sa musel ovládať. Hoci som si nikdy predtým neuvedomoval, že chovám v sebe tajnú túžbu po vlastnej kancelárii, musel som potlačiť impulz, aby som nevyhodil peniaze na nábytok od Macgrudera. Namiesto toho som vo štvrtok ráno zašiel na Druhú avenue a kúpil som si čosi vo výpredaji. Pretože som sa rozhodol, že z Tridsiatej piatej ulice si nevezmem nič, spísal som si zoznam asi štyridsiatich vecí, od popolníka až po Moorheadov slovník a začal som nakupovať.

V sobotu podvečer som s balíkom pod pazuchou vystúpil z výťahu, prešiel som po chodbe k dverám s číslom 1019 a cúvol som dozadu, aby som si to obzrel:

ARCHIE GOODWIN súkromný detektív

Nevyzerá to najhoršie, pomyslel som si, odomykajúc dvere, a vstúpil som dnu. Predtým som uvažoval, že si dám pod to napísať ešte „Len na objednanie“, aby som davy udržal vonku, ale rozhodol som sa, že’tie tri doláre radšej ušetrím. Položil som balík na stôl, otvoril som ho a pozrel som si svoje nové hlavičkové papiere a obálky. Moje meno bolo vytlačené prihrubo, ale ináč to vyzeralo naozaj úhľadne. Otvoril som písací stroj a napísal som:

Milá pani Freyová, ak ste od stredy nezmenili svoj názor, rád by som Vás navštívil, aby Sme vec prediskutovali, pravdaže s podmienkou, že nezastupujem nikoho, iba seba.

Moja nová pracovná adresa a telefónne číslo sú uvedené hore. Zavolajte ma alebo mi napíšte, ak si želáte, aby som prišiel. ^ _

AG: os

Ešte raz som ú to prečítal a podpísal som sa. Zdalo sa mi, že s tou úpravou iniciálok naspodku a s „os“ namiesto osobne to vyzerá oficiálne. Ked som odložil písacie náčinie do zásuvky a pripravil si veci na pondelňajší nával, išiel som hodiť list dp poštovej schránky. Posielal som list namiesto telefonovania z troch príčin: ak zmenila úmysel, mohla to jednoducho ignorovať; na weekend som mal dohodnutú súkromnú schôdzku; a na ten týždeň som si sám vybral svoj posledný výplatný šek. Cestou domov som urobil okľuku na Päťdesiatu štvrtú ulicu, aby som povedal Markovi Vukčičovi, čo som podnikol, pretože som si myslel, že by to mal vedieť prvý.

Nielenže bol úprimný, ale dokonca vyslovil nesúhlas. Ja som mu povedal: „Skúsenosť ma naučila, že nohavice sa zoderú rýchlejšie, ked sedia, ako ked sa pohybujú. A moja inteligencia mi hovorí, že je lepšie čakať, kým človek zomrie, než aby začal hniť. Bol by som rád, keby ste mu to najbližšie oznámili, až mu budete telefonovať alebo písať.“

„Viete dobre, Archie, že…“

„Nie dobre. Celkom určite.“

„Viete, že som nepovedal nič, ale nič, z čoho by sa dalo usúdiť, že mu môžem písať alebo telefonovať.“

„Ani ste nemuseli. Viem, že to nie je vaša chyba, ale prečo z toho vynechal mňa? Ked nájdete kupca na dom, oznámte mi to a ja sa vysťahujem.“

Nechal som ho tak, hoci chcel ešte debatovať.

Vypočítal som si, že sa musím postaviť na vlastné nohy, a poste! som nevysťahoval iba preto, lebo som si vyrátal, že strážca domu, ktorý nedostáva nijaký plat, má právo na izbu; a okrem toho Fritz tam ešte stále spával a delili sme sa spolu o potraviny na raňajky, preto som nechcel uraziť ani jeho ani svoj žalúdok tým, že by som to zrušil.

Teraz budem musieť rozlišovať, kedy mám hovoriť kancelária, a rozhodol som sa, že kanceláriou budem nazývať Wolfovu pracovňu, a ked budem myslieť na svoj apartmán na Madison Avenue, poviem 1019. Ked som v pondelok ráno krátko po deviatej prišiel na 1019, zavolal som telefónnej službe, kde mi povedali, že ma nikto nevolal, a prekutal som rannú poštu, ktorá obsahovala leták od dodávatefov čistiacich prostriedkov na okná. Ked som si všetko dobre rozvážil, naklepal som na svoj nový papier niekolko slov priateľom a úradný list mestu New York, kde som upozornil, že ako detektív s povolenou praxou mením adresu. Ako som tak sedel a rozmýšľal, komu ešte napísať, zazvonil telefón – môj prvý zárobok.

Zdvihol som slúchadlo a nenútene som sa ozval: „Kancelária Archieho Goodwina.“

„Mohla by som, prosím vás, hovoriť s pánom Goodwinoni?“

.Pozriem sa, i Si je tu. Kto volá, prosím?“ ‚Pani Freyová.“

„Prišiel dnes pujele nikoho ok

„Zdá sa mi tým len povedať

„Áno je tu. To som ja. Dostali ste môj list?“

ráno. Nesiem, čo myslíte tým, že nezastucjrem seba.

ie som sa nevyjadril dosť jasne. Chcel som že nebudem vystupovať ako pomocník Nera Wolfa. Teraz soai iba sám sebou.“

„Ach tak. Ale prirodzene, ked ani neviete, kde je. Môžete dnes večer prísť:’ „Do Birchvalf?‘ „ Áno.“

„Kedy?*

.Povedzme o pol deviatej?“ , Dobre.

Nemôžem váhať, pomyslel som si, ked som zložil, pretože po tomto telefonáte som mal rokovať s klientom, ktorý práve zdedil vidiecke sídlo a milión dolárov. Keďže som sa obával, že to tí.kto pôjde ďalej a budem zavalený prácou, zavrel som na tjen deň kanceláriu a zamieril k Sulkovi kúpiť si kravatu.

11

Pri svojej predošlej návšteve v Birchvale som mal dojem, že Annabel Freyová má hlavu na správnom mieste, a v pondelok večer som sa v tom utvrdil ešte viac. Mala dosť dôvtipu na to, aby nezhromaždila tú spoločnosť za jedálenským stolom, ale pozvala ich na pol deviatu. Pokus nakŕmiť šesť ľudí s takými rlázormi a citmi z toho istého válova by vyvrcholil v acidicpej epidémii.

Ked telefonovala prvý raz, v stredu, naznačila, že nemá na mysli téte-á-téte, preto som očakával, že nájdem spoločnosť zloženú z vdovca a bratranca, ale prekvapilo ma, že ich bol plný dom. Ked ma uviedli do veľkej obývacej izby, nechýbal tam häkto. Annabel Freyová, teraz ako hostitefka, mi vyšla v ústrety a podala mi ruku. Ostatní piati mi nepodali nič, iba na mňa mrzuto gánili. Hneď na začiatku som zistil, že moja popularita nemá vysoký kurz, tak som iba ostal stáť, pozdravil som ich všetkých naraz a pokrčil som čelom.

„To nie kvôli vám, Goodwin,“ ubezpečoval ma politik Pierce rozčúlene. „Je to iba napätie tejto neznesiteľnej situácie. Od tej hroznej noci sme ešte neboli takto spolu.“ Pozrel na Annabel. „Bola to chyba zavolať nás všetkých sem.“

„Tak prečo ste potom prišli?“ spýtal sa Barry Rackham naozaj nevraživo. „Pretože ste sa báli neprísť, tak ako aj my ostatní. Nikto z nás nemal chuť prísť, ale všetci sme sa báli vyhovoriť sa. Banda zbabelcov – prirodzene, okrem toho jedného. A toho nemôžete viniť za to, že prišiel.“

„Nezmysel,“ povedal bankár Dana Hammond. Pohľad, ktorý vrhol na Rackhama, bol presným opakom toho, ako sa má bankár dívať na milionára. „So zbabelosťou to nemá nič spoločné. Aspoň pokial ide o mňa. Je to iba náhoda, že som sa dostal do tejto odpornej záležitosti.“

Lina Darrowová sa ho sladko spýtala: „Skončili už s vyšetrovaním finančných záležitostí?“

„Neskončili s ničím,“ zahundral Calvin Leeds a ja som nevedel, že mieri na ňu, až kým nepokračoval: „Ani s dohadmi, čo ste tak náhle uvideli na Barrym Rackhamovi – ak to bolo naozaj také náhle.“

Rackham vyskočil z kresla, akoby sa chcel na Leedsa vrhnúť, a zavrčal: „Odvolaj to, Cal, lebo…“

„Och, prestaňte,“ Annabel vykročila, aby zadržala Rackhama. Krúžila okolo nich a dohovárala im. „Preboha, nie je to už dosť zlé aj bez tohto?“ Obrátila sa ku mne. „Nevedela som, že to tak dopadne.“ Potom sa otočila k Rackhamovi. „Sadni si, Barry.“

Rackham cúvol a sadol si. Lina Darrowová, ktorá predtým stála, sa šla natiahnuť na pohovku. Ostatní naďalej stáli spolu s Annabel a so mnou. Mal som veľakrát do činenia s tými najrozličnejšími ľuďmi, medzi ktorými náhle došlo k vražde, ale nemyslím, že by som bol niekedy videl, aby mali také napäté nervy.

Annabel povedala: „Nechcela som, aby pán Goodwin prišiel o tom debatovať len so mnou. Nechcela by som, aby si niekto z vás myslel… chcem tým povedať, že by som to rada zistila kvôli nám všetkým. Myslela som, že pre nás všetkých bude najlepšie, ked sa tu zídeme.“

„Pre nás vše kých?“ spýtal sa dôrazne Pierce. „Alebo všetkých okrem jedného?“

„Bola to chyba, Annabel,“ povedal jej Hammond. „To vidíte aj sama.“

„Prečo si vlastne zavolala Goodwina?“ spýtal sa Rackham.

„Chcem, aby pre nás pracoval. Nemôžeme to takto nechať. Všetci viet;, že nemôžeme. Ja mu zaplatím, ale pracovať bude pre nás všetkých.“

„Všetkých okrem jedného,“ trval na svojom Pierce.

„Netárajte! Veci sa majú tak, že sme na tom všetci rovnako.“

Lina Darrowová zašvitorila z pohovky: „Dáva nám pán Goodwin nejakú záruku?“

Vzal som si stoličku. Annabel si tiež sadla, pozrela na mňa a oslovila rjna: „Čo vy na to? Môžete v tej veci niečo urobiť?“

im, zastavte ma. Je pravda, že som tu bol, ale to nie je nijaká pomoc, okrem toho, čo del a počul. Vie každý, prečo som tu bol?“

„Nemôžem sa vám ničím zaručiť,“ povedal som jej „Samozrejme, že nie. Ale môžete niečo urobiť?“

„Neviem. Neviem, ako veci stoja. Môžem sa pokúsiť načrtnúť ich?“

„Áno.“

„Ak sa pomý ked sa to stalo, som tu naozaj v

„Áno.“

„Potom chápu, prečo som sa zaujímal najmä o Rackhama. A prirodzene o vás a o slečnu Darrowovú, ale to nebol profesionálny záujem. Podlá mňa to vyzerá ako prípad, ktorý sa nikdy nevyrieši pomocou dôkazového materiálu alebo svedectiev o faktoch. Policajti na to nasadili dobrých chlapíkov, a keby získali čokoľvek z odtlačkov nôh alebo prstov, keby vytiahli z priečinku nôž, alebo získali alibi a denný rozvrh, a našli aspoň topánky doškriabané z lesa, už dávno by bol niekto zavretý. Mali na to celý mesiac, preto by už teraz nestačil žiadny bežný postup, a viac už tým spôsobom ani nemohli zistiť. Nepomáha tu ani motív, ked štyria z vás zdedili od dvestotisíc vyššie a další dvaja zrejme počítajú, že si nejakú z tých hromádok vyženia. V duchu dnešnej atmosféry musím iba pripomenúť, že z toho treba vynechať zdvorilosť.“

„To sa už aj stalo,“ uistila ma Annabel.

Pozrel som na Hammonda a na Piercea, ale nezdalo sa, že by sa niektorý z nich chcel ujať slova.

„Takto sa veci majú,“ pokračoval som, „iba ak vám polícia nenastražila nejakú pascu, o ktorej neviete. Bolo by to márnenie peňazí, keby ste mi platili za to, aby som ešte raz preskúmal oblasť, ktorou sa zaoberala polícia, alebo hocijaký iný detektív okrem Nera Wolfa, a ten tu nie je. Existuje jediný spôsob, ako ma použiť, a jediné východisko, odkiaľ začať a nevydávať peniaze nadarmo. Mali by ste mi poskytnúť dobrých osem alebo desať hodín, aby som si s každým z vás osobitne pohovoril. Pozoroval som a počúval Nera Wolfa už pekných pár rôčkov, takže ho viem naozaj dobre napodobniť. Možno sa ukáže, že to bude cenné pre vás všetkých – okrem jedného, ako by povedal pán Pierce.“

Kývol som rukou. „To je to najlepšie, čo môžem navrhnúť. Ale bez záruky.“

Annabel namietla: „Nikto vám neodpovie na všetky otázky. Ja sama som polícii všetko nepovedala.“

„Iste. To chápem. To už patrí k veci.“

„Budete pracovať pre mňa… pre nás. Bude to iba medzi nami.“

„Veci, ktoré sa nespomenuli, ostanú medzi nami. Až na to, čo bolo dokázané.“

Annabel si sadla a hľadela na mňa. Prsty, ktoré mala predtým tesne pospletané, si teraz uvoľnila a potom si ich opäť splietla. „Chcem sa vás na niečo opýtať, pán Goodwin. Myslíte si, že pani Rackhamovú zabil jeden z nás?“

„To neviem. Neviem, čo by som si myslel, keby som na tom pracoval.“

„Zdá sa vám, že viete, kto by to mohol byť?“

„To nie. Som nestranný.“

„Dobre. Môžete začať so mnou,“ obrátila sa. „Ak by niekto z vás nechcel ísť prvý.“

Nikto sa nepohol ani neozval. Potom Calvin Leeds: „Mňa z toho vynechajte, Annabel. Nie s Goodwinom. Nech nám najprv povie, kde je Wolfe, a prečo.“

„Ale, Cal, ty nechceš?“

„Nie, s ním nie.“

„Dana?“

Hammond sa tváril nešťastne. Vstal a podišiel k nej: „Annabel, urobili ste chybu. Celý ten nápad nebol dobrý. Ako môže Goodwin dokázať to, čo nedokázala polícia? Pochybujem, že máte vôbec nejakú predstavu, ako pracuje súkromný detektív.“

„Môže to skúsiť. Pomôžete, Dana?“

„Nie. Nerád odmietam, ale musím.“

„Oliver a vy?“

„Čo sa týka mňa,“ štátnik sa zachmúril, nie na ňu, ale na mňa, „pripadá mi to ako prípad všetkých alebo nikoho. Nevidím, ako by sa to všetko mohlo dať dokopy…“

„Tak vy tiež odmietate?“

„Za týchto odolností nemám iného východiska.“ ,,To vidím, yy mi aspoň nevravíte otvorene nie, Barry?“

„Samozrejme; že nie. Goodwin klamal polícii o návšteve mojej manželky u Wolfa.‘ Nevenoval by som mu ani osem sekúnd, nie to ešte osem hodín.“

Annabel vstala zo stoličky a podišla k pohovke. „Lina, myslím, že to ostáva na ženách. Na vás a na mne. Bol k nám veľmi milý, Lina, k obom Čo vy na to?“

„Drahá,“ povedala Lina Darrowová. Posadila sa. „Drahá Annabel. Viete, že ma nemáte rada.“

„To nie je pravda,“ zaprotestovala Annabel. „Iba preto, ze…

„Samozrejme, že je to pravda. Mysleli ste si, že vás chcem vytlačiť. Najprv ste usudzovali, že hrám na Barryho iba preto, že je muž, potom ste čakali a mysleli ste si, že sa vám pokúšam uchmatnúť Ollieho, ked vlastne…“

„Lina, preboha,“ zvolal Pierce.

Blysla po ňom svojimi peknými očami. „Myslela si to, Ollie. Ked ste ju už vlastne začali nudiť a ja som bola m poruke.“ Vrhla pohlad doľava na všetkých. „Počúvajte. Vy všetci si myslíte, že ju zabil Barry – všetci okrem jedného, ako by ste povedali, vy, Ollie. Ale nemáte toľko odvahy, aby ste to povedali. A tento váš pán Goodwin, drahá Annabel, vyzradili ste mu, že v skutočnosti chcete, aby vám našiel nejaký dôkaz, že to urobil Barry? Nie, predpokladám, že ste si to nechali na neskoršie.“

Lina sa pomaly zdvihla a hľadela na Annabel. „Myslela som si, že to takto dopadne,“ povedala, obišla Leedsovo kreslo a zamierila k dverám prijímacej haly. Všetci za ňou hľadeli, ale nikto sa ani neozval; potom, ked zmizla z dohľadu, vstal aj Barry Rackham a vôbec nepozrúc na nikoho z nás, ani na hostiteľku, vybehol z izby.

Traja zvyšní hostia si vymenili pohľady. Leeds a Pierce vstali.

„Prepáč, Annabel,“ povedal drsne Leeds. „Ale nehovoril som ti o Goodwinovi?“

Neodpovedala. Iba stála a hlboko dýchala. Ked Leeds odchádzal, nemal taký pružný krok ako predtým. Pierce zašomral dobrú noc a pobral sa za ním. Dana Hammond podišiel k Annabel, dotkol sa rukou jej pleca a potom ju spustil.

„Moja milá,“ opakoval, „to neboio dobré. Ani nemohlo byť. Keby ste sa poradili so mnou…“

„Nabudúce, Dana. Dobrú noc.“

„Chcem sa s vami porozprávať, Annabel. Chcem…“

„Preboha, nechajte ma samu! Chodte!“

Cúvol o krok a zamračil sa na mňa, akoby som ja bol za všetko vinný. Zdvihol som na neho pravé obočie. Dvíhanie obočia patrí k mojim darom prírody, a nechávam si to na niekoľko špeciálnych príležitostí.

Bez slova vyšiel z izby.

Annabel klesla do najbližšieho kresla, oprela si ruky o kolená a vložila si do nich tvár.

Stál som tam a hľadel dolu na ňu. „Nemožno to nazvať úspechom,“ oslovil som ju súcitne, „ale aspoň ste sa pokúsili. Nechcem vám dávať rady, ale pre budúcnosť by bolo múdrejšie, keby sa namiesto zvolania zhromaždenia hovorilo s každým osve. A zlé bolo aj to, že ste prvého vyzvali

Leedsa, lebo ma má v žalúdku. Ale je fakt, že ste boli porazená už predtým, než ste začali. Ked majú nervy v takomto stave, dotyk pierkom by ich nepošteklil, ale omráčil. Všetkým ostatným dakujem za otázky.“

Opustil som ju. Na parkovisku už nestálo nijaké auto. Ked som na hradskej vyberal zákruty, uvažoval som o tom, že môj prvý zárobkový telefonát nebol nakoniec ani taký skvelý.

12

Jeden alebo dvaja moji priatelia sa ma usilovali ubezpečiť, že niektoré z mojich prípadov tohto leta si zaslúžia pozornosť, ale aj keby som ich vzal za slovo, nebudem zachádzať do podrobností. Ked som však dal do Gazette inzerát a rozšírilo sa to, prestal som už počítať telefonáty, ktoré mi prinášali zisk. Zhrniem ich tu v skratke podfa mesiacov.

Máj. Žena, ktorej ukradli jej miláčika – mačku Dostala ju nazad. Päťdesiat dolárov a výdavky. Chlapík, ktorého vtiahli do akejjsi špekulácie s marihuanou a nechcel volať políciu. Dve stovky. Muž, ktorý chcel vyslobodiť svojho syna z osídiel ostražitej a prefíkanej blondíny. Mal som to nechať tak; dostal som totiž po nose, ale výdavky jednako zaplatil. Sto dolárov. Reštaurácia s naivnou pokladníčkou s lepkavými prstami; na jej odhalenie mi stačilo jedno popoludnie: klient nechcel splniť moje požiadavky (šesťdesiatpäť dolárov), ale nakoniec zaplatil.

Jún. Celé dva týždne som sa zaoberal chúlostivým prípadom poistenia Dela Bascoma, a nemal som už daleko od toho, aby mi začalo šibať. Ale dal som to do poriadku Del mal tofko bezočivosti, že mi ponúkol tri stovky; pýtal som tisícku a dostal som ju. Mal som za lubom zarobiť si za týždeň viac, než som dostával od Wolfa, niežeby mi záležalo na peniazoch, ale zo zásady. Istému človeku z Meadville v Pensylvánii som našiel podvodníka, ktorý zapisoval stávky pri dostihoch Stopäťdesiat dolárov. Chlapík, ktorý odo mňa chcel, aby som mu našiel ženu, ktorá zmizla, ale vyzeralo to neurčito a okrem toho mohol platiť iba dvadsať dolárov na deň, preto som to nezobral. Potom ma domŕzalo dievča, nespravodlivo obvinené z toho, že prezradila obchodné tajomstvo konkurenčnej firme a vyrazili ju. Dokázala, že má pravdu, a dostala miesto nazad. Moje úsilie bolo hodné päťsto dolárov namiesto mizerných stodvadsať v splátkach. Jej tvár nestála za veta, ale mala pekný hlas a dobré nohy. Dostal som ponuku z FBI, čo bola moja deviata ponuka i rôznych miest, ale odmietol som.

Júl. Podobral som sa na sledovanie desiatich mužov pre skupinu koncesionárov z Coney Islandu; chytil som jedného z nich, ako si kráti cestu od jedného zo stánkov; vrhol sa na mňa a ja som mu zlomil ruku. Unavený z dozerania na tisícky štvorcových metrov väčšinou sa lúpajúcej holej kože, čo nebolo ani najmenej lákavé, som od toho odstúpil. Osemdesiatpäť za sedemnásť dní. Prepásol som tak niekolko menších prípadov, ktoré by mi vyniesli aspoň dvetisíc. Jednej bláznivej žene na Long Islande ukradli nepoistené šperky a myslela si, že polícia uviazla vo vyšetrovaní. Podnikol som niekolko výpadov a vykonal som naozaj dobrý kus práce. Ťahalo sa to až do augusta. Získal som šperky nazad, dôkazmi som odhalil natieračovho pomocníka a zobral som od nej spolu tridsaťpäť

August. Z Wolfovho bankového konta som si už od šiesteho mája nevybral nič, a nezačrel som ani do svojho vkladu, ktorý nielenže neklesol, ale dokonca narástol. Rozhodol som sa, že si urobím prázdniny. Wolfe ma nikdy neuvolnil na dlhší čas ako na dva týždne a teraz som si pomyslel, že to prinajmenej zdvojnásobím. Moja priateľka, ktorej meno sa zjavilo v tlači v súvislosti s jedným z Wolfových prípadov, dostala nápad, aby sme sa pozreli do Nórska, a to sa mi celkom hodilo.

Pomaly, ale iste som si začal vypracovávať svoj vlastný postoj k životu bez pocitu, že je za mnou Nero Wolfe. Spomalila to iba skutočnosť, že začiatkom júla ma Marko Vukčič požiadal, aby som mu priniesol ďalších päťtisíc v hotovosti. Vedel som, že on ich nemôže potrebovať, pretože ked ste chceli jesť v jeho reštaurácii, museli ste si rezervovať stôl deň dopredu a potom zaplatiť šesť dolárov za jednu porciu sliepky v hodnote dvadsaťjeden šilingov. Ďalšia vec: dom sa nepredal, a ked som trochu snoril na vlastnú päsť, zistil som, že cena je stodvadsaťtisíc, čo bolo naozaj prehnané. Na druhej strane, ak Marko berie peniaze pre Wolfa, to ešte neznamená, že ho niekedy uvidím, a okrem toho s predajom domu sa netreba ponáhľať, kým sa bankové konto nescvrkne; a bol tam tiež Wolfov vklad. Informoval som sa aj tam.

V skutočnosti som z New Yorku nechcel odísť, najmä nie až do Nórska. Mal som pocit, že ked budem prechádzať cez Sandy Hook, mohlo by sa niečo ozvať; ako napríklad telegram, telefón, list alebo odkaz na Tridsiatu piatu ulicu alebo 1019 v šifre, ktorú pochopím – ak tam budem, aby som ju mohol prevziať. A keby to prišlo, chcel by som tu byť, ináč mi môže ujsť Wolfov najskvelejší výkon. Neprešli však iba dni a týždne, ale celé mesiace a moja priateľka sa v niektorých veciach veľmi dobre vyznala, najmä čo sa týkalo mojej nerozhodnosti, a tak sme si objednali lístky na loď na dvadsiateho šiesteho augusta.

Štyri dni predtým, dvadsiateho druhého augusta, v utorok popoludní som sedel za stolom na 1019 a čakal som na človeka, s ktorým sme si telefonicky dohovorili schôdzku. Povedal som mu, že čoskoro odchádzam na mesiac na dovolenku, a on neuznal za potrebné povedať svoje meno, ale zdalo sa mi, že som spoznal jeho hlas, a dohodli sme sa. Ked prišiel presne na minútu o 3.15, potešilo ma to, lebo som zistil, že moja pamäť mi ešte vždy slúži. Bol to môj starý spoluväzeň Max Christy.

Vstal som a potriasli sme si ruky. Položil svoj panamský klobúk na stôl a poobzeral sa. Jeho čierna hriva bola kratšia než v apríli, ale husie obrvy sa nezmenili a v sivom tropickom obleku vyzerali jeho plecia rovnako široké ako predtým.

Ponúkol som ho, aby si sadol.

„Musím sa ospravedlniť,“ povedal som, „že som sa s vami nevyrovnal za tie raňajky. To bola moja záchrana.“

Kývol rukou. „Ale to nestojí za reč. Ako vám to tu ide?“

„Och, dakujem, nemám sa na čo sťažovať. A vy?“ spýtal som sa.

„Mal som strašne veľa roboty.“ Vytiahol vreckovku a pretrel si tvár a krk. „Fuj, ale sa potím. „Niekedy mám už po krk toho večného tlačenia a strkania sa, aby sa človek dostal dopredu.“

„Počul som čosi o vás.“

„To si myslím. Prečo ste mi nezavolali?“

„Vaše číslo je Churchill 53 232,“ povedal som.

„Ale nikdy ste ho nevytočili.“

„To nie, pán Christy,“ pripustil som. „Najprv ma zdržali nejaké záležitosti a potom som si to rozmyslel, lebo som sa netúžil do niečoho zamočiť a dostať pred súd. Nie som nijaký holobriadok a atrament na mojej licencii už dávno vyschol. Pozrite sem, za moje uši.“

Pohodil hlavou dozadu a zarehotal sa. „Nepochopili ste ma, Goodwin. Mali ste pracovať iba na základe svojich dokladov.“ Priložil si vreckovku na čelo. „Juj, ale sa potím. Vaše meno sa trochu spomínalo a ja vás uisťujem, že vás za nijakého holobriadka ani nepokladajú. Všimli sme si, že odkedy ste si otvorili kanceláriu, máte zrejme veľa roboty, ale pre človeka vášho druhu sú to všetko bezvýznamné veci. Prečo ste neprijali ponuku od federálnych?“

„Majú veľmi dlhý pracovný čas.“

Prikývol. A nemáte rád ohlávku, čo?“

„Nikdy som to neskúsil a ani nemienim.“

„Čo máte teraz na programe? Niečo dôležité?“

„Nič podobné. Už v telefóne som vám spomenul, že si beriem dovolenku. Odchádzam loďou v sobotu.“

Pozrel na mňa s nesúhlasom. „Vy nepotrebujete oddych. Ak ho niekto potrebuje, potom som to ja, ale ja nijaký nemám. Mám pre vás prácu.“

Pokrútil som hlavou. „Teraz nie. Možno, keď sa vrátim.“

„Až dovtedy nebudem čakať. Je tu človek, ktorého chceme sledovať, máme málo ľudí a on je ostražitý. Nasadili sme na neho už dvoch mužov a oboch ich zbadal. Vy by ste potrebovali aspoň dvoch pomocníkov; traja by vyhovovali ešte lepšie. Použijete mužov, ktorých poznáte, a budete to viesť sám. Dostanete päťsto dolárov na deň a z toho im zaplatíte.“

Zahvízdal som. „Fíha, to je také ošemetné?“

„Ani trochu. Vôbec nie.“

„Kto je potom tým objektom? Starosta mesta?“

„Nebudem ho menovať. Možno to ani neviem. Je to iba obyčajná práca spojená so sledovaním, ale musí to sedieť presne a bez chybičky. Môžete si zarobiť aspoň tri stovky denne.“

„Nie bez toho, aby ste mi nenaznačili, kto to je alebo ako vyzerá.“ Kývol som rukou. „Nechajme to. Rád by som poslúžil starému spoluväzňovi, ale moja dovolenka sa začína v sobotu.“

„Vaša dovolenka môže počkať. Toto nie. Dnes večer o desiatej pôjdete západným smerom po Šesťdesiatej siedmej ulici, v polovici medzi Prvou a Druhou avenue. Nasadnete do auta s mužom, ktorý vám položí niekolko otázok. Ak bude s vašimi odpovedami spokojný, vysvetlí vám podmienky práce – a je to vaša veľká šanca, Goodwin. Máte svoju prvú veľkú príležitosť, aby ste začreli tam, kde sa sypú peniaze najrýchlejšie.“

„Doparoma,“ ozval som sa, „vy mi neponúkate prácu, dávate mi iba príležitosť, aby som zobral vec, ktorú nechcem.“

V tomto ohľade to bola čistá pravda, a bola to pravda aj o desať minút neskôr, ked Max Christy odišiel. Tú prácu som nechcel, ale mal som svoje príčiny, aby som ju zobral. Niežeby som si myslel, že muž v aute, ktorý mi položí niekoľko otázok, bude Arnold Zeck; to bolo sotva možné. Ale aj tak som v kútiku srdca dúfal a táto príležitosť, hoci chabá, bola príliš dobrá na to, aby som ju prepásol. Bolo by zaujímavé pozhovárať sa zo Zeckom; okrem toho by mohol podotknúť, že pchám nos do jeho vecí, a ja by som mu mohol bez výstrahy zlomiť väzy. Tak som nakoniec Christymu prisľúbil, že na tú schôdzku pôjdem. Musel som kvôli tomu odvolať jedno stretnutie, ale keby tá šanca bola aj jedna k miliónu, nechcel by som si ju nechať ujsť.

Môj názor sa zmenil, ked som zistil, že muž, ktorý sa ma chce vypytovať, nie je Arnold Zeck. Nebol to ani dlhý čierny cadillac, iba sedan 48 s dvoma dverami.

Ked som tej horúcej augustovej noci kráčal ulicou k dohodnutému miestu, trochu som sa potil, najmä pod ľavou pazuchou, kde som mal puzdro s revolverom. Pri chodníku stál dlhý rad áut, a ked sedan zastal, otvorili sa dvere a ticho sa ozvalo moje meno. musel som sa pretlačiť, pomedzi nárazníky vozidiel, aby som sa k nemu dostal. Ked som nastúpil a zavrel za sebou dvere, muž za volantom otočil hlavu, obzrel si ma, potom sa bez slova obrátil k volantu a auto vyrazilo. Môj spoločník na zadnom sedadle zamrmlal: „Hádam by ste mi mali čosi ukázať“

Vytiahol som tašku s preukazmi a nepodal som mu najprv vodičský preukaz, ale potvrdenie o svojej práci. Ked sme čakali na zelenú na Druhej avenue, pri svetle pouličnej lampy si všetko prezrel a potom mi to vrátil. Ja som už ľutoval, že som nadarmo premárnil večer. Nielenže to nebol Zeck; tohto človeka som nikdy nevidel a nikdy som o ňom nepočul, hoci som sa veľmi dobre poznal, aspoň z videnia, so smotánkou Christyho okruhu Tento vtáčik bol úplne neznámy. Na tvári mal prebytočné množstvo kože a tá mu ochabnuto visela v záhyboch a vráskach, a preto zrejme nosil aj špicatú hnedú briadku, lebo záhyby sa ťažko holia. Ked auto prechádzalo cez avenue a mierilo na západ, oslovil som ho: „Prišiel som kvôli Maxovi Christymu.. ak treba vôbec niečo pripomínať. Som voľný iba do soboty.“

„Volám sa Roeder „ povedal a slabikoval mi svoje meno.

Podakova) som sa mu za dôveru. Pokračoval dalej: „Som zo Západného pobrežia ak vás to zaujíma… Niečím som sa tu zaoberal a zistil som, že to súvisí s istými transakciami. Rád by som to prenechal miestnym talentom a vrátil sa domov, ale musím sa tu zdržať.“ Alebo radšej hovoril nosom, alebo ináč ani nevedel. „Christy vám povedal, že chceme sledovať istého človeka?“

„Áno. Vysvetlil som mu, že nemám čas.“

„Musíte si ho nájsť Je to príliš dôležité,“ obrátil sa ku mne a pozrel mi do očí. „Teraz to bude najťažšie, lebo si dáva pozor. Je to komplikované, a preto hovoria, že ak niekto môže pomôcť, ste to vy, najmä s pomocou mužov, ktorých používal Nero Wolfe. Môžete ich zohnať, nie?“

„Áno, ich môžem, ale seba nie. Ja tu nebudem.“

„Teraz tu ste. Môžete začať zajtra. Ako vám Christy oznámil – päť stoviek na deň. Je to čistá záležitosť. Pracujete pre človeka z Los Angeles menom Roeder. Polícii by sa nemuselo páčiť, keby ste boli v spojení s miestnym občanom, ako je Wilts alebo Brownie Costigan, ale čo mám na rováši ja? Nikdy predtým ste o mne nepočuli. Pracujete v tejto záležitosti ako súkromný detektív. Chcem vás najať za vhodnú sumu, aby ste sledovali človeka menom Rackham ·a podávali mi správy o jeho pohybe. To je všetko, nič protizákonné“

Prešli sme cez Druhú avenue. Svetlo bolo slabé, a preto som sa nemusel snažiť, aby som na svojej tvári neukázal reakciu na meno Rackham. To, čo som cítil, bola čisto moja záležitosť.

„Ako dlho to má trvať?“ spýtal som sa.

„To neviem. Možno deň, možno týždeň a možno aj dva.“

„Čo ak sa niečo zomelie? Nijaký detektív sa na takúto prácu nepodoberie, kým sa nedozvie niečo podrobnejšie. Musíte mi vysvetliť, prečo ste na Rackhama zvedavý. Čo ste mi vlastne ako klient povedali?“

Roeder sa usmial. Videl som, ako sa mu záhyby kože napli. „Že podozrievam svojho spoločníka v obchodných záležitostiach, že sem s ním prišiel rokovať a mňa z toho vynechal.“

„To by bolo celkom v poriadku, keby sme to zapísali. Ale prečo také okolkovanie? Prečo ste neprišli do mojej kancelárie, ale stretli ste sa so mnou v noci na ulici!“

„Nechcem sa vo dne ukazovať. Nebol by som rád, keby sa môj spoločník dozvedel, že som tu.“ Roeder sa opäť usmial. „Zhodou okolností je to celkom pravda, že sa na dennom svetle nechcem vytŕčať, pokiaľ sa to len dá.“

„To vám verím. Teraz odložme nabok tú komédiu a poďme k veci. Ľudí s menom Rackham nie je veľa, v manhattanskom telefónnom zozname nie sú nijakí. Je to ten Barry Rackham, ktorému tejto jari zavraždili ženu?“

„Áno.“

Zašomral som: „Dost zaujímavá zhoda okolností. Bol som pri tom, keď ju zavraždili, a teraz mi ponúkate prácu, aby som ho sledoval. Ak zavraždia aj jeho, znova to bude zhoda okolností. To by sa mi nepáčilo. Horko-ťažko sa mi podarilo vybŕdnuť z tej šlamastiky, keď som vystupoval ako očitý svedok. Keby ho zabili, kým by som ho sledoval…“

„Prečo by ho mali zabiť?“

„To neviem. Nevedel som, ani prečo by mali zabiť ju.

Ale túto schôdzku dohodol Max Christy, a aj ked on sám nie je zabijakom, pohybuje sa v kruhoch, ktoré dávajú prednosť priamej akcii.“ Kývol som rukou. „Nechajme to. Ak máte o Rackhama takýto druh záujmu, aj tak mi to neprezradíte. Ale je tu ďalšia vec: Rackham ma pozná. Je dvojnásobne ťažké sledovať človeka, ktorý vás pozná. Prečo potom najímate mňa, ked som v takejto nevýhode už hned od začiatku? Prečo ne..“

Zmĺkol som, lebo sme v Sedemdesiatkach na Piatej avenue čakali na zelenú; mali sme otvorené obloky a otvorené okienko najbližšieho auta sa nachádzalo na vzdialenosť ramena.

Svetlo sa zmenilo a my sme sa opäť pohli. Roeder prehovoril– „Vravím vám, Goodwin, že táto vec je chúlostivá. Na svete existuje viac ľudí, ktorí majú veľa spoločného a do istej miery si navzájom dôverujú. Pokiaľ sa ich záujmy uberajú spoločnou cestou, môžu si veľmi dôverovať. Ale ked dôjde k niečomu, čo by mohlo pomôcť jedným a dotknúť sa druhých, vtedy to začína byť chúlostivé. Potom sa každý stará o seba, alebo sa rozhodne postaviť tam, kde je moc. Tam stojím aj ja. Ale vás tam nemienim zaradiť; nechceli by sme, ani keby sme mohli; dalo by sa vám vôbec dôverovať? Vy stojíte mimo. Vyžadujeme od vás iba odbornú prácu a aby ste mi podávali správy. Kam to idete, Bili?“

Šofér sa obrátil z profilu a odpovedal: „Tu v parku bude možno chladnejšie.“

„Nikde nie je chladnejšie. Mám rád ulice. Podme radšej dalej.“

Šofér urazene poslúchol. Roeder sa vrátil ku mne: „Existujú traja muži: Panzer, Cather a Durkin, ktorí občas pracovali pre Nera Wolfa Mám pravdu?“

Odvetil som, že áno.

„Budú pracovať aj pre vás, nie?“

Povedal som, že áno.

„Potom môžete použiť ich a vy sa nemusíte príliš vytŕčať. Povedali mi, že sú to neobyčajne schopní ľudia.“

„Saul Panzer je ten najlepší na svete. Cather a Durkin sú nadpriemerní.“

„To je všetko, čo budete potrebovať. Teraz sa vás chcem na niečo opýtať, ale najprv vás musím upozorniť. Dúfam, že si uvedomujete, že je zlé oklamať klienta, ale v tomto prípade to bude horšie než zlé. Nemusím to rozvádzať dalej však?“

„Nie, ale idete na to príliš zostra. Ja nemám klienta.“

„Ale áno, máte,“ usmial sa Roeder. „Strácal by som potom takto čas? Boli ste tam, ked zabili pani Rackhamovú, zatelefonovali ste Nerovi Wolfovi, ten za šesť hodín zmizol a vás zadržali ako očitého svedka. Teraz vás tu chcem najať, aby ste sledovali Rackhama, a vy neviete prečo Môžete odmietnuť? To je nemožné.“

„Mohlo by to byť tak, namietal som, „že som spokojný s tým, čo mám.“

„Podľa toho, čo som počul, to tak nie je. To je v poriadku, dobrý chlap sa nemá poddávať, ale to nás vedie k otázke, o ktorej som sa zmienil. Teraz očividne stojíte na vlastných nohách, ale dlhý čas ste pracovali s Nerom Wolfom. Ešte stále bývate v jeho dome. Prirodzene, že ste s ním v styku – neunúvajte sa popierať to – ale to sa nás vôbec netýka, pokial sa do toho nezamieša. Podmienky tejto práce osobitne zdôrazňujú, že pracujete pre človeka, ktorý zaplatí vám. Ak získate nejaké správy o Rackhamovi a utrúsite niečo z nich aj inde, napríklad Nerovi Wolfovi, ocitnete sa vo veľmi nepríjemnom položení. Hádam viete v akom?“

„Pravdaže viem. Keby som sa chcel postaviť, podlomili by sa mi kolená. Zapíšte si však za uši, že neviem, kde sa pán Wolfe nachádza, nie som s ním v nijakom styku a vôbec nie som v takom duševnom rozpoložení, aby som mu niečo hovoril. Ak sa podoberiem na sledovanie Rackhama, bude to najmä preto, že mám na to svoje vlastné príčiny. Pochybujem, že by si pán Wolfe, kdekoľvek už je, spomenul na meno Rackham, keby ho začul.“

Hnedá končistá briadka sa zakolísala, ked Roeder potriasol hlavou. „Nepreháňate to, Goodwin?“

„Nepreháňam. A ani nebudem.“

„Vy ešte stále lipnete na Wolfovi.“

„To teda určite nie.“

„Keby ste, dajme tomu, vedeli, kde je, nikdy by som nemal dosť peňazí, aby som vám mohol zaplatiť za informáciu.“

„Možno nie,“ pripuslil som. „Ale nepredávať ho je jedna vec a mať hlavu plnú jeho obrazu druhá. Neváham pripustiť, že mal svoje dobré stránky. Často som sa o nich zmienil a ocenil som ich, ale ako tak plynú mesiace, jedno je viac než isté. Usiloval sa celkom hlúpo a zbytočne.“

Šofér prudko mykol hlavou dozadu a vrhol na mňa pohľad. Vyšli sme z parku a znovu sme sa ocitli na Piatej avenue, smerujúc hore k Osemdesiatkam. Tie poznámky o Wolfovi mi vyšli z úst len tak, vôbec som si to neuvedomil, pretože som myslel na niečo iné. Kto sa zaujíma o Rackhama a prečo? Ak je to Zeck, alebo niekto z jeho ľudí na jeho príkaz, potom od apríla, ked Zeck poslal Wolfovi balík s. klobásou a zatelefonoval mu, aby nechal Rackhama na pokoji, došlo k nejakej prevratnej zmene. Ak sa za tým skrýva Zeck, potom Max Christy a tento Roeder stoja proti Zeckovi, a to môže byť pre nich také bezpečné ako hra s atómovými výbušninami. A ešte dalej, ako môžem vzdorovať? Okrem toho sa mi zapáčila tá logika. Skoro pred piatimi mesiacmi nás najala pani Rackhamová, aby sme sledovali jej manžela, zaplatila dopredu a my sme ho nechali tak. Teraz som mohol pokračovať tam, kde sme to nechali. Ak Roeder a jeho kolegovia, kýmkoľvek už sú, mi za to chcú zaplatiť, nemá význam, aby som ich urážal odmietnutím.

Tak sme sa na ceste po avenue s Roederom v zásade dohodli a pristúpili sme k veci. Pretože bol Rackham ostražitý, nemalo to byť obyčajné sledovanie s malým počtom ľudí, ale ja som mal prinajlepšom troch. A tí? Saul, Fred a Orrie nemuseli mať práve čas. Nemalo význam zaoberať sa tým podrobne, kým nezistím že mám na to ľudi. Ich telefónne čísla som vedel naspamäť, a preto som navrhol, aby sme zastali pri dragstore a zavolali odtiaľ, ale Roederovi sa to nepozdávalo Pokladal za lepšie zatelefonovať z mojej kancelárie, proti čomu som nemal námietky. Nariadil šoférovi, aby prešiel cez Madison Avenue do mesta.

Schyľovalo sa už k jedenástej, a Madison Avenue bola pustá. Ani na chodníku pred budovou s kanceláriami nebolo nikoho. Roeder povedal šoférovi, že sa zdržíme asi hodinu alebo o niečo dlhšie a odišli sme. V prudšom svetle výťahu neboli záhyby na Roederovej tvári také nápadné a nevyzeral tak staro, ako by som bol hádal v aute, ale všimol som si, že mu brada začína už trochu šedivieť. Stál v kúte so spustenými plecami a zavretými očami, až kým sa dvere na desiatom poschodí neotvorili. Potom vyšiel von a kráčal za mnou po chodbe k 1019. Odomkol som dvere, vošli sme dnu, rozsvietil som a ponúkol som mu kreslo. Ja som si sadol za stôl, pritiahol som si telefón a začal som vytáčať číslo.

„Počkajte chvílku,“ povedal nevrlo.

Zložil som slúchadlo, pozrel som na neho, prvýkrát som mu hľadel priamo do očí, a pocítil som, ako ma v chrbte pichlo. Ale nevedel som prečo.

„Toto nesmie nikto počuť,“ povedal. „Myslím, čo sa týka vás a mňa. Ste si istý, že tu nič nie je?“

„Myslíte odpočúvacie zariadenie?“

„Áno.“

„Som si celkom istý.“

„Radšej sa pozrime.“

Vstal som zo stoličky a on tiež. Miestnosť bola malá a steny väčšinou holé, preto sa nebolo treba veľa namáhať. Ale urobil som to dôkladne, odtiahol som aj stôl, aby som zaň pozrel. Ked som sa vystrel, aby som dal na miesto ceruzku, ktorá sa skotúľala zo stola, ozval sa mi za chrbtom.

„Vidím, že tu máte môj slovník.“

Nevyslovil to nosom. Ja som sa otočil, zmeravel som a vytreštil na neho oči. Opäť tie oči – a teraz aj iné známky, najmä čelo a uši. Mal som naozaj prečo civieť na neho, ale mal som právo aj na to, aby som sa prispôsobil. Ovládol som sa, potom som obišiel roh stola, sadol som si, naklonil som sa dozadu a povedal som: „Po celý ten čas som vás…“

„Nehovorte tak hlasno.“

„Dobre. Celý ten čas som vás poznal, ale v prítomnosti toho prekliateho šoféra som musel…“

„Netárajte. Ani ste netušili…“

Pokrčil som plecami. „V tom sa nikdy nezhodneme. Čo sa týka toho slovníka, to je ten z mojej izby, čo ste mi dali na Vianoce v 1939-tom. Koľko vážite?“

„Zhodil som vyše päťdesiat kíl.“

„Viete, ako vyzeráte?“

Vystrúhal grimasu. S tými záhybmi a bokonibradami to ani nebolo potrebné, ale bol to, prirodzene, starý zvyk, ktorý asi celé tie mesiace potláčal.

„Áno,“ odvetil, „viem. Vyzerám ako savojský princ Philibert zo šestnásteho storočia.“ Netrpezlivo hodil rukou. „Toto môže naozaj počkať, až ked budeme doma.“

„Aj ja si to myslím,“ súhlasil som. „Aký je v tom rozdiel, na ďalšom roku alebo dvoch už nezáleží. Ale aj tak to nebude také zábavné, pretože teraz viem, na čo čakám. Z tej neistoty som mal naozaj veľkú radosť. Ste živý, mŕtvy alebo čo? Naozaj prijemný zážitok.“

Zahundral: „Toto som aj čakal. Ináč by ste to neboli vy, a pretože som sa už dlho predtým rozhodol dať s vami dokopy, je mi to dokonca vítané. Ale vy ste sa už tiež dávno rozhodli, že to so mnou vydržíte. Tak čo, podáme si ruky, alebo nie?“

Vstal som a vyšiel som mu v ústrety. On urobil to isté. Ked sme si podávali ruky, oči sa nám stretli a ja som sa zámerne nedíval nikam inam, pretože ináč by som si podával ruku s cudzincom, a na dôvažok s naozaj dobrým číslom. Znovu sme si sadli.

Potom som mu zdvorilo povedal: „Budete ma musieť ospravedlniť, ked občas privriem oči alebo odvrátim pohľad. Musím si trochu zvyknúť.“

13

„Nijaká iná cesta nebola možná,“ vyhasil Wolfe. „Prijal som peniaze od pani Rackhamovej a zavraždili ju. Ocitol som sa na jej strane, a tak som znovu narazil na Zecka, proti ktorému som nemal šance. Musel som na neho číhať z úkrytu Ako by ste sa chovali, keby som odišiel? Tak, ako keby som zmizol a vy ste nič nevedeli. Za akých okolností by ste to robili čo najpresvedčivejšie? Viete sa pretvarovať, ale prečo to robíte tak naivne? Prečo iba…“

„Prestaňte s tým,“ povedal som mu. „Nechajte si to na neskôr. Ako vyzerá situácia teraz a aké máme šance? Nijaké?“

„Áno, tak sa mi zdá. Keby sme chceli iba odhaliť jednu alebo viac Zeckových operácií, mohlo by sa to robiť takto. Luskol prstami. „Ale pretože treba zničiť aj jeho samého, dospel som teraz k okamihu, kde môžete pomôcť aj vy. Hovoril som s ním trikrát.“

„Za koho vás pokladá?“

„Prišiel som z Los Angeles. Ked som odtiaľto deviateho apríla zmizol, šiel som do južného Texasu k Mexickému zálivu, a tam som strávil najsmutnejší mesiac svojho života – okrem jedného, ale to bolo už veľmi dávno. Koncom tohto mesiaca by ma nik nepoznal.“ Striasol sa. „Potom som šiel do Los Angeles, pretože istý významný človek sa mi cíti väčšmi zaviazaný, než si v skutočnosti zaslúžim. Je významný, ale nemá poctivé zamestnanie Tieto pojmy nesjobodno zamieňať.“

„To som ani nikdy netvrdil.“

„Jeho prostredníctvom som sa stretol so všelijakými ľudmi a zúčastnil som sa istých akcií. Vyzeral som príšerne, ale v kruhoch, kde som sa pohyboval, chápali moje strnisko ako maškarádu a na verejnosti som sa ukazoval čo najmenej. Pomocou dvoch cenných aktív, svojho mozgu, môjho významného dlžníka a toho, že som sa na čas zbavil škrupúl, som v čo najkratšom čase urobil podstatný dojem. K môjmu dobrému menu prispel najmä trik, ktorý som si vymyslel, aby som získal značnú sumu peňazí od desiatich rozličných ľudí bez najmenšieho rizika. Šťastie tu tiež zohralo svoju úlohu, ale bez šťastia sa nijaký človek neudrží nažive, nieto aby ešte zvíťazil nad Arnoldom Zeckom.“

„Takže v Los Angeles bolo pre vás prihorúco?“

„Nie. Ale bol som psychicky aj fyzicky pripravený vrátiť sa na Východ, lebo som bol presvedčený, že na otázky poslané do Los Angeles príde uspokojivá odpoved. Pricestoval som dvanásteho júla. Spomínate si, ako som raz hovoril pred Sperlingovcami o Arnoldovi Zeckovi a nazval som ho X!“

„Spomínam.“

„Vtedy som stručne opísal mašinériu zločinov. Najprv samotného zločinca alebo gang. Ked treba rozdeliť korisť alebo zabezpečiť sa proti odhaleniu a prenasledovaniu, zriedka sa vyhne tomu, aby nemusel rokovať s ostatnými. Bude potrebovať nejakú záštitu, právnika, svedkov, ktorí mu dokážu alibi, musí si vyšliapať tajné cestičky, aby získal politický alebo policajný vplyv – nezáleží na tom aký. Takmer vždy potrebuje niekoho alebo niečo. Ide za tým, koho pozná alebo o ňom vie, dajme tomu k AA, zistí menšiu ťažkosť, porozpráva sa s BB, ktorý by to možno vedel dať do poriadku; a ak nie, s tým za CC, ktorý obyčajne vie poradiť, ale ak nie, spojí sa s D. Tu sa dostávame bližšie. D má prístup k Arnoldovi Zeckovi nielen v spomenutej súvislosti, ale tiež v spojení s viacerými akciami, ktoré Zeck riadi.“

Wolfe si zaklopal na hrúd ukazovákom; gesto, aké som u neho ešte nikdy nevidel a ktoré zrejme nadobudol spolu so svojimi vráskami a bokombradami. „Ja som ten D, Archie.“

„Gratulujem.“

„Ďakujem. Gratuláciu prijímam, lebo si to zaslúžim. Pozrite na mňa.“

„Však to práve robím. Počkajte, ked vás uvidí Fritz…“

„Ak k tomu vôbec niekedy dôjde,“ povedal tvrdo Wolfe. „Máme neurčitú nádej, a to je všetko. Keby sme potrebovali iba dôkazy Zeckovej spoluúčasti na zločinoch, to by nebol nijaký problém. Viem, kde ich treba hfadať, a mohol by som ich získať Ale jeho všestranné styky ho robia nedotknuteľným. Bolo by naivné predpokladať, že ho možno usvedčiť, a aj keby sa to stalo, ešte stále by ostal nažive, a z toho by sme nič nemali. Teraz ked som sa s ním pustil do boja, a on to vie, prichádzajú do úvahy iba dva možné výsledky…“

„On to vie?“

„Pozná ma, a preto vie, že chcem chytiť vraha pani Rackhamovej. Rád by mi v tom zabránil. Ani…“

„Počkajte. Pvipusťme, že to vie o Nerovi Wolfovi, ale čo vie o vás ako o Roederovi? Hovoríte, že ste D. Potom ste na Zeckovej výplatnej listine.“

„To nie. Do svojej organizácie ma prijal v súvislosti s tým trikom, ktorý som vymyslel a použil v Los Angeles Môj postup urobil na neho taký dojem, že mi zveril na starosť aj dalšie záležitosti.“

„A Max Christy a ten šofér dolu – to sú Zeckovi ľudia?“

„Áno, ale nepatria do jeho užšieho okruhu.“

„A čo má potom znamenať lo prenasledovanie Barryho Rackhama? Nedostával Rackham tie peniaze od Zecka?“

Wolfe vzdychol. „Archie, keby sme mali viac času, nechal by som vás, aby ste sa vypytovali donekonečna. Mohol by som privrieť oči a predstavovať si, že som doma.“ Rázne potriasol hlavou. „Ale musíme pokračovať v tejto záležitosti. Povedal som, že ten šofér nepatrí do Zeckovho užšieho okruhu, ale bol to iba dohad. Nakoľko som nový a ešte stále som nezískal stopercentnú dôveru, určite ma pozorujú, a ten šofér by dokonca mohol podávať správy samotnému Zeckovi. Preto som predlžoval náš rozhovor v aute, skôr ako som vám navrhol, aby sme šli sem. Nemali by sme sa tu zdržať viac než hodinu, tak by ste ma už radšej mali nechať…“

Zmlkol, ked som chytil kľučku a prudko otvoril dvere. Kráčal som po špičkách, kým on rozprával. Ked som sa presvedčil, že chodba je na oboch stranách prázdna, zavrel som dvere a vrátil som sa na svoju stoličku.

„Pýtal som sa iba na to,“ povedal som, „prečo idú na Rackhama takýmto spôsobom.“

„Koľko času,“ spýtal sa Wolfe, „sme spolu strávili v kancelárii, ked sme prerokúvali nejakú jednoduchú záležitosť, ako napríklad falšovanie šekov?“

„Rozhodne od štyroch minút až do štyroch hodín.“

„Tak koľko by nám potom malo zabrať toto? Mimochodom, tento týždeň si znovu začnete vyberať výplatu. Koľko ste vybrali z depozitného trezoru v New Jersey?“

„Ani cent.“

„Mali ste. Vložilo sa to tam na špeciálne účely, keby napríklad došlo k takejto možnosti. Vybrali ste si z vlastných úspor?“

„Len na nákup týchto maličkostí.“ Kývol som rukou. „Nechajme to tak. Nerobil som si z toho ťažkú hlavu, lebo moje zisky sa zvýšili viac ako dvojnásobne v pomere k tomu, čo ste mi platili vy.“

„To vám neuverím.“

„To som aj predpokladal, ale dokážem vám to…“ zrazu som zastal. „A čo, dočerta, moja dovolenka!“

Wolfe zahundral: „Ak dostaneme Zecka, môžete si vybrať mesiac. Ak on dostane mňa…“ Znovu zahundral: „A to sa aj stane, doparoma, ak nezačneme pracovať. Pýtali ste sa na Rackhama; áno, zdroj jeho príjmu, ktorý chcela zistiť jeho žena, pochádzal od Zecka. Zoznámil sa s ním prostredníctvom Calvina Leedsa.“

Zdvihol som obočie: „Leedsa?“

„Neprenáhlite sa s okamžitými uzávermi. Leeds predal Zeckovi dvoch psov, aby mu strážili dom, a týždeň ich u neho cvičil. Zeck si nenechá ujsť nijakú príležitosť. Rackhama použil v jednej zo svojich menej dôležitých akcií; išlo o dojednanie špekulácií s ľuďmi, ktorí majú príliš veľa peňazí. Potom, keď Rackham zdedil viac než polovicu majetku svojej ženy, vyvinula sa nová situácia. Začala sa vyvíjať už vtedy pred šiestimi týždňami, ked som pricestoval. Podarilo sa mi získať o tom informácie. Pravdaže, musel som byť neobyčajne opatrný, nakoľko som bol nový, ale na druhej strane to bola aj moja výhoda. Ked som pripravoval zoznam týkajúci sa môjho plánu, ktorý som vymyslel, napadlo mi, že človek v Rackhamovom postavení by bol mimoriadne vhodným kandidátom, a prirodzene, musel som o ňom všetko vedieť. Tak som sa za priaznivých okolností pustil čo najobozretnejšie do určitých úvah a dohadov, až kým som nenadobudol presvedčenie, že naňho treba dozerať. Našťastie som vaše meno nemusel spomenúť; o vašom zaradení sa uvažovalo už predtým, na základe návrhu Maxa Christyho. Ale i ked som zašiel bez vašej pomoci tak daleko, ako sa len dalo, váš príchod všetko uľahčil. Neodvážil by som sa riskovať natoľko, že by som vás spomenul ja sám, a podľa toho som aj postupoval, no takto je to oveľa lepšie.“

Wolfe pozrel na hodinky. Jeho nové postavenie ho bezpochybne naučilo novým trikom. Za všetky tie roky, čo sme spolu prežili, nikdy hodinky nenosil a teraz sa na ne díval, akoby sa s nimi narodil. Za normálnych okolností by jeho zápästie potrebovalo remienok na objednávku.

„Povedal som tomu človeku, že hodinu, alebo o niečo viac,“ ozval sa. „Ale tak dlho by sme sa nemali zdržať. Stačí najmenšia príčina k podozreniu, a som hotový. Pr“ nich nie je nič neuveriteľné; mohli by aj zistiť, či sme telenovali. Dočerta, s vani‘ by som potreboval stráviť celé hodiny.“

„Zbavte sa ho a niekde sa stretneme.“

„To neprichádza do úvahy. Nijaké miesto by nebolo bezpečné – až na jedno. Existuje iba jedna príležitosť, ked má každý človek právo na pokoj. Potrebujeme ženu. Vy poznáte všetky možné typy“

„Všetky nie,“ namietol som. „Držím sa určitej línie. Aký typ potrebujeme?“

„Dosť mladú, príťažlivú, na výzor trochu výstrednú, bezvýhradne vám oddanú a dôveryhodnú, ale nie bláznivú.“

„Preboha, keby som vedel, kde takú hľadať, už dávno by som bol ženatý. Aj by som sa chvastal…“

„Archie,“ prerušil ma ostro, „ak po všetkých tých záletoch nemôžete nájsť takúto ženu, potom som sa vo vás mýlil. Napokon, je riziko dôverovať hocikomu, ale každý iný spôsob by bol ešte riskantnejší.“

Zošpúlil som pery

„Ruth Bradyová?“

„Nie, je príliš praktická a známa. Neprichádza do úvahy.“

„Je tu jedna, ktorá by si tým mohla vynahradiť výlet do Nórska, ktorý teraz padá. Mohol by som sa jej spýtať.“

„Ako sa volá?“

„Viete. Lily Rowanová.“

Uškrnul sa. „Je bohatá, výstredná a všeobecne známa.“

„Hlúposť. Má veľa peňazí a obľubuje podobné podniky. Pamätáte sa, ked pomohla pri odhalení toho vraha mimo mesta. Ďalšie návrhy nemám Mám jej zavolať?“

„Áno.“

„A čo jej povedať?“

Vysvetlil niekoľko podrobností. Ked odpovedal na moje tri-šlyri otázky, opýtal sa ma ešte raz, či nemôžem ponúknuť niečo lepšie. Potom som si pritiahol telefón a vytočil som číslo. Nikto nedvíhal. Potom som skúsil zavolať do Troubadour Room v Churchille, ale nebola tam. Ďalej nasledoval Flamingo Club. Tam ju našli. Spýtali sa na moje meno, a ja som im kázal, aby jej povedali, že volá Escamillo, hoci ma tak už dosť dlho nenazvala.

Po chvíli čakania sa ozval jej hlas: „Archie? To si ty?*

„Dávam prednosť Escamillovi,“ povedal som pevne. „Tak je to bezpečnejšie. Ako sa cítiš?“

„Príď a zistíš to. Mám už všetkého po krk. Počuj, vyjdem von, stretneme sa a pôjdeme…“

„Nepôjdeme. Pracujem v svojej kancelárii a potrebujem pomoc. Ty si práve ten typ, aký hľadám, a zaplatím ti dolár na hodinu, ak s tým budeš súhlasiť. Ponúkam ti celkom nový druh vzrušenia. Nikdy v živote si si nezarobila ani cent a teraz máš príležitosť. Ako si naladená?“

„Strašne sa nudím, ale zišlo by sa mi šesť tancov s tebou a…“

„Dnes nie, ty moje írske dievčatko. Musím pracovať, dočerta. Pomôžeš mi?“

„Kedy?“

„Teraz.“

„Bude to zábavné?“

„Ako-tak. Nič, s čím by sa dalo vystatovať.“

„Prídeš sem po mňa?“

„Nie. Ja idem – musím ti to najprv vysvetliť. Teraz počúvaj.“

„Presne na to som myslela. Práve som si hovorila: Lily, drahá moja, ak ti začne niečo hovoriť, musíš počúvať, pretože je veľmi hanblivý a citlivý, a preto… povedal si niečo?“

„Povedal som, aby si čušala. Som vo svojej kancelárii a čaká tu so mnou istý človek. Pohneme sa odtiaľto, len čo dohovorím. Pôjdem k tvojmu bytu a počkám ťa pred dverami. Ten človek…“

„Nemusíš čakať. Stihnem to…“

„Prosím ťa, prestaň. Tvoja prvá hodina sa už začala, a preto nechaj hovoriť mňa. Ten človek má dolu auto so šoférom. Pôjdu k Flamingo Clubu, zaslanú pred ním a ty budeš čakať vonku. Keď otvorí dvere, nie aby si čakala, že sa bude správať ako gentleman, pretože to neurobí. Kým budeš sedieť v aute, šoféra ani neoslovíš. Pôjdeš s tým človekom k tvojmu bytu a tam ma nájdete čakať pred tvojimi dverami.“

„A ak nasadnem do nesprávneho auta a…?“

„Je 1o tmavosivý sedan 48, s dvoma dverami, newyorská poznávacia značka OA 61 13. Máš to?“

„Äno.“

„Zvýšim to na dolár desať na hodinu. Ten človek ťa bude volať Lily a ty jeho Pete. Ked si k nemu sadneš do auta a budete sa viezť k tebe, nemusíš zachádzať do krajnosti, ale je dôležité, aby si šofér myslel, že si náramne rada, za Peteho vidíš a že sa neobyčajne tešíš na tých pár hodín, ktoré s ním stráviš. Ale…“

„Je to stretnutie po dlhom čase?“

„Zvýšim to na dolár dvadsať na hodinu. Chcem ti pripomenúť, aby z tvojho postoja nebolo jasné, či si naposledy videla Peta pred týždňom alebo pred dvoma mesiacmi. Máš iba radosť, že si s ním, lebo ho máš rada, ale nezačni si myslieť, že si Paulette Goddardová, a nepreháňaj to. Vži sa do toho. Predstavuj si, že som to ja, čo nebude fahké. To bude tvoja skúška. Počkaj, až Peta uvidíš.“

„Čo je s ním?“

„Všeličo. Je dosť starý na to, aby mohol byť tvojím otcom. A potom ešte čosi. Má šedivejúce bokombardy a zošúvercnú tvár Musíš potlačiť pocit, že sa ti sníva nejaký hrozný sen a…“

„Archie! To je Nero Wolfe!“

To je ale čertica. Nemala k tomu nijaké opodstatnenie ani príčinu. Ako keby ma bol niekto ovalil po hlave.

„To určite,“ povedal som s obdivom. „Nenamýšľaš si trochu? Keby to bo! on, myslíš, že by som pokladal za najdôležitejšie dohodnúť mu s tebou schôdzku, čo? Dobre, potom ho nevolaj Pete, ale Nero.“

„Kto je to teda?“

„Volá sa Pete Roeder a mám s ním mať dlhý rozhovor, ktorý sa nemá dostať do novín.“

„Mohli by sme ho zobrať do Nórska.“

„Možno. O Nórsku sa ešte porozprávame. Zavolaj mi neskôr cez týždeň a oznám mi, čo hovoríš na tento návrh.“

„Som vonku o desať minút, ba ešte skôr, a čakám na Peteho.“

„Nijaké rozchyrovanie.“

„Spoľahni sa.“

„Potiaľto som s tvojou prácou spokojný. Budeme ti musieť dať tajné telefónne číslo. Netrpezlivo čakám pri tvojich dverách.“

Zložil som a povedal Wolfovi: „Dohodnuté.“

Vstal zo stoličky a zahundral: „Trochu ste to prehnali, nezdá sa vám? Napríklad s tým hrozným snom?“

„To máte pravdu,“ súhlasil som. „Pochytilo ma priveľké nadšenie.“

Pozreli sme na seba.

14

Pretože nemienim míňať papier na to, aby som opísal päťhodinovú poradu s Wolfom, ktorá sa v tej noci odohrala v obývacej izbe Lily Rowanovej, mohol by som hovoriť o strede, až na jednu vec. Musím spomenúť ich príchod k dverám Lilinej manzardy na východnej Šesťdesiatej tretej ulici. Wolfe mlčal a ani na mňa nepozrel. Lily si so mnou potriasla ruku, čo sme už veľmi dlho nepestovali. Potom odomkla dvere a vstúpili sme dnu. Keď sa vyzliekla a Wolfe si odložil klobúk, vošli sme do obývacej izby a vtedy ma ohúrila.

„Archie,“ povedala. „Bola som si stopercentne istá, že sa jedného dňa prihodí niečo, čo mi vynahradí celý ten čas, ktorý som na teba premárnila. Jednoducho som to cítila.“

Prikývol som. „Pravdaže. Dnes si budeš zarábať tak, že nám urobíš obložené chlebíčky, lebo Pete jedáva iba ľahké jedlá. Má diétu.“

„Och,“ povedala. „Nemyslela som na peniaze a chlebíčkov sa môžete najesť, koľko chcete. Myslím na to vyznamenanie, akým ste ma poctili. Som jediná žena v Amerike, ktorá sa túlila k Nerovi Wolfovi. Hrozná predstava – hlúposť. Mám inštinkt.“

Wolfe, ktorý si sadol, otočil hlavu a zamračil sa na ňu – naozaj prvotriedny výkon.

Ja som sa na ňu usmial. „Povedal som Petovi, čo si hovorila v telefóne, a mal z toho radosť. Tak dobre, ty žena s vyznamenaním.“

Potriasla hlavou. „Len nemaj strach, ty môj odvážny chlapec. Ja si to nechám pre seba.“ Pristúpila k Wolfovi a pozrela dolu na neho. „Nevešajte hlavu, Pete. Ani za nič na svete by som vás nepoznala; v tom to nie je. Na príčine je tento môj hrdina. Archie je strašne skromný. Ocitol sa už vo viacerých ťažkých situáciách, ale ani raz odo mňa nežiadal pomoc. Nikdyl Hrdá skromnosť. Zrazu ma odvolá zo zábavy, hoci vie, že som sa mohla dobre baviť, aby som vliezla do cudzieho auta a správala sa dôverne k neznámemu človeku. Na svete je iba jeden muž, kvôli ktorému by to urobil, a to ste vy. Ak som sa v aute správala privelmi horlivo, vedela som, čo robím. Ale o mňa sa nestarajte, čokoľvek podnikáte, ja budem mlčať. Jednako pre mňa budete vždy Pete. Jediná žena v Amerike, ktorá sa objímala s Nerom Wolfom – bože môj, to si budem vážiť až do smrti. Teraz idem pripraviť tie chlebíčky. Akú diétu máte?“

Wolfe precedil cez zuby: „Nechcem nič.“

„Ale prosím vás. Broskyňu? Hrozno? Šalát?“

„Nie!“

„A pohár vody?“

„Áno.“

Vyšla z izby, a ked prechádzala okolo mňa, uškrnula sa. O chvíľu sa z kuchyne ozývali tlmené zvuky jej pohybov.

Zaútočil som na Wolfa. „To bol váš nápad, že potrebujeme ženu.“

„Vy ste ju vybrali.“

„Vy zase schválili.“

„Už je to v ťahu,“ povedal trpko. „A tak isto aj my. Stavím sa, že to vybľaboce.“

„Ostáva jediné východisko,“ napadlo ma „Ožeňte sa s ňou. Vlastného manžela by nezrádzala. A počas tej krátkej cesty domov ste zrejme…“

Zrazu som zastal uprostred vety. Hoci tvár nepatrila jemu, tie oči úplne stačili, aby mi naznačili, že som zašiel príliš ďaleko.

„Poviem vám, čo urobí,“ povedal som, „Poznám ju celkom dobre. Existujú nanajvýš dve možnosti: po prvé, mohla by zajtra zájsť k Zeckovi a prezradiť mu, kto ste. Po druhé, Lily by to mohla rozchýriť alebo uvážene, alebo nerozvážne. Stavím sa o desať dolárov, že k tomu prvému dôjde rovnako ako k tomu druhému.“

Zahundral: „Je to žena.“

„Dobre, tak sa stavme.“

K stávke nedošlo. Nie že by sa Wolfe dal presvedčiť, ale čo iné ostávalo úbohému gangstrovi? Nemohol sa ani stiahnuť a začať odznova. Ale musel som uznať, že jeho napätie môže byť desaťkrát väčšie než moje. Stiesňovalo ho to celú noc, aj potom, ked si Lily išla ľahnúť. Už dávno svitalo a my sme sa ešte rozprávali. Odišiel o šiestej. Hádam som sa mohol tiež pohnúť, lebo ak sa o neho zaujímali natoľko, že poslali niekoho do budovy, skoro celkom iste by odišiel hneď za Roederom, ale teraz pravdepodobnosť nestačila, najmä nie po obraze, ktorý mi Wolfe predostrel, a po pláne, ktorý zosnoval. Preto som si pred odchodom dobré dve hodiny zdriemol, okúpal som sa a naraňajkoval.

O desiatej som už bol na 1019 a snažil som sa telefonicky zohnať Saula, Orrieho a Freda.

Vôbec sa mi to nepozdávalo. Podľa Wolfovho plánu mi vychádzalo, že máme nádej jedna k tisíc. Nepoviem, ked vára záleží len na lom, aby ste dostali chlapíka pod zámku. Ak to v tom prípade zbabrete, môžete prinajhoršom začať znovu, hoci s nevýhodou, ale je trochu rozdiel, ak to zbabranie znamená koniec predstavenia Prirodzene, Wolfovi som oznámil všetko, čo som vedel, spolu s návštevou inšpektora Cramera a jeho radou, ale to ho zalvrdilo ešte viac. Nakoľko Zeck chcel sledovať cezo mňa Rackhama, zdalo sa pravdepodobné, že vrah pani Rackhamovej mohol dostať Zeckovo požehnanie, a ak je to všetko, čo má Wolfa riadiť, prečo sa do toho nepustiť? Aspoň zatiaľ, a medzitým sa pripravovať na rozhodujúci úder. Okrem toho som mal ešte jeden súkromný záväzok. Sľúbil som si, že uvidím Nórsko ešte predtým, než umriem.

Preto sa mi to nepáčilo a musel som to bud spojiť alebo nechať tak. Hodil som mincu: hlava – dám sa do toho a orol – vzdám sa. Vyšiel mi orol, ale nakoľko som už hovoril s Orriem Catherom, ktorý mal prísť na poludnie, a nechal som odkazy pre Freda Durkina a Saula Panzera, hodil som znovu. Orol. Potom ešte raz a bola to hlava, čo rozhodlo.

Sledovanie Barryho Rackhama sa robilo klasickým spôsobom, najmä v prvom týždni. Bola hanba márniť nadanie Saula Panzera na takú ordinárnu záležitosť, ale bolo dobré mať ho pri sebe. Dal som im všetkým inštrukcie v stredu večer na 1019. Saul sa uvelebil na kraji stola, pretože som mal iba tri stoličky. Saul bol malý a nenápadný až na svoj nos a na to, že bol vo svojom odbore najschopnejší na svete. Fred Durkin bol veľký a zavalitý človek so širokou červenou tvárou, ktorá v sebe nemala nič z dobermana, ale zato veľa z buldoga. Orrie Cather bol štíhly, svalnatý a driečny; presne ten typ chlapíka, ktorý sa má pohybovať medzi spoločnosťou pri veľkolepej večeri, ked si to vyžadujú okolnosti. Ked som im podrobne vysvetlil, čo majú robiť, zabezpečil som si pozadie.

„Ako viete,“ povedal som im, „urobím to iba pre vlastné potešenie. Vaším jediným spojením som ja. Nie je tu nijaký klient.“

„Preboha,“ poznamenal Fred, „sto dolárov na deň a navyše s výdavkami? Myslím, že by si mal zaplatiť dopredu.“

„To si dovoľuj niekde inde,“ povedal som chladne. „Ako zamestnávateľ si od svojich podriadených neželám nijaké dôvernosti.“

„Prirodzene,“ vyhlásil Orrie a chápavo sa usmial, „to je iba zhoda okolností, že tento Rackham sa už raz s tebou ocitol na scéne vraždy. Ked ťa strčili do chládku.“

„To sem nepatrí. Držme sa veci, páni. Chcem, aby bolo jasné, že v skutočnosti mi je srdečne jedno, kam Rackham ide alebo čo robí, alebo na koho sa díva. Máte sa na neho prilepiť a podávať správy o všetkom, pretože to je jediný spôsob, ako sa pri tejto nezáživnej hre nenudiť, ale nechcem, aby niekoho zranili. Ak sa obráti a začne hádzať skaly, uhnite sa a utečte. Ak vám zmizne z očí, čo sa, prirodzene, aj stane, nenamáhajte sa naháňať ho.“

„Mal by si poskytovať pracovné poistenie,“ poradil mi Fred. „Potom by sme to mohli brať vážne.“

„Chceš mu poštekliť nervy?“ spýtal sa Saul Panzer.

„Nie. Je to otvorená hra. Chcem tým iba povedať, že tu nejde o nič smrteľne vážne – až do ďalšieho upozornenia.“ Odtisol som stoličku a vstal som. „A teraz vám chcem dokázať, že hoci som váš zamestnávateľ, vzájomné vzťahy ostávajú nezmenené. Môžete ma naďalej volať Archie. Teraz vás pozývam na Tridsiatu piatu ulicu, kde nás čaká balíček pokerových kariet. Fritz nám pripraví niečo pod zub, a keď dohráme, zaveziem vás domov.“

Poznamenávam, že som prehral dvadsať dolárov. Najviac vyhral Saul. V jednej hre som mal tri desiatky a… ale radšej budem pokračovať

Rackham býval v Churchille, v luxusnom byte s klimatizačným zariadením. V prvom týždni sme získali jeho kompletný denný rozvrh. Nikdy nevystrčil nos z domu pred jednou hodinou, raz dokonca až o štvrtej. Jeho najčastejšie návštevy patrili dvom bankám, súdu, deviatim barom, holičstvu, siedmim ďalším obchodom a obchodným domom, trom reštauráciám, trom divadlám, dvom nočným podnikom a ešte mnohým ďalším. Obvykle obedoval s viacerými ľuďmi a večeral so ženou. Nie s tou istou; za týždeň sa vymenili trikrát. Podľa opisu mojich spolupracovníkov robili česť svojmu pohlaviu, americkému tempu života a Medzinárodnej odevnej spoločnosti.

Aj ja som sa toho trochu zúčastnil, ale väčšinou som sa spoľahol na pomoc. Niežeby som zaháľal. Iba občas som strávil niekoľko hodín s Lily Rowanovou, aby som jej vynahradil cestu do Nórska a zistil, či môj názor, ktorý som o nej podal Wolfovi, bol správny. Nespôsobila mi nijaké ťažkosti. Raz ked sme tancovali, si vzdychla za Petom a raz mi vo svojom byte povedala, že by mi rada pomohla trochu viac, ale keď som jej taktne naznačil, že náš návrh nemá s mojou prácou nič spoločné, pochopila a nechala to tak.

Vyskytli sa aj všelijaké iné veci, spolu s prepisovaním správ o Rackhamovi. Vždy podvečer prišiel ku mne do kancelárie Max Christy po správy z predošlého dňa, sadol si, prečítal ich a kládol mi otázky. Ked začal kritizovať, trpezlivo som mu vysvetlil, že nemôžem postaviť svojho človeka rovno pred dvere Rackhamovho bytu, aby fotografoval všetkých prichádzajúcich a odchádzajúcich. Povedal som mu, že my sa prevažne zameriavame na čas, ktorý trávi vonku, čo v New Yorku nie je také jednoduché.

Mal som, prirodzene, výhodu, že ich Pete Roeder ma oboznámil so situáciou. O Westchester sa príliš nestarali, viac ich zaujímalo mesto. Krátko po tom, čo Rackhamovi dopomohol nôž na mäso k tomu, aby sa stal milionárom, oznámil Zeckovi, že prestáva u neho pracovať. Brownie Costigan na neho vyrukoval s hrozbou, že za ním pošle svojich ľudí, ale utŕžil ranu na uchu. Pretože vo Washingtone začali strkať nos do hazardných hier a špekulácií, prenieslo sa to aj na newyorskú prokuratúru, čo vyvolalo všeobecný nepokoj. Bolo celkom možné, že keby jedna z mojich správ hovorila o Rackhamovej návšteve na prokuratúre, alebo návšteve tamojších úradníkov v Rackhamovom byte, mohlo by sa mu stať nepríjemné nešťastie, ako zrážka autom alebo pád do rieky s guľkou v tele. Preto mi Wolfe dal presné a dôkladné inštrukcie, čo mám oznámiť a čo nie.

Wolfa som ani nevidel, a nedostal som od neho ani odkaz. Čakal som, až ma zavolal. Mal mi dať vedieť, ak by sa niečo udialo, a vysvetliť mi, ako sa k nemu mám priblížiť, ked bude treba.

Zatiaľ som mal svoj vlastný program, ktorý si na deviaty deň, v piatok vyžadoval akciu. Zdalo sa, že veci už dozreli. Saul sa podľa inštrukcií dal prichytiť raz a Orrie dvakrát. Fred bez príkazov aspoň trikrát. Ja som sa toho zúčastnil tiež, ked som sa mu ukázal jednej noci pred vchodom Crooked Circle, odkiaľ vyšiel so svojimi spoločníkmi. Ked mi Saul v piatok o piatej telefonoval, že predmet nášho pozorovania vstúpil do baru Romance na Štyridsiatej deviatej ulici, vyšiel som von, našiel som Saula, ako pozerá do výkladov, a povedal som mu, aby šiel domov k žene a deťom. Najprv som sa trochu ponevieral pri vchode do baru a potom som vstúpil dnu.

Hra sa chýlila ku koncu. Hneď som si našiel miesto pri dlhom bare, kde dvaja zákazníci nechali dosť veľkú medzeru, aby tadiaľ mohol človek prestrčiť lakeť a potom sa prepchať k baru. Po chvíli barman zbadal, že som tam, a dal som si namixovať nápoj do veľkého pohára. Nedbanlivo som sa poobzeral okolo seba a pri jednom stole som uvidel Rackhania s dvoma mužmi. Obrátil som sa k nim chrbtom, aby som ho mohol sledovať v zrkadle.

Nečakal som, že zaberie už na prvý pokus. Myslel som si, že budú potrebné dva alebo tri pohľady. Ale zrejme bol už na mäkko. Vypil som asi polovicu druhého pohára, ked som v zrkadle zbadal, že sa trio dvíha a pretláča cez ľudí von. Sklonil som hlavu a hľadel som si na palec. Prešli popri mne k dverám a ja som sa obrátil, aby som videl na ich široké chrbty. Len čo vyšli von, zdvihol som sa tiež a na chodníku som sa zrazu obrátil doprava s úmyslom, že si stanem do vchodu vedľajšieho obchodu. Ale chýbali mi k nemu ešte dva kroky, ked sa pri mne ozval hlas:

„Tu som, Goodwin.“

Obrátil som sa, tváriac sa mierne prekvapene. „Och, dobrý večer.“

„O čo vám vlastne ide?“

„Prečo?“ spýtal som sa zdvorilo. „Však máme toľko spoločného.“

„To áno. Vy a tí traja ďalší. Kto je na mňa taký zvedavý?“

„Hádajte,“ povedal som prívetivo. „Prečo, sužuje vás niečo?“

Do tváre mu udrela krv a zahrali mu na nej svaly. Rozohnal sa pravou rukou.

„Nie tu na ulici,“ ozval som sa. „Zhromaždia sa tu celé davy, najmä po mojej reakcii. Vidíte toho muža, čo sa za nami obzerá? Stojíte ako Jack Dempsey.“

Trochu sa uvolnil. „Zdá sa mi, že viem, o čo ide,“ povedal.“

„To je dobre. Potom ma nepotrebujete.“

„Chcem sa s vami pozhovárať.“

„Tak do toho.“

„Tu nie. U mňa v byte.“

„Zdá sa mi, že budúci utorok mám jednu voľnú hodinu.“

„Nie, podme teraz.“

Pokrčil som plecami. „Ale nie spolu. Vy choďte popredu a ja pôjdem za vami.“

Obrátil sa a vykročil. Pustil som ho dvadsať krokov dopredu a potom som šiel za ním. Sledovanie človeka, s ktorým máte schôdzku, si nevyžaduje nijaké napätie, a pretože sme mali prejsť iba popri niekoľkých radoch domov, a bola by to príjemná krátka prechádzka, keby sa tak veľmi neponáhľal. Ked sme sa priblížili k Churchillu, trochu som pridal do kroku, a ked Rackham vstúpil do výťahu, ja som už čakal na druhý.

Býval v nárožnom byte s terasou, ktorá tlmila hluk z ulice. V jeho veľkej obývacej izbe s bledomodrými kobercami, peknými obrazmi a jemným bledomodrým poťahom na nábytku bolo chladno a ticho. Kým spúšťal žalúzie, poobzeral som sa okolo seba, a ked skončil, povedal som: „Naozaj pekné a vhodné miesto na dôverný rozhovor.“

„Čo budete piť?“

„Ďakujem, nič. Svoje som si vypil už v bare a okrem toho nepijem s ľudmi, ktorých š pehu jem,“

Sedel som v pohodlnom kresle a on si oproti mne pritiahol menšie. „Tak teraz pracujete samostatne,“ povedal.

Prikývol som. „Ide mi to naozaj dobre. Leto je, prirodzene, mŕtva sezóna. Po Dni práce sa znovu začnú hrnúť so svojimi problémami.“

„Nevzali ste tú prácu pre pani Freyovú?“

„Ako som mohol?“ rozhodil som rukami. Nikto by mi nič nepovedal.“

„Nemôžete im to zazlievať.“ Vybral z vrecka cigarety a zapálil si. Ruky sa mu netriasli, ale bolo vidieť,‘ že sa ovláda. „Pozrite, Goodwin. Tam na ulici som na chvíľu takmer stratil hlavu. Vy robíte iba to, za čo vás platia.“

„Tak je,“ povedal som so súhlasom. „Ľudia neznášajú detektívov o nič viac než doktorov alebo inštalatérov, a ja neviem prečo. My všetci sa pokúšame vytvoriť lepší svet.“

„To iste. Pre koho pracujete?“

„Pre seba.“

„Kto vám platí za vašu prácu pre seba?“

Pokrútil som hlavou. „Radšej začnime odznovu. Ukážte mi revolver, alebo nôž alebo hocičo iné. Nie je ma ťažko presvedčiť, ale treba so mnou zaobchádzať podľa starých zvykov.“

Stisol pery. Tým si zrejme nahrádzal počítanie do desiatich, ale nedodržal to, pretože vyskočil, vztýčil sa nado mnou a zaťal pasie. Ja som iba pohol hlavou, zaklonil som sa, aby som mu videl do tváre.

„Máte zlý uhol,“ uisťoval som ho. „Ak udriete odtiaľ zhora, predkloním sa, podrazím vám kolená a stratíte rovnováhu.“

Na okamih sa zarazil, potom uvoľnil päste a jednou rukou zdvihol cigaretu, ktorú predtým hodil na pokrovec. Sadol si, potiahol si z cigarety, vdýchol a vyfúkol dym.

„Priveľa rozprávate, Goodwin.“

„Nie,“ namietol som, „nie priveľa, ale možno príliš priateľsky. Azda som ten nôž nemal spomenúť, ale bol som podráždený. Možno by som svojho klienta menoval, keby ste mi pod nechty nastrkali špendlíky, alebo mi ukázali šek, ale vaša zaťatosť ma napálila.“

„Ja som svoju ženu nezabil.“

Usmial som sa na neho. „To je priame kategorické vyhlásenie, a ja si ho veľmi cením. Čo ste ešte neurobili?“

Ignoroval ma. „Viem, že si to Annabel Freyová o mne myslí a strovila by všetky peniaze, ktoré jej moja žena zanechala – alebo povedzme polovicu z nich, aby to dokázala. Neprekáža mi, že od nej beriete peniaze, to je vaša vec, ale nerád vidím, ako ich utráca, a nepáči sa mi, ked mi je stále niekto v pätách. Mal by existovať nejaký spôsob, ktorým by som presvedčil vás aj ju, že som to neurobil. Nemohli by ste niečo vymyslieť, ak sa to zariadi tak, že tým nič nestratíte?“

„Nie,“ povedal som rozhodne.

„Prečo? Povedal som: presvedčil.“

„Pretože ma začínate znovu zlostiť. Vy kašlete na to, čo si pani Freyová myslí. Žerie vás, že neviete, kto má o vás taký záujem, že na to míňa peniaze. Usilujete sa chytiť rybu bez udice, a to je nešportové. Zo mňa to nevymaní le.“

Sadol si a chvíľu ma pozoroval, potom vstal, podišiel k barovému stolíku pri stene a začal miešať nápoj. Zavolal: „Naozaj nič nechcete?“

S poďakovaním som odmietol. O chvíľu prišiel s veľkým pohárom, trochu si z neho upil, položil ho, odkašlal si a prehovoril: „Tisíc dolárov za jeho meno.“

„Iba za meno?“

„Áno.“

„Je fo obchod,“ natiahol som ruku. „Zaplaťte.“

„Rád viem, za čo platím, Goodwin.“

„Nemusíte sa báť. Budete spokojný.“

Vstal a vyšiel z izby dverami na druhom konci. Pocítil som smäd a šiel som si dať k baru pohár sódy s ladom. Keď vošiel do izby, sedel som už znovu v kresle. Pristúpil ku mne. Vzal som od neho peniaze a prepočítal som ich: desať úplne nových stoviek.

Vzal pohár, napil sa a pozrel na mňa. „Tak teda?“

„Arnold Zeck,“ povedal som.

Čosi zahabkal, na chvílu zmeravel a potom hodil veľký pohár o stenu; roztrepal sa práve v strede obrazu, čo zapôsobilo nielen na uši, ale i na oči.

15

Priznám sa, že ked hodil ten pohár, bol som už na nohách. Natoľko sa prestal ovládať, že nebolo isté, aký cieľ si vyberie, a dobre hodený ťažký pohár môže spôsobiť modrinu.

„Teraz pozrite, Čo ste narobili,“ povedal som vyčítavo a znovu som si sadol. Zahľadel sa na mňa, potom podišiel k baru a pomalými, dôkladnými pohybmi rúk si namiešal ďalší nápoj. Potešilo ma, ked som si všimol, že pomer whisky je taký istý ako predtým. Vrátil sa do kresla a postavil pohár, vôbec sa nenapijúc.

„Panebože, to som si myslel,“ povedal.

Ja som iba kývol hlavou.

„Kto vás najal? Zeck osobne?“

„Nie, dohodli sme sa,“ povedal som pevne. „Vy ste kúpili iba meno a dostali ste ho.“

„Chcem pokračovať v obchode. Zaplatím za všetko.“

Zamračil som sa na neho. „Myslím, že teraz vám musím niečo povedať. Cítite sa už dobre?“

„Nie.“

„Ale aj tak počúvajte. Ja beriem Zeckove peniaze a zrádzam ho. Ako viete, že nezradím vás?“

„To neviem. Ale ho predbehnem.“

„V tom je práve tá ťažkosť: nepredbehnete. Kto je Zeck a kto ste vy? Odpoveď poznáme. Vy ste pred piatimi mesiacmi tiež od neho brali peniaze a viete za čo. Kedysi vaša žena najala Nera Wolfa, aby zdvihol pokrievku a nazrel pod ňu, vyfárali ste to Zetkovi a on si vzal na mušku Wolfa. Ked to vaša žena dostala tým nožom, Wolfe ufrnkol a pokial viem, teraz je v Egypte, kde má svoj dom a rozpráva sa o tom so sfingou. Vy so Zeckom ste rozbúrali náš šťastný domov na Tridsiatej piatej ulici a môžete tušiť, čo asi pri tom cítim. Takto, s vlastnou kanceláriou a vlastným časom by sa mi to mohlo celkom páčiť. Pracujem blízko Zecka a môžem získať pekné peniaze, čo by pre vás znamenalo, že som nebezpečný, alebo sa mi môže zapáčiť nápad prilepiť sa Zeckovi na päty s vašou pomocou. Môžem vás vodiť za nos aj obidvoch s bláznivou myšlienkou zarobiť si tých desať tisícoviek, ktoré vaša žena zaplatila Nerovi Wolfovi. Môžete sa domýšľať vy aj Zeck. Dúfam, že hovorím dosť jasne?“

„Neviem. Dávate mi iba výstrahu, aby som vám nedôveroval? Myslíte tým toto?“

„Nuž áno.“

„Potom je škoda námahy. Neverím nikomu, už odkedy som sa začal holiť. A čo sa týka tej pomoci z mojej strany… Koľko zarábate?“

Pokrčil som plecami „Možno ju ani nechcem. Hádajte. Napadlo mi, že mám niečo, čo by ste chceli.“

„To si myslím. Kto vás najal a čo vám kázal robiť?“

„Už som vám povedal, že Zeck.“

„Zeck osobne?“

„Riskoval by som krk a vy to viete. Päťtisíc na ruku, a potom budeme pokračovať dalej.“

Bola to chyba, hoci nie osudná. Prekvapilo ho to. Mal som žiadať desať. Povedal: „Toľko tu nemám.“

„Ale prosím vás. Tak po ne pošlite.“

Chvíľu váhal, pozrel na mňa, potom sa zdvihol a šiel k telefónu na stolíku pri stene. Prišlo mi na um, že by nebolo výhodné, keby ma u Rackhama, ktorý si žiada doručiť toľko peňazí v hotovosti, videl nejaký úradník alebo zamestnanec. Opýtal som sa, kde je kúpelňa, a odišiel som. Po dostačujúcej dobe som sa vrátil a peniaze tam už boli.

„Vravel som, že nikomu nedôverujem,“ povedal Rackham a podával mi ich. „Ale nechcem, aby ma ošmekli.“

Tentoraz to boli použité stodolárové a pä’ťstodolárové bankovky, ktoré nezodpovedali churchillskému štandardu elegancie. Aby som Rackhamovi ukázal, aké povýšenecké je nedôverovať ľudom, odložil som ich bez prepočítania.

„Čo chcete?“ spýtal som sa a sadol som si. „Slová a obrazy r

„Môžem klásť otázky, nie?“

„Samozrejme, to k tomu patrí. Ešte som nevidel Zecka na vlastné oči, ale očakávam to. Najprv sa ku mne priblížil Max Christy. On…“

„Ten sukin syn.“

„Hej? Prirodzene, teraz máte predsudky. Ten iba vyzvedal. Nemenoval Zecka ani vás, ale ponúkol mi dobrý zárobok za odbornú prácu. Zaujímalo ma to natoľko, že som si dal tej noci schôdzku s istým mužom v aute na ulici. Dal mi…“

„Zeck to asi nebol. Ten by sa tak nevytŕčal.“

„Povedal som, že Zecka som ešte nikdy nevidel. Načrtol mi plán. Povedal, že sa volá Roeder – má okolo päťdesiatky…“

„Roeder?“ Rackham sa zamračil.

„Tak hovoril. Hláskoval mi to ako R-o-e-d-e-r. Má asi päťdesiat rokov, hnedé vlasy sčesané dozadu, vráskavú tvár so záhybmi, ostré tmavé oči a hnedú špicatú hriadku so šedinami“

„Nepoznám ho.“

„Môže pracovať v inej oblasti, než ste pracovali vy. Menoval Zecka. Povedal…“

„Naozaj spomenul Zecka?“

„Áno“

„Pred vami? To je pozoruhodné. Prečo?“

„Neviem, ale tuším to.. Ešte nejaký čas predtým som narazil na Maxa Christyho a myslím, že ked zmizol Nero Wolfe, dostali nápad, že by som si možno chcel dobre zarobiť. Vyrátali si, že musím vedieť, že Christy dúcha do jedného mecha s Browniem Costiganom a Costigan sedí na vyššej stoličke, prečo potom nespomenúť Zecka, aby to znelo lákavejšie. Tak či tak, Roeder to urobil. Povedal, že odo mňa chcú, aby som vás sledoval. Chceli perfektnú a čistú prácu. Ponúkli mi neobyčajne dobrý plat. Mal som použiť tolko mužov, koľko bude treba. Vzal som to, zohnal som ľudí a pustili sme sa do toho. Včera to bol týždeň. Christy prichádza každý deň do mojej kancelárie po správy. Viete, čo obsahujú; vedia, kde ste boli a čo ste robili.“

Rackham sa ešte stále mračil. „To je už všetko?“

„To je všetko, čo sa týka mojej práce.“

„Nepovedali vám prečo?“

„Čiastočne. Dal som si dokopy, že si možno myslia, že máte zlý vplyv na prokurátora a chcú si byť isti, či s ním nezačnete vyjednávať. Ak áno, pravdepodobne budú mať príčinu k nespokojnosti. Predpokladám, že viete, čo to u nich znamená.“

Neprestáva] sa mračiť. „Hovoríte, že ste si to dali dokopy?

„Nevyjadril som sa správne. Naznačili mi to viacerými spôsobmi.“

„Roeder?“

„Äno.“

Tvár mal ešte stále zachmúrenú. „Ak hovoríte pravdu, Goodwin, potom som urobil dobrý obchod.“

„Hovorím pravdu, ale nedôverujte mi. Varoval som vás. To sú fakty, ale vy sa môžete dovtípiť dalej bez nejakých dodatočných výdavkov, ak chcete.“

„Čo sa mám dovtípiť?“

„Čo sa týka ich a vás. Dovtípiť sa, prečo som tu. Prečo som šiel do baru, aby ste ma zbadali, a prečo som šiel za vami ako nejaký hlupák a dal vám príležitosť, aby ste ma zastavili.“

„Och, tak toto ste nainscenovali?“

„Samozrejme. Chcel som vám pomôcť, aby ste sa dovtípili, ale ked ste to chceli kúpiť, tak prečo nie?“

Pozrel bokom. „Tak podme k tomu dohadu.“

„Tak…“ zamyslel som sa. „Je to naozaj iba dohad, ale má pozadie. Chcete najprv to pozadie?“

„Nie, ten dohad.“

„Dobre. Zdá sa mi, že Zeck vám chce zavesiť na krk‘ vraždu vašej ženy.“

Myslím, že Rackham by bol šmaril ďalší pohár, keby ho mal náhodou v ruke, a tentoraz asi do mňa. Veľmi rýchlo strácal nervy. Červeň sa mu rozliala od krku až na tvár a zahrali mu všetky svaly; polom zovrel čeľusť.

„Pokračujte,“ zamrmlal.

„To je všetko, čo sa týka toho dohadu. Chcete, aby som vám vykreslil aj pozadie?“

Neodpovedal. Pokračoval som. „Nebude vás to stáť ani cent. Vezmime napríklad spôsob, ako som sa k vám priblížil. Ak je to iba obyčajné sledovanie bez veľkého významu, načo všetok ten zhon? Prečo to Christy nemohol jednoducho nechať na mňa? A načo mi platiť dvojnásobok toho, čo žiadajú tie najdrahšie agentúry? A dalej, Ak má Zeck na White Plains priateľov, čo je pravdepodobné, a ak už majú toho rozruchu po krk, nič by neprivítali viac než uzavretie prípadu najchúlostivejšej vraždy. To, že ma najali, je vec čisto obranná, a Zeck a jeho štáb nepracujú takýmto spôsobom, najmä nie vtedy, ked je protivníkom ich bývalý kolega, ktorý im leží v žalúdku.“

Potriasol som hlavou „To ešte nie je všetko. Počúvajte dalej Roeder vyšiel ku mne do kancelárie a ostal tam asi hodinu, a viete, ako strávil väčšinu toho času? Dával mi otázky o tom večere ôsmeho apríla. Čo to má mať spoločné s mojím sledovaním? Nič? Prečo by sa vôbec mali zaujímať o ôsmy apríl? Myslím, že mi túto prácu zverili za dvojnásobný plat len preto, aby sa mohli začať so mnou rozprávať a obmäkčiť ma. Už sa nadštrklo, že Zeck by sa možno rád so mnou stretol. Vidí sa mi, že k tomu, aby vám mohli prišiť tú vraždu, musia zohnať informácie z prvej ruky od niekoho, kto tam bol, a vybrali si mňa. Vidí sa mi, že si zrejme vytvárajú o mne mienku, aby rozhodli, či si môžem pamätať niečo, čo sa v tej noci prihodilo, a čo mi vypadlo z hlavy, za poriadne mastnú sumu.“

Rozhodil rukami. „To sú len dohady.“

Ešte stále nemal čo povedať. Očividne sa už trochu upokojil. Civel mi do tváre, ale pochybujem, že ma vnímal.

„Ak vás zaujíma, prečo som chcel, aby ste sa to dozvedeli,“ pokračoval som, „aj to vám môžem vysvetliť. Mám svoje slabiny a patrí k nim aj moja profesionálna hrdosť. Dostala ťažký úder, ked Nero Wolfe zutekal a nevydržal až do konca. A tak šek, ktorý sme od vašej ženy dostali, sme si ani nemohli zarobiť, lebo ju hned nato zavraždili. Ak sa tých desaťtisíc vráti k jej majetku, kto ich dostane? Vy. A vy ste ju tiež mohli zabiť. Radšej si ich dodatočne zarobím. Okrem toho ju zabili, ked som tam bol aj ja, a pomáhal som nájsť aj jej mŕtvolu. To je poriadna šlamastika pre dobrého detektíva a myslel som si, že ním som.“

Konečne našiel jazyk. „Ja som ju nezabil. Prisahám vám, Goodwin, že som ju nezabil.“

„Och, prestaňte. Či ste to už urobili alebo nie, ja nemienim prispieť k tomu. aby vás obvinili na základe falošných dôkazov. Vôbec nechcem, aby v tejto veci niekoho falošne obvinili. Mám na tom osobný záujem. Chcem si tých desaťtisíc zarobiť, a nebol by som rád, keby mi to Zeck prekazil tým, že by vás dostal, aj ked ste ten pravý. Preto som vás s tým chcel oboznámiť. Ak som vám už spomenul, nepovedali mi to priamo, je to iba môj vlastný dohad podľa okolností a pripúšťam, že to nemusí byť pravda. Čo si o tom myslíte vy? Môžete mi povedať svoj názor?“

Rackham zdvihol pohár, ktorého sa ešte ani nedotkol, trochu si usrkol, asi ako vrabec, a znovu ho položil. Chvíľu sedel so stisnutými perami. „Nerozumiem vám,“ povedal zamyslene.

„Potom to nechajte tak. Svoje ste si už zaplatili. Stalo sa mi už aj predtým, že som neodhadol situáciu.“

„Nemyslím na to, ale na vás. Prečo? Čo máte za lubom?“

„Už som vám povedal že je to moja profesionálna hrdosť. Ak sa vám to zdá príliš neuveriteľné, pouvažujte o tom, ako ste ma pritlačili z jednej strany Zeck a z druhej vy. Chcel som sa nadýchať. Ak sa vám ani toto nepozdáva, potom si môžete myslieť, že som blázon. Aj tak mi neveríte. Zdalo sa mi výhodné pristúpiť na Zeckovu ponuku. Ak je môj dohad správny, potom ma priberú do dalšej operácie, o ktorej by ste rád vedeli. Preto sa mi zdalo potrebné pozhovárať sa s vami ešte predtým. Ak ma ani teraz nechápete,“ hodil som rukou, „čo sa dá robiť, dostal som vás o šesťtisíc dolárov.“

Vstal som. „Ak neveríte, zatelefonujte Zeckovi a opýtajte sa ho. Bolo by mi to nepríjemné, ale čo môže očakávať človek, ktorý hrá dvojakú hru? Tak ja už pôjdem,“ zamieril som k dverám, prekračujúc črepiny, ked sa rozhodol prehovoriť.

„Počkajte chvífku,“ povedal ešte stále zamyslene. „Spomenuli ste, že vás priberú do dalšej operácie.“

„Áno.“

„To je ich spôsob práce. Ale čokoľvek vám ponúknu, budem stále v predstihu. Prídete rovno ku mne a ja sa to dozviem. Aj tak vás chcem vidieť každý deň – počkajte. Vráťte sa a sadnite si. Môžeme sa dohodnúť hned teraz, pre vás…“

„Nie,“ povedal som vľúdne, ale pevne. „Tak to na vás zapôsobilo, že by som mohol dostať pokušenie obrať vás o posledné nohavice. Počkajte, kým sa trochu upokojíte a vráti sa vám rozvaha Môžete mi hocikedy zavolať. Prirodzene, chápete, že vás nadalej sledujeme.“

Odišiel som.

Ako som tak kráčal dolu do mesta, občas som sa musel krotiť. Chvíľami som spomaľoval na normálny krok a vzápätí som takmer bežal, hoci som ten večer nemal nič na programe. Uškrnul som sa. Bol som vzrušený, to je všetko. Hra sa začala, ja som ju otvoril a podaril sa mi dobrý zásah. Mala však svoje pravidlá. Nebolo pravdepodobné, že by s tým Rackham šiel za Zeckom alebo za jeho ľudmi, ale ak to urobí, som v poriadnej kaši a Wolfe so mnou. Preto som sa pokúšal Wolfa od toho odhovoriť. Ale ked sa to už rozbehlo, tak ma to vzrušilo, že som nemohol kráčať pomaly, ani keby mi za to platili.

Najprv som chcel zapadnúť k Ruslermanovi na večeru a navštíviť Marka, ale teraz sa tni zdalo, že by som tam dlho neobsedel, preto som pokračoval v ceste na Jedenástu avenue k Markovi, kde som si dal dusený hovädzí rezeň, tri zrelé paradajky, ktoré som si sám pokrájal, a dva kusy čučoriedkového koláča. Hoci som mal plný žalúdok, ešte stále som bol vzrušený. Asi mi to bolo vidieť na tvári, lebo Marko sa ma opýtal, prečo mi tak žiaria oči. Aj ked som s ním o svojej práci obyčajne nedebatoval, musel som sa ovládať, aby som náhodou nepoznamenal, že sme s Wolfom konečne vypovedali vojnu tomu najnebezpečnejšiemu neviniatku, takému prefíkanému, že ho dokonca aj inšpektor Cramer nazval nedosiahnuteľným.

Šiel som domov. Celý večer som presedel y kancelárii a držal som pied sebou otvorené časopisy, akoby som ich čítal V skutočnosti som iba čakal, kedy zazvoní telefón alebo niekto príde. Ked sa o deviatej ozval telefón a bol to iba Fred Durkin, ktorý chcel vedieť, kde sa nachádza Saul a náš objekt, správal som sa k nemu tak grobiansky, že som sa musel ospravedlniť. Prikázal som mu, aby sledoval Rackhama ako obyčajne, čo bolo absurdné, pretože to by si žiadalo najmenej štyroch mužov. Najväčšmi som však túžil vytočiť číslo, ktoré mi dal Wolfe, ale to som mal urobiť iba v núdzovom prípade. V slovníku som si vyhľadal slovo núdza a zistil som, že to je „nepredvídaná situácia, ktorá si vyžaduje okamžitú akciu“. Pretože som túto situáciu predvídal, číslo som nevytočil. Zato som sa dobre vyspal.

V sobotu ráno som na 1019 musel odpáliť dalšiu loptičku, ale nie na tú istú tému. Prepísanie správ z piatku si vyžadovalo iba obyčajné zhrnutie faktov od Saula, Freda a Orrieho, ale moja časť si vyžadovala čas a premyslenie. Musel som vysvetliť, ako som strávil celý ten čas v Rackhamovom byte, pretože hrozilo dvojaké nebezpečenstvo, možnosť, že ma sledovali a videli, ako tam vchádzam a odchádzam, a druhá možnosť, že si Rackham pustil hubu na špacír. Bol to úplný literárny výkon, na ktorom som pracoval tri hodiny. Popoludní prišiel Max Christy po správy ako obyčajne a sadol si, aby si ich poprezeral. Na stole som mal listiny, ktorými som bol veľmi zaujatý. Ani som si neuvedomil jeho pohľad, ked prišiel k polovici druhej strany, kde začínal môj osobný príspevok. Zdvihol som hlavu, iba ked povedal:

„Tak ste sa s ním rozprávali, čo?“

Prikývol som. „Prečítali ste si to?“

„Áno.“ Christy na mňa zagánil.

„Vyzeral ustarostené, a tak som si pomyslel, že ho trochu uteším. Mám príliš mäkké srdce.“

„Vzali ste od neho peniaze.“

„Samozrejme. Nasilu ich chcel minúť.“

„Povedali ste mu, že pracujete pre pani Freyovú. Čo ak mu napadne opýtať sa jej na to?“

„Nenapadne. Ak áno, kto bude vedieť, komu a čo veriť? Pokiaľ ide o mňa, varoval som ho. Mimochodom, varoval som niekedy aj vás?“

„Prečo ste to na neho tak zahrali?“

Kývol som rukou.

„To všetko je obsiahnuté v správe. Vedel, že ho sledujú, čo mal teda robiť, ked bol na stráži už osem dní za sebou? Napadlo mi, že by som sa s ním mohol porozprávať a zistiť, na čo myslí. Mohol utrúsiť niečo zaujímavé a možno to aj urobil. Ale neviem, čo vy a vaši priatelia pokladáte za zaujímavé. Tak či tak, máte to tam. Čo sa týka tých peňazí, jednoducho mi ich strčil do vrecka, a keby som ich bol odmietol, stratil by voči mne všetok rešpekt.“

Christy si vložil hlásenie do vrecka, vstal, oprel sa končekmi prstov o stôl a naklonil sa ku mne. „Goodwin,“ spýtal sa, „viete vy, s kým máte do činenia?“

„Och, preboha,“ povedal som netrpezlivo. „Robil som na vás dojem chumaja, ktorý by skákal zo strechy len preto, aby počul, ako mu praskne chrbtica? Áno, kamarát, viem, s kým mám do činenia, a rátam s tým, že sa dožijem prinajmenej deväťdesiatky.“

Vystrel sa. „Vaša najhoršia vlastnosť,“ povedal mierne, „spočíva v tom, že ste hrdý na svoj zmysel pre humor. Ľudí to mýli a pre vás by bolo lepšie, keby ste sa miernili. Všetko sa vám zdá zábavné. Mysleli ste si, že by bolo zábavné prehovoriť si s Rackhamom Tentoraz to síce môže byť v poriadku, ale možno vám jedného dňa to čosi, čo budete pokladať za zábavné, odtrhne tú vašu prekliatu hlavu.“

Aj potom, ked už bol preč, sa mi to všetko zdalo zábavné.

V sobotu večer som mal rande s Lily Rowanovou, ale rozhodol som sa odvolať ho. Zrejme som pritom nebol dosť taktný, lebo sa jej to dotklo. Utíšil som ju sľubom, že pribehnem, len čo sa skončí kiíza. Šiel som domov, vytiahol som si z chladničky večeru a usalašil som sa v kancelárii na další večer „čítania časopisov“. Bolo niečo po desiatej, čas sa vliekol slrašne pomaly, keú* zazvonil telefón. Bola to Ľily.

„Počuj,“ povedala živo, „príd sem.“

„Hovoril som ti…“

„Viem, ale teraz hovorím ja. Okolo jedenástej dostanem spoločnosť, a ak som správne pochopila, máš sa dovtedy ustanoviť. Pohni sa.“

„Lichotí mi, že sa pokúšaš dostať ma k sebe, ale…“

„O takom pokuse sa mi ani nesníva. Tá spoločnosť totiž práve telefonovala a ja sa len riadim podfa jej príkazov. Bože môj, ale si domýšľavý!“

„O dvadsať minút som tam.“

K jej dverám to trvalo dvadsaťdva. Bola pomstychtivá. Vravela, že v televízii sú tri programy, ktorých by sa ani za nič nevzdala, a nič iné mi už nechýbalo. Za určitý čas by som sa tam hádam aj prispôsobil, dajme tomu za desať rokov, alebo bol som taký navyknutý na Wolfa, ktorého som mal poruke v každej chvíli, ked sa vyskytol nejaký problém, že táto situácia, ked som musel sedieť a čakať, kým sa neozve, a potom sa ponáhľať do priateľkinej manzardky a čakať dalšiu pol druha hodinu, vyvolávalo vo mne priveľké napätie.

Konečne sa zjavil. Musím priznať, že ked sa ozval zvonček, Lily, ktorá sľúbila, že sa bude chovať ako dáma, to aj dodržala. Trvala na tom, že mu otvorí sama, ale ked ho zaviedla do obývacej izby, ospravedlnila sa a nechala nás osamote.

Sadol si. Ostal som stáť a díval som sa na neho. Od nášho stretnutia uplynulo jedenásť dní a nezapamätal som si dosť dobre, ako groteskne vyzerá. Až na tie oči bol ako človek, ktorého som nikdy v živote nevidel a ani nechcel vidieť.

„Čo sa stalo?“ opýtal som sa mrzuto. „Vyzeráte, ani čo by ste týždeň nespali.“

„Som trochu unavený, to je všetko,“ zahundral. „Musím toho veľa pozorovať a hyniem od hladu. Pokiaľ viem, z mojej strany je všetko uspokojivé. A čo slečna Rowanová?“

„Všetko v poriadku. Ako sa pamätáte, približne raz za týždeň som jej posielal niekoľko orchideí toho druhu, aký nedostať. Povedal som jej, že tento zvyk sa môže jedného dňa, ked skončíme s toulo záležitosťou obnoviť, a to vraj záleží iba od nej. Ženy sú rady, ked veci záležia od nicli.“

Zašomral: „Ja tomu nie som rád.“ Vzdychol si. „S tým sa nedá nič robiť. Môžem tu ostať iba hodinu. Doneste mi trochu parfumu slečny Rowanovej.“

Zaklopal som na dvere, no nedostal som odpoved. Otvoril som ich a prešiel cez izbu k dalším dverám, opäť som zaklopal, a ked sa ozvalo, že môžem, vošiel som. Lily sedela na diváni s knižkou. Povedal som jej, čo chcem.

„Vezmi si Houri de Perse,“ poradila mi. „Pete ho má rád. Použila som ho v ten večer.“

Vzal som parfum z toaletného stolíka, vrátil som sa do obývacej izby a z primeranej vzdialenosti som naňho namieril. Prižmúril oči a stisol pery do úzkeho pásika.

„Teraz z druhej strany,“ povedal som opatrne. „Stojí to za to…“

Ale Wolfe otvoril oči a ich výraz mi úplne stačil. Položil som rozprašovač na stôl a sadol som si do kresla.

Pozrel na hodinky. „Čítal som hlásenie o vašom rozhovore s Rackhamom. Ako to šlo?“

„Dobre Ako keby sme si to boli spolu nacvičili.“

„Povedzte mi o tom bližšie.“

Začal som rozprávať. Cítil som sa dobre, ked som mu opäť podáva] hlásenie, a pretože som nemusel nič zbytočne vysvetľovať, mal som z toho pôžitok. Vždy som sa snažil podávať fakty tak, aby nebolo treba otázok, a hoci som trochu vyšiel z praxe, dosť sa mi to podarilo.

Ked som skončil, zamrmlal: „Stačí. Dočerta s tým smradom!“

„Časom sa to stratí. Deko za dvadsať dolárov.“

„Ked je už reč o dolároch, uložili ste peniaze, ktoré ste zobrali od Rackhama?“

„Nie. Sú v trezore.“

„Zatiaľ ich tam nechajte. Sú to peniaze pani Rackhamovej a neskôr uvidíme, či sme si ich zaslúžili. Boh mi je svedkom, že nijaká cena nie je dosť veľká na zaplatenie týchto posledných mesiacov. Myslel som…“

Zmĺkol, trochu nachýlil hlavu a hľadel na mňa očami zúženými do štrbín.

.Tak čo?“ povedal som útočne. „Ďalšie dobré nápady?“

„Rozmýšľal som, Archie. August je preč. Riziko bude malé. Zavolajte zajtra pánu Haskinsovi, aby začal napínať tucet kurčiat brusnicami. Nie, počkajte… dva tucty. Môžete mu povedať, že to má byť dar pre vašich priateľov.“

„Nesúhlasím.“

„Nezabudnite zajtra zavolať.“

„Hovorím, že nie. Nech sa prepadnem, keby neuhádol, pre koho sú. Bože môj, žalúdok je vám dôležitejší než krk? A to ešte nespomínam ten svoj. Chápem vašu vrodenú pažravosť, ale pokúste sa kontrolovať…“

„Archie,“ povedal chabo a hlas mal chladný od zúrivosti. „Už skoro päť mesiacov. Pozrite sa na mňa.“

„Áno, pane. Máte pravdu. Prepáčte, ale Haskinsovi nezalelefonujem. Na chvíľku ste podľahli slabosti. Zmeňme tému. Mení sa niečo v našom pláne, ak Rackham zabral hned na prvý pokus?“

„Mohli by ste pánu Haskinsovi povedať…“

.Nie.“

Vzdal sa. Chvíľu sedel so zavretými očami, vzdychol si tak zhlboka, až sa celý zachvel, a polom sa vrátil do čiernej skutočnosti. Ostala mu iba štvrťhodina a využili sme ju na posúdenie situácie a nášho programu. Stratégia ostala nezmenená. O polnoci sa zdvihol.

„Prosím vás, podakujte sa v mojom mene slečne Rowanovej.“

„Samozrejme. Myslí si, že by ste ju mali volať Lily.“

„Nemali by ste odísť hned po mne.“

„Nebojte sa. Je napaprčená a túži po scéne.“ Šiel som mu otvoriť dvere. Vtedy sa ma opýtal: „Ako sa volá to svinstvo?“

„Houri de Perse.“

„Preboha,“ zašomral a odišiel.

16

Len teraz, ked som mal vlastnú kanceláriu, uvedomil som si niektoré výhody pracovného systému u Wolfa. Sledovanie pokračovalo dalej, preto sa sobota podobala všetkým ostatným dňom, a ja som musel byť na 1019 ako obvykle, aby som pripravil hlásenie a prevzal telefonáty od svojich ľudí v prípade, že by potrebovali radu alebo pomoc. Už to vôbec nebolo komické, a najmä nie pre mňa. Aj ked Rackham vedel, že po ňom ideme, títo traja muži boli schopní, najmä Saul, a ja som sa mohol dozvedieť, keby nedodržal našu dohodu. Sledovanie teraz do istej miery plnilo svoj účel; upozorniť ma, keby objekt a klient nadviazali kontakt, čo by bolo pre mňa ošemetné, ale užitočné.

Po bohatom nedefnom obede u Rustermana, kde som sa nemohol rozhodnúť, či Marko Vukčič vie, že už mám svoju starú prácu, som sa vrátil na 1019 a pred dverami som našiel čakať Maxa Christyho. Pozrel som na hodinky a povedal, že prišiel zavčasu

„Je nevýhodné, že tu pracujete sám,“ ozval sa nespokojne. „Mali by ste tu ešte niekoho mať. Zháňam vás už takmer dve hodiny.“

Odomkol som, a ked sme vošli dnu, vysvetlil som mu, že som venoval čas tournedos á la Béarnaise, lebo som si myslel, že to na neho zapôsobí. Zdalo sa, že ma ani nepočul. Otvoril som priečinok, vybral z neho hlásenie a podal som mu ho, ale strčil si ho do vrecka bez jediného pohľadu.

Zdvihol som obrvy. „Nechcete si to prečítať?“

„Až v aute. Idete so mnou.“

„Hej? Kam?“

„Chce sa s vami stretnúť Pete Roeder.“

„Nemôžem. Ako hovoríte, tu pracuje iba jeden človek. Musím tu trčať, dočerta.“

Christy na mňa hľadel spod svojho huňatého obočia. „Počujte, Goodwin, mám vás do štvrtej zaviesť na isté miesto a teraz sú o päť minút tri. Čakám vás už skoro pol hodiny. Poďme. Debatovať môžeme aj cestou.“

Zmĺkol som. Svojimi rečami som chcel iba získať čas, ale nemalo význam vykrúcať sa. Preťahovanie a úvahy, čo to má znamenať, boli zbytočné. Znovu som vytiahol kľúče, odomkol som spodný priečinok, vyzliekol som si sako, vybral som puzdro s revolverom, dal som si ho pod pazuchu, obzrel som sa a zapol som si ho na pracku.

„Na čo to beriete, na svište?“ spýtal sa Christy.

„Len tak zo zvyku. Raz som si to zabudol a jeden chlapík vo výťahu mi stúpil na palec. Musel som mu podrezať krk. Ak sa ponáhľame, tak podme.“

Vyšli sme von. Dolu pri chodníku, ako som si už všimol cestou dnu (opäť sila zvyku), stál tmavomodrý sedan značky Olds 50. Za volantom sedel mladý muž príjemnej tváre so širokými ústami a bez klobúka. Zvedavo na mňa pozrel, ked sme si s Christym sadali dozadu, ale všetko prebehlo bez slova. Len čo sa dvere zabuchli, auto naštartovalo a vyrazilo.

Olds 50 je jediné rozšírené auto, ktoré môže dosiahnuť až stosedemdesiat kilometrov za hodinu, ale my sme sa nedostali ani k polovičnej rýchlosti. Uháňali sme po Západnej diaľnici cez Saw Milí River a oblasť Taconicu. Mladý muž bol opatrný, šikovný a obozretý vodič. Nerozprávali sme veľa. Ked Christy vytiahol z vrecka hlásenie a začal ho čítať, trochu sa mi uľavilo, lebo keby som mal umrieť, bolo by im srdečne jedno, ako zneli moje posledné slová. Ale vynárala sa tu aj možnosť, že proti mne hľadá viac dôkazov, a preto som o tom prestal uvažovať.

Bol pekný slnečný deň, nie veľmi horúci, a všetko sa mi videlo nádherné. Dúfal som, že ešte zažijem viac podobných dní, či už v meste alebo na vidieku, hoci obyčajne dávam prednosť mestu. Ale toho dňa vyzerala krajina tak čarovné, a preto ma rozhorčilo, ked sme sa ocitli na Taconickej autostráde niekoľko kilometrov severne od Hawlhorne Circle, a Christy sa zrazu obrátil ku mne a nariadil mi: „Ľahnite si dolu tvárou na zem.“

„Zľutujte sa,“ namietol som. „Z tej prírody mám taký pôžitok.“

„Opíšem vám ju. Zastavíme sa na rozhovor?“

„Koľko času máme?“

„Nič navyše. Dobre, tak si ľahnite.“

V skutočnosti som ochotne poslúchol. Uvažoval som logicky. Ak to mala byť moja posledná cesta autom, už nikdy tadiaľto nepôjdem, a vtedy je jedno, či vidím, že sa otáčame a ktorým smerom. To mi dodalo nádej, že pôjdem autom aj inokedy a bez gardedámy, ináč by to nemalo význam.

Skrútil som sa na dlážke a snažil som sa skláňať tvár k zemi bez pomoci lakťa alebo kolena a najnepríjemnejší bol tea pocit nedôstojnosti. Počul som, ako šolér čosi povedal jemným tichým hlasom a Christy mu odpovedal, ale nerozume!

som čo.

Nik mi nekázal dívať sa na hodinky. Celé to trvalo vyše šestnásť minút. Auto raz spomaľovalo, raz zrýchľovalo, potom šlo rovno, zrazu zabočilo doľava a doprava, nakoniec spomalilo a zastalo. Začul som neznámy hlas, potom Christyho odpoved a zvuk ťažkých zatvárajúcich sa dverí. Začal som sa dvíhať.

„Máte čas,“ oboril sa na mňa Christy. Ešte stále bol nado mnou. „Vydržte.“

„Nemôžem už dýchať ten prach,“ vzdychol som.

„Je to lepšie, než vôbec nedýchať,“ povedal neznámy hlas a zasmial sa, čo neznelo ani najmenej vábivo.

„Má revolver,“ vyhlásil Christy. „Pod ľavou pazuchou.“

„Prečo nie? Patrí to k jeho práci. O to sa už postaráme.“

Pozrel som na hodinky, ale bolo príliš tma. aby som sí videl na ruky Hádal som, že sme niekde dnu, daleko z dosahu slnka Šafér vystúpi!, zatvoril dvere a zdalo sa mi, že kráča preč. Počul som vzdialené nezreteľné hlasy, ale nerozoznal som slová Ľavú nohu som mal od kolena dolu takú ustatú, že mi začala meravieť. Pohol som ňou.

„Nehýbte sa,“ osopil sa na mňa Christy.

„Chodte dočerta. Zaviažte mi radšej oči, aby som sa mohol vystrieť.“

„Povedal som, aby ste sa nehýbali.“

Tak som sa nehýbal, čo som odhadol na dalších sedem minút. Potom sa ozvali hlasy, ticho sa otvorili dvere, dalšie kroky a hlasy, dvere sa zatvorili, opäť ticho, ešte stále bolo počuť kroky a hlasy, dvere auta sa otvorili a zavreli, auto naštartovalo, pohlo sa a o minútu po tom, ako sme zastali, zatvorili sa ťažké dvere. Dvierka, ktorých som sa dotýkal hlavou, sa otvorili.

„V poriadku, ozval sa hlas. „Vystúpte.“

Musel som uplatniť svoju obratnosť, ale podarilo sa mi to. Trochu neisto som stál na betónovej dlažbe pri betónovej stene miestnosti o rozmeroch meter osemdesiat krát meter osemdesiat bez okien a slabo osvetlenej. Pohľadom som zachytil niekoľko áut okolo seba; bolo ich asi sedem alebo osem. Zbadal som aj štyroch mužov: Christyho, ktorý prichádzal spoza oldsa, a troch neznámych s vážnymi tvárami, starších než šofér, ktorého tam nebolo.

Dvaja z nich bez slova položili na mňa ruky. Najprv mi spod pazuchy vytiahli revolver a pozorne ma ohmatávali. Nehybne som stá! v pozore. Bola to rýchla a odborná robota, bez zbytočných pohybov a urážlivých zámerov.

„To všetko je vec praxe,“ povedal som zdvorilo.

„Hej,“ súhlasil ten veľký, jeho tenor znel takmer neprirodzene. „Poďte za mnou.“

Pohol sa k stene a ja som kráčal za ním. Autá stáli vedľa steny a vytvárali cestičku, ktorou sme prešli niekoľko krokov k dverám, kde stál muž. Otvoril nám ich skoro bezhlučne a vstúpili sme do malej chodby s betónovými stenami bez okien. Urobili sme iba tri kroky a začali sme zostupovať štrnástimi nízkymi schodmi k širokým kovovým dverám. Znútra nebolo počuť nijaký zvuk, ale dvere sa zrazu otvorili a hľadel na nás chlapík s bledou tvárou a špicatou bradou.

„Archie Goodwin,“ povedal môj sprievodca.

„Vojdite.“

Zdvorilo som čakal, že vojde prvý, ale môj sprievodca ustúpil nabok a ten druhý netrpezlivo zopakoval: „Poďte dnu, Goodwin.“

Prekročil som prah a strážca zatvoril dvere. Ocitol som sa v miestnosti priestrannejšej než horná chodba: holé betónové steny, dobré osvetlenie, stôl, tri stoličky, chladič na vodu a polička s časopismi a novinami. Druhý strážca sedel za stolom a písal čosi do zošita, pripomínajúceho účtovnú knihu, zabodol do mňa pohľad a potom sa vrátil k svojej práci. Ten prvý pristúpil k ďalším veľkým kovovým dverám, presne naproti tým, ktorými som vošiel dnu, a ked ich otvoril, všimol som si, že sú aspoň pätnásť centimetrov hrubé. Mykol hlavou a povedal: „Choďte ďalej.“

Vošiel som dnu a on mi kráčal za pätami.

Bola to úplná komnata. Steny boli vykladané bledosivým drevom s kombináciou ružovej od vykachličkovanej podlahy až po povalu a pokrovce mali tú istú bledosivú farbu a ružový lem. Miestnosť osvetľovalo nepriame svetlo zhora. Šesť alebo sedem stoličiek a pohovka mali ružovkastosivý kožený poťah Rámy niekoľkých veľkých obrazov na stenách mali ružovkastosivý odtieň. Môj prvý celkový dojem bol naozaj ohromujúci

„Archie Goodwin,“ povedal strážca.

Podišiel som dopredu.

Muž za stolom sa ozval: „Sadnite si, Goodwin. Dobre, Schwartz, môžete ísť.“ Strážca nás nechal osamote a zatvoril dvere.

Prekvapilo by ma, keby som zistil, že Pete Roeder to lak rýchlo dotiahol až sem, a mal som pravdu. Muž za stolom nebol Roeder. Tohto chlapíka som nikdy predtým nevidel, ale predstavovanie nebolo potrebné. Pretože neznášal reklamu, jeho fotografia sa v novinách zjavila iba niekoľkokrát, ako napríklad pri príležitosti venovania svojej jachty pobrežnej hliadke Spojených štátov počas vojny. Okrem toho mi ho už opísali.

Ked som si sadol na jednu z ružovkastosivých stoličiek na tri metre od jeho stola, mal som na neho dobrý výhľad. Nebolo na ňom nič pozoruhodné až na čelo a oči. Čelo mu vystupovalo vo veľkom oblúku až po korienky vyblednutých riedkych vlasov. Príroda sa pomýlila na celej čiare, ked mu darovala také oči. Pôvodne mali patriť žralokovi, ale teraz už boli prispôsobené podmienkam, pretože mozog Arnolda Zecka ich používal päťdesiat rokov, a to malo svoje dôsledky.

„Už sme spolu hovorili telefonicky,“ povedal. Prikývol som. „Ked som pracoval s Nerom Wolfom. Spolu tri razy… nie, zdá sa mi, že štyri.“

„Štyri. Kde je? Čo sa ním stalo?“

„Nie som si istý, ale mám podozrenie, že odišiel na Floridu, kde trénuje s hadičkou potápanie. Pripravuje sa, že si na vás počká vo vašom bazéne a dostane vás, ked sa ponoríte.“

Oči žraloka nezmenili výraz. „Už som počul o vašom spôsobe vyjadrovania, Goodwin,“ povedal. „Nič proti tomu nemám. Beriem ľudí takých, akí sú, alebo ich vôbec neberiem na vedomie. Teší ma, že hoci na vás toto stretnutie zapôsobilo, chcete ostať sám sebou. Ale to je strata času a slov. Viete kde je Wolfe?“

„Nie.“

„Nemáte ani poňatia?“

„Áno, práve som vám povedal.“ Nazlostilo ma to. „Poviem vám dajme tomu. že je v Egypte, kde má dom. To nehovorím, ale dajme tomu, že to poviem. Čo potom? Pošlete do Káhiry nejakého darebáka, aby ho prevŕtal. Prečo? Prečo ho nemôžete nechať na pokoji? Viem, že má svoje chyby – boh mi je svedkom, ako som ich toľkú dobu znášal – ale veľa ma naučil, a kdekoľvek už je, ostáva mojim obľúbeným tučniačikom. Chcete ho odstrániť iba preto, že sa náhodou zaplietol do vašich stykov s Rackhamom. Čo máte z toho teraz, ked sa vyparil?“

„Nechcem ho odstrániť a ani to nemám v úmysle.“

„Nie? Tak prečo som potom taký zaujímavý? Váš Max Christy a ten bradatý zázrak, ktorí mi ponúkajú školácku prácu za trojitý plat. Namočrť ma, vypáliť mi znamenie a potom ked príde čas, použiť ma v poľovačke na Wolfa, aby ste sa mu mohli odmeniť. Nie,“ pokrútil som hlavou. „Ja viem presne, kam až môžem zájsť, a dalej ma nedostanete za nič na svete.“

Nepoznám natoľko ryby, aby som vedel, či žralok žmurká, ale Zeck ma o tom presvedčil. Spýtal sa: „Prečo ste tú prácu zobrali?“

„Pretože je v tom Rackham. Zaujímam sa o neho. Potešilo ma, ked som sa dozvedel, že nie som sám. Rád by som sa podieľal na jeho budúcnosti.“

Už nežmurkal. „Predpokladám, že poznáte charakter mojich záujmov a činnosti.“

„Počul som, čo sa povráva. Newyorský policajný inšpektor mi povedal, že ste nedotknuteľný.“

„Ako sa volá?“

„Cramer. Manhattanská kriminálka.“

„Ach, ten,“ Zeck mávol rukou, vystrel ukazovák a znovu ho zohol. „Pri akej príležitosti?“

„Nechcel mi uveriť, ked som mu tvrdil, že neviem, kde je Wolfe. Myslel si, že Wolfe a ja vás chceme dostať, a iba preto mi to povedal. Obvinil som ho, že nás chce možno odhovoriť, lebo je sám zainteresovaný. Potom som ho upozornil, že nakolko Wolfe zmizol nevedno kam, iba zbytočne márni čas.“

„To bolo nerozvážne, nie?“

„Pravdaže. Mal som zlú náladu.“

Zeck zažmurkal; videl som to. „Chcel som sa s vami stretnúť, Goodwin. Venoval som na to istý čas, pietože som si vás chcel obzrieť a počuť, ako rozprávate. Váš názor na moje záujmy a činnosť má zrejme istý vzťah k faktom, a ak je to tak, možno sa dovtípite, že mojím najväčším problémom sú ľudia. Potreboval by som desaťkrát toľko ľudí, ako ich mám. Posudzujem ich čiastočne podľa správ a hlásení svojich mužov, ale najmä podľa svojho priameho, osobného hodnotenia. V jednom ohľade ste ma sklamali. Váš uzáver, že vás chcem použiť, aby ste mi našli Nera Wolfa, nie je inteligentný. Neprenasledujem protivníka, ktorý sa vzdal boja, nebolo by to výnosné. Ak sa znovu objaví a skríži moje chodníčky, zničím ho. Chcem vás zapojiť do svojej organizácie, ako ste to vystihli. Teraz potrebujem súcich mužov viac než kedykoľvek predtým. Platím mnohých ľudí, ktorých som nikdy nevidel a ani si neželám vidieť; ale musím mať niekoho, s kým by som sa stretával a pracoval. Vy by ste k nim tiež mohli patriť. Chcel by som to skúsiť. Ale nezabúdajte na jedno: ak ste už raz povedali áno, bolo by nepraktické zmeniť názor. To sa nesmie stať.“

„Hovorili ste,“ namietol som, „že by ste to rád skúsili. A čo ja?“

„Už som povedal. To sa nesmie stať.“

„Už sa stalo. Sledujem pre vás Rackhama. Ked sa ku mne priblížil, z vlastnej iniciatívy som sa s ním porozprával a oznámil som to. Páčilo sa vám to alebo nie? Ak nie, potom nie som váš typ. Ak áno, pokračujme v tom dalej, kým ma nespoznáte lepšie. Dočerta, nikdy predtým sme sa nevideli. Môžete mi oznámiť deň dopredu, kedy strácam právo na zmenu názoru, a potom uvidíme. Čo sa týka môjho dojmu, že ma chcete použiť na vystopovanie Nera Wolfa, nechajme to tak. To by aj tak nebolo možné, pretože neviem, či šiel na sever, na juh, na východ alebo na západ.“

Raz ked X, ako sme Zecka kedysi nazývali, náhle prerušil telefonický rozhovor, poznamenal som Wolfovi, že ten ničomník má bleskové reakcie. Teraz bleskovo odtrhol z mojej tváre svoje žraločie oči, čo pre mňa znamenalo uvolnenie, stlačil gombík na stole a nariadil: „Pošlite mi Roedera.“

„Najprv mu povedzte, aby sa oholil,“ navrhol som, lebo som si myslel, že ak som známy svojím štýlom reči, môžem sa ho pridržiavať. Zeck nezareagoval. Začal som veriť, že ešte nikdy na nič nezareagoval a ani to neurobí. Otočil som hlavu tak, aby prichádzajúci videl môj profil, len čo vstúpi, pretože som mu nechcel zmenšovať radosť z toho, že ma vidí.“

Onedlho sa dvere otvorili a zjavil sa Roeder. Strážca nevošiel dnu. Roeder sa blížil k nám, stúpajúc energicky na pokrovce, aby sa nepokízol. Vrhol na mňa ľahostajný, letmý pohľad.

„Sadnite si,“ povedal Zeck. „Goodwina poznáte.“

Roeder prikývol a obdaril ma pohľadom. Ked si sadol, povedal: „Vaše správy neboli hodné sumy, ktorú ste za ne dostali.

Trochu to mnou– otriaslo, ale myslím, že som to nedal na sebe poznať. Zabudol som, že Roeder hovorí nosom.

„Ľutujem,“ povedal som blahosklonne. „Pridržiaval som sa faktov. Ak ich chcete okrášliť, oznámte mi, akú farbu máte rád.“

„Stratili ste ho z očí.“

Trochu som vybuchol. „V minulosti som si myslel,“ povedal som, „že Nero Wolfe žiada príliš veľa. Ale aj on mal dosť rozumu na to, aby vedel, že hotely majú viac než jeden východ.“

„S tými peniazmi, čo ste dostali, ste mohli obsadiť všetky východy Yankeeovského štadióna.“

Zeck povedal svojím tvrdým, chladným a precíznym hlasom, ktorý nikdy nezvýšil ani neznížil: „Nebudte malicherní. Hovoril som s Goodwinom, Roeder, a poslal som po vás, pretože sme sa dostali k Rackhamovi. Musíme sa dohodnúť na postupe a určiť, akú úlohu v tom bude hrať Goodwin. Rád by som si vypočul, čo si myslíte o tom, že Goodwin oznámil Rackhamovi, že pracuje pre pani Freyovú.“

Roeder pokrčil plecami. „Nepokladám to za také doležíté. Teraz je Goodwinovýni cieľom vystrašiť Rackhama. Keď chceme, aby sa k nám pridal, musíme ho dobre vyľakať. Ak zabil svoju ženu…“

„To, prirodzene, urobil. Bezpochyby.“

„Potom by sa mal báť pani Freyovej viac než nás. Uvidíme, Ak nie, pre Goodwina bude jednoduché napraviť ho iným smerom..“ Roeder sa na mňa pozrel. „Máte k Rackhamovi voľný prístup?“

„Zdá sa mi, že hej. Povedal, že ma chce vidieť každý deň, ale to bolo predvčerom. Načo ho máme ľakať? Aby sme videli, ako hádže poháre?“

Zeck s Roederom si vymenili pohľady. Zeck odvetil: „Myslím, že vám Roeder vysvetlil, že nedávno prišiel zo Západného pobrežia. Previedol tam neobyčajne úspešnú akciu, ktorú sám vypracoval. Teraz nadobudla nové črty, a vyžaduje si presné načasovanie a odborné vedenie. Tu v New Yorku by bola veľmi výnosná, chýba jej však jedno vylepšenie; a to spolupráca bohatého a dobre situovaného človeka. Rackham je na túto úlohu ako stvorený. Chceli by sme ho pri tom využiť. Ked nám ho pomôžete nahovoriť, o čom som presvedčený, že môžete, váš podiel z výnosu bude päť percent. Očakávame, že ten výnos prekročí pol milióna a možno sa až zdvojnásobí.“

Pochybovačné som sa zamračil. „Chcete tým povedať, že ked ho k tomu donútim zastrašovaním?“

„Áno.“

„A mám pomôcť aj pri akcii?“

„Nie.“

„Čím ho mám zastrašiť?“

„Predovšetkým jeho pocitom viny. Unikol zatknutiu a súdu za vraždu svojej ženy len preto, že polícia nezohnala dosť dôkazov. Stále mu hrozí odhalenie dodatočných dôkazov, čo znamená pre vraha veľké napätie. Ak uverí, že tie dôkazy máme, ochotne sa dá presvedčiť.“

„A máme ich?“

Zeckovi nechýbalo veľa do úsmevu. „Nemyslím, že by sme ich potrebovali. Ak budú potrebné, zoženieme ich.“

„Prečo ho potom zaťahovať do takej zložitej akcie? Koľko má, tri milióny? Pýtajte od neho polovicu alebo tretinu.“

„Nie. Musíte sa vela učiť, Goodwin. Ľudí neslobodno oberať o nádej. Ak zoberieme z Rackhamovho majetku väčšiu časť, bude presvedčený, že ho chceme dočista vyžmýkať. Ľudom treba nechať pocit, že ak sa vyhovie našim požiadavkám, nebude to s nimi také zlé. Základnou podmienkou stáleho úspechu protizákonnej činnosti je pochopenie určitých hraníc ludskej nervovej sústavy. Ked sa Rackham zapojí do Roederovej akcie, potom ho môžeme využiť aj v dalších operáciách.“

Neprestával som na neho zazerať. „Na ktorých sa môžem alebo nemusím podiefaf. Nie aby ste ma zle pochopili, ale toto je odvážny krok. Vyhrážať sa milionárovi udaním z vraždy, aby ste mu pristrihli pierka, je trochu drastické bez uspokojivej záruky, že dostanem viac než búrske oriešky. Povedali ste, že päť percent z pravdepodobného pol milióna, ale vy ste zvyknutý hovoriť vo veľkých sumách. Nedalo by sa to zvýšiť?“

Roeder sa natiahol za ošúchanou koženou aktovkou, ktorú si priniesol so sebou a ktorá teraz stála na zemi. Položil si ju na kolená, otvoril ju a Zeck sa ho opýtal: „Čo hľadáte, rozpočet?“

„Áno, ak ho chcete“

„Môžete mu to ukázať, ale nijaké mená,“ Zeck sa obrátil ku mne. „Myslím, že to dokážate, Goodwin. Ste útočný, ale práve to možno využiť. Využili ste to, ked ste hovorili s Rackhamom. Musíte ísť naňho s taktom, ináč stratí hlavu a prinúti nás k činu a my chceme od neho iba spoluprácu. Jeho usvedčenie z vraždy by nám nijako neosožilo: skôr naopak. Ak to urobíte šikovne, bude nám ešte dlhé roky užitočný.“

Prikývol som.

Žralok spustil zo mňa oči. „Čo si myslíte o Goodwinovi, Roeder? Bude sa s ním dať pracovať?“

Roeder zavrel aktovku a držal ju dalej na kolenách. „Môžem to skúsiť,“ povedal bez nadšenia. „Celková úroveň tu nie je vyäšia než na pobreží. Ale nemôžeme začať, kým sa nedozvieme, či Rackhama máme alebo nie, a prístup cez Goodwina sa zdá tou najlepšou cestou. Je tak čertovsky márnomyselný, že neviem, či nevybočí z cesty.“

„Zaujímala by vás moja mienka, Roeder?“ spýta! som sa.

Zeck to ignoroval. „Goodwin,“ oslovil ma, „toto je tá najnezraniteľnejšia organizácia na svete. Je tu vela súcich ľudí, ale všetko závisí odo mňa. Ja som tou organizáciou. Nemám nijaké predsudky ani city. Dostanete, čo si zaslúžite Ak si to naozaj zaslúžite, nebudem hľadieť na výšku odmeny. Ak sa vám to nepodarí… Rozumiete?“

„Samozrejme.“ S takými tvrdými očami som sa ešte nikdy nestretol. „Ale aby bolo jasné, nepáčite sa mi.“

„Nikomu sa nepáčim. Nikto nemá v láske osobnosť s vyšším intelektom. Existoval jeden človek, ktorý sa mi vyrovnal – muž, pre ktorého ste pracovali, Nero Wolfe – ale jeho vôľa zlyhala. Jeho márnomyseľnosť by mu nedovolila kapitulovať, a preto zmizol.“

„Bol v nevýhode,“ namietol som, „svojím rešpektom k zákonu.“

„Každého človeka privedú do nevýhody jeho slabosti. Ak sa s ním dostanete do styku, odovzdajte mu môj pozdrav. Cítim k nemu veľký obdiv.“

Zeck pozrel na hodiny na stene a potom na Roedera. „Čaká ma návštevník, Goodwina zverujem pod váš dozor, ale zatiaľ je na skúške Podajte mi správy ako obyčajne.“

Musel mať na dlážke tajný gombík, lebo sa rukami ničoho nedotkol, a otvorili sa dvere, v ktorých sa zjavil strážca.

Zeck povedal: „Schwartz, zapíšte Goodwina do zoznamu B.“

Roeder a ja sme vstali a zamierili k dverám, on si niesol pod pazuchou aktovku.

Spomenul som si, ako sa poklopkal po hrudi a povedal: „Ja som ten D, Archie,“ a dal by som neviemčo za to, keby som mohol urobiť to isté a oznámiť mu: „Ja som ten B, pán Wolfe.“

Wolfe mi dal aj istú menšiu úlohu, o ktorej som sa nezmienil, pretože som sa nechcel zaoberať maličkosťami a ani nechcem. Ale príde čas, ked vás bude zaujímať, odkiaľ sa vzal revolver na dne aktovky, preto môžem práve tak isto oznámiť už aj teraz, že sa to nedozviete.

Odkedy odstraňovanie čísla zo zbraní vyšlo z módy, je veľmi zložité zohnať revolver, ktorý nemožno vystopovať, a tento postup si vyžaduje špeciálne vedomosti. Človek musí poznať pravých ľudí. Ja ich poznám. Ale niet príčiny, prečo by ste ich mali poznať aj vy, preto neuvediem ich mená a adresy. Nedodržal som presne Wolfove príkazy – veľkosť a váha 22 kalibru 45 – ale aj tak som mal úspech; získal som Carson Snub 30, ohavnú a čertovskú vecičku, ale spoľahlivú a účinnú. Vyskúšal som ju jedného večera v suteréne na Tridsiatej piatej ulici. Ked som bol hotový, pozbieral som náboje a zahodil som ich do rieky. Riskovali sme už dosť, aby sme sa vystavovali ešte aj dalšiemu riziku, i ked neveľkému.

Na druhý deň po rozhovore zo Zeckom, v pondelok večer, sme s Wolfom pracovali na falošnom dne aktovky. Robili sme to na 1019. Pretože som bol teraz B a Roederov pomocník v jeho veľkej akcii, s ktorým mal byť v styku, neviem, prečo by ma nemohol večer navštíviť na Tridsiatej piatej ulici, ale ked som to navrhol, stisol pery a vrhol na mňa taký zúrivý pohľad, že som hned zmenil tému. Falošné dno sme vyrobili zo starej kože a vôbec to nevyzeralo zle. Aj keby strážca vybral pri podrobnej prehliadke všetky papiere, čo pri Roederovom postavení nebolo treba predpokladať, nezdalo sa pravdepodobné, že začne pochybovať o dne. Ked ste vedeli, ako sa k nemu dostať, mohli ste mať Carson v ruke prv, než ste stihli vysloviť Jackie Robinson.

Ale už predtým sa niečo stalo: môj druhý rozhovor s Barrym Rackhamom. Ked som v nedeľu prišiel neskoro večer domov, dozvedel som sa, že ma hľadal na 1019 aj v kancelárii. Zavolal som mu a dohodli sme si schôdzku na pondelok o tretej.

Obvykle bývam presný na minútu, ale toho dňa mi jedno vybavovanie zabralo menej času, než som predpokladal, a bolo iba o dvanásť tri, ked som vystúpil z výťahu a kráčal k jeho dverám. Zdvihol som ruku a chcel som zazvoniť, ale vtom sa dvere otvorili a ja som musel cúvnuť, aby do mňa nevrazila žena. Ked ma uvidela, zastala a obaja sme na seba civeli. Bola to Lina Darrowová. Oči mala také pekné ako vždy.

„Dobrý deň,“ povedal som s porozumením.

„Prišli ste zavčasu, Goodwin,“ povedal Barry Rackham. Stál vo dverách.

Lina sa netvárila uznanlivo. Nezdalo sa, že je v pomykove, skôr ako keby mala nejaké podozrenie, hoci som ani netušil, z čoho ma môže tak spontánne podozrievať.

„Ako sa máte?“ spýtala sa, a potom aby dala najavo, že jej to je srdečne jedno, prešla popri mne k výťahu. Rackham ustúpil nabok, aby som mohol vojsť, a ked som prešiel dverami, zamieril som do obývacej izby. O chvílu som počul, ako sa dvere zatvorili, a v dalšom okamihu sa ku mne pripojil.

„Prišli ste zavčasu,“ opakoval, ale bez výčitky.

Vyzeral, ako keby za tých sedemdesiat hodín, odkedy som ho videl naposledy, vypil prinajmenej sedemdesiat pohárikov. Tvár mal flakatú, oči podliate krvou, a pravým lícom mu potrhávalo. Mal na ňom škvrnu od vaječného žltka a bolo sa mu treba oholiť.

„Zdá sa mi, že v sobotu to bol týždeň,“ povedal som, „ked mi jeden z mojich ľudi opisoval dievča, s ktorým ste sa stretli, a to mi pripomenulo slečnu Darrowovú, ale nebol som si istý. Nenarážam na nič. Iba klebetím.“

Vôbec ho to nezaujímalo. Opýtal sa, či si niečo vypijem, a ked som s poďakovaním odmietol, šiel k baru, dal si jeden neriedený koňak a potom si pohodlne sadol do kresla oproti mne.

„Doparoma,“ povedal som, „vyzeráte ešte vyľakanejšie ako vtedy. A podľa mojich chlapcov ste sa vždy vyplazili bočným východom, alebo sa z vás stal domased. Kto na vás urobil bu-bú?“

Nič ho nezaujímalo. „Hovoril som, že vás chcem vidieť každý deň,“ vyhlásil. Hlas mal chrapľavý.

„Viem, ale mal som robotu. Medziiným, včera popoludní som strávil hodinu s Arnoldom Zeckom.“

Toto ho zaujalo. „Vidí sa mi, že ste velký luhár, Goodwin.“

„Potom sa mi to muselo prisniť. Zaviezli ma autom do garáže, potom prehľadávanie, malá chodbička, štrnásť schodov dolu, dvaja strážcovia, zvukotesné dvere hrubé pätnásť centimetrov, ružovkastosivé steny, stoličky a koberce, a sedel tam on a prebodával ma očami a…

„Kedy to bolo? Včera?“

„Áno. Zaviezli ma tam, ale teraz viem, ako by som sa tam dostal aj sám. Heslo ešte neviem, ale počkajte.“

Ruka sa mu triasla, ked kládol pohár na stolík. „Povedal som vám už predtým, Goodwin, že ja som svoju ženu nezabil.“

„Samozrejme, to sem nepatrí.“

„Ako k tomu došlo?“ Ako ste sa k nemu dostali?“

„Poslal po mňa Maxa Christyho.“

„Ten sukin syn,“ fľakatá tvár mu zrazu očervenela a skríkol na mňa: „Dobre, tak dalej! Čo hovoril?“

„Hovoril, že mám pred sebou veľkú kariéru.“

„Čo povedal o mne?“

Pokrútil som hlavou. „Budem k vám úprimný, Rackham. Myslím, že už dozrel čas, aby som si vytvoril o veci lepší úsudok. Nikdy predtým som Zecka nevidel a dosť na mňa zapôsobil.“ Strčil som ruku do náprsného vrecka. „Tu je vašich šesťtisíc dolárov. Nerád sa ich vzdávam, ale…“

„Vezmite si to nazad.“

„Nie, naozaj, ja…“

„Nechajte si to!“ Teraz už kričal. „Nevyčítam vám, že Zeck na vás zapôsobil – bohuprisám, nie ste prvý. Ale mýlite sa, ak si myslíte, že sa nikdy nemôže potknúť a ja som hotový. Mali by ste si uvedomiť jedno: nemôžem nad tým mávnuť rukou. Musím to dohrať, a to aj urobím. Vy ste ma dostali, lebo bez vás nemôžem nič robiť, kedže ste tam tej noci boli. V poriadku, vysypte to. Koľko?“

Vyložil som šesť tisícoviek na stolík. „Mojou najväčšou starosťou,“ povedal som, „nie je Zeck. Nepatrí síce medzi íudí, z ktorých si možno uťahovať, a vie mocne zapôsobiť, ale na mňa zapôsobili už aj predtým a dostal som sa cez to. Najviac beriem do úvahy odstavce newyorského zákonníka, hovoriace o vražde. Zeck zrejme získal dôkazy, ktoré vás usvedčia. Ak vy…“

„Nemohol. To je lož.“

„Zdá sa, že on si to myslí. Ak chcete zobrať prachy od vraha, aby ste mu pomohli vyvliecť krk zo slučky, musíte sa stať jeho advokátom, a ja ním nie som. Tak teda vyslovujem úprimnú sústrasť, že vám nemôžem pomôcť vo vašich ťažkostiach, a tu sú vaše peniaze.“

„Ja nie som vrahom, Goodwin.“

„Nemyslím toho pravého vraha. Myslím človeka, proti ktorému sa na súde vyniesli dôkazy a presvedčili porotu. On a jeho spoločník budú na tom rovnako.“

Rackhamove krvavé oči hľadeli na mňa priamo a pevne. „Nežiadam vás, aby ste mi pomohli vyvliecť sa z toho. Žiadam vás iba o to, aby ste nepomáhali pri sprisahaní proti mne – a pomohli mi v tejto situácii proti Zeckovi.“

„Viem,“ povedal som uznanlivo. „To hovoríte vy, ale nie on. Nechcem sa dostať do kaše. Prišiel som sem hlavne preto, aby som vám vrátil peniaze a povedal vám, že sa nedám nijako podplatiť, ale mám pre vás návrh, ak si ho chcete vypočuť. Je to môj vlastný nápad.“

Rackham začal nervózne pohybovať rukami, ktoré mu ležali na stehnách. Najprv ich zovrel do pästí a potom otvoril, a toto opakoval niekoľkokrát. Keď som to sledoval, pochytila ma netrpezlivosť, pretože to vôbec nezodpovedalo situácii. Teraz bol už obraz celkom jasný a pomyslel som si, že chlapík, ktorý nazbieral dosť odvahy na to, aby sa v noci v lese prikradol k svojej žene, ozbrojený nožom, ked mala so sebou dobermana, by mal teraz, ked ho pritisli k stene, reagoval trochu energickejšie, než iba zatínať a otvárať päste.

Ozval sa: „Pozrite, Goodwin, to už nie som ja. Viem to veľmi dobre, že nie som. Prešlo skoro päť mesiacov. Prvý týždeň nebol taký zlý – ten rozruch, ked nás všetkých podozrievali a vypočúvali; keby ma boli zavreli, nevyviedlo by; ma to natoľko z miery. Bol by som sa tomu postavil zočivoči a bojoval by som. Ale ako sa to začalo preťahovať, zhoršilo sa to. Zrušil som styky so Zeckom bez uváženia. Vtedy sa mi zdalo, že mám nádej z toho vyviaznuť, a to sa mi aj podarilo, najmä po tých prvých vyšetrovaniach vo Washingtone a potom, ked sa do toho zamiešal newyorský prokurátor. Ale vždy ked zazvonil telefón alebo zvonec pri dverách, akoby ma niekto udrel do žalúdka. Bola to vražda. Keby prišli a zobrali ma, alebo po mňa poslali a zavreli ma, mohol som si byť zaručene istý, že sú presvedčení o mojej vine. Človek to môže vydržať deň alebo týždeň, azda aj mesiac, ale v mojom prípade to nemalo konca-kraja a dalej to už nevydržím.“

Prestal cvičiť rukami a nechal ich zovreté v päsť; hánky mal červené. ,,U Zecka som urobil chybu,“ povedal podráždene. „Ked som s ním prerušil styky, poslal po mňa a povedal mi, že jedinou prekážkou medzi mnou a elektrickým kreslom je jeho vplyv Prestal som sa ovládať. Ked sa mi to stane, nikdy sa nemôžem rozpamätať, čo som povedal, ale nemyslím, že by som mu bol spomenul, že mám dôkazy o jeho vydieraní Jednako som toho povedal príliš veľa.“ Otvoril päste, roztiahol prsty a položil si dlane na stehná. „Potom sa začalo toto a vlečie sa to už celé mesiace.* Hovorili ste, že máte návrh?“

„Hej. A nejaký naozaj potrebujete, kamarát.“

„Čo je to za nápad?“

„Môj vlastný,“ povedal som.

„Von s ním.“

„Bolo by dobre, keby ste sa so Zeckom pozhovárali.“

„Načo? Čokoľvek povie, ja mu nemôžem dôverovať.“

„Tak by ste potom boli na tom rovnako. Povedzme si to otvorene. Mohla vám dôverovať vaša žena? Mohli vám dôverovať vaši priatelia – tí, ktorých ste pomohli Zeckovi dostať? Mohol by som vám dôverovať ja? Ja som vás varoval, aby ste mi nedôverovali, pamätáte? Existujú iba dva spôsoby, ako môžu ľudia spolupracovať; ked každý verí každému alebo nikto nikomu. Ak ich zmiešate, vznikne z toho chaos. Vy so Zeckom by ste mali spolu dobre vychádzať.“

„Ja so Zeckom?“

„Určite.“ Začal som mu vysvetľovať: „Počúvajte, ste v kaši. Nikdy som nikoho nevidel vo väčšej. Dokonca prejavu –

– m.

jete veľkú ochotu zaplatiť človeku, ktorý hrá dvojakú hru a ktorému nemôžete dôverovať, že vám pomôže. Nevybŕdnete z toho len tak – čo si, doparoma, myslíte? Vašou hlavnou starosťou je falošné obvinenie z vraždy, tak sa máte sústrediť na to, aby k tomu nedošlo. To by nebolo také ťažké. Zeck má nového človeka, chlapíka menom Roeder, ktorý sem prišiel nedávno z pobrežia a začal pracovať na veľkolepej akcii. Mňa určili, aby som pri tom pomáhal, a myslím, že to aj vezmem. Je to geniálne premyslené a presne to sedí. S pomocou človeka vášho postavenia by to nebolo nič ťažké. Neriskovali by sme ani najmenší rozruch alebo neúspech.“

„Nie. To by…“

„Počkajte trochu. Ako som spomenul, vychádza to odo mňa. Nejdem vám rozprávať, čo mi Zeck hovoril včera, ale radím vám, aby ste môj návrh prijali. Ja vám to s ním dohodnem. Nemusíte pokračovať tam, kde ste skončili – v tých špinavých drobných službičkách; teraz ste boháč a podľa toho budete aj vystupovať. Ale ste aj človek, ktorého podozrieva tridsať miliónov ľudí z vraždy vlastnej ženy, a preto nemáte na výber. Podte so mnou na návštevu k Zeckovi, dajte mu vedieť, že sa s ním chcete o tom rozprávať, a ked sa zmieni o Roederovej akcii, nech vám ju opíše a potom sa rozhodnete, čo urobíte. Vysvetlil som vám, prečo nemám záujem, aby vám alebo hocikomu inému prišili na krk tú vraždu, a ani Zeck po tom zrejme nebude túžiť, ak budete užitočný.“

„Nenávidím ho,“ povedal Rackham chrapľavo. „Bojím sa ho a nenávidím ho!“

„Ani mne sa nepáči. Povedal som mu to. Tak čo s tým zajtrajškom? Povedzme zajtra o štvrtej, mám sa tu pre vás zastaviť o tri štvrte na tri?“

„Nie, zajtra nie…“

„Odbavte si to už! Budete radšej dalej čakať na telefón alebo na zvonec? Skončle už s tým!“

Natiahol ruku za nápojom, ktorého sa ešte ani nedotkol, vypil ho na dúšok, otriasol sa a spakruky si utrel ústa.

„Zavolám vám okolo obeda a dohodneme sa,“ povedal som a vstal som na odchod. Neodprevadil ma k dverám, ale za týchto okolností som mu to nezazlieval.

Ked toho večera prišiel Wolfe na 1019, ukázalo sa, že ]e načase vložiť do aktovky falošné dno. Až do polnoci sme rozoberali plán zo všetkých uhlov a brali sme do úvahy každú možnosť. To vždy stojí za to, hoci to niekedy nemožno uskutočniť, najmä nie pri takom chúlostivom pláne, ako bol náš.

Potom nasledujúceho rána, v utorok, nám celú mašinériu zastavil prekvapujúci úder z White Plains. Práve som dojedol s Fritzom raňajky, ked zazvonil telefón Šiel som do kancelárie. Bol to Westchester, úrad okresného prokurátora.

Rozhovor netrval dlho. Zložil som, chvíľu som ostal sedieť a civel som na telefón. Potom som rozčúlene vytočil Rackhamovo číslo. Ani toto nezabralo veľa času Ked som skončil, na chvíľu som stlačil gombík a vytočil som dalšie číslo.

V telefóne dvakrát zabzučalo a potom sa ozval nosový hlas. „Prosím?“

„Chcel by som hovoriť s pánom Roederom.“

„Pri telefóne.“

„Tu Goodwin. Práve mi lelelonovali z White Plains, aby som sa okamžite dostavil do kancelárie okresného prokurátora. Spýtal som sa, či stihnem schôdzku o druhej, a povedali, že nie. Zatelelonoval som Rackhamovi do bytu a nechal som tam odkaz, že ma na deň odvolali z mesta Dúfam, že to bude zajtra. Oznámim vám to, len čo budem môcť.“

Ticho.

„Počuli ste?“

„Äno. Veľa šťastia, Goodwin.“ Spojenie sa prerušilo.

18

Vo veľkej predsieni kancelárie okresného prokurátora na White Plains som už raz sedel a čakal na jednej z drevených ·lavíc celé tri hodiny, ale tentoraz som tam vôbec nesedel. Dokonca som ani neuviedol svoje meno. Vstúpil som a zamieril k stolu v kúte chránenom ohradou, ked ma zastavil krívajúci muž a povedal: „Podte so mnou, pán Goodwin.“

Viedol ma dlhou chodbou, lemovanou dverami do známej miestnosti. Toho večera, desiateho apríla, som tam strávil asi hodinu. Nikto v nej nebol. Dvoma oblokmi svietilo ranné slnko, ja som si sadol a díval som sa, ako tancuje prach. Fúkal som do neho a vytváral rôzne vzory, ked sa otvorili dvere a objavil sa okresný prokurátor. Cleveland Archer osobne, v sprievode Bena Dykesa. Nikdy som nikoho nepozoroval s väčším záujmom. Keby sa im na tvárach zračila radosť a spokojnosť, pravdepodobne by to znamenalo, že prípad rozlúštili, a vtedy by všetky naše veľkolepé plány s Arnoldom Zeckom vyšli navnivoč, a nech nám je boh milosrdný.

Potešilo ma, ked som si všimol, že majú daleko od spokojnosti, a musel som si dávať pozor, aby sa mi nerozžiarila tvár Milo som im odzdravil, a ked sa usadili za stolom oproti mne, sadol som si a zašomral som: „Dúfam, že toto k niečomu povedie. Mal som pred sebou celý deň, a teraz…“

Dykes zahundral, ani uznanlivo ani nevraživo, iba zahundral. Archer otvoril obal, vybral z jeho obsahu niekolko hárkov papiera zopnutých v rohu, pozrel na vrchný a uprel na mňa oči s opuchnutými viečkami.

„Tu je vaša výpoved, Goodwin.“

„Aká? Aha, ten prípad Rackhamová.“

„Preboha,“ povedal zachmúrene Dykes, „nebudte vždy taký ochotný. Bol som celú noc hore.“

„Odvtedy prešlo už tolko času,“ ospravedlňoval som sa, „a medzitým som mal vela roboty.“

Archer mi posunul výpoved po’stole. „Myslím, že by ste si to radšej mali prečítať. Chcem vám položiť pár otázok.“

Nemohli mi dať lepšiu príležitosť, aby som si to urovnal v hlave, ale aj tak som nechápal, prečo by to malo mať nejaký význam, pretože som nemal ani poňatia, z ktorej strany príde úder.

„Môžem si to odložiť na neskôr?“ spýtal som sa. „Ak mi poskytnete túto možnosť, a na to potrebujem aj čas, môžem tvrdiť to, čo som povedal tu,“ zaklopal som prstom na výpoved.

„Bol by som radšej, keby ste si to prečítali.“ 361

„Naozaj nemusím. Viem, čo som povedal a podpísal.“ Posunul som mu to nazad. „Môžete si to preveriť v hociktorom bode.“

Archer zatvoril obal a spojil si na ňom ruky. „Nezaujíma ma natoľko to, čo stojí vo vašej výpovedi, ako to, čo tam nie je. Myslím, že by ste si to mali prečítať, pretože sa vás chcem opýtať, čo ste vynechali z udalostí tej“ soboty ôsmeho apríla.“

„Môžem odpovedať aj bez čítania. Nevynechal som nič, čo by súviselo s pani Rackhamovou.“

„Chcem, aby ste si pozreli, čo ste tvrdili a podpísali, a potom tú výpoved zopakovali.“

„Nemusím to čítať. Nevynechal som nič.“

Archer s Dykesom pozreli na seba a polom Dykes prehovoril: „Pozrite Goodwin, nechceme vás vodiť za nos. Ale čosi sme sa dozvedeli. Niekomu sa rozviazal jazyk. Zdá sa, že preto sme vás sem dnes zavolali.“

„Môj jazyk sa rozviazal už dávno,“ povedal som pevne.

Archer povedal Dykesovi: „Privedte ju.“ Dykes sa zdvihol a vyšiel z miestnosti. Archer zobral výpoved, vložil ju nazad do obalu, odtisol ho nabok, potom si pritlačil dlane na oči a niekoľkokrát sa zhlboka nadýchol. Dvere sa otvorili a Dykes priviedol Linu Darrowovú. Prisunul jej na koniec stola stoličku, po mojej ľavici a Archerovej pravici, takže okno mala za chrbtom. Vyzerala, akoby strávila noc vo väzení. Mala červené oči a strhanú tvár, ale podľa toho, ako zvierala čeľusť, bola na niečo odhodlaná. Vrhla na mňa pohľad, ale nič viac, ani nekývla, len si sadla na stoličku, ktorú jej Dykes prisunul.

„Slečna Darrowová,“ oslovil ju Archer láskavo, ale prísne. „Chápete, že vaša výpoved sa nedá nijako ináč potvrdiť, iba pomocou Goodwina. Nekonfrontujeme vás preto, aby ste ho priviedli do pomykova, ale jednoducho preto, lebo iba takto môže dostať informácie z prvej ruky.“ Archer sa ku mne obrátil. „Slečna Darrowová k nám prišla včera večer z vlastnej vôle. Nikto na ňu nerobil nijaký nátlak. Je to tak, slečna Darrowová? Chcem, aby ste to Goodwinovi potvrdili.“

„Áno.“ Zdvihla ku mne oči, a hoci mali za sebou ťažkú noc, ich krása vôbec neutrpela. Pokračovala: „Prišla som dobrovoľne. Prišla som preto… ako sa Barry Rackham ku mne správal. Odmietol oženiť sa so mnou. Zachoval sa ku mne veľmi nepekne. Nakoniec to včera vyvrcholilo.“

Archer a Dykes na ňu uprene hľadeli. Archer ju posúril: „Pokračujte, slečna Darrowová. Objasnite mu hlavné fakty.“

Opäť stisla čeľusť, aby sa uistila, či jej to ide. Potom ju spokojne uvoľnila. „Pred smrťou pani Rackhamovej sme sa s Barrym trochu priatelili. Nič iné v tom nebolo, iba trochu sympatie. To sa týkalo mňa, alebo som si to aspoň myslela, a zdalo sa mi, že u neho to je to isté. Taká bola situácia, ked sme šli do Birchvale na veľkonočný weekend. Povedala mi, že tam nebudeme pracovať, ani vybavovať poštu alebo iné veci, ale v sobotu po mňa poslala, aby som prišla do jej izby. Plakala a bola taká vyčerpaná, že sotva rozprávala.“

Lina zmĺkla. Dívala sa mi rovno do očí. „A teraz prídem k tomu, pán Goodwin. Už som to povedala.“

„To bude ľahšie,“ súhlasil som. „Len vravte dalej.“

Pokračovala: „Pani Rackhamová povedala, že to musí niekomu povedať, že by sa chcela o tom poradiť so svojou nevestou, pani Freyovou, ale to že nejde, a tak som jej ostala iba ja. Povedala, že deň predtým navštívila Nera Wolfa a požiadala ho, aby zistil, odkiaľ dostáva jej manžel peniaze. Pán Wolfe jej v ten piatok telefonoval a oznámil jej, že už mal čiastočný úspech. Zistil, že jej manžel má prsty v trestnej činnosti. Pomáhal komusi v protizákonných veciach a dobre sa mu za to platilo. Pán Wolfe jej poradil, aby si to nechala pre seba, kým sa nedozvie niečo bližšie. Povedal, že jeho pomocník, pán Goodwin, príde v sobotu popoludní a potom bude mať možno podrobnejšie správy.“

„A Goodwin o tom všetkom vedel?“ spýtal sa Archer.

„Ona to, prirodzene, pokladala za isté. Nehovorila, že jej to pán Wolfe doslova povedal, ale ak bol jeho pomocníkom a pomáhal mu, zrejme si to myslela. Aj tak to vtedy nebolo dôležité, pretože to všetko povedala svojmu manželovi. V Birchvale mali spoločnú spálňu, a ked si ľahli, jednoducho to nemohla vydržať. Neopísala mi ich rozhovor, ale povedala, že sa veľmi poškriepili. Oznámila mu, že sa budú musieť rozísť, že s ním už skončila a že bude dalej podporovať pána

Wolfa v jeho práci, aby získala dôkazy o jeho činnosti. Pani Rackhamová bola veľmi čestná a neznášala, ked ju klamali. Ale na druhý deň si nebola istá, či to myslela vážne, že sa s ním chce rozísť. Preto sa o tom chcela s niekým pozhovárať. Myslím, že nechcela o tom hovoriť s pani Freyovou, lebo…“

„Prepáčte, slečna Darrowová,“ prerušil ju Archer, „teraz len fakty.“

„Áno, prirodzene.“ Pozrela na neho a potom na mňa. „Povedala som jej, že podľa mňa vôbec nemá pravdu. Ak by jej bol manžel neverný alebo čosi podobné, to by bolo niečo iné, ale nakoniec jej nijako neublížil, iba tým druhým ľudom a sebe. Povedala som jej, že by mu mala pomôcť, namiesto aby ho zničila. Nakoniec som jej poradila, aby čakala na presnejšie informácie. Myslela som, že to aj chce počuť, ale ona to nepovedala. Bola veľmi tvrdohlavá. Toto popoludnie som vyviedla niečo, čo budem ľutovať celý život. Sla som za Barrym a oznámila som mu, že mi to povedala a ubezpečila som ho, že sa všetko urovná, ak jej vyjde Y ústrety – vysvetlí jej celú vec a povie, že ho to mrzí, čo by aj malo – a že v budúcnosti už nijaké podobné kúsky nebude vystrájať. A Barry povedal, že ma ľúbi.“

Prvýkrát trochu ochabla. Sklopila oči. Už ma začalo otravovať, že sa na mňa díva tak uprene a ostro ako ja na ňu, ale až dosial to vydržala.

„No a?“ spýtal som sa.

Zdvihla oči a pokračovala. „Povedal, že to nechce urovnať, lebo ma má rád. Mám sa vám priznať, ako… sa cítim?“

„Teraz nie. Len čo sa stalo.“

„Potom sa nestalo nič. To sa prihodilo popoludní. Ja som Barrymu nepovedala, že ho tiež ľúbim – dokonca som to vtedy ani nevedela. Odišla som od neho. Neskôr sme sa všetci zišli v obývacej izbe na koktail, a prišli ste vy s pánom Leedsom a hrali sme tú hru – pamätáte sa?“

„Áno, pamätám.“

„Potom nasledovala večera, televízia a…“

„Prepáčte. To je všeobecne známe. Prejdime dalej… tam, ked prišla polícia. Povedali ste im to všetko?“

„Nie.“

„Prečo?“

„Pretože sa mi to nezdalo pekné voči Barrymu. Nemyslela som si, že ju zabil, a nevedela som, v akých protizákonných veciach má prsty, ale zdalo sa mi nespravodlivé vyzradiť to, ked som všetko vedela iba od pani Rackhamovej.“ Pekné oči jej prvý raz zažiarili. „Och, viem, čo chcete povedať. Tak prečo o tom hovorím teraz? Lebo teraz ho poznám oveľa lepšie! Neviem, či zabil pani Rackhamovú, ale viem, že by to mohol urobiť; je krutý, sebecký a bezohľadný – neexistuje nič, čoho by nebol schopný. Zrejme si myslíte, že som pomstivá, a možno aj som, ale nezáleží na tom, čo si o mne myslíte, pokiaľ hovorím pravdu. V akých nečistých veciach mal prsty a či zabil svoju ženu – o tom neviem nič; to je už vaša vec.“

„Moja nie, drahá. Ja nie som policajt.“

Obrátila sa k ostatným. „Tak teda vaša!“

Toto by bol pre mňa vhodný okamih, aby som si prečítal svoju podpísanú výpoved, pretože by som medzitým mohol pouvažovať. Táto situácia bola pre mňa nová. Rackhama delila od elektrického kresla len moja výpoved, a zdalo sa mi, že sa k nemu priblížil. Ja som musel iba vypovedať pravdu. Mohol som povedať, že neviem, čo hovoril Nero Wolfe v telefóne pani Rackhamovej, ale že nechápem, prečo sa mi o tom telefonáte nezmienil, pretože často dostával odo mňa informácie, na základe ktorých si vypracoval svoj další postup Nemohol som tento fakt zamieňať za pravdu. Pri rôznych príležitostiach som vynaložil všetok svoj dôvtip, aby som pomohol pritlačiť vraha k múru, a tu na to nebolo treba nijakého dôvtipu, stačilo iba zhromaždiť fakty.

Ale keby som to urobil, bolo jasné, že ešte pred západom slnka bude Rackham pod zámkou a tým sa všetko zmarí. Pokazený plán, premárnené mesiace, jedna príležitosť zničená, dalšie úspechy Zeckovho „vyššieho“ intelektu a my s Wolfom odbavení. Hoci predtým som mal väčšinou radosť, ked vraha zatvorili, teraz mu museli dovoliť uniknúť, aby sa mohol dostaviť na schôdzku. Pravda nestačila.

Nemal som čas vypracovať si náčrt a premyslieť si ho. Všetci traja sa dívali na mňa a Archer sa ozval: „Vidíte,

Goodwin, prečo som chcel, aby ste si znovu prečítali svoju výpoved a zistili, či ste niečo nevynechali.“

„Áno,“ povedal som ľútostivo. „Vidím aj to, ako zadržujete dych, a nečudujem sa vám. Ak teraz poviem, že som zabudol, ako Wolfe ten večer telefonoval pani Rackhamovej, dostali ste všetko, čo potrebujete, a do videnia. Rád by som vám pomohol, ale rád sa držím pravdy, pokial je to praktické.“

„Ja sa vás pýtam iba na pravdu. Telefonovali ste včera popoludní Rackhamovi?“

To im zrejme oznámili telegraficky. „Áno,“ povedal som. „Prečo?“

„Ide o prácu pre jedného klienta. Najprv sa to týkalo sledovania, a potom, ked ma Rackham zbadal, môj klient si pomyslel, že by som sa mohol niečo dozvedieť, keby som sa s ním porozprával.“

„Prečo sa váš klient zaujíma o Rackhama?“

„To nepovedal.“

„Kto je ten klient?“

Pokrútil som hlavou. „Pochybujem, že by vám to niečo povedalo. Je to človek, ktorý nedávno prišiel zo Západného pobrežia, a zdá sa mi, že má prsty v hazardných hrách a špekuláciách, ale moje podozrenia sem nepatria. To zatiaľ nechajme.“

„Chcem meno, Goodwin.“

„A ja chcem ochraňovať svojho klienta. Nemôžete ho dávať do súvisu s vraždou, ktorú vyšetrujete. Pokračujte dalej s tým kolotočom. Obviňte ma ako dôležitého svedka, a prepustia ma na záruku. Ked ma budete potrebovať, objaví sa môj advokát a všetko sa bude opakovať. Prečo to tak preťahujete?“

Ben Dykes sa zlostne ozval: „Nie sme takí prísni. Neočakávame, že nám budete menovať klienta, ked ho ani nemáte. Západné pobrežie, čo?“

„Je vaším klientom Rackham?“ opýtal sa Archer.

„Nie.“

„Pracovali ste pre neho?“

„Nie.“

„Dal vám v poslednom týždni nejaké peniaze?“ 366

Nič iné mi už nechýbalo. Bolo to dobre premyslené, a keby som sa pokúsil vykrúcať, vyhliadky boli naozaj chabé. „Och,“ povedal som, „tak to je to.“ Vrhol som na Linu Darrowovú uznanlivý pohľad a potom som ho preniesol na Archera. „Už do toho začínam vidieť. Obviňujete ma, že odmietam podať dôkazy proti vrahovi? To je zlé, čo?“

Nikto neodpovedal. Iba na mňa pozerali.

Tak som pokračoval. „Po prvé, vyhlasujem, že nemám nijaké Rackhamove peniaze. Po druhé, som trochu zmätený, lebo viem, čo má slečna Darrowová na mysli, hoci neviem, odkiaľ to nabrala. Chce obviniť Rackhama, alebo sa o to pokúša, ale nie som si istý, či je to jej vlastný nápad, alebo či ju niekto nahovoril. Najprv by som mal zistiť to prvé, kým rozhodnem, ako sa veci majú. Viem, že ma chcete vypočúvať, a to je v poriadku, patrí to k vašej práci. Máte na to celý deň a noc, ale môžete si vybrať. Alebo budem držať ústa, a to myslím vážne, a darmo to budete chcieť zo mňa vypáčiť, alebo mi najprv dovolíte pozhovárať sa so slečnou Darrowovou – prirodzene vo vašej prítomnosti. Potom som vám k dispozícii až do konca týždňa. Súhlasíte?“

„Nie,“ povedal dôrazne Archer.

„Dobre. Môžete mi požičať lepiacu pásku?“

„Vieme všetko, čo mohla slečna Darrowová povedať.“

„To iste. Nechcem za vami zaostať. Hovoril som, že vo vašej prítomnosti. Ak sa začnete nudiť, môžete ma hocikedy prerušiť.“

Archer pozrel na Dykesa. Neviem, či by bol radšej, keby Dykes prikývol alebo potriasol hlavou, ale neurobil nič. Dykes bol iba sústredený.

„Páni,“ povedal som, „vy chcete iba jedno, rozlúštiť prípad. Určite vám neosoží, ked budem držať ústa a dýchať nosom. Nestane sa nijaká škoda, ak sa vo vašej prítomnosti porozprávam so slečnou Darrowovou.“

„Nechajte ho,“ povedala Lina bojovne. „Vedela som, že to poprie.“

„Na čo sa jej chcete opýtať?“ spýtal sa Archer.

„Najlepšie to zistíte, ak budete počúvať,“ obrátil som sa k Line „Keď som vás včera popoludní videl vychádzať z jeho bytu, hneď sa mi videlo, že čosi nie je v poriadku.

Nesprávali ste sa veľmi zdvorilo, ked ste okolo mňa prešli.“ Pozrela mi do očí, ale mlčala.

„Bolo to včera,“ spýtal som sa, „ked sa k vám zachoval nepekne?“

„Nielen včera,“ odvetila vyrovnane. „Ale včera definitívne odmietol oženiť sa so monu.“

„Je to až také nepekné? Myslím, že chlap sa nemôže oženiť s každým.“

„Hovoril, že to spraví – už veľakrát.“

„Ale nemali ste na očiach klapky? Nakoniec, bola to výnimočná situácia. Vedel, že viete o niečom, kvôli čomu by ho mohli zatvoriť pre vraždu, keby ste to vykrámili – nehovoriac o tej protizákonnej činnosti, čokoľvek to už bolo. Nezišlo vám na um, že vás iba vodí za nos kvôli bezpečiu?“

„Áno – napadlo, ale nemohla som tomu uveriť. Povedal, že ma ľúbi. Uchádzal sa o mňa – a chcela som ho za manžela.“ Uvedomila si, že to bolo nevhodné, a opravila sa. „Tak som ho chcela!“ skríkla.

„To si myslím,“ usiloval som sa nebyť sarkastický. „A ako sa na to dívate teraz? Myslíte, že vás mal niekedy rád?“

„Nie, nemyslím! Teraz vidím, že bol bezcitný a krutý. Bál sa ma. Nechcel, aby som vyzradila, čo viem. A začala som ho podozrievať – podľa toho, ako sa choval. Včera som naliehala, aby sme sa hned vzali, už tento týždeň, a ked som trvala na svojom, rozčúlil sa a bol odporný.“

„Viem, že je prchký. Existovala nejaká naliehavá príčina, prečo ste sa chceli tak rýchlo vydať, ako napríklad očakávanie návštevy bociana?“

Zapálila sa obrátila sa k Archerovi. „Mám mu dovoliť, aby ma urážal?“

„Prepáčte,“ povedal som chladne, „ale na ženu, ktorá sä tak strašne chcela vydať za vraha, vyzeráte mimoriadne citlivá.“

„Nevedela som, že je vrah! Vedela som iba to, že keby som vyzradila, čo som sa dozvedela od pani Rackhamovej a od neho, podozrievali by ho ešte viac.“

„Aha. Ked vás včera konečne odmietol, vyhrážali ste sa, že všetko prezradíte?“

„Áno.“

Vyvalil som na ňu oči..Viete, moja milá,“ vyhlásil som. „mali ste venovať viac času, aby ste si to premysleli dôkladnejšie. Ste tou najnaivnejšou klamárkou, akú som kedy stretol Myslel som si, že možno…“

Dykes ma prerušil: „Hovorila, že Rackham si pravdepodobne vypočítal, že je už mimo nebezpečia, ked prešlo toľko mesiacov.“

„Hej? Na to čiastočne myslím. Podobá sa to všetko Rackhamovi? Nie je taký hlúpy, aby takto rozmýšľal. Veľmi dobre by vedel, že päť mesiacov v prípade vraždy nič neznamená Mohol si vybrať, bud sa ožení s týmto príťažlivým stvorením, alebo ju nechá bežať za vami, aby mu pomohla strčiť hlavu do slučky A nielenže vystupuje bezcitne a kruto, dokonca jej aj otvorí dvere, aby vypadla! Tento chlapík, ktorý bol schopný plaziť sa v noci lesom s nožom, aby dobodal svoju ženu a bojujúceho psa – iba tak z ničoho nič – otvorí dvere tomuto úbohému peknému stvoreniu, aby to vytáralo celému svetu Bože môj, na toto ste naleteli?“

„Ľudia sú všelijakí,“ povedal Archer. „A ona pozná podrobnosti. Napríklad to s telefonickým rozhovorom pána Wolfa a pani Rackhamovej a čo jej povedala o manželovi. Takýto detail by nevytiahol nijaký dobrý klamár, nie to ešte naivný.“

„Hlúposť,“ bol som znechutený. „Nijaký podobný telefonát neexistoval a pani Rackhamová to ani nepovedala. Čo sa týka Rackhamových krivých chodníčkov, alebo nijaké neboli a ona si ich vymyslela, a vtedy by ste si mali dať na ňu pozor, alebo existovali a podarilo sa jej to vytiahnuť z neho. Verím, že by toho bola schopná, akokoľvek naivne klame.“

„Hovoríte, že Wolfe vtedy netelefonoval pani Rackhamovej?“

„Ano.“

„A nezistil, že Rackhamove príjmy pochádzajú z podozrivých prameňov?“

„Bože môj, pani Rackhamová odišla v ten piatok z našej kancelárie iba popoludní. A on jej volal ten istý večer, aby jej to oznámil? Ked v tej záležitosti ešte ani nepohol palcom a ani ja? Bol dobrý, ale nie až taký dobrý.“ Obrátil som ía k Line. „Najprv som si myslel, že ste sa na to pripravovali v spojení 3 nejakými profesionálmi, ale teraz som zmenil názor. Toto je zrejme vaše vlastné bábätko – prepáčte, ak nechcete, aby som sa zmieňoval o bábätkách – povedzme, váš vlastný scenár, a je to naozaj pozoruhodné. Obviniť človeka z vraždy pomocou falošných dôkazov, to nie je práca pre amatéra. Nehladiac na to, že Rackham dáva prednosť súdnemu procesu pred vami, čo je z môjho osobného hľadiska jednoducho nenormálne, pozrite sa na to z inej strany. Keby to bolo tak, ako tvrdíte vy, čo by sme Wolfe a ja urobili po tom, ako som mu tej noci telefonoval, že pani Rackhamovú zabili? Naším jediným záujmom bola suma, ktorú nám zaplatila. Prečo sme to jednoducho nenechali na políciu? A dalšia vec; pamätáte sa, ked sme sa vtedy večer všetci zišli? Vyzerali Rackham alebo jeho žena ako ľudia, medzi ktorými sa rozpútala búrka, ako ste to vy opísali? Nepýtajte sa mňa, ja môžem byť zaujatý; spýtajte sa všetkých ostatných.“

Prenechal som ju Archerovi. „Mohol by som pokračovať aj hodinu, ale nevravte mi, že to potrebujete. Nečudujem sa, že ste sa toho chytili, ked to sľubovalo prelom, a ked to doplnila rôznymi šťavnatými prílohami, ako ten nezmysel, že pracujem pre Rackhama. Nepracujem pre neho a nemám od neho nijaké peniaze. Mám to rozoberať ešte dalej?“

Archer sa na mňa díval skúmavým pohľadom. „Vy tvrdíte, že slečna Darrowová si to všetko vymyslela?“

„Áno.“

„Prečo?“

Pokrčil som plecami. „Neviem. Chcete, aby som hádal?“

„Áno.“

„Tak teda… najprv začnem s týmto. Všimli ste si to hlboké svetlo v jej očiach? Vidí sa mi, že vás chce ovplyvniť. Mala rada pani Rackhamovú, a ked jej nechala tých dvestotisíc, stúplo jej to do hlavy. Myslela si, že ju zabil Rackham – neviem, či to bolo tušenie alebo čo – a ked sa čas míňal a zdalo sa, že ho nechytia, rozhodla sa, že je jej povinnosťou alebo poslaním, alebo aký výraz už pre to použila, vyriešiť to. Mala dosť peňazí, aby si mohla na chvíľu dovoliť pestovať svojho koníčka. Tak začala sledovať Rackhama. Zrejme predpokladala, že ho dostane do stavu, ked jej všetko vykrámi, a tak sa nielenže dozvie pravdu, ale bude aj schopná splniť svoje poslanie. No mesiace ubiehali a on nevykrámil nič, čo celú vec komplikovalo. To ju rozzúrilo a muselo ju dokonca pochytiť zúfalstvo, súdiac podľa predstavenia, akým to zakončila. Rozhodla, že Rackham je vinný, potiaľ to bolo v poriadku. Ale chýbali dôkazy, a preto ostalo na nej, aby ich zadovážila.“

Naklonil som sa k nej. „Nestačí iba chcieť urobiť dobrý skutok, vy blázonko. Chcenie je pekné, ale potrebujete aj určitú myšlienku ako to vykonať. To vás netrápilo, že k tomu patrilo aj to, aby ste zo mňa urobili obyčajného darebáka, čo? Za to vám srdečne dakujem.“ Zvesila hlavu, rukami si prikryla tvár a začala vzlykať. Sedeli a hľadeli na ňu. Ja som pozeral na nich. Archer si kŕčovite hrýzol spodnú peru. Dykes potriasal hlavou so stisnutými perami.

„Vidí sa mi,“ povedal som skromne a zvýšil som hlas, aby som prehlušil vzlykanie Liny Darrowovej, „že ked sa upokojí, bolo by dobre zistiť, či jej Rackham povedal niečo, čo by prinieslo osoh Tá poznámka, že získaval peniaze pomocou vydierania a špekulácií by mohla byť pravdivá, ked sa natoľko zblížili, aby jej rozpovedal svoj životný príbeh.“

Nespúšťali z nej oči. Tak nariekala, že by sa nad ňou musel zľutovať aj ten najtvrdší chlapík, a neprekvapilo by ma, keby tiež začali plakať. Odtiahol som stoličku a vstal som.

„Ak budete mať niečo, s čím by som mohol pomôcť, zavolajte mi Popoludní mám program, ale odkážu mi to.“ Vyšiel som von.

19

Ked som vyšiel na chodník pred súdnou budovou, moje hodinky ukazovali 11,17. Svietilo slnko, bolo teplo a ľudia vyzerali, akoby mali radosť zo všetkého okolo seba. Ja som ju nemal. O päť minút znovu prinútia Linu Darrowovú hovoriť, a či im to tentoraz podá pravdivo, alebo sa pokúsi o dalšiu verziu, v hociktorej minúte sa môžu rozhodnúť porozprávať s Barry Rackliamom, a to by neviedlo k ničomu. Povedie to prinajmenej k zdržiavaniu, a na to som nemal nervy.

Prebehol som cez uličku k dragstoru, zamieril som k telefónu a vytočil som Roederovo číslo. Nikto nedvíhal. Šiel som na miesto, kde parkovalo moje auto, nastúpil som a namieril som si to na autostrádu.

Cestou na Manhattan som sa štyrikrát zastavil, našiel som telefón a vytočil som Roederovo číslo. Na štvrtý pokus na Sto šesťdesiatej ulici sa konečne ozval. Oznámil som mu, kde som. Spýtal sa, čo chceli na White Plains.

„Nič zvláštne, iba mi položili niekoľko nových otázok v súvislosti s tým prípadom. Idem to do Churchillu dohovoriť, aby sme stihli tú dnešnú schôdzku.“

„Netreba Odložil to na zajtra. Zariadte sa podľa toho.“

„Nemôžete to vy preložiť nazad na dnes?“

„To by bolo ťažké a nevhodné.“

Uvažoval som ako vysvetliť situáciu, ked sa nedalo predpokladať, koľkí to môžu počúvať. ,,Je tu možnosť,“ povedal som, „že v Churchille bude zajtra voľný byt. Takže podľa mojej mienky by bolo ešte nevhodnejšie odkladať to. Neviem, ale tak sa mi vidí, že to môže byť dnes, alebo nikdy.“

Ticho. Potom: „Za ako dlho budete v kancelárii?“

„Pätnásť minút, možno dvadsať.“

„Chodle tam a čakajte.“

Vrátil som sa k autu, zašiel som na parkovisko na Tretej avenue v horných Štyridsiatkach, nechal som tam auto, zabočil som na Madison Avenue a potom som vyšiel hore na 1019. Sadol som si, potom som si stal k obloku, znovu som si sadol a opäť som sa postavil k obloku. Neinformoval som sa, či ma niekto nevolal, pretože som chcel mať voľnú linku, ale po niekoľkých minútach som si začal myslieť, že som to mal radšej urobiť, pre prípad, že ma Roeder zháňal predtým, než som prišiel. Už som nemal od toho daleko, ked zazvonil telefón. Skočil som k nemu.

Bo! to Roeder. Opýtal sa ma nosovým hlasom: „Telefonovali ste Rackhamovi?“

„Nie, čakal som, až sa ozvete.“

.Dúfam, že nebudete mať nijaké ťažkosti. Určilo sa to na dnes na štvrtú.“

Zovrelo mi žalúdok. Chcel som si odkašlať, ale zadržal som to. „Pousilujem sa. Mám brať svoje auto?“

„Nie. Auto mám. Zastanem pred vašou úradnou budovou presne o trištvrte na tri.“

„Bolo by lepšie tam.“

„Nie. Pred vašou kanceláriou. Ak ma budete potrebovať, som tu do pol tretej. Dúfam, že to nebude treba.“

„Ja tiež.“

Stlačil som gombík, držal som ho, kým som trikrát vdýchol, a vytočil som číslo. Bolo iba o desať jedna, tak sa ho iste dovolám.

Dovolal som sa. Len čo začul moje meno, začal nadávať na odkaz, ktorý som mu nechal, ale nechcel som mu to oznamovať telefonicky, tak som iba povedal, že sa mi podarilo odvolať tú cestu mimo mesta a že ho idem navštíviť. Povedal, že ma nechce videť. Ja som mu na to odvetil, že ani ja ho nechcem vidieť, ale obaja sme v tom a prídem o pol druhej.

V bufete na vedľajšej ulici som zjedol tri obložené chlebíčky s mäsom, vypil som tri poháre mlieka, vôbec si neuvedomujúc, akú to má chuť, a obaril som si jazyk horúcou kávou. Potom som šiel za Rackhamom a vyviezol som sa hore výťahom.

Rackham obedoval a vyzeral pri tom poľutovaniahodné. Zrejme si celkom dobre poradil s konzervou slimákov, lebo bola prázdna a nevidel som, že by bol jej obsah do niečoho hodil, ale v mojej prítomnosti iba dobkal do jedla – bola tam nádherná pečená šunka, pokrájané hnedé zemiaky, artičoky s ančovičkovou omáčkou a polovica melóna. Prehltol dokopy hádam päťkrát a ja som medzitým sedel v určitej vzdialenosti s časopisom, aby som ho nevyrušoval pri jedení. Ked som mu oznámil, že schôdzka so Zeckom sa určila na štvrtú hodinu, iba sa na mňa mlčky zahľadel. Len tak sedel a civel na kávu bez toho, aby zdvihol šálku; vstal som, prisadol som si k nemu a poznamenal som, že pôjdeme do Westchesteru spolu s Roederom.

Rozhovor s Barry Rackhamom som zrejme neviedol veľmi šikovne, pretože ostal sedieť, káva mu celkom vychladla, a pokúšal sa predstierať, že ešte stále má chuť na melón. Vtedy sa už rozhodol, že jediným východiskom je dohodnúť sa s Arnoldom Zeckom, ale keby bol váhal, pochybujem, že by sa mi to podarilo zariadiť. Tak to viselo na vlásku, že som mohol iba ticho sedieť. Tých päť mesiacov bol dlhý čas a prišiel deň, ktorý mal dať odpoved. Existujú dva dôvody, prečo neuvádzam podrobne, čo sme si s Rackhamom povedali v ono popoludnie; po prvé, pochybujem, že by to malo nejaký vplyv na výsledok, a podruhé, nepamätám si už ani slovo. Okrem toho, že som nakoniec navrhoval, aby sme už šli, a on si nalial veľkú neriedenú bourbonskú whisky a vypil ju na jeden dúšok.

Prešli sme cez ulicu a zamierili k budove, kde som mal kanceláriu Ked sme čakali pri obrubníku, pátral som po sedane, ale Roeder alebo postúpil, alebo sedan nepoužívali pre dôležitých hostí, pretože ked sa auto k nám predralo, bol to ligotavý čierny cadillac. Ja som si sadol dopredu k šoférovi a Rackham dozadu k Roederovi. Keď som ich predstavil, nepodali si ruky. Šoféra som nepoznal. Bol to zavalitý muž stredného veku s čiernymi vlasmi a šikmými čiernymi očami. Nepovedal ani slovo, a preto sme aj my ostatní počas celej cesty mlčali. Raz na Taconickej autostráde prešlo okolo nás auto tak tesne, že nám skoro oškrelo nárazník, šofér čosi zamrmlal a ja som zašiel tak daleko, že som na neho pozrel, ale netrúfol som si povedať ani slova. Aj tak som mal plnú hlavu myšlienok.

Rackham tu zrejme bol už aj predtým s otvorenými očami, preto nepadol nijaký návrh, aby si ľahol na dlážku, a ja som zas bol B. Niekoľko kilometrov južne od Millwoodu sme odbočil z autostrády napravo, pokračovali sme kľukatou vedľajšou cestou a zase sme vyšli na hlavnú. Potom sme odbočili na menšiu cestu a po niekoľkých zákrutách sme zaslali na betóne. Garáž stála na štvorcovom priestranstve, trochu bokom od Mount Kisco, a nikdy som nepochopil, prečo sem vedie taká zložitá cesta. Zvonku sa to podobalo hocijakej inej garáži s benzínovými pumpami, kamennou dlažbou, autami a rozličnými inými predmetmi až na to, že vzhľadom na svoju polohu to vyzeralo trochu veľké. Vonku stáli dvaja muži; jeden oblečený ako mechanik a ten druhý v ľahkom obleku s kravatou. Ked“ sme vchádzali dnu, kývli si s naším šoférom.

Priestranná miestnosť, v ktorej sme sa ocitli, sa tiež podobala tisíckam iných, ale čímsi sa od nich líšila. Naše auto prešlo garážou popri stlpoch až celkom dozadu a zastalo rovno pred velkými zatvorenými dverami. Šofér vystrčil von hlavu, ale nepovedal ani slova. Pol minúty sa nič nepohlo; potom sa veľké dvere pomaly otvorili tak, že sa zdvihli a šofér vopchal hlavu nazad do auta, ktoré sa pohlo. Prešli sme cez vchod, dvere zapadli a naša prijímacia komisia nás už čakala – dvaja na jednej strane a jeden na druhej. Dvoch som videl už predtým, ale jeden mi bol neznámy. Neznámy mal krátke rukávy a na opasku mu viselo puzdro s revolverom.

Vystúpil som z auta a oznámil som: „Taký istý revolver mám pod pazuchou.“

„Dobre, Goodwin,“ ozval sa tenor. „My sa oň už postaráme.“

Aj sa postarali. Hoci som bol B, medzi prehliadkou B a cudzieho nebolo badať nijaký rozdiel. Dokonca sa mi videlo, že boli trochu dôkladnejší než v nedeľu, azda preto, že sme boli traja. Prezerali nás osobitne, najprv mňa, potom Rackhama a napokon Roedera. U Roedera boli trochu povrchnejší. Ohmatali ho, ale bez nadšenia, aktovku iba otvorili, nazreli do nej a dovolili mu zavrieť ju.

Na rozdiel od nedele tam nebol jeden, ale dvaja, ktorí nás sprevádzali k dverám v zadnej stene, potom cez chodbičku a dalej štrnástimi schodmi k prvým kovovým dverám. Strážca nám otvoril a vpustil nás dnu; bol to ten istý chlapík s bledou tvárou a končitou bradou – Schwartz. Druhý strážca nesedel tentoraz za stolom a nezaoberal sa zapisovaním. Stál vedľa Schwartza a zaujímal sa o návštevníkov, predovšetkým o Rackhama.

„Prišli sme trochu zavčasu.“ povedal Roeder, „ale poslali nás dalej.“

„To nič,“ zahundral Schwartz. „Dnes má viac času. Jeden neprišiel.“

Pristúpil k veľkým kovovým dverám, potlačil ich a mykol hlavou. „Podte.“ ,

Roeder vstúpil prvý, potom Rackham a nakoniec ja. Sprievod uzatváral Schwartz. Urobil tri kroky a potom zastal Arnold Zeck sa ozval spoza stola tým chladným a precíznym tónom, ktorý sa nikdy nemenil. „Dobre, Schwartz.“

Schwartz odišiel. Ked sa dvere zatvorili, modlil som sa, aby boli naozaj zvukotesné, ako aj mali byť.

Zeck povedal: „Posledný raz, ked ste tu boli, Rackham, prestali ste sa ovládať a vieie, čo sa stalo.“

Rackham neodpovedal. Stál s rukami za chrbtom ako človek, ktorý chce niečo povedať, ale ústa mal zavreté a z výrazu jeho tváre sa dalo vytušiť, že pevne zatína ruky za chrbtom.

„Sadnite si,“ povedal mu Zeck.

Pretože sedenie bolo dôležitým bodom plánu, ked sme vošli dnu, vykročil som dopredu a pristúpil som k stoličke, ktorá bola najviac vpredu, trochu nalavo od Zeckovho stola a takmer zarovno s ním. Roeder si sadol po mojej pravej strane. Rackhamovi ostala stolička blízko stola na druhej strane, a preto zamieril k nej. Bol asi tri a pol metra od Zecka, Roeder približne tak isto a ja som sedel o niečo bližšie.

Zeck sa opýtal Roedera: „Už ste sa rozprávali?“

Roeder pokrútil hlavou. „Nakoľko ma pán Rackham nikdy predtým nevidel, myslel som si, že vy by ste mu ten návrh vysvetlili lepšie. Prirodzene, bude chcieť poznať postup, skôr ako sa rozhodne, či nám pomôže.“ Načiahol sa za aktovkou na dlážke, položil si ju na kolená a otvoril ju.

„Bude lepšie,“ povedal Zeck, „ak tú operáciu opíšete vy, pretože vy ste ju zostavili a vy ju budete aj viesť. Ale správne, že ste čakali.“ Obrátil sa k Rackhamovi. „Pamätále sa na náš posledný nedávny rozhovor?“

Rackham mlčal.

„Pamätáte sa?“ spýtal sa znovu Zeck. Pri otázke celkom nepatrne zvýšil hlas.

„Pamätám,“ odvetil Rackham takmer šeptom.

„Poznáte svoje postavenie. Toto sa obyčajne neodpúšťa nijakému človeku, ktorý vstúpil do mojej organizácie, a s vami som urobil výnimku len preto, že smrť vašej ženy zmenila okolnosti. Pokladal som za najvhodnejšie počkať na príležitosť, aby som tú zmenu využil, a teraz je tu – cez Roedera. Chceme vašu pomoc a budeme na tom trvať Čo vy na to?“

„Neviem.“ Rackham si oblizol pery. „Mal by som vedieť bližšie, o čo ide.“

Zeck prikývol. „Ale najprv čo sa týka vášho postoja. Musíte sa zmieriť s tým, že záujmy nás dvoch sa budú kryť.“

Rackham nepovedal nič.

„Tak teda?“ mierne zvýšil hlas.

„Doparoma pravdaže súhlasím.“

„Dobre, pokračujte, Roeder“

Roeder vytiahol z aktovky niekoľko papierov. Jeden mu vypadol a ja som vstal zo stoličky, aby som ho zdvihol. Myslím, že to urobil úmyselne Asi vedel že mi v tej chvíli hrajú všetky svaly a nervy v tele, a chcel mi pomôcť, aby som sa uvoľnil

„Pokiaľ rozumiem,“ povedal, „podáme Rackhamovi stručný prehľad, ale ešte predtým by som vám chcel ukázať tento opravený zoznam percentuálnych podielov. Váš je, samozrejme, stanovený a nerád by som znížil svoj, pokiaľ to nebude nevyhnutné…“

Držal hárok v ruke S aktovkou a množstvom papierov v lone by sa mu ťažko vstávalo, preto som mu pomohol. Natiahol som ruku, on mi podal papier, a ja som musel vstať zo stoličky a zaniesť ho Zeckovi. Cestou som naňho vrhol pohľad, lebo to patrilo k veci a podľa plánu mi to zabralo dalšie štyri sekundy. Ked som natiahol ruku k Zeckovi, pustil som papier priskoro. Papier začal padať, vrhol som sa za ním ale nepodarilo sa mi ho chytiť, a tak som musel urobiť ďalší krok a skloniť sa, čo mi pomohlo dostať ša do správnej polohy, odkiaľ som mohol Zecka strhnúť nabok prv, než by stihol stlačiť jeden z gombíkov pod stolom.

Nechcel som prevrátiť stoličku, ľavým kolenom som ho zatlačil dozadu, pravým som mu pritisol stehná a rukami som ho schmatol za krk. V tom okamihu mi mozgom preblesla iba jedna myšlienkaj a to strach, že mu zlomím väzy. Musel som sa poistiť aby nezačal kričať alebo aby mi nevrazil prsty do očí, prisahám však, že som to nechcel prehnať, ale všetky kosti a šľachy nie sú rovnaké. Čo je pre jedného človeka iba nepohodlné, druhého môže nadobro odbaviť.

Ústa mal naširoko rozdavené a žraločie oči vypúlené. Pritláčal som ho kolenom, preto nemohol kopať, iba plecia sa mu mykali. Roeder stál pri mne so zhúžvanou vreckovkou v jednej ruke a s povrazom v druhej. Vreckovku mu napchal do úst, pristúpil k nemu zozadu, chytil mu pravú ruku a natiahol sa za ľavou.

Pre istotu som mu silnejšie stisol krk.

Trvalo mu to večnosť. Nemalo to konca-kraja. Ale nakoniec sa vystrel, pristúpil ku mne, znovu si obzrel vreckovku, popravil ju, odstúpil nabok a zašomral: „V poriadku, Archie.“

Ked som odtiahol ruky, prsty ma hrozne boleli, neboli to však svaly, ale nervy. Naklonil som sa k nemu a priložil som mu ucho k nosu; o dýchaní sa nedalo pochybovať.

„Pulz má dobrý,“ povedal Roeder, už nie nosom.

„Vy ste sa zbláznili,“ povedal Rackham chrapľavo. „Bože môj, vy ste sa zbláznili!“

Vstal zo stoličky a celý sa triasol. Roeder strčil ruku do vrecka a vytiahol Carson Snub 30, ktorý vybral z aktovky spolu s povrazom. Vzal som ho a namieril som na Rackhama.

„Sadnite si,“ povedal som, „a nehýbte sa.“

Klesol na stoličku. Podišiel som k stolu, aby som videl na Zecka, ale v kútiku oka som mal aj jeho. Roeder, ktorý stál naľavo odo mňa, hovoril rýchlo, ale zreteľne.

„Pán Zeck,“ povedal, „pred dvoma rokmi ste mi v telefóne spomenuli, že ma obdivujete. Dúfam, že táto udalosť váš obdiv ešte zväčšila. Som samozrejme Nero Wolfe. Rád by som vám povedal veľa vecí, ktoré by mi dali zadosťučinenie, a možno vám ich raz aj poviem, ale nie teraz. Keby sa jeden z vašich ľudí zrazu zjavil vo dverách, pán Goodwin by vás zabil prvého, ale obávam sa, že by ste mali spoločnosť. Preto budem pokračovať. Ked ste pripustili, že môj intelekt sa vyrovná vášmu, mali ste pravdu, že je to otázka vôle, a moja nezlyhala, ako ste predpokladali. Doparoma, keby ste tak mohli hovoriť.“

Výraz Zeckových očí, ktoré už neboli vypúlené, naznačoval, že Wolfovi sa neoplatí pridlho rozprávať.

„Situácia je takáto,“ pokračoval Wolfe „Za tie dva mesiace, ktoré som strávil v tejto maškaráde, som nahromadil dosť dôkazov, aby som vás mohol obžalovať z porušenia tridsiatich bodov federálneho zákona. Uisťujem vás, že tie dôkazy sú rozumné a postačujúce. Nachádzajú sa v rukách človeka, ktorého nemôžete vypátrať ani zneškodniť. Môžete mi veriť, že ak sa tie dôkazy predložia, ste odbavený, a k tomu dôjde, len čo sa tu pánu Goodwinovi a mne prihodí niečo nepríjemné. Dúfam, že ma vezmete za slovo, ked pripúšťate, že sa vám rovnám intelektom, lebo dovŕšiť tých päť hrozných mesiacov takýmto neúspechom by bolo hlúpe. Ale ak si myslíte, že nehovorím pravdu, nemá význam pokračovať. Ak si to myslíte, prosím vás, pokrúťte hlavou, že mi neveríte.“

Nijaký pohyb.

„Ak si myslíte, že mám spomenuté dôkazy, prosím vás, kývnite hlavou.“

Ani teraz sa nepohol.

„Varujem vás,“ ozval sa Wolfe ostro, „že pán Goodwin a ja sme pripravení na všetky možnosti.“

Zeck prikývol. Vôbec nie dôrazne, ale prikývol. „Veríte, že mám tie dôkazy?“ Zeck opäť prikývol.

„Dobre. Potom môžem vyjednávať. Hoci mám pred federálnymi zákonmi rešpekt, vôbec nie som povinný chytať tých, čo ich porušujú. To prenecháme bez výčitky iným. Ale pútajú ma záväzky k istému človeku a tie musím plniť. Pani Rackhamová mi zaplatila veľkú sumu, aby som hájil jej záujmy, a nasledujúci deň ju zavraždili. Bolo jednoducho mojou povinnosťou odhaliť jej vraha – nielen povinnosťou k nej, ale aj kvôli svojej sebaúcte, a ja som zlyhal. V takomto prípade som sa s neúspechom nikdy nemohol zmieriť a ani nemôžem. Pán Goodwin, ktorý ma zastupoval, sa tohto neúspechu tiež zúčastnil a ani on sa s ním nemôže zmieriť.“

Zeck opäť prikývol, alebo som si to aspoň myslel. Zrejme nám chcel dať najavo, že schvaľuje naše vysoké mravné zásady.

„Tak môžeme vyjednávať,“ povedal mu Wolfe. „Predvčerom ste spomenuli, že máte dôkazy, ktoré usvedčia Rackhama z vraždy jeho ženy, alebo ich môžete zohnať. Je to pravda?“

Zeck prikývol. Žraločie oči hladeli na Wolfa.

„Veľmi dobre. Verím vám, lebo viem, čoho ste schopný. Ponúkam vám obchod. Vymením dôkazy, ktoré som zozbieral proti vám, za dôkazy, ktoré usvedčia Rackhama. Súhlasíte?“

Zeck prikývol.

„Ale aj tak to bude záležať na mojich podmienkach. Mne možno dôverovať: vám nie. Vy ich budete musieť doručiť prvý. Uvedomujem si, že na týchto dôležitých podrobnostiach sa nemožno dohodnúť bez rozhovoru, a preto sa musíme dohovoriť teraz. Rozviažeme vám ruky a vyberieme vreckovku z úst, ale ešte predtým jedna výstraha. Musíte ostať tam, kde sa nachádzate, až kým neskončíme. Ak sa priblížite k dolnej časti stola, alebo sa pokúsite privolať vašich ľudí hocijakým iným spôsobom, umriete prvý. Prirodzene, sú tu ešte tie dôkazy proti vám. Rozumiete?“

Zeck prikývol.

„Ste ochotný začať diskutovať?“ Kývnutie.

„Rozviažte ho, Archie,“ nariadil mi Wolfe.

Na to som potreboval obe ruky, a preto som Carson Snub 30 položil na leštený povrch Zeckovho stola. Dal by som ročný plat za pohľad na Rackhama, aby som zistil, aké sú vyhliadky, ale tým by som to mohol pokaziť. Potom som zozadu pristúpil k Zeckovej stoličke, kľakol som si a začal som rozväzovať uzol. Srdce mi búchalo do rebier ako kladivo.

Ani som nevidel, ako sa to stalo; iba som to počul. Za Zeckovou stoličkou som zbadal len náhly kŕčovitý pohyb jeho ramien, čo bola zrejme reakcia na Rackhama, ktorý priskočil k revolveru na stole. Netúžil som natoľko vidieť, ako sa Rackham k nemu vrhol; zaujímalo ma viac, či sa Wolfe kryje, ale nemohol som si to dovoliť. Zúfalo som sa mocoval s povrazom okolo Zeckových rúk, lebo Wolfe použil zvláštny uzol a uviazal ho poriadne tuho. Ledva som ho rozviazal a odvinul zo zápäslí, ked sa ozval výstrel a hned nato další.

Len čo som si povraz strčil do vrecka, Zeckovo telo sa zvalilo nabok a potom dopredu. Ako som ležal natiahnutý na dlážke, obrátil som sa, a práve nad sebou som uvidel Zeckovu skrivenú tvár; vytiahol som mu vreckovku z úst, strčil som si ju do vrecka k povrazu, šmykol som sa pod stôl a načiahol som sa za signálnym gombíkom.

Nevedel som a ešte stále neviem, či ich privolali výstrely alebo to, že som stlačil gombík. Nepočul som, ako sa dvere otvorili, ale nasledujúce výstrely nepochádzali z Carsona. Vyliezol som spod stola a postavil som sa na nohy. Vo dverách stál Schwartz so svojím druhom; jeden mal dva revolvery a druhý jeden. Rackham ležal na dlážke dolu tvárou. Wolfe stál pri stole a mračil sa tak, ako som to u neho ešte nevidel.

„Ten mizerný bastard,“ povedal som rozhorčene, a priznám sa, že sa mi hlas triasol, hoci som si to neželal.

„Podte bližšie,“ povedal Schwartz a vykročil dopredu.

Ani sme sa nepohli Wolfe prehovoril: „Načo?“ Hlas mu znel pohŕdavo a ešte rozhorčenejšie ako mne. „Oni ho pustili dnu ozbrojeného, nie my.“

„Dávaj na nich pozor, Harry!“ povedal Schwartz a pristúpil až k stolu, kde som stál ja. Ani si ma nevšimol, sklonil sa nad Zeckovo telo, trvalo mu to asi pol minúty] potom sa vztýčil a obrátil.

„Je po ňom,“ povedal.

Harry nedôverčivo zvrieskol od dverí: „Mŕtvy?“

„Mŕtvy,“ prisvedčil Schwartz.

Harry sa otočil, roztiahol dvere a nebolo ho. Schwartz za ním civel necelé tri sekundy, potom vyskočil, akoby som ho pichol špendlíkom, rozbehol sa k dverám a zmizol.

Ja som sa šiel pozrieť na Rackhama, a ked som zistil, že je ešte viac mŕtvy než Zeck, obrátil som sa k Wolfovi: „To stačí. Podme.“

„Nie,“ povedal tvrdo. „Bude to bezpečnejšie, ked všetci vypadnú. Zavolajte políciu.“

„Odtiaľto?“

„Áno.“

Pristúpil som k Zeckovmu stolu a pritiahol som si jeden so Zeckových telefónov.

„Počkajte,“ ešte nikdy nemal taký tvrdý hlas. „Najprv zavolajte Markovi. Chcem hovoriť s Fritzom.“

„Teraz? Preboha, teraz?“

„Áno. Človek má právo vynahradiť si všetky predošlé strasti. Chcem použiť telefón pána Zecka, aby som prikázal Fritzovi vrátiť sa domov a pripraviť večeru.“

Vytočil som číslo.

20

O tri dni neskôr, v piatok popoludní som povedal Wolfovi: „Ale teraz je už po všetkom, nie?“

„Nie, doparoma,“ odvetil mrzuto. „Tie peniaze si ešte stále musím zarobiť.“

Bolo šesť hodín a práve sa vrátil zo skleníkov s niekoľkými štipľavými pznámkami o opatere, akej sa dostalo kvetom u Hewitta. Poznámky boli vyslovene nemiestne. Vzhľadom na dve cesty, ktoré podnikli na Long Island a naspäť, boli vo výbornom stave, najmä tie chúlostivé, ako Miltonie a Phalaenopsis. Wolfe si chcel zrejme nahovoriť, že orchideám chýbal.

Fritz pripomínal matku, ktorej priniesli domov synčeka po dlhých potulkách na púšti, kde sa živil dužinou kaktusov a chvostmi jašteričiek. Wolfe nepribral za sedemdesiatdva hodín o nič menej než päť kíl aj napriek tomu, že musel dať všeličo do poriadku. Takýmto tempom mohol získať svoju predošlú váhu ešte dlho pred Dňom vdakyvzdávania. Záhyby v jeho tvári sa už začali vyplňovať a brada tiež zmizla. Vlasy si už nečesal dozadu. Pokúšal som sa presvedčiť ho, aby cvičil aj dalej, ale nenamáhal sa ani natoľko, aby udal nejaký dôvod. Ibaže trávil s Fritzom viac času než kedykoľvek predtým a dojednávali sa na jedlách.

Vtedy v utorok, ked telefonoval Fritzovi Zeckovým telefónom, nakoniec ani nevečeral doma, napriek zadosťučineniu, ktoré získal. Z Westchesteru nás už neobťažovali, ale nebolo to jednoduché. Smrť Arnolda Zecka, prirodzene, vyvolala reťazovú reakciu, ktorá sa roztiahla do šírky aj do hĺbky; vyvinuli veľké úsilie obviniť nás, ale nenašlo sa proti nám nič, a ked odkiaľsi prišlo oznámenie, že Wolfe počas stykov so Zeckom mohol zhromaždiť nejaké fakty, ktoré by mohli byť niektorým významným ľudom nepríjemné, postoj k nám sa okamžite zmenil k lepšiemu.

Čo sa týka výjavu, ktorý sa skončil Zeckovou smrťou, boli sme nevinní ako nemluvniatka. Papiere v Roederovej aktovke, ktoré polícia, prirodzene, zhabala, nesvedčili proti nikomu. Ked polícia dorazila, neostali tam nijaké fakty, iba Wolfe a ja s dvoma mŕtvolami. Začali sa zháňať najmä za Schwartzom a Harrym, ale daleko sa nedostali. Nemuseli sme vymýšľať nijaké zložité klamstvo; pridŕžali sme sa základnej schémy, že sa Wolfe, prestrojený za Roedera, zapojil do Zeckovej organizácie, aby rozlúštil vraždu pani Rackhamovej. Vyvrcholilo to v ono popoludnie, ked Zeck tlačil na Rackhama, tvrdiac, že má dôkazy, ktoré ho usvedčia z vraždy jeho ženy. Rackham vytiahol prepašovaný revolver a zastrelil Zecka. Schwartz s Harrym vbehli dnu a prevŕtali Rackhama. Bol to úplný pôžitok, ked si človek uvedomil, nakoľko sa to zakladá na pravde.

Tak sme v piatok poobede nemali s Westchesterom už vôbec do činenia, a preto ma trochu šokovalo, ked Wolfe povedal: „Nie, dočerta, ešte stále som si tie peniaze nezarobil.“

Otvoril som ústa a chcel som sa ho na to opýtať. Vtom zazvonil telefón. Zdvihol som ho. Bola to Annabel Freyová. Chcela hovoriť s Wolfom. Oznámil som mu to. Zamračil sa, natiahol ruku a ja som počúval.

„Pani Freyová? Tu Nero Wolfe.“

„Chcem vás o niečo poprosiť, pán Wolfe. To znamená, že za to, prirodzene, aj zaplatím, alp aj tak je to prosba. Mohli by ste sem s pánom Goodwinom dnes večer prísť? Ku mne, do Birchvale?“

„Prepáčte, pani Freyová, ale to vôbec neprichádza do úvahy. Pracujem iba vo svojej kancelárii. Nikdy z nej nevychádzam.“

Na človeka, ktorý práve prežil päť mesiacov mimo domu, to bolo trochu silné. A ak čítala noviny, vedela o tom všetkom alebo aspoň niečo.“

.Ľutujem,“ povedala,.ale musíte sem prísť. Je tu prokurátor pán Archer a ja volám na jeho návrh. Máme tu jeden problém – vlastne dva.*

„Tým myslíte seba a pána Archera?“

„Nie, myslím tým nás všetkých, ktorí sme dedili po pani Rackhamovej a ktorí sme tu boli tej noci, ked ju zabili. Náš problém sa týka dôkazov, že ju zabil jej manžel. Pán Archer hovorí, že on nemá nijaký nezvratný dôkaz – a azda viete, čo si povrávajú ľudia a píšu noviny Preto by sme sa s vami chceli porozprávať.“

„Dobre.“ Mlčanie. „Teraz trochu oddychujem po dlhej a namáhavej práci. Ale… veľmi dobre Kto je tam?“

„My všetci. Stretli sme sa, aby sme to prerokovali. Prídete? Výborne! Ak…“

„Nepovedal som, že prídem Ste tam všetci piati?“

„Áno a pán Archer…“

„Dostavte sa dnes večer všetci do mojej kancelárie. Aj pán Archer…“

„Ale ja neviem, či on..“

„Ja myslím, že príde Odkážte mu, že vtedy budem mať dôkazy pripravené.“

„Och, naozaj? Tak mi teraz môžete povedať…“

„Nie do telefónu, pani Freyová. Čakám vás o deviatej.“

Ked zložil, zdvihol som obočie. „Tak toto ste mysleli tým zarobenírn peňazí. Však?“

Zahundral, že musí prerušiť svoj odpočinok prácou, na chvíľu si sadol, natiahol ruku za fľašou piva, ktoré priniesol Fritz, opäť zahundral, tentoraz spokojnejšie, a nalial si. V pohári sa vytvorilo veľa peny.

Vstal som a šiel som do kuchyne oznámiť Fritzovi, že budeme mať hostí a treba prichystať nejaké občerstvenie.

21

Šiesti hostia prišli o niečo skôrj bolo o päť minút deväť. Zaujímali ma niektoré vedľajšie otázky, ako súčasný vzťah Annabel Freyovej a bankára Danu Hammonda, Liny Darrowovej a štátnika Olivera Piercea, a či Calvin Leeds uzná za vhodné ospravedlniť sa za svoje podozrenie, týkajúce sa Wolfa a mňa.

Pokiaf ide o to posledné, Leeds mal daleko od ospravedlňovania. Krok mal pohotový, ale spôsoby už menej. Vstúpil do kancelárie prvý a hned sa vrhol do červeného koženého kresla, ale ja som počítal s tým, že tam ex oficio patrí Archer. Požiadal som ho, aby si presadol, čo urobil neochotne. Panovalo tam priveľké vzrušenie, aby som si mohol utvoriť jasný úsudok o ostatných Všetci rozprávali, ale mali natoľko plné hlavy problému, ktorý ich sem priviedol, že sa nikto nezaujímal o množstvo pijatiky a ostatných maškŕt, ktoré sme s Fritzom rozložili na stole pri veľkom glóbe. Annabel sedela v jednom z najpohodlnejších žltých kresiel, po Archerovom ľavom boku; oproti mne za stolom Leeds a Lina Darrowová. Hammond a Pierce boli pri mne najbližšie.

Wolfe prešiel pohľadom po zhromaždených.

„Toto je pre mňa trochu nešikovné,“ povedal. „Okrem Leedsa som sa s nikým z vás nestretol. Musím si byť istý, že vidím na vás všetkých.“ Jeho oči znovu prebehli po polkruhu. „Myslím, že to stačí. Teraz mi vysvetlite, čo odo mňa chcete. Hádam vy, pani Freyová, lebo vy ste mi telefonovali.“

Annabel pozrela na prokurátora. „Nemali by ste radšej vy, pán Archer?“

Pokrútil hlavou. „Nie, len hovorte.“

Uprela pohľad na Wolfa. „Tak, ako som už spomenula, sú lu dve otázky Predpokladá sa, že Barry Rackham zabil svoju ženu, ale to sa nedokázalo. Ako by sa to dalo dokázať teraz, ked je mŕtvy, tak, aby to každý vedel a aby sme my ostatní boli celkom zbavení podozrenia? Pán Archer hovorí, že polícia nepodozrieva nikoho z nás, ale to nestačí.“

„Ale jednako to uspokojuje,“ zamrmlal Wolfe.

„Áno, ale nie vtedy, ked sa na vás vaši priatelia dívajú istým spôsobom.“ Annabel bola vážna. „A potom ten další problém. Zákon nepripúšťa, aby mal vrah osoh z vraždy. Ak Barry Rackham zabil svoju ženu, nemôže po nej zdediť majetok, nezáleží na tom, čo stojí v testamente. Ale musí sa právoplatne dokázať, že ju zabil, a kým sa to neurobí, testament sa nemení a majetok ostane jeho dedičom.“ Kývla rukou „Niežeby nám ostatným na tom záležalo. Môže sa to venovať štátu alebo na dobročinné účely – to je už jedno. Ale myslíme si, že je nesprávne a zahanbujúce, aby to ostalo jeho dedičom. Nie je to len nenormálne, ale aj protizákonné. Nemožno ho obžalovať z vraždy, pretože je mŕtvy a nemôže byť odsúdený. Môj advokát a pán Archer tvrdia, že by sme to mohli predložiť súdu, ale vtedy potrebujeme dôkazy, že ju zabil, a pán Archer hovorí, že ich od vás nedostal. Ale vy by ste ich iste mohli zohnať, alebo sa o to aspoň pokúsiť. Ked súd rozhodne, že jeho dedičia nedostanú nič, lebo ju zavraždil, vyrieši to oba problémy.“

„Podali ste to veľmi dobre,“ vyhlásil Archer.

„My z toho nič nechceme,“ vyhŕkla Lina.

„Ja mám záujem iba na tom,“ zamiešal sa Pierce, „aby sa verejne odhalila a potvrdila plná pravda.“

„Na to ja nestačím,“ povedal Wolfe. „Za žiadnych okolností. Nielen moje schopnosti, ale aj samotné okolnosti smerujú k omnoho skromnejším ambíciám. Z toho, čo žiadate, vám môžem poskytnúť iba jedno: zbaviť podozrenia nevinných, ále tá druhá vec – zrušiť poručenie závetu pani Rackhamovej ohľadne jej manžela, nepatrí do mojej kompetencie.“

Všetci na neho gánili, každý svojím spôsobom. Bankár Hammond namietol: „Tomu nerozumiem. Ak sa splní jedno, splní sa aj druhé. Ak dokážete, že Rackham zabil svoju ženu…“

„Ale to nemôžem dokázať,“ Wolfe pokrútil hlavou. „Ľutujem, ale to nie je možné. Je pravda, že Rackham si ako vrah zaslúžil smrť. Pred troma rokmi zabil v New Yorku istú ženu – volala sa Delia Montrosová – jeden z nevyriešených prípadov pána Cramera. Rackham ju prešiel autom. Zeck ho chytil do siete pomocou hrozby, že ho za túto vraždu udá. Ako viete, pán Archer, do istej miery som získal Zeckovu dôveru a dobre som sa oboznámil s jeho metódami. Pochybujem, že vôbec získal nezvratné dôkazy o vražde Delie Montrosovej, ale Rackham, vedomý si svojej viny, nemal tolko odvahy, aby sa proti nemu postavil. Vrahovia ju zriedkakedy majú. Ale ked sa náhle a náhodou stal milionárom, naraz ju dostal. Vtedy sa rozhodol vzdorovať Zeckovi, ktorý sa mu vyhrážal, že ho usvedčí z vraždy jeho ženy. Táto hrozba bola nebezpečná a účinná aj bez hodnoverných dôkazov, ktoré však nemohli existovať, pretože Rackham svoju ženu nezabil.“

Všetci zmeraveli, ale ešte stále zazerali. Nakoľko som Wolfa poznal, vedel som, čo bude nasledovať, preto som ich pousádzoval vzhľadom na dôsledky, ale nebolo si veľmi čo vyberať. O chvíľu sa spamätali, tu i tam začali trúsiť slová, ale nakoniec, ked si uvedomili plný význam veci, zmlkli.

Všetci okrem Archera. „Podpísali ste výpoveď,“ povedal Wolfovi, „kde hovoríte, že Zeck povedal Rackhamovi, že by mohol predložiť dôkazy usvedčujúce ho z vraždy, a Rackham ho preto zastrelil. To, čo tvrdíte teraz, je v rozpou re…

„Nie je tu nijaký rozpor…“ vyhlásil Wolfe. „Skutočnosť, že je Rackham nevinný, by ho nijako nechránila pred Zeckovými falošnými dôkazmi, a Rackham to vedel. Aj ked na tejto vražde nemal nijakej viny, vedel, čoho je Zeck schopný.“

„Hovorili ste, že Rackham zabil svoju ženu, ale nemáte dôkazy.“

„To som nehovoril,“ oboril sa na neho Wolfe. „Prečítajte si svoje záznamy.“

„To aj urobím. A teraz tvrdíte, že Rackham svoju ženu nezabil.“

„Áno. Som o tom presvedčený, pretože viem, kto to urobil.“ Wolfe kývol rukou „Vedel som to od začiatku. Už tej aprílovej noci, ked mi pán Goodwin telefonoval o vražde pani Rackhamovej, som vedel, kto ju zavraždil. Ale uvedomoval som si, že v tom má prsty aj Arnold Zeck, a neodvážil som sa voľne pohybovať. Tak som… ale to už poznáte,“ Wolfe sa otočil ku mne. „Archie. Bezpečnostné opatrenia možno nie sú potrebné, ale radšej ich urobte.“

Otvoril som priečinok a vybral som Grisson 38. Môj obľúbený revolver, ktorý mi vzali v Zeckovej garáži, bol navždy stratený. Pozrel som do bubienka, strčil som si ho do vrecka a potom som zdvihol hlavu k obecenstvu.

Všetci upreli zrak na Wolfa.

„Toto sa mi nepozdáva,“ ozval sa Archer napätým hlasom. „Som tu úradne a nepáči sa mi to. Chcem sa s vami porozprávať medzi štyrmi očami.“

Woite pokrútil hlavou. „Takto je to omnoho lepšie, pán Archer, verte mi. Nie sme vo vašom obvode, a ak je to na vás priveľa, môžete odísť, ale…“

„Nechcem odísť. Chcem sa s vami pozhovárať. Ak ste tej noci vedeli, kto zabil pani Rackhamovú, zamýšľam…“

„Vôbec nezáleží na tom, čo zamýšľate,“ povedal Wolfe úsečné. „Na vykonanie svojich úmyslov ste mali päť mesiacov, a kam ste sa dostali? Pripúšťam, že pred dvoma dňami som bol oproti vám vo veľkej výhode – ale nie vtedy, ked som vám povedal o balíku so slzotvorným plynom a o telefonáte pána Zecka. Vtedy sme na tom boli rovnako. Pani Rackhamová si ma najala v piatok popoludní. A nasledujúce ráno, v sobotu, som dostal ten balík a telefonoval mi Zeck. Ako sa o tom dozvedel? Očividne poznal aj výšku sumy, ktorú mi zaplatila. Ako? Od koho?“

Naozaj som nemienil nikoho postreliť. Vstal som a nenápadne som zamieril za nich, ku kreslu, v ktorom sedel Calvin Leeds Wolfe pokračoval:

„Bolo treba predpokladať, že pani Rackhamová o tom ešte niekomu povedala; svojej neveste, sekretárke, alebo dokonca manželovi, ale to nevyzeralo pravdepodobné, lebo kládla dôraz na diskrétnosť celej veci. Hovorila, že nedôveruje nikomu okrem svojho bratranca, Gal vina Leedsa.“ Wolfe mykol hlavou doprava a zvýšil hlas. „Je to tak, pán Leeds?“

Stál som za Leedsom, preto som mu nevidel do tváre, ale počul som ho, lebo hovoril veľmi hlasno.

„Samozrejme,“ povedal. „Až dovtedy – predtým ako prišla za vami… pravdaže.“

„Dobre,“ schválil Wolfe jeho odpoveď. „Už si pripravujete svoju obrannú líniu. Budete ju potrebovať.“

„Čo to má znamenať?“ povedal Leeds, ešte stále zvučným hlasom. „Ak rozumiem… naznačujete, že som povedal Zeckovi o návšteve mojej sesternice u vás. Naznačujete to pred svedkami.“

„Tak je,“ súhlasil Wolfe. „Ale to pre mňa nie je podstatné. Zmieňujem sa o tom najmä preto, aby som vysvetlil, prečo som vás podozrieval z dvojakej hry a z toho, že ste v spojení s Arnoldom Zeckom, už predtým, než pán Goodwin odišel do Birchvale. To bezpochyby upozorňuje na vás, ale to nie je to hlavné svedectvo, že ste zavraždili svoju sesternicu. Ten najdôležitejší dôkaz o vašej vine som dostal tej noci v telefóne od pána Goodwina.“

Miestnosť zašumela vzrušením Leeds si to nevšimol, „Teda,“ povedal už tichšie, „naozaj ma obviňujete z vraždy mojej sesternice pred svedkami?“

„Áno, ale obviňujem vás ešte z čohosi ovela horšieho,“ Wolfe to na neho takmer vypľul. „Obviňujem vás, že zo strachu pred následkami tejto vraždy, spáchanej kvôli dedičstvu, ste zámerne a nemilosrdne vbodli nôž do hrude psovi, ktorý vás mal rád a dôveroval vám!“

Leeds sa chcel zdvihnúť, ale položil som mu ruky na plecia a stlačil som ho. Spustil sa nazad do kresla. Potom som si preložil ruky na operadlo.

Wolfov hlas bol chladný a úsečný. „Nikto iný okrem vás to nemohol urobiť, pán Leeds. V noci v lese by ten vycvičený pes nezašiel ďaleko od svojej panej. Niekto mohol najprv zabiť psa a potom ju, ale nebolo to tak, lebo nôž ostal v psovi. A ak sa k nej niekto mohol priblížiť, zabiť ju a potom zápasiť so psom, je neuveriteľné, že by takého rozzúreného psa zasiahol do hrude a neostala by na ňom ani najmenšia stopa po psích zuboch. Vy poznáte týchto psov; vy by ste to neuverili a ani ja.

Nie, pán Leeds, to ste mohli byť iba vy. Keď pán Goodwin odišiel do vášho domu a vy ste ostali pri klietkach, pripojili ste sa k sesternici, ktorá sa prechádzala v lese. Pochybujem, že by vám pes dovolil, aby ste ju v jeho prítomnosti smrteľne dopichali. Mohli ste to Urobiť ináč. Na krátky čas ste poslali psa preč, a ked nôž urobil svoju prácu, vytiahli ste ho, ostali ste tam v tme stáť a zavolali ste na psa. Pribehol, ale napriek pachu čerstvej krvi sa ovládol, pretože vás mal rád a dôveroval vám. To ste si mohli ušetriť, mohli ste ho zobrať so sebou domov: ale nie. To by vás ohrozilo. Musel pre vás umrieť vašou vlastnou rukou.“

Wolfe nabral dych. „Až potiaľto viem, že sa nemýlim: dalej môžem iba hádať. Toho psa ste samozrejme zabili tak, že ste mu vrazili nôž do brucha, ale nechali ste tam nôž úmyselne, aby vás nezaslriekala krv, alebo zviera od vás odskákalo v kŕčoch, a tak vám zabránilo, aby ste nôž vytrhli? Akokoľvek to už bolo, vy ste sa mohli iba ponáhľať domov a nestrácať čas, lebo ste sa museli čím skôr ukázať pánu Goodwinovi. Tak ste to spravili. Zaželali ste mu dobrú noc a šli ste si ľahnúť. Nemyslím, že ste spali, možno ste dokonca počuli, ako pes skučí pred dverami, kam sa dovliekol. Možno ste ani nič nepočuli, pretože ležal pod oblokom pána Goodwina, a nie pod vaším. Ked pán Goodwin prišiel za vami, prirodzene predstierali ste, že spíte.“

Leeds držal hlavu vztýčenú, ale videl som, ako zatína ruky, položené na stehnách.

„Využili ste toho psa,“ pokračoval Wolfe a hlas mal taký ľadový ako Arnold Zeck, „aj potom ked zdochol. K svojmu vernému priateľovi ste sa zachovali bezcitne. Chceli ste zapôsobiť na pána Goodwina, a preto ste predstierali dojatie, že pes prišiel zdochnúť k vášmu prahu, hoci ste ho už pred dvoma rokmi darovali sesternici. Neprišiel k vášmu prahu zdochnúť, a vy ste to vedeli, pán Leeds. Prišiel, lebo sa chcel do vás pustiť. Chcel sa do vás zahryznúť aspoň jediný raz. Vedeli ste to, lebo ked ste si k nemu čupli a položili ste na neho ruku, zavrčal. Keby bol v poslednej agónii cítil z vašej ruky chlácholiaci a súcitný dotyk verného priateľa, nevrčal by. Zavrčal, pretože na konci spoznal, že ste si nezaslúžili jeho lásku a dôveru, a preto vami opovrhoval a nenávidel vás. Už to zavrčanie stačí, aby vás usvedčilp. Pamätáte sa na to zavrčanie, pán Leeds? Zabudnete naň niekedy? Váš starý priateľ Nobby, jeho posledné slová k vám…“

Leeds sa naklonil dopredu, hlava mu klesla a rukami si prikryl tvár.

Nevydal ani hláska a ostatní tiež mlčali. Ticho, ktoré vychádzalo z Leedsa, sa plazilo okolo a dorážalo na nás. Potom Lina Darrowová hlboko vzdychla, takmer vzlykala a Annabel vstala a podišla k nej.

„Vezmite ho, pán Archer,“ povedal prísne Wolfe. „Ja som s ním už skončil a je dosť neskoro.“

Sedím pri okne s výhľadom na fjord a píšem tieto riadky na novom písacom stroji, ktorý som si kúpil na tento výlet. Je tu príjemne. V Nórsku je už po sezóne, ale ak sa dosť pohybujete, aby vám krv v žilách neprestala prúdiť, dá sa to vydržať.

Včera som dostal list, v ktorom stojí:

Milý Archie, kurčatá od pána Haskinsa prišli v piatok. Poslal štyri a bol som s nimi spokojný. Marko prišiel na obed. Hovorí, že Fritz mu chýba. Fritzovi som zvýšil plat.

Minulý týždeň sem zaskočil na rozhovor pán Cramer. Zmienil sa o Vás dosť ostro, ale choval sa znesiteľné.

Píšem Vám to rukou, pretože nerád posielam listy písané na stroji.

Vanda peetersiana meria 75 centimetrov. Vlani nebola vyššia ako 55. V skleníkoch sme našli troch slimákov. Myslel som, že ich pošlem pánu Hewittovi, ale nespravil som to.

Pán Leeds sa včera obesil vo väzení na White Plains, a ked ho našli, bol už mŕtvy. Tým sa, prirodzene, ruší Váš sľub pánu Archerovi, že sa vrátite na proces, ale dúfam, že to nevyužijete na predĺženie svojho pobytu.

Dostali sme Vaše listy a potešilo nás. Prišla ponuka na Váš nábytok vo Vašej kancelárii na 315 dolárov, ale ja trvám na 350. Fritz hovorí, že Vám napísal. Už sa začínam dostávať do svojej kože.

Srdečné pozdravy od NW

Dovolil som Lily, aby si to prečítala. „Nech ho čert vezme!“ povedala. „Ani odkaz, ani zmienky o mne. Môj Pete! Uch! Nestály tučniak!“

„Ty by si bola tá posledná,“ odvelil som jej, „komu by niekedy poslal odkaz. Pokiaľ viem, si jediná žena, ktorá sa k nemu dostala tak blízko, že ho prinútila vdychovať parf um.“