VEČERNÍ HOST.

1.

Ve starém cihlovém domě na Západní Pětatřicáté ulici, kde bydlel Nero Wolfe, bylo toho pondělního červnového odpoledne husto, že by se vzduch dal krájet. Zmiňuji se o tom ne proto, abych nějak zvlášť zdůraznil Wolfovy zlozvyky, nýbrž z toho důvodu, že dotyčné napětí zde hraje svou roli. Bylo to napětí, jehož zásluhou jsme získali nájemníka.

Poklidné vody rozčeřila poznámka, kterou tři dny předtím prohodil Wolfe. Každý pátek v jedenáct hodin, když sejde ze skleníku na střeše do své pracovny v přízemí, podepíše výplatní šeky pro Fritze, Theodora a mě, podá mi můj a zbylé dva si nechá, jelikož je rád doručuje osobně. Onoho rána, jakmile mi přes psací stůl podal ten můj, utrousil následující poznámku.

„Děkuju, že jste na něj počkal.“

Obočí mi vyjelo vzhůru. „Děje se něco? Orchideje napadl mor?“

„Ne. Ale viděl jsem v hale vaši kabelu a neuniklo mi, jak jste se vyštafíroval. S ohledem na úsilí, s jakým se snažíte vytáhnout odtud paty, je od vás laskavé, že jste počkal na tuto almužnu, tuto hubenou odměnu za svoji nezměrnou námahu v tomto týdnu, který se chýlí ke konci. Zvlášť proto, že zůstatek na bankovním úctě je na nejnižším bodě za poslední dva roky.“

Opanoval jsem se. „To si žádá odpověď, a zde je. Pokud jde o mé roucho, chystám se strávit víkend na venkově a podle toho jsem se oblékl. Co se týče úsilí, žádné nevyvíjím.“

Mrknul jsem na hodinky. „Mám spoustu času sehnat si taxi a zajet na Šedesátou třetí ulici pro slečnu Rowanovou. Co se týče almužny, to souhlasí. Co se týče nezměrné námahy, většinu svého času jsem v poslední době strávil sezením na zadku, a to jen proto, že vám připadalo vhodné odmítnout čtyři zakázky za sebou. Co se týče týdne, který se chýlí ke konci, čímž chcete naznačit, že prchám vstříc pitkám ještě před koncem týdne, za který jsem placený, tak o tom víte už takový měsíc, a vůbec, co mě tu má jako držet? Co se týče zůstatku na bankovním úctě, připouštím, že v tomhle punktu jste mě přesvědčil. Jsem účetní, vím o tom a rád pomůžu. Je to stejně jen almužna, takže co.“

Vzal jsem si šek, palci a ukazováčky jsem ho uchopil uprostřed, roztrhl jsem ho, složil půlky dohromady, ty jsem znovu roztrhl, útržky jsem hodil do odpadkového koše, otočil jsem se a zamířil ke dveřím. Zařval jak tur.

„Archie!“

Otočil jsem se na obrtlíku a zíral na něho. Oplatil mi můj upřený pohled. „Fuj,“

řekl.

„Blbost!“

Tohle tedy vytvořilo onu dusnou atmosféru. Když jsem se v neděli pozdě večer vrátil z výletu, byl už v pelechu. Nebýt roztrhaného šeku, mohl se vzduch do pondělního rána pročistit. Oba jsme věděli, že se bude muset stornovat ústřižek a vypsat nový šek, jenomže on mi nehodlal říct, abych to udělal, pokud jej o to nejprv nepožádám, což jsem ovšem já neměl v úmyslu učinit dřív, než mi o to řekne on. Chlap má mít svou hrdost. Tahle patálie mezi námi způsobila, že dusno to pondělí vydrželo od rána přes oběd až do pozdního odpoledne.

Okolo půl páté jsem seděl u svého psacího stolu a věnoval se záznamům o klíčení, když se ozval zvonek u dveří. Obvykle, není-li určeno jinak, chodí otvírat Fritz, avšak toho dne jsem si potřeboval protáhnout nohy, a proto jsem šel já. Prudce jsem otevřel dveře a uviděl jsem cosi, co mě dovedlo k příjemnému závěru. Kufr a krabice na klobouky mohly ukrývat vzorky tovaru podomního obchodníka, avšak ta mladá žena v bledě broskvových šatech a na míru šitém kabátku k této branži rozhodně nepatřila. Jelikož přišla k Neru Wolfovi se zavazadly, dalo se s velkou pravděpodobností usuzovat, že je perspektivní klientkou z venkova, která sem ve spěchu zamířila rovnou z nádraží. Pro takovou byly dveře otevřené.

S krabicí na klobouky, která se jí houpala u ruky, překročila práh, prosmekla se kolem mě a řekla: „Vy jste Archie Goodwin, že? Vzal byste mi dovnitř kufr? Prosím vás.“

Učinil jsem tak, zavřel dveře a postavil kufr ke zdi. Položila krabici na klobouky vedle něho, napřímila se a spustila.

„Chci mluvit s Nerem Wol fem, ale pochopitelně vím, že mezi čtvrtou a šestou bývá vždycky nahoře ve skleníku. Proto jsem přišla právě v tuto dobu, nejprv chci mluvit s vámi.“

Mrskla očima. „To jsou dveře do obývacího pokoje.“

Znovu hodila okem a v duchu si změřila délku haly. „To jsou schody, napravo dveře do jídelny, nalevo se jde do pracovny. Hala je širší, než jsem čekala. Půjdeme do pracovny?“

Jaktěživ jsem neviděl takové oči, jako měla ona. Buď byly hnědošedé s hnědožlutými tečkami, anebo hnědožluté s hnědošedými tečkami. Byly hluboce zasazené, daleko od sebe, a neustále těkaly sem a tam.

„Děje se něco?“

zeptala se.

To bylo fouňovské. Musela být zvyklá na to, že lidé při prvním pohledu na tyhle oči zůstávají civět; nejspíš to čekala. Řekl jsem jí, že se neděje nic, zavedl jsem ji do pracovny a nabídl jí křeslo, posadil jsem se za svůj psací stůl a poznamenal: „Takže vy jste tady už byla.“

Zavrtěla hlavou. „Kdysi tady byl jeden můj známý a pak, pochopitelně jsem o domu četla.“

Rozhlédla se kolem sebe, otáčeje hlavou nejprve napravo a poté nalevo. „Nepřišla bych, kdybych o něm leccos nevěděla, a taky o Neru Wolfovi a o vás.“

Zabodla do mě oči a já, protože se mi nedařilo podívat se do nich mimoděk, pohlédl jsem do nich vědomě. Pokračovala: „Napadlo mě, že bude lepší, když to nejprv řeknu vám, protože bych asi nevěděla, jak to říct Neru Wolfovi. Abyste rozuměl, snažím se na něco přijít. Lámu si hlavu, víte, co bych tak potřebovala právě teď?“

„Ne. Co?“

„Colu s rumem, slzou citrusové šťávy a spoustou ledu. Meyerův rum asi nemáte, že ne?“

Připadalo mi, že na to jde trochu hopem, ale řekl jsem jasná věc, máme všechno, a cinkl jsem na Fritze. Když přišel, vzal objednávku a já byl zpátky ve svém křesle, opět promluvila: „Fritz vypadá mladší, než jsem čekala.“

Pohodlně jsem se opřel a založil jsem si ruce za hlavu. „Můžete si klidně dát do nosu, dokonce i colu s rumem,“

řekl jsem jí. „Vaše společnost je mi velmi milá, nic proti tomu, ale jestli chcete, abych vám řekl, jak něco předestřít panu Wolfovi, tak byste raději měla spustit.“

„Nejdřív se musím napít,“

řekla neústupně.

Nejen že si svlažila volátko, ale taky si udělala pohodlí. Poté, co jí Fritz přinesl pití a trochu se napila, zamumlala cosi o tom, že to není dost chlazené, svlékla si kabátek a pohodila ho na červené kožené křeslo. Navrch si sundala tu slaměnou opičárnu, kterou měla na hlavě, prsty si prohrábla vlasy, vytáhla z kabelky zrcátko a letmo se do něj podívala. Potom, v ruce sklenici, ze které občas upíjela, připlula k mému psacímu stolu, loupla očima po kartičkách se záznamy o klíčení, přešla k velkému globusu a jemně do něj cvrnkla. Nakonec zamířila k policím a prohlédla si tituly knih. Jakmile sklenici vyprázdnila, odložila ji na stůl, šla si sednout do svého křesla a zabrejlila na mě.

„Ještě chvilku, a budu ve své kůži,“

řekla mi.

„Fajn. Neuspěchejte to.“

„Žádný strach. Nikdy s ničím nechvátám. Jsem velice opatrná, to mi můžete věřit. V životě jsem uspěchala jenom jedno, a to mi stačilo. Mám pocit, že jsem se s tím ještě nevyrovnala. Asi bych si měla dát ještě jednoho frťana.“

V duchu jsem jí to zatrhl. Nemohl jsem popřít, že účinek, který na ni měla cola s rumem, byl příjemný, dobře ji naladil a podtrhl její půvaby, které byly pastvou pro oko i bez toho důrazu. Jednalo se však o úřední jednání a já chtěl zjistit, má-li nějaký potenciál coby klientka. Proto jsem se rozhodl vyhnout se otázce pití nějakým zdvořilým návrhem, ale než jsem si ho stačil sesumírovat, otázala se: „Mají dveře jižního pokoje ve druhém patře na vnitřní straně zástrčku?“

Zaškaredil jsem se na ni. Začalo mě jímat podezření, že je něčím nepoužitelným, jako kupříkladu spisovatelkou, která sbírá materiál pro časopisecký článek o domově proslulého detektiva, ale ani v tom případě nebyla osobou, kterou by člověk mohl chytit za ucho a shodit ze schodů. Vzhledem k jejím očím neexistoval žádný dobrý důvod, proč by neměla být do určité míry dobře naložená.

„Ne,“

řekl jsem. „Proč? Myslíte, že ji potřebují?“

„Třeba ne,“

připustila, „ale napadlo mě, že se budu cítit líp, jestli ji mají. Rozumíte, tam totiž chci spát.“

„Ále? Vážně? A jak asi dlouho?“

„Týden. Možná o den dva déle, ale nejméně týden. Raději bych jižní než ten v prvním patře, protože má vlastní koupelnu. Vím, jaký má Nero Wolfe vztah k ženám, a tak jsem taky věděla, že nejdřív musím za vámi.“

„To bylo rozumné,“

souhlasil jsem. „Mám rád fórky a tohle číslo je rozhodně senzace. Máte s ním ús pěch?“

„To není vtip.“

Nedohrála se, ale myslela to vážně. „Z jistého důvodu jsem musela být, jsem musela odejít. Musela jsem někam jít a zůstat tam až do třicátého června, někam, kde by o mně nikdo nevěděl a kde by mě nikdo v žádném případě nemohl najít. Nedomnívala jsem se, že by mi vyhovoval hotel, a ani jsem si nemyslela, zkrátka a dobře, všechno jsem zvážila a dospěla jsem k názoru, že nejlíp mi bude u Nera Wolfa. Nikdo neví o tom, že jsem přijela; jsem si jistá, že mě sem nikdo nesledoval.“

Vstala a došla si k červenému koženému křeslu pro kabelku, kterou tam nechala s kabátkem. Když si zase sedla, otevřela ji, vytáhla peněženku a znovu mi umožnila, abych se pokochal pohledem na ta její kukadla. „Jedno mi říct můžete,“

řekla tónem, který jako by sděloval, že to nejenom udělat mohu, ale že to přirozeně udělám, „jak to bude s placením. Vím, kolik si počítá, když jenom hne malíčkem. Bude lepší, když se nabídnu, že mu zaplatím, anebo mám rovnou zaplatit vám? Bude padesát dolarů denně stačit? Stačí říct. Zaplatím vám hotově místo šekem, jelikož takhle z nich alespoň nebude muset platit daň z příjmu, a taky proto, že na šeku by bylo moje jméno a já nechci, abyste věděli, jak se jmenuju. Dám vám je ihned, když mi řeknete, kolik.“

„To nepůjde,“

namítal jsem. „Hotely a penzióny musejí znát jména hostů. Můžeme vám nějaké vymyslet. Jak by se vám líbila Bella Okatá?“

Zareagovala na tuto vtipnou poznámku stejně jako na colu s rumem, trochu se zapýřila. „Myslíte, že je to vtipné?“

vyzvídala.

Necouvl jsem ani o píď. „Zatím je celkový účinek komický,“

prohlásil jsem. „Takže vy nám své jméno neřeknete?“

„Ne.“

„Ani kde bydlíte? Vůbec nic?“

„Ne.“

„Spáchala jste nějaký zločin anebo jste při něm někomu asistovala? Utíkáte před spravedlností?“

„Ne.“

„Dokažte to.“

„Hloupost! Nemusím nic dokazovat!“

„Ale ano, jestli máte zájem o nocleh a stravu u nás. Jsme hrozně pintlich. V jižním pokoji spali všehovšudy už čtyři vrazi, poslední byla jistá paní Floydová-Whittenová, asi před třemi lety. A osobně se to týká i mě, jelikož dotyčný pokoj je na stejném podlaží jako můj.“

Lítostivě jsem zavrtěl hlavou. „Za těchto okolností nemá význam pokračovat v tomhle plácání, což je škoda, jelikož nemám nic zvláštního na práci a vy rozhodně nejste žádná šeredka, ale pokud neuznáte za vhodné prozradit…“

Zarazil jsem se, protože mě zčistajasna napadlo, že bych ji v žádném případě neměl vyplašit. I kdyby se nedala obsadit do role klientky, mohl bych ji přesto využít.

Pohlédl jsem na ni. „Tak nevím,“

řekl jsem pochybovačně.

„Povězte mi své jméno.“

„Ne,“

řekla kategoricky.

„Proč ne?“

„Protože, k čemu by vám bylo, pokud byste si ho neověřil? Jak byste věděl, že je to mé pravé jméno? A já nechci, abyste si ho ověřoval. Nechci, aby kdokoli jenom tušil, kde celý týden jsem, do třicátého června.“

„Co se má stát třicátého června?“

Zavrtěla hlavou a usmála se na mě. „Umíte klást otázky na tělo, to já vím, a proto na žádnou z nich nemíním odpovědět. Nechci, abyste vy, a ani Nero Wolfe, cokoli podnikali, jedině že mě tu týden necháte, právě v tom pokoji, a dáte mi taky najíst. Nejspíš jsem už toho napovídala až až. Asi jsem měla říct, ne, to by bývalo nešlo.“

Krátce se zasmála tichým perlivým smíchem. „Kdybych bývala řekla, že jsem o vás četla, viděla vaši fotku, že jste mě oslnil a že jsem jeden nádherný týden chtěla strávit ve vaší blízkosti, poznal byste, že lžu.“

„Hlavu na špalek bych za to nedal. Milióny žen mají stejný pocit, jenomže si nemohou dovolit těch padesát bobulek denně.“

„Řekla jsem, že zaplatím víc. Dám vám tolik, kolik si řeknete.“

„Jo, já vím. Udělejme si v tom jednou provždy jasno. Hodláte trvat na tom, že se nám nijak nepředstavíte?“

„Rozhodně ano.“

„V tom případě přenechte Nera Wolfa raději mně.“

Loupl jsem okem po zápěstí. „Přijde dolů za tři čtvrtě hodiny.“

Zvedl jsem se z křesla. „Zavedu vás nahoru a nechám vás tam, a jakmile se snese dolů, tak na něj vyrukuju. Takhle bez jmenovky je to nejspíš beznadějné, ale třeba ho budu umět přesvědčit, aby vás vyslechl.“

Sebral jsem její kabátek a otočil se. „Mohlo by pomoct, kdyby viděl oběživo. Pohled na peníze občas lidi rozhoupe. Co takhle tři sta padesát, jak jste navrhovala? Samo sebou za předpokladu, že si neplácnem dřív, dokud s tím pan Wolfe nebude souhlasit.“

Její prstíky hbitě a přesně odpočítaly sedm nových padesátek ze svazku, který vytáhla z kabelky. Zbylo jí habaděj. Strčil jsem náš podíl do kapsy, vrátil jsem se do haly pro kufr a krabici na klobouky a vedl jsem ji po schodech do druhého patra. Dveře do jižního pokoje byly dokořán. Zanesl jsem dovnitř zavazadla, zatáhl jsem za šňůry žaluzií, aby bylo víc světla, a otevřel jsem okno.

Stála a rozhlížela se kolem sebe. „Je to krásně velkej pokoj,“

řekla uznale. Zvedla ruku, jako by mě chtěla chytit za rukáv, ale nechala ji klesnout. „Máte to u mě, pane Goodwine.“

Zamručel jsem. Nemínil jsem se s ní nijak přátelit. Kufr jsem položil na polici u paty jedné z manželských postelí, krabici na židli, a řekl jsem jí: „Budu vás muset sledovat, až je budete vybalovat.“

Oči se jí rozšířily. „Sledovat mě? A proč?“

„Jen tak z hecu.“

Byl jsem mírně podrážděný. „Ve městě je alespoň tisíc lidí, kteří se domnívají, že Nero Wolfe na tomto světě pobyl už dost dlouho, a někdo z nich by mohl dojít k názoru, že je třeba podat pomocnou ruku. Jeho pokoj, jak zřejmě víte, se nachází přímo pod tímto. Čekám, že v kufru najdu truhlářský kolovrátek a v krabici na klobouky zmiji nebo chřestýše. Jsou zamčené?“

Upřeně na mě hleděla ve snaze vyzkoumat, jestli si dělám legraci, usoudila, že ne, přistoupila ke mně a otevřela kufr. A bylo to. Nahoře ležela modrá hedvábná spodnička, kterou vzala a položila na postel.

„Jen tak z hecu,“

řekla rozhorleně.

„Trpím víc než vy,“

ujistil jsem ji. „Myslete si, že tu nejsem.“

Nejsem expert na spodní prádlo, ale mám vkus a tohle byla sbírka všechna čest. Byl tam jeden složený exemplář, bílý jako sníh a průsvitný jako babí léto, a měl to nejjemnější mřížkování, jaké jsem kdy viděl. Položila ten zázrak na postel a já se zdvořile zeptal: „To je halenka?“

„Ne. Pyžamo.“

„Á. Skvělé, když jsou vedra.“

Když se kufr vyprázdnil, zvedl jsem ho, abych si ho dobře prohlédl, špičkami prstů jsem ho přitom promačkával na všech stranách uvnitř i zvenku. Nehrál jsem divadýlko; mezi nežádoucími předměty, které byly vneseny do tohoto domu v takovém či makovém přepravním obalu, byl prudce jedovatý had, bomba se slzotvorným plynem a láhev kyanu. Avšak na kufru ani na krabici na klobouky nebylo nic podezřelého. Co se týče obsahu, nemohli byste si přát hezčí a dokonalejší přehlídku osobních potřeb mladé ženy, s nimiž chtěla strávit klidný a nevinný týden v soukromém pokoji u soukromého detektiva.

Ustoupil jsem. „Myslím, že to bude stačit,“

připustil jsem.

„Neprohlédl jsem ale vaši kabelku, ani vás osobně, a proto doufám, že vám nebude vadit, když vás tady zamknu. Kdybyste se totiž proplížila do pokoje pana Wolfa a hodila mu do aspirinové lahvičky tabletku cyankáli a kdyby si ho vzal a umřel, přišel bych o práci.“

„Jistě,“

zasyčela. „A zamkněte mě dobře. Já to dělám každý den.“

„V tom případě potřebujete domovníka, a to jsem já. Nechcete se něčeho napít?“

„Jestli vás to moc neunaví.“

Řekl jsem, že ne, a odešel jsem. Dveře jsem zamkl klíčem, který jsem si přinesl s sebou z pracovny. Dole jsem se stavil v kuchyni a řekl jsem Fritzovi, že v jižním pokoji máme zamčeného hosta, a dal jsem mu klíč s prosbou, aby jí nahoru donesl pití. Potom jsem šel do pracovny, vytáhl z kapsy těch sedm padesátek, rozložil jsem si je v ruce do vějíře a položil je pod těžítko na Wolfově psacím stole.

2.

V šest hodin a jednu minutu, když se ozval zvuk Wolfova výtahu jedoucího dolů, zabral jsem se do přerovnávání věcí na svém stole s takovým úsilím, že jsem neměl čas zvednout hlavu, když vešel do pracovny. Sledoval jsem jej sluchem, přešel ke křeslu za svým psacím stolem, pohodlně na něm uvelebil svých sto osmdesát kilo živé váhy, zazvonil o pivo, zamručel, natahuje se pro rozečtenou knížku, odloženou před dvěma hodinami a založenou falešnou desetidolarovkou, kterou kdysi červeným inkoustem vlastnoručně podepsal bývalý ministr financí s díkem za prokázané služby. Také jsem zaslechl, jak se táže Fritze, který mu přinesl pivo: „Ty peníze jsi sem dal ty, Fritzi?“

Nedalo se nic dělat. Otočil jsem se. „Ne, pane, ty jsem tam dal já.“

„No vida. Děkuji, Fritzi.“

Vytáhl ze zásuvky otvírák z osmnáctikarátového zlata, otevřel láhev a nalil si. Fritz odešel. Wolfe nechal trochu klesnout pěnu, ne moc, zvedl sklenici a dvěma mohutnými doušky si přihnul. Položil sklenici, špičkou prstu poklepal na nové nefalšované padesátky, stále ještě vějířovitě rozložené pod těžítkem, a zeptal se: „Co to má být? Nějaký podfuk?“

„Ne, pane.“

„Tak co?“

Překypoval jsem horlivou upřímností. „Připouštím, že to, co jste v pátek řekl o mé nezměrné námaze a bankovním kontě, se mě vážně dotklo. Měl jsem pocit, že neodvádím svůj díl práce, zatímco vy se čtyři hodiny potíte nahoře u orchidejí. Seděl jsem tu dneska celé odpoledne a dumal nad tím, jako dosud jen málokdy, když vtom zazvonil zvonek.“

Zareagoval na můj úvodní tah podle očekávání. Našel si v knize založené místo a začal si číst. Okamžitě jsem pokračoval.

„Byla to bytost pohlaví ženského, něco přes dvacet, nevídané oči, hezká a zdravě vypadající figura, nablejskaný kožený kufr a krabice na klobouky. Vykvokala svoje znalosti o uspořádání domu, o vás a o mně, přičemž se vychloubala svou sečtělostí. Vzal jsem ji sem a povídali jsme si. Nechtěla prozradit své jméno ani nic jiného o sobě. Nechce žádnou radu, žádné informace, žádné vyšetřování, prostě vůbec nic. Chce jenom nocleh a stravu na jeden týden, jíst chce přitom ve svém pokoji, a chce konkrétně jižní pokoj, který, jak víte, je na stejném patře jako můj.“

Utrousil jsem drobné gesto naznačující skromnost. S očima zabodnutýma do knihy ho neviděl, ale udělal jsem ho stejně. „Se svým vycvičeným mozkem jste již přirozeně došel k závěru, že za této situace jsem jí nemohl říct ne. Nejen že o mě četla, ale viděla i moji fotku, a nevydržela by, kdyby mi nebyla nablízku, jak se vyjádřila, po dobu jednoho týdne. Naštěstí si s sebou přinesla hlávkový salát a zaplatila na ten týden dopředu, padesát dolarů denně. To jsou právě ty peníze. Řekl jsem jí, že jí nic neslibuju, jelikož musím počkat na váš souhlas, a odvedl jsem ji nahoru do jižního pokoje, pomohl jí vybalit a pak jsem ji zamkl. Teď je tam.“

Natočil se v křesle, aby mu na knihu dopadalo více světla, prakticky se ke mně otočil zády. Nevzrušeně jsem pokračoval dál. „Pípala něco o tom, že si musí najít nějaké bydlo, kde ji nikdo nenajde, a do třicátého června tam vydržet, jenomže nějak to zaonačit musela, takže jsem se sice osobně k ničemu nezavázal, ale nebudu se bránit obětování trochy času a pohodlí, pokud se alespoň osm hodin denně vyspím. Připadá mi vzdělaná a kultivovaná a nejspíš bude chtít, abych jí předčítal nahlas, takže vás budu muset poprosit, abyste mi půjčil nějaké čtivo, například Poutníkovu cestu a Eliovy eseje. Zdá se taky, že je milá a nezkažená, a má hezké nohy, takže jestli se nám bude líbit a zvyknem si na ni, jeden z nás by se s ní mohl oženit. Nicméně jelikož se zde tato slušná hromádka hotovosti ocitla díky mně, jde momentálně o to, že byste třeba mohl podepsat nový šek za ten, který jsem v pátek roztrhal.“

Vytáhl jsem ho ze zásuvky, kde jsem ho měl připravený, vstal jsem a položil jsem mu ho na stůl. Odložil knihu, vytáhl ze stojánku pero, šek podepsal a poslal mi ho po desce stolu.

Podíval se na mě pohledem, v němž se zračilo přívětivé uznání. Alespoň mi to tak připadalo. „Archie,“

řekl mi, „to byl úžasný výkon. V pátek jsem se unáhlil slovy a vy jste na ně ukvapeně zareagoval; a fait accompli toho roztrhaného šeku nás dostal do slepé uličky. Byl to zapeklitý problém, a vy jste ho vyřešil obdivuhodně. Tím, že jste se vytasil s jedním ze svých fantasticky atypicky dětinských výmyslů, vykázal jste ten problém za hranice absurdity, čímž jste se ho zbavil. Je to obdivuhodné a přiměřené.“

Sundal těžítko z padesátek, vzal je do ruky, srovnal je k sobě a podával mi je se slovy: „Nevěděl jsem, že v naší nouzové rezervě máme padesátky. Raději je tam vraťte. Nemám rád, když se peníze jen tak povalují.“

Nevzal jsem si je. „Zadržte,“

řekl jsem. „Licitujeme.“

„Licitujeme?“

„Ano, pane. Nepocházejí ze sejfu. Jsou od návštěvnice, kterou jsem právě popsal a která se nyní nachází v jižním pokoji. Nevymyslel jsem si nic, ať to znělo dětinsky nebo nedětinsky. Zůstane u nás týden, pokud proti tomu nebudete nic namítat. Mám ji přivést dolů, abyste se mohl rozhodnout?“

Nasupeně na mě hleděl. „Pcha!“

řekl a sáhl po knížce.

„Fajn, skáknu pro ni.“

Zamířil jsem ke dveřím, očekávaje, že na mě zařve, aby mě zarazil, ale neudělal to. Domníval se, že si z něho utahuju. Zvolil jsem kompromisní řešení, zašel jsem do kuchyně poprosit Fritze, aby šel na chvilku se mnou, a nechal jsem ho vstoupit do pracovny přede mnou. Wolfe si nás nevšímal.

„Jde o drobnou informaci,“

řekl jsem Fritzovi. „Pan Wolfe si myslí, že si vymýšlím. Je naše návštěvnice, které jsi donesl sklenku do jižního pokoje, vyzáblá, znetvořená, šeredná a chromá stařena?“

„Hele, Archie, co to plácáš?“

pokáral mě Fritz. „Vždyť je to úplně naopak!“

„Správně. Nechal jsi ji zamčenou?“

„No jasně. Přinesl jsem ti přece klíč. Říkal jsi, že večeřet bude nejspíš…!“

„Jo, dáme ti vědět. Fajn, díky.“

Fritz loupl okem po Wolfovi, který ale pohled neopětoval, otočil se a odkráčel. Wolfe počkal, až uslyší zvuk zavírajících se kuchyňských dveří, potom odložil knihu a promluvil. „Takže je to pravda,“

řekl tónem, který se spíš hodil pro případ, že by se právě dověděl, že jsem mu na jeho orchideje nasypal třásněnky. „Vy jste tedy do mého domu skutečně usadil ženu?“

„To bych zrovna neřekl,“

namítl jsem. „To je příliš silné slovo. A naznačuje, že mám osobní…“

„Kde jste k ní přišel?“

„Nikde. Jak jsem vám říkal, přišla sama. Nic jsem si nevymýšlel. Podal jsem vám faktickou zprávu.“

„Podejte úplnou zprávu. Slovo od slova.“

Ve srovnání s některými jinými, které jsem už musel plnit, to byl příkaz snadný. Podal jsem mu podrobný popis všeho, co se řeklo a dělo od chvíle, kdy jsem ji vpustil do domu, až po okamžik, kdy jsem ji zamkl v jižním pokoji. Pohodlně se opřel do křesla a zavřel oči, jak to dělá vždycky, jakmile ho o něčem zevrubně informuju. Když jsem skončil, neměl žádné otázky, ani jedinou. Pouze otevřel oči a vyštěkl: „ Běžte nahoru a vraťte jí ty peníze.“

Letmo pohlédl na nástěnné hodiny. „Za dvacet minut je večeře. Za deset minut ať je z domu. Pomozte jí zabalit.“

Zde se vyskytl nečekaný zádrhel. Když o tom přemýšlím dnes, připadá mi, že přirozené a normální by bylo, kdybych tehdy příkazu uposlechl. Moje dvojí poslání bylo u konce. Jedovatě jsem mu vyčetl, že je, pokud jde o práci s klienty, strašně vybíravý, a taky jsem dostal náhradní šek. Posloužila mému účelu, tak proč jí nedat vale? Jenomže něco, snad způsob, jakým si vybalovala kufr, na mě zřejmě udělalo dojem, protože jsem se vzepřel.

Řekl jsem Wolfovi, že jsem vystupoval jakožto jeho zástupce a prakticky jsem jí slíbil, že ji přijme. Jen zamručel. Řekl jsem mu, že ji třeba může přimět, aby mu prozradila tajemství, představila se a popsala své potíže, a pokud by k tomu došlo, výsledný honorář by mě mohl finančně zajistit na rok dopředu. Další zamručení.

Vzdal jsem to. „Tak jo,“

řekl jsem, „bude si muset zajít na bacalhau někam jinam. Třeba do Východního Harlemu, žije tam spousta Portugalců. Neměl jsem se o tom před ní zmiňovat.“

„Bacalhau?

„Jo. Náhodou jsem se zmínil, že ji máme k večeři, ona se mě zeptala, co to je, a tak jsem jí to řekl, načež prohlásila, že je vyloučeno, aby se slaná treska dala pozřít na jakýkoli způsob, vaši a Fritzovu úpravu portugalského receptu nevyjímaje.“

Pokrčil jsem rameny. „Necháme toho. Třeba je to vražedkyně. Vždyť na tom nesejde, jestli vytvoříme precedens a vyhodíme ji hladovou na ulici zrovna v době večeře, ne? No a co, jestli jsem jí opravdu tu tresku vnutil a teď ji musím vypoklonkovat? Copak na mně záleží?“

Zvedl jsem se a sebral těch sedm padesátek ze stolu. „Tohle,“

řekl jsem lítostivě, „nás vrací zpátky na začátek. Jelikož se jí mají vrátit. Nepřispěl jsem ničím na bankovní konto a situace, co se týče mých výplatních šeků, navázala na minulý pátek. Nemám jinou možnost.“

Sáhl jsem na svůj stůl po náhradním šeku, který mi před chvílí podepsal, vzal jsem ho uprostřed nahoře mezi palce a ukazováčky…

„Archie!“

zahřměl. „Netrhejte ho!“

Dodnes nevím, k jakému rozhodnutí, týkajícímu se nájemnice z druhého patra, bychom tehdy dospěli, kdyby zůstalo v naší moci. Wolfovi se nezamlouvala představa, že by měl někoho vypoklonkovat z domu s kručícím žaludkem, a díky jeho instinktivní reakci na prohlášení, že ze slané tresky se nedá vykouzlit nic poživatelného, i díky mé výhrůžce, že roztrhám další šek, nebyla nájemnice vyhozena před večeří a podnos, který byl připraven pro jižní pokoj, ještě dřív, než ho Fritz odnesl nahoru, Wolfe osobně zkontroloval. Avšak vyjma přípravy a odeslání podnosu, nebylo žádné rozhodnutí verbalizováno; přímá otázka byla ignorována. Jako obvykle jsme s Wol fem povečeřeli v jídelně; treska s portugalskou oblohou byla tak báječná, že mi v žaludku nezbylo žádné místo na telecí a skoro žádné na nákyp s vlašskými ořechy. Jakmile jsme dopili kávu a já následoval Wolfa zpátky do pracovny, předpokládal jsem, že prvním bodem programu bude slečna nebo paní X. Jenomže on ani nesvolal poradu. Po vydatném jídle, kterým je naše večeře vždycky, mu trvá čtyři pět minut, než se uvelebí v křesle ke své úplné spokojenosti. Jakmile se mu to onoho pondělního večera podařilo, otevřel si knížku a začal číst.

Neměl jsem si na co stěžovat, jelikož na tahu byl rozhodně on. Byla stále ještě nahoře, nakrmená a zamčená, a všechno záleželo na něm. Mohl nad tím mávnout rukou a nechat ji, ať zůstane, což bylo nemyslitelné, nebo mě mohl poslat, ať ji přivedu dolů, abychom si s ní popovídali, což by ho věru netěšilo, anebo mi mohl říct, ať ji vyhodím, což by mu mohlo, anebo taky ne, zajistit moji okamžitou spolupráci. Rozhodně jsem mu nemínil nahrát, takže když začal číst, chvíli jsem seděl a mlčky ho pozoroval a potom jsem se zvedl a zamířil ke dveřím.

„Snad nejdete ven?“

přepadl mě zezadu jeho hlas.

Otočil jsem se a suše jsem opáčil:

„A proč ne?“

„Co ta ženská, kterou jste sem propašoval? Dohodli jsme se, že se jí po večeři zbavíte.“

Byla to bezostyšná lež; žádná taková dohoda neexistovala a on to věděl. Jenomže se nedalo pochybovat o tom, že zaujal bojový postoj a uštědřil mi předstíraný úder na bradu a že teď je řada na mně. Odstranění naší podnájemnice by se nejspíš bylo vyřešilo hbitě a s konečnou platností, nebýt toho, že jsme byli vyrušeni. Zazvonil zvonek u dveří. Z místa, kde jsem stál, byly do haly dva kroky, a proto jsem šel otevřít já.

Po setmění nikdy neotvírám domovní dveře na zazvonění, aniž nejprve rozsvítím světlo nad venkovními schůdky a podívám se skleněnou výplní, průhlednou jenom z jedné strany. Tentokrát stačil letmý pohled. Byl sám, asi dvakrát starší než já, vyzáblý dlouhán s hranatou vystupující bradou, tmavě šedým plstěným kloboukem, pevně naraženým na hlavě, a s aktovkou pod paží. Otevřel jsem dveře a zeptal se ho, jak se mu vede. Nevšímal si mé otázky a prohlásil, že se jmenuje Perry Helmar a že chce mluvit s Nero Wol fem, a to naléhavě. Obvykle, přebývá-li Wolfe v pracovně a přijde někdo cizí, nechám dotyčného čekat a jdu se zeptat, jenomže tehdy jsem uvítal možnost podstrčit Wolfovi pod zadek další napínáček a možná i proto, abych odložil zúčtování s nájemnicí až do okamžiku, kdy je čas jít spát, pozval jsem toho člověka dál, pověsil mu klobouk na věšák a doprovodil jsem ho do pracovny.

Na okamžik jsem si myslel, že se Wolfe sebere a bez jediného slova vypochoduje ven. Věděl jsem, že to udělal, a ne jednou, když došel k názoru, že někdo, a nebyl jsem to vždycky já, je k nesnesení. Ta myšlenka mu určitě hlavou probleskla, znám ten jeho pohled příliš dobře –, ale nebyla dostatečně silná, aby překonala jeho nechuť opustit křeslo. A proto seděl a s nasupeným výrazem si měřil návštěvníka.

„Měl bych vysvětlit,“

spustil Helmar, „že jsem za vámi přišel neprodleně nejen proto, že jsou mi známy vaše úspěchy a vaše pověst, ale i proto, že vím, jaké mínění má o vás můj přítel Dick Williamson, Richard A. Williamson, makléř s bavlnou. Tvrdí, že jste mu kdysi zázračně pomohl.“

Helmar se zdvořile odmlčel, aby poskytl Wolfovi příležitost ocenit tento lichometný úvod. Wolfe tak učinil skloněním hlavy o celých šest milimetrů.

„Já o zázrak nežádám,“

promluvil opět Helmar, „ale na druhé straně se neobejdu bez rychlosti, neohroženosti a inteligence.“

Seděl v červeném koženém křesle kousek od Wolfova psacího stolu s aktovkou na stolku u svého lokte. Mluvil křaplavým řečnickým barytonem, který byl stejně tvrdý a kostnatý jako on. Pokračoval. „A diskrétnost, bez ní to nejde. A vy diskrétní jste, to vím. Pokud jde o mě, jsem spolumajitelem právnické firmy, která se těší mimořádnému renomé a sídlí v čísle čtyřicet na Wall Street. Zmizela mladá žena, za kterou jsem zodpovědný, a existují důvodné obavy, že provádí něco pošetilého a že se dokonce i může octnout v nebezpečí. Musíme ji co nejdříve najít.“

Vytáhl jsem si ze zásuvky poznámkový blok a sáhl jsem po peru. Co může být sladšího? Pohřešovaná osoba a majitel wallstreetské firmy se skvělou reputací, který je tak vyplašený, že k nám přikluše večer, aniž se pokusí předem zavolat. Loupl jsem pohledem po Wolfovi a potlačil jsem úsměv. Jeho rty byly sevřené v rezignovaném smíření s osudem. Rýsovala se práce, práce, pro jejíž odmítnutí pravděpodobně nenajde žádnou racionální výmluvu, a jak mu leze krkem!

„Mám určitý návrh,“

říkal Helmar. „Zaplatím vám pět tisíc dolarů a nutné výdaje, jestliže ji najdete a spojíte mě s ní do dvacátého devátého června, čili ode dneška za šest dní. Zaplatím vám dvakrát tolik, to jest deset tisíc, pokud mi ji přivedete v New Yorku, živou a zdravou, do rána třicátého června.“

Visel jsem na něm přiměřeně uznalým pohledem, když mluvil o pěti a později o deseti tácech; sklopil jsem ho ale, když jsem uslyšel to datum, třicátého června. Mohla to být souhra náhod, ale mně něco neodbytně říkalo, že není, a život mě naučil neohrnovat nad intuicí nos. Zvedl jsem oči jenom tak, abych dostal do zorného pole Wolfův obličej, ale ten nijak neprozrazoval, že by ho to datum udeřilo tak jako mě.

Hezky zhluboka vzdychl a poměrně zdvořile kapituloval před nezbytností práce. „Co policie?“

zeptal se bez stínu naděje v hlase.

Helmar zavrtěl hlavou. „Jak jsem říkal, hlavní je diskrétnost.“

„Obvykle ano, pro toho, kdo si najímá soukromého detektiva. Řekněte mi stručně, o co jde. Jako právník byste měl vědět, co potřebuji k rozhodnutí, zda práci přijmu nebo ne.“

„Proč byste ji neměl přijmout?“

„Nevím. Povídejte.“

Helmar si poposedl a pohodlně se opřel, ale nenuceně to nevypadalo. Napadlo mě, že neustálé zaplétání a rozplétání prstů není jenom zlozvyk, byl nervózní. „Každopádně jde o důvěrné informace,“

řekl. „Mladá žena, která zmizela, se jmenuje Priscilla Eadsová. Znám ji odmala. Jsem její poručník a také správce jejího majetku podle závěti jejího otce, který zemřel před deseti lety. Bydlí v bytě na Východní Sedmdesáté čtvrté ulici, kde jsem se měl dneska večer zastavit, abych s ní projednal pár služebních záležitostí. Vydal jsem se tam, přijel jsem krátce po osmé, ale nebyla doma. Služebná si dělala starosti, protože čekala, že paní přijde domů na večeři, ale nepřišla a ani jí nedala vědět.“

„Tak podrobné to zase být nemusí,“

řekl Wolfe netrpělivě.

„Tak to zkrátím. Na jejím psacím stole jsem našel obálku, která byla adresována mně. Uvnitř byl rukou psaný vzkaz.“

Natáhl se pro aktovku a otevřel ji. „Tady je.“

Vytáhl přeložený list modře tónovaného papíru, avšak položil ho, vylovil z kapsy pouzdro na brýle a nasadil si skla s černými obroučkami. Opět sáhl po papíru.

„Stojí v něm: ‚Milý Perry…‘“

Zarazil se, zvedl bradu a podíval se nejprve na mě a pak na Wolfa. „Oslovovala mě křestním jménem a tykala mi,“

prohlásil, „od svých dvanácti let, kdy mně bylo devětačtyřicet. Navrhl to její otec.“

Očividně si říkal o komentář a Wolfe mu vyhověl.

„To není trestné,“

vzamumlal.

Helmar přikývl. „Říkám to jen tak na okraj. Píše se v něm: , Milý Perry, doufám, že se na mě nebudeš moc zlobit za to, že jsem na tebe nepočkala. Nemíním provést žádnou hloupost. Chci se jen ujistit, na čem vlastně jsem. Těžko se ti asi ozvu před třicátým červnem, ale hned potom určitě. Prosím tě, a to myslím vážně, nesnaž se mě najít. Tvoje Pris.‘“

Helmar složil list a zastrčil ho zpátky do aktovky. „Asi bych měl vysvětlit význam třicátého června. Ten den bude má schovanka slavit pětadvacáté narozeniny a právě tehdy, v souladu s podmínkami závěti jejího otce, skončí moje správa majetku, který ona plně převezme. Tohle je základní situace, ovšem jsou zde komplikace, ostatně jako vždycky. Jednou z nich je fakt, že největší samostatnou položkou majetku je devadesát procent akcií velké a prosperující firmy, a některým členům vedení firmy se představa, že moje chráněnka nad nimi převezme kontrolu, zajídá. Dalším problémem je manžel mé svěřenky.“

Wolfe se zachmuřil. „Žije?“

otázal se. Odmítá se plést do manželských šlamastyk.

„Ano.“

I Helmar se mračil. „To byla jediná katastrofální chyba, které se dopustila. Když jí bylo devatenáct, utekla s ním do Jižní Ameriky, tři měsíce nato ho opustila a v osmačtyřicátém se s ním rozvedla. Od té doby se nesetkali, ale před čtrnácti dny jsem od něj dostal dopis, který mi poslal jakožto správci majetku. Tvrdí v něm, že podle listiny, kterou Pris podepsala krátce po uzavření jejich manželství, má nárok na polovinu majetku. Pochybuji…“

Skočil jsem mu do řeči. Už jsem to nemohl vydržet. „Říkáte,“

vyhrkl jsem, „že se jmenuje Priscilla Eadsová?“

„Ano, nechala si své dívčí jméno. Její manžel se jmenuje Eric Hagh. Pochybuji…“

„Myslím, že jsem se s ní setkal. Předpokládám, že jste nám přinesl ukázat její fotografii.“

Vstal jsem a přešel jsem k němu. „Rád bych ji viděl.“

„Jistěže.“

Nebyl zrovna nadšený, že mu do řeči skočil pouhý vazal, avšak uráčil se sáhnout po aktovce a zalovit v ní. „Mám tři dobré fotografie, které jsem přinesl z jejího bytu. Tady jsou.“

Vzal jsem je a vstoje jsem si je prohlížel.

Pokračoval. „Pochybuji, že jeho nárok má nějakou právní platnost, jenomže morálně, to není tak jednoznačné. Jde nepochybně o problém, který musí vyřešit moje svěřenka. Jeho dopis přišel z Venezuely a je možné, že tam za ním odjela. Měla rozhodně v úmyslu, má v úmyslu, být tady třicátého června, ale jak dlouho to trvá letadlem z New Yorku do Caracasu? Nejdéle dvacet hodin, podle mě. Je někdy jako z divokých vajec. Nejprve bude třeba prověřit seznamy všech cestujících letících do Venezuely a, je-li to v lidských silách, chtěl bych ji dohnat dřív, než se setká s Haghem.“

Podal jsem fotografie Wolfovi. „Hezkej pohled,“

řekl jsem mu.

„A nejen na fotkách. Protože, jak jsem si myslel, někde jsem ji už viděl. Není to tak dlouho. Nepamatuju si už přesně, kde a kdy, ale vzpomínám si podle něčeho, co někdo řekl, že to bylo tehdy, když jsme měli k večeři tresku po portugalsku. Ne…“

„Co to k čertu plácáte?“

zeptal se Wolfe. Podíval jsem se mu do očí. „Slyšel jste,“

řekl jsem a posadil jsem se.

3.

Mezi Wolfovy kvalitnější výkony patří způsob, jakým se vypořádal s Perrym Helmarem, jakmile jsem mu naznačil, že Priscilla Eadsová je nahoře v jižním pokoji. Problémem bylo, jak co možná nejdřív Helmara vystrnadit, a přitom to narafičit tak, aby neutrpělo jeho přesvědčení, že se neobejde bez Wolfových služeb, a zároveň nás k přijetí zakázky nijak nezavázat. Wolfe Helmarovi řekl, že to udělá následovně: nejdřív se na to vyspí a jestli se zítra rozhodne práci přijmout, zavolá mu v deset dopoledne do práce, aby mu Helmar poskytl doplňující informace. Helmar pochopitelně málem vyletěl z kůže. Žádal okamžitý zásah.

„Co byste si o mně myslel,“

zeptal se ho Wolfe, „kdybych se pouze na základě informací, které jste mi zde před chvílí poskytl, případu ujal a začal na něm pracovat?“

„Co bych si myslel? Že děláte přesně, co chci!“

„To snad ne,“

namítl Wolfe. „Přece byste si nenajímal pitomce. V životě jsem vás neviděl. Můžete se jmenovat Perry Helmar anebo taky Eric Hagh; mám jenom vaše slovo. Všechno, co jste mi řekl, může být pravda, anebo lež. Rád bych, aby vám pan Goodwin zavolal do práce a aby zašel do bytu vaší svěřenky a promluvil si s její služebnou. Dokáže být smělý, ale nikoli troufalý. Chcete-li detektiva, který se bezhlavě vrhne do případu na žádost někoho, koho nezná, pan Goodwin vám nadiktuje pár jmen a adres.“

Helmar byl dost neústupný a kontroval několika námitkami a návrhy. Co se týče ověření jeho totožnosti a dobrých úmyslů, můžeme prý zavolat Richardu A. Williamsonovi. Pokud jde o návštěvu bytu jeho svěřenky a rozhovoru s její služebnou, mohu to udělat zrovna tak dnes večer jako zítra ráno. Wolfe se však vyjádřil, že mě do rána nemůže postrádat, protože musíme společně dumat nad závažným problémem, a že čím dřív Helmar odejde a nechá nás dumat, tím líp.

Konečně odešel. Vrátil fotografie do aktovky, vrazil si ji pod paži a v hale mi dovolil, abych mu podal z věšáku klobouk a otevřel mu dveře.

Vrátil jsem se k pracovně, ale dovnitř jsem se nedostal. Přecházel jsem přes práh, když na mě Wolfe štěkl: „Přiveďte ji dolů!“

Zastavil jsem se. „No dobře. Mám jí ale něco říct?“

„Ne. Prostě ji sem přiveďte.“

Zaváhal jsem a rozvažoval, jak to navléct. „Patří přece mně. To, že jsem ji vzal nahoru a zamkl ji v pokoji, byl čistě můj nápad. Kdybych vás požádal o radu, vyrazil byste ji. Řekl jste mi, abych jí vrátil prašule a zbavil se jí. Je moje. S informacemi, které laskavě dodal Helmar, by vaši drsnost nejspíš nesnesla. Vyhrazuju si právo, pokud a až uvážím za vhodné, jít nahoru, vzít jí zavazadla a vyprovodit ji ven.“

Zachechtal se. Nedělá to často a ani po těch dlouhých letech, která jsem s ním strávil, nedokážu jeho smích přesně definovat. Mohl znamenat cokoli, od škodolibé radosti po přiznání, že přehlídce velím já. Stál jsem a tři vteřiny jsem se na něj díval, dávaje mu šanci, aby mi to vyložil, jestli chce, ale zjevně nechtěl, a tak jsem se otočil a odkráčel ke schodům, vylezl do druhého patra, vsunul klíč do zámku, otočil jím, zaklepal a ohlásil se jménem. Její hlas mě pozval dál a já tedy otevřel dveře a vstoupil.

Byla hezky zabydlená. Jedna postel byla rozestlaná a přehoz ležel úhledně složený na druhé posteli. V modré košilce a bosa seděla za stolem u okna a prováděla cosi se svými nehty. Vypadala menší než předtím v těch broskvových šatech, a mladší.

„Myslela jsem, že už nepřijdete,“

řekla bez výčitky v hlase.

„Ještě deset minut a jdu si lehnout.“

„O tom pochybuju. Budete se muset obléct. Pan Wolfe chce, abyste přišla do pracovny.“

„Teď?“

„Teď.“

„Proč nemůže přijít sem nahoru?“

Podíval jsem se na ni. Pro mě byla v tomhle rouchu potěchou pro oko, pro Wolfa, v jeho vlastním domě, by byla symbolem nestoudnosti. „Protože na tomhle patře není jediné křeslo, do kterého by se vešel. Počkám venku.“

Šel jsem na chodbu a přivřel za sebou dveře. Neskákal jsem radostí, ani pýchou. Jistě, to já jsem se chytil na něco, z čeho se nám vyklubala možnost vydělat deset táců, ale neviděl jsem žádný přijatelný způsob, jak je zkasírovat, a neměl jsem tušení, jak se rozhodne Wolfe. Když jsem mu sdělil své mínění, zařehtal se.

Byla oblečená natotata, což její hodnotu ještě zvýšilo. Vyšla, už zase v broskvových šatech, přistoupila ke mně a zeptala se: „Je hodně naštvaný?“

Neřekl jsem jí nic, co by ji vyděsilo. Schodiště je dost široké pro dva, a tak jsme po něm sestupovali bok po boku a ona se mě přitom přidržovala za paži. Přišlo mi to tak nějak vhodné. Řekl jsem před chvílí Wolfovi, že je moje, čímž jsem vzal na sebe jistou povinnost, ale zároveň se domohl i určité výsady. Je možné, že jsem se při vstupu do pracovny trochu nafoukl, třebaže to bylo bezděčné.

Nakráčela k jeho stolu, natáhla ruku a srdečně mu řekla: „Vypadáte přesně tak, jak jsem si vás představovala! Já bych –“

Zarazila se, protože její slova narážela na ledovou kru. Nepohnul brvou a výraz v jeho tváři nebyl sice útočný, ale srdečný rozhodně taký ne. Vycouvala.

Promluvil. „Nepodám vám ruku, jelikož byste to mohla později považovat za nerozumné. Uvidíme. Posaďte se, slečno Eadsová.“

Zvládla to výborně, napadlo mě. Není zrovna příjemné, když vám někdo odmítne nabídnutou ruku, ať už z jakýchkoli důvodů. Couvla, zrudla, otevřela a zase zavřela ústa, letmo pohlédla na mě a zpátky na Wolfa. Zřejmě došla k názoru, že je žádoucí projevit zdrženlivost. Zamířila k červenému koženému křeslu. Těsně před ním se však náhle prudce otočila a zeptala se: „Jak jste mě to oslovil?“

„Vaším jménem. Eadsová.“

Ohromeně na něho zírala. Přesunula upřený pohled na mě. „Jak to?“

zeptala se. „Proč jste mi nic neřekl? Ale jak to víte?“

„Koukejte,“

obrátil jsem se na ni, „bylo jasné, že to pro vás bude šok, takže co na tom, jestli jsem ho měl způsobit já nebo on? Posaďte se a nějak se s tím smiřte.“

„Vždyť jste ale nemohl…“

Zbytek věty se vytratil do ztracena. Posadila se. Její podivuhodné oči se obrátily na Wolfa. „Ne že by v tom byl velký rozdíl. Předpokládám, že vám budu muset zaplatit víc, což jsem ale stejně byla ochotná, jak jsem řekla panu Goodwinovi.“

Wolfe přikývl. „A on vám řekl, že peníze, které jste mu dala, bere nezávazně, pod podmínkou, že budu souhlasit. Archie, přineste je, prosím vás, a vraťte je.“

Přirozeně jsem to očekával a rozhodl jsem se, že nebudu protestovat. Pokud jsem se totiž štajfoval, musel jsem k tomu mít pádné důvody. Vstal jsem tedy, přešel k sejfu, otevřel ho, vytáhl těch sedm nových padesátek, šel k Priscille a podal jí je. Nehnula rukou.

„Vezměte si je,“

radil jsem jí. „Jestli se chcete handrkovat, tak musíte jinam.“

Hodil jsem jí je do klína a vrátil se ke svému křeslu. Když jsem se posadil, promluvil Wolfe.

„Vaše přítomnost zde, slečno Eadsová, je absurdní. Toto není ani penzión, ani útulek pro hysterické ženy; je to můj –“

„Nejsem hysterická!“

„Výborně, beru to zpět. Není to útulek pro nehysterické ženy; je to můj úřad a můj domov. Skutečnost, že jste sem přišla a žádala, aby vám zde bylo dovoleno týden pobývat, spát a jíst v pokoji, který se nachází přímo nad mým, aniž jste odhalila svoji totožnost či jakoukoli okolnost, která vás k tomu donutila, je groteskní. Pan Goodwin to věděl a byla byste promptně vykázána, kdyby ho nenapadlo, že využije vás a vašeho fantastického požadavku k tomu, aby mě popíchl, a pochopitelně kdybyste také nebyla mladá a krásná. Jelikož se takto rozhodl, a vy neobyčejně půvabná jste, skutečně vás zavedl nahoru, pomohl vám vybalit, dostala jste do pokoje občerstvení, navečeřela jste se, celá moje domácnost byla vzhůru nohama. Potom…“

„Mrzí mě to.“

Priscillina tvář byla jako vlčí mák, a ne na-růžověle uzardělá. „Je mi to velice líto. Okamžitě odejdu.“

Vstávala.

Wolfe jí naznačil dlaní, aby zůstala sedět. „Buďte tak laskavá. Situace se poněkud změnila. Měli jsme návštěvu. Odešla odsud teprve před půlhodinou. Nějaký Perry Helmar.“

Zalapala po dechu. „Perry!“

Padla zpátky do křesla. „Vy jste mu řekl, že jsem tady!“

„Ne.“

Wolfe byl odměřený. „Byl ve vašem bytě, zjistil, že nejste doma a našel vzkaz, který jste mu nechala, vy jste mu nechala vzkaz?“

„Já, ano.“

„Když ho našel a zjistil, že jste zmizela, přišel rovnou sem. Chtěl si mě najmout, abych vás našel. Pověděl mi o vašich blížících se pětadvacetinách a o dopise, který nedávno obdržel od vašeho bývalého manžela, toho času ve Venezuele. Dopis se týká jistého dokumentu, který jste kdysi podepsala a jímž mu dáváte polovinu svého majetku. Vy jste takový dokument opravdu podepsala?“

„Ano.“

„Nebylo to pošetilé?“

„Ano, jenomže tenkrát jsem byla pošetilá, takže jsem logicky jednala pošetile.“

„Dobře. Když se pan Goodwin podíval na vaše fotografie, které pan Helmar přinesl, pochopitelně vás poznal a podařilo se mu naznačit mi tuto skutečnost, aniž by cokoli prozradil panu Helmarovi. Pan Helmar však již tehdy vyslovil konečný návrh. Nabídl mi deset tisíc dolarů plus úhradu výdajů, jestliže mu vás předám v New Yorku, živou a zdravou, do rána třicátého června.“

„Jestli mě předáte?“

Priscilla se zasmála, ale ne moc vesele.

„To jsou jeho slova.“

Wolfe se pohodlně opřel a špičkou prstu si drhl ret. „Jakmile pan Goodwin poznal, kdo je na fotografiích, a dal mi to na vědomí, ocitl jsem se pochopitelně v paradoxní situaci. Vydělávám si na živobytí a na udržování nákladné domácnosti coby soukromý detektiv. Nemohu si dovolit žádnou donkichotiádu. Jestliže je mi nabídnut odpovídající honorář za řádnou práci v mé profesi, neodmítnu ji. Potřebuji ty peníze. Tak. Nějaký člověk, kterého jsem jaktěživ neviděl, sem tedy přijde a nabídne mi deset tisíc dolarů, abych vypátral a předal jistou věc do jistého termínu, a ta věc je náhodou, čirou náhodou, zamčena v jednom pokoji mého domu. Existuje nějaký důvod, proč bych mu to neměl prozradit a shrábnout svůj honorář?“

„Chápu.“

Pevně stiskla rty. Vzápětí vystrčila špičku jazyka a zarejdila s ním z levého koutku úst do pravého a zpátky. „Takhle to tedy je. Štěstí, že přinesl fotografie, na kterých mě pan Goodwin poznal, viďte?“

Otočila se pohledem na mě. „Asi bych vám měla poblahopřát, že pane Goodwine?“

„To ještě není tak jisté,“

zabručel jsem. „Nechte si to na později.“

„Připouštím,“

řekl jí Wolfe, „že kdybych od vás přijal pověření, anebo kdyby pan Goodwin jakožto můj zástupce přijal od vás peníze bez jakékoli výhrady, byl bych vázán vašimi zájmy, a proto bych nemohl uvažovat o nabídce pana Helmara. Avšak žádný závazek zde neexistuje. Nejsem vám naprosto ničím povinován. Neexistovala žádná právní, profesní ani etická překážka, která by mi mohla zabránit, abych mu vás prozradil a žádal vyplacení honoráře, avšak, ať to čert vezme, šlo tu také o moji hrdost. A stále jde. Nemohu to udělat. A rovněž nemohu pominout pana Goodwina. Vytkl jsem mu, že vás sem nasadil, a řekl jsem mu, aby se vás zbavil, a když teď za vás vezmu výkupné, bude to s ním po všech stránkách k nevydržení.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Neměl jsem tedy v žádném případě štěstí, že jste si za útočiště vybrala můj dům. Kdybyste šla kamkoli jinam, pan Helmar by si mě musel přijít najmout, abych vás našel, já bych tu práci přijal a určitě bych si svůj honorář zasloužil. Moje hrdost mi sice brání těžit z vaší přítomnosti, která je dílem náhody a zásluhou pana Goodwina, ovšem můj soukromý zájem mi nedovoluje, abych kvůli vám utrpěl ztrátu, a to značnou ztrátu –, a proto mám pro vás dva návrhy, z nichž si můžete vybrat. První je prostý. Když jste přemlouvala pana Goodwina, abyste tady mohla zůstat, řekla jste mu něco v tom smyslu, že zaplatíte v podstatě jakoukoli částku. Prý jste doslova uvedla: ‚Kolik si řeknete.‘ Mluvila jste s ním coby s mým prostředníkem, tudíž jakoby se mnou. Říkám vám tedy deset tisíc dolarů.“

Zírala na něj s vysoko zvednutým obočím. „Chcete říct, že vám já zaplatím deset tisíc dolarů?“

„Ano. Dovoluji si poznamenat toto: domnívám se, že peníze přijdou každopádně od vás, ať přímo nebo nepřímo. Pokud má pan Helmar, jakožto správce vašeho majetku, při rozhodování volnou ruku, a to nejspíš má, je více než pravděpodobné, že peníze na vaše vypátrání by pocházely ze zmíněného majetku, takže vlastně…“

„Ale to je vydírání!“

„Pochybuji, zda můžete správně…“

„To je vydírání! Jinými slovy říkáte, že když vám nezaplatím deset tisíc, prozradíte Perrymu Helmarovi, že jsem tady, a dostanete je od něho!“

„Nic takového netvrdím.“

Wolfe neztrácel trpělivost. „Řekl jsem, že mám dva návrhy. Pokud se vám nezamlouvá tento, zde je jiný.“

Pohlédl na nástěnné hodiny. „Je za pět minut čtvrt na dvanáct. Pan Goodwin vám pomohl vybalit, může vám pomoci zabalit. Za pět minut můžete být i se zavazadly venku a nikdo vás nebude sledovat. Nepodíváme se ani z okna, abychom viděli, kterým směrem odcházíte. Na deset hodin a pětačtyřicet minut zapomeneme na to, že existujete. Na konci této lhůty, to jest zítra v deset hodin dopoledne, zavolám panu Helmarovi, přijmu práci za podmínek, které mi navrhl, a začnu vás hledat.“

Wolfe zatřepetal rukou. „Připadalo mi nevkusné muset vám nabídnout, že si vezmu peníze přímo od vás, a ne prostřednictvím pana Helmara, ale měl jsem pocit, že si tu úvahu zasloužíte. Jsem rád, že ji považujete za vydírání, jelikož rád předstírám, že si zasloužím alespoň zlomek toho, kolik vydělám; avšak ta nabídka platí do deseti dopoledne, kdybyste se náhodou rozhodla, že je vám milejší než tahle hra na schovávanou.“

„Žádných deset tisíc dolarů vám nezaplatím!“

Měla bradu nahoře.

„Výborně.“

„To je nesmysl!“

„Souhlasím. Ovšem nepřipadá mi o nic méně nesmyslný než ta druhá alternativa. Až odtud odejdete, můžete jít rovnou domů, zavolat panu Helmarovi, že jste u sebe a že se uvidíte zítra dopoledne. Pak si můžete jít lehnout a nechat mě, abych se místo večeře šel klouzat. Budu to muset risknout, nic jiného se s tím nedá dělat.“

„Nepůjdu domů a nikomu volat nebudu.“

„Jak je libo.“

Wolfe mrkl na hodiny. „Je čtvrt na dvanáct. Nemůžete ztrácet čas, pokud mi to nechcete ulehčit. Archie, přinesl byste laskavě mladé dámě zavazadla?“

Beze spěchu jsem se zvedl. Situace byla velmi neuspokojivá, ale jak jsem ji mohl změnit? Priscilla nečekala. Byla už na nohou a říkala: „Děkuji, zvládnu to sama.“

A vzápětí odešla.

Díval jsem se, jak jde předsíní ke schodům, a pak jsem se otočil k Wolfovi. „Připomíná mi to spíš ‚běž, ovečko, běž,‘ jak jsme tomu říkali v Ohiu. Tak volali pastevci na ovce, běžte, ovečky, běžte!‘ Měla by to být vzrušující hra plná legrace, ale já mám pocit… asi bych vám měl říct, ještě než odejde, že si nejsem tak docela jist, že ji budu chtít hrát. Třeba mi budete muset dát padáka.“

„Dejte si odchod,“

zamumlal jenom.

Do schodů jsem šel zvolna, jelikož jsem si myslel, že nebude chtít, abych jí pomáhal skládat košilky. Dveře do jižního pokoje byly dokořán.

„Můžu dál?“

houkl jsem z odpočívadla.

„Neobtěžujte se,“

dolehl ke mně její hlas. „Poradím si.“

Měla napilno. Zastavil jsem se na prahu. Kufr, otevřený na polici, byl ze tří čtvrtin plný. Určitě by se s ní prima cestovalo, napadlo mě. Aniž na mě pohlédla, svižně a efektivně kufr doložila a začala ládovat krabici na klobouky.

„Pozor na peníze,“

řekl jsem. „Máte jich u sebe hodně. Nedávejte je hlídat žádnému cizímu člověku.“

„Posíláte sestřičku na tábor?“

zeptala se a ani na mě nepohlédla. Možná si mě dobírala, ale moc jednoznačné to nebylo.

„Jo. Dole jste říkala, že byste mi asi měla pogratulovat, a já jsem vás prosil, abyste si to nechala na později. Pochybuju, že si to zasloužím.“

„Asi ne. Beru to zpátky.“

Zatáhla zip kolem celé krabice, oblékla si sako, nasadila klobouk a vzala ze stolu kabelku. Sáhla po krabici na klobouky, ale tu už jsem měl v ruce já, stejně jako kufr. Šla první a já za ní. Dole v předsíni se jediným pohledem neotřela o pracovnu, když jsme kolem ní procházeli. Já jsem ale dovnitř nahlédl a viděl jsem Wolfa, jak sedí se zavřenýma očima u stolu, pohodlně rozvalený v křesle. Když jsem měl venkovní dveře otevřené, chtěla si vzít zavazadla, ale já je nepustil. Mermomocí je chtěla nést, ale já taky, a jelikož jsem vážil víc, vyhrál jsem. Na chodníku jsme zabočili vlevo, došli k Desáté avenui a přešli na druhou stranu.

„Nepoznamenám si značku a číslo taxíku,“

řekl jsem jí, „a pokud ano, nikomu je neoznámím. Neslibuju vám ale, že natrvalo zapomenu vaše jméno. Jednou mě třeba napadne, že se vás na něco budu chtít zeptat. Jestli vás do třicátého června neuvidím, všechno nejlepší k narozeninám.“

Za této situace, ne zrovna sentimentální, ale ani ne nesmiřitelné, jsme se rozloučili. Díval jsem se za taxíkem odjíždějícím směrem z centra a pak jsem se vydal zpátky domů. Čekal jsem prodlouženou s Wol fem, ale nijak jsem se na ni netěšil. Zajímavá situace to je, připouštím, ale vůbec jsem si nebyl jistý, že se mi líbí role, kterou v ní hraji. Zjistil jsem však, že je mi dovoleno, abych se na to vyspal. Než jsem se vrátil, Wolfe už byl v posteli, což mi náramně vyhovovalo.

Příštího rána, to jest v úterý, došlo k roztržce. Jako obvykle jsem se v kuchyni ládoval pomerančovou šťávou, lívanci, grilovanou šunkou z Georgie, medem, kávou a melounem, který jsem opět zalil dalším šálkem kávy, když vtom se vrátil Fritz, který právě odnesl Wolfovi podnos se snídaní, a řekl mi, že mám jít nahoru. Na tom nebylo nic divného. Jelikož Wolfe nescházel dolů dřív než po návštěvě skleníků, kam se odebíral v devět hodin, obvykle pro mě posílal, pokud měl nějaké instrukce, které nechtěl svěřovat domácímu telefonu. Fritz neřekl, že by padlo slovo o naléhavosti, a proto jsem v poklidu dopil svůj druhý šálek kávy a vyšel do patra do Wolfova pokoje, který se nacházel přímo pod tím, v němž nespala Priscilla. Byl už po snídani a stál u okna ve svých dvou akrech žlutého pyžama a masíroval si špičkami prstů kůži na hlavě. Popřál jsem mu dobré jitro a on byl tak slušný, že mi na pozdrav odpověděl.

„Kolik je hodin?“

zeptal se.

V pokoji byly dvoje hodiny, jedny na jeho nočním stolku a jedny na stěně ani ne tři metry od místa, kde stál, ale já jsem mu vyhověl a mrknul jsem se na hodinky.

„Osm třicet dva.“

„Buďte tak hodný a přesně v deset zavolejte do práce panu Helmarovi a přepojte mi ho nahoru. Nemělo by význam, abyste za ním chodil, protože máme víc informací než on. Mezitím by neškodilo zavolat do bytu slečny Eadsové, jestli je doma. Pokud jste to již neudělal?“

„Ne, pane.“

„Tak to zkuste. Pokud není doma, měli bychom být připraveni neztrácet čas. Okamžitě se spojte se Saulem, Fredem a Orriem a řekněte jim, ať jsou pokud možno do jedenácti tady.“

Zavrtěl jsem hlavou, lítostivě, ale rozhodně. „Ne, pane. Upozorňoval jsem vás, že mě možná budete muset propustit. Neodmítám se účastnit hry, ale s žádným švindlem vám pomáhat nebudu. Řekl jste jí, že do deseti dneska dopoledne zapomeneme, že existuje. Já jsem to udělal. Nemám tušení, o kom nebo o čem mluvíte. Mám v deset přijít nahoru, jestli pro mě nebudete mít nějaké instrukce?“

„Ne,“

štěkl a zamířil ke koupelně. Když došel ke dveřím, houkl na mě přes rameno: „Totiž ano!“

a zmizel uvnitř. Abych ušetřil Fritzovi cestu, vzal jsem s sebou dolů podnos od snídaně.

Obyčejně, pokud nepracujeme na nějakém případu, nechodím do pracovny dříve, než přijde ranní pošta, což je mezi tři čtvrtě na devět a devátou. Když tedy krátce před devátou zazvonil zvonek u dveří, byl jsem stále ještě v kuchyni a bavil se s Fritzem o utkání mezi Giants a Dodgers. Cestou přes halu k domovním dveřím jsem zkoprněl, když jsem přes sklo, průhledné jenom z jedné strany, uviděl, kdo za nimi stojí.

Pouze podávám zprávu. Pokud vím, žádné elektrony nevystřelily ani jedním, ani druhým směrem, když jsem poprvé upřel zrak na Priscillu Eadsovou, ani jsem nepocítil závrať nebo mdloby během jednání s ní, avšak pravdou zůstává, že jsem jaktěživ neměl bezprostřednější ani silnější předtuchy, než byly ty dvě, které s ní souvisely. V pondělí večer, než Helmar stačil vyslovit sotva víc než dvacet slov o své svěřenkyni, řekl jsem si v duchu: „Ta holka je nahoře.“

Věděl jsem to. V úterý ráno, když jsem na schodech přede dveřmi uviděl inspektora Cramera z Manhattanského oddělení vražd, řekl jsem si: „Ta holka je mrtvá.“

Věděl jsem to. Zarazil jsem se a trvalo asi tři vteřiny, než jsem opět vykročil otevřít dveře.

Pozdravil jsem ho. „Dobrý den, Goodwine,“

řekl a ráznými kroky zamířil kolem mě rovnou do pracovny. Šel jsem za ním a přešel jsem ke svému stolu. Všiml jsem si, že si nesedá do červené kožené klubovky, ale do žluté, čímž naznačil, že tentokrát se jedná o mě, a ne o Wolfa. Řekl jsem mu, že Wolfe bude k mání nejdřív za dvě hodiny, což ovšem věděl, jelikož znal Wolfův časový plán stejně dobře jako já.

„Spokojíte se se mnou?“

zeptal jsem se.

„Pro začátek ano,“

zavrčel. „Včera v noci byla zavražděna žena a na jejích zavazadlech jsou vaše čerstvé otisky prstů. Jak se tam dostaly?“

Podíval jsem se mu do očí. „Jdete na to špatně,“

namítl jsem.

„Mé otisky prstů by se daly nalézt na dámských zavazadlech od Maine po Kalifornii. Jméno, adresu a popis zavazadel?“

„Priscilla Eadsová, šest set osmnáct, Východní Sedmdesátá čtvrtá ulice. Kufr a krabice na klobouky, obojí ze světle hnědé kůže.“

„Byla zavražděna?“

„Ano. Vaše otisky byly čerstvé. Jak to?“

Inspektor Cramer nebyl sice žádný Laurence Olivier, ale do té doby bych o něm nikdy neřekl, že je ošklivý. Jenomže mě v té chvíli najednou napadlo, že je ošklivý. Jeho velký oválný obličej v létě vždycky ještě víc rudnul a vypadal opuchlejší, což mělo za následek, že se jeho oči zdály menší, avšak o nic méně bystré a ostražité.

„Jako pavián,“

řekl jsem.

„Co to?“

„Ale nic.“

Otočil jsem se a zmáčkl jsem tlačítko skleníku na domácím telefonu. Za okamžik se Wolfe ozval.

„Je tady inspektor Cramer,“

řekl jsem mu. „Byla zavražděna nějaká Priscilla Eadsová a Cramer tvrdí, že na jejích zavazadlech jsou mé otisky prstů, a chce vědět, jak se tam dostaly. Slyšel jsem někdy o ní?“

„A kruci!“

„Ano, pane. Taky si to myslím. Chcete přijít dolů?“

„Ne.“

„Máme jít nahoru?“

„Ne. Víte tolik, co já?“

„To jistě. Takže to mám vybalit?“

„Samozřejmě. Proč ne?“

„Jo, proč ne. Vždyť je mrtvá.“

Zavěsil jsem a obrátil jsem se ke Cramerovi.

4.

Jsem nakloněn věřit tomu, že Cramer ve většině ohledů Wolfovi poměrně dobře rozumí. Ve většině, ale ne ve všech. Kupříkladu zveličuje Wolfův apetýt k penězům, což je podle mého přirozené, jelikož budete-li si nadále udržovat postavení poctivého policajta, kterým skutečně je, nejvyšší možné služné, s jakým může počítat, je o poznání nižší než částka, jakou já dostávám od Wolfa, zatímco Wolfův roční příjem se počítá na statisíce. Připouštím, že Wolfe se nevěnuje podnikání kvůli mým krásným očím, ale na druhé straně umí být poměrně velkorysý a tu a tam nechá odejít zákazníka s desetníkem na autobus, nebo dokonce s dolarem na taxi.

Cramer nicméně tento dojem nemá, a když se dozvěděl, že nemáme žádného klienta, který by byl jakýmkoli způsobem zapleten s Priscillou Eadsovou, teď když byla mrtvá, a zjevně se nám ani žádný, a tudíž ani žádný honorář, který by bylo třeba zabezpečit, nerýsuje na obzoru, začal mě oslovovat křestním jménem, což už se sice předtím stalo, ale ne tak často. Poděkoval mi za informace, které jsem mu poskytl, drobným úhledným rukopisem popsal asi tucet stránek poznámkami a vyptával se mě na spoustu věcí, ne že by o mých odpovědích pochyboval, jen si je chtěl ještě lépe osvětlit. Utrousil však jednu dobře cílenou poznámku o tom, co nazýval naším uskokem vůči Helmarovi, když jsme měli jeho svěřenkyni u nás doma, ale tu jsem odmrštil.

„No dobře,“

řekl jsem mu, „jak chcete. Přišla sem bez pozvání, stejně jako on. Ani s jedním jsme se na ničem nedohodli. Chtěli něco, co nemohli dostat. Rád si poslechnu, jak byste si v té situaci poradil vy.“

„Nejsem takový génius jako Wolfe. Je možné, že Helmarovu nabídku nemohl přijmout pro přílišné zaneprázdnění.“

„A čím by asi tak zalepil výplaty? Když už je řeč o zaneprázdněnosti, máte vy tolik práce, abyste nemohl odpovědět na jednu otázku občana s dobrou pověstí?“

Podíval se na hodinky. „V půl jedenácté mám být u státního návladního.“

„Takže máme ještě pár hodin, každopádně minut. Proč vám tak záleželo na tom, kdy přesně odsud Helmar odešel? Bylo chvilku po desáté a slečna Eadsová odešla o více než hodinu později.“

„E-heh.“

Vytáhl doutník. „Jaké noviny čtete?“

„Timesy, ale dneska jsem se kouknul jenom na první stránku a na sport.“

„Do Timesů se to nedostalo. Včera v noci krátce po jedné bylo v jednom vestibulu na Východní Devětadvacáté ulici nalezeno tělo ženy. Byla uškrcena nějakou šňůrou, ne moc silnou. Měli jsme potíže s identifikací, protože jí byla odcizena kabelka, ale bydlela v nedalekém činžovním domě, a tak to netrvalo moc dlouho. Jmenovala se Margareta Fomosová a pracovala jako služebná u slečny Priscilly Eadsové na Sedmdesáté čtvrté ulici. Pracovala tam sice na plný úvazek, ale bydlela na Devětadvacáté ulici se svým manželem. Obyčejně se vracela domů kolem deváté, ale včera večer zatelefonovala svému manželovi, že přijde až kolem jedenácté. Vycítil prý v jejím hlase nervozitu, ale když se jí zeptal na důvod, řekla mu, že mu to poví, až přijde domů.“

„Takže byla zabita okolo jedenácté?“

„To se neví. Ten činžák na Sedmdesáté čtvrté je soukromý dům s luxusními byty, na každém patře je jeden, jenom slečna Eadsová měla horní dvě patra, a výtah je samoobslužný, takže v domě není žádný personál, který by sledoval, kdo vchází a kdo vychází. Podle koronera nastala smrt mezi půl jedenáctou a půlnocí.“

Cramer pohlédl na hodinky, vrazil si doutník mezi zuby do levého koutku úst a stiskl rty. Nikdy si žádný nezapálil. „Byl jsem doma v posteli. Případ převzal Rowcliff. Nasadil na to čtyři muže, kteří prováděli běžnou vyšetřovací práci, a okolo čtvrté jeden z nich, mladíček jménem Auerbach, došel k názoru, že má mozek a že by ho taky mohl použít. Napadlo ho, že ještě neslyšel o zloději dámských kabelek, který by svou obět uškrtil, a přitom nic nenasvědčovalo tomu, že by se ji pokoušel znásilnit. Co na ní nebo na obsahu její kabelky vyprovokovalo pachatele k tomu, že ji uškrtil? Podle výpovědi jejího manžela nic. Avšak když s jeho pomocí sestavoval Auerbach seznam předmětů, které v té kabelce mohla mít, přišlo mu, že jeden z nich stojí za úvahu, klíče od bytu, kde pracovala.“

„Ten hoch vás jednou připraví o místo.“

„Rád mu ho přenechám už teď. Odjel na Sedmdesátou čtvrtou ulici a zazvonil u bytu slečny Eadsové, ale nikdo mu neotevřel. Sehnal správce, přiměl ho, aby mu byt otevřel a porozhlédl se kolem. Na podlaze leželo tělo Priscilly Eadsové, na prahu mezi koupelnou a halou. Byla udeřena do spánku pohrabáčem z krbu a potom uškrcena nějakou šňůrou, ne moc silnou. Její klobouk ležel opodál a měla na sobě sako. Je tedy pravděpodobné, že na ni už čekal, když přišla. Budeme moudřejší, až najdeme toho taxikáře, což by s tím, co jste mi řekl, nemělo trvat dlouho. Podle koronera nastala smrt mezi jednou a druhou.“

„V tom případě nejela rovnou domů. Jak už jsem řekl, posadil jsem ji do taxíku asi dvacet minut před půlnocí.“

„Já vím. Auerbach se spojil s Rowcliffem a mládenci přijeli a pustili se do práce. Množství otisků prstů bylo podprůměrné, paní Fomosová se zřejmě zdatně oháněla prachovkou a hadrem, a nejlepší ze všech byla čerstvá snůška na zavazadlech. Když vyšlo najevo, že jsou vaše, Rowcliff mi zavolal a já jsem se rozhodl, že se tady cestou k nám zastavím. Vůbec to totiž s Wol fem neumí a vy na něho máte asi takový účinek jako žihadlo na psí čumák.“

„Jednou popíšu já, jaký účinek má on na mě.“

„Raději ne.“

Cramer se podíval na hodinky. „Měl jsem původně v úmyslu promluvit s Wol fem, ale vím, jak nesnáší, když ho někdo vyrušuje u kytiček kvůli takové prkotině jako je vražda, a proto jsem se rozhodl, že si to raději poslechnu od vás, hlavně když mi to řeknete.“

„Řekl jsem vám všechno.“

„Věřím vám, pro změnu.“

Zvedl se z křesla. „Zvlášť když nemá momentálně klienta a žádného ani v dohledu nevidím. Bude mít sakra špatnou náladu, a to vám nezávidím. Půjdu. Jistě chápete, že jste důležitý svědek a že byste měl být případně k dispozici.“

Řekl jsem, že budu.

Vyprovodil jsem Cramera a vracel jsem se předsíní. Už už jsem překračoval práh pracovny, ale vtom jsem se zarazil, otočil na podpatku a zamířil ke schodům. Vyšel jsem do druhého patra, zašel do jižního pokoje, stoupl jsem si doprostřed a rozhlédl se kolem. Fritz tam dosud nebyl a postel byla rozestlaná tak, jak ji Priscilla zanechala, se složeným přehozem na vedlejší posteli. Nadzvedl jsem ho, podíval se pod něj a opět jsem ho pustil. Podíval jsem se pod polštář na rozestlané posteli. Přešel jsem k velkému toaletnímu stolku mezi okny a začal jsem otevírat a zavírat zásuvky.

Tak úplně jsem se nezbláznil. Byl jsem vyškolený a zkušený detektiv, stala se vražda, o kterou jsem se zajímal a o které jsem se chtěl dozvědět víc, a nejblíž, jak jsem se k ní v té chvíli mohl dostat, byl tento pokoj, o němž si Priscilla myslela, že v něm bude spát a snídat. Ani v nejmenším jsem nečekal, že najdu něco, co mi pomůže, a proto jsem nebyl zklamán, že jsem nenašel nic. A právě v tom okamžiku jsem přece jen něco našel. Na poličce v koupelně ležel zubní kartáček a špinavý kapesník. Odnesl jsem je do svého pokoje a položil je na šatník, mám je dodnes, v zásuvce, kde mám uloženou sbírku vybraných profesionálních relikvií.

Nemělo smysl chodit nahoru do skleníku a začít se hašteřit, a proto jsem šel dolů do pracovny, otevřel ranní poštu a zabýval se běžnými každodenními povinnostmi. O chvíli později, když jsem si uvědomil, že zapisuju termín klíčení druhu cymbidium holfordianum na kartu s hlavičkou cymbidium pauwelsi, dospěl jsem k názoru, že na úředničinu nemám náladu, vrátil jsem všechno do šanonů, posadil jsem se a prohlížel jsem si prsty u nohou. Chtěl jsem vědět čtyři tisíce věcí a znal jsem lidi, z kterých jsem už mohl něco vytáhnout, jako kupříkladu seržanta Purleyho Stebbinse nebo Lona Cohena z deníku Gazette, jenomže, konec konců, pracovna i telefon patřily Neru Wolfovi.

V jedenáct sešel dolů, vstoupil do pracovny, přešel ke svému psacímu stolu, uvelebil se v křesle a letmo projel očima hromádku dopisů, kterou jsem mu tam položil pod těžítko. Nebylo mezi nimi nic moc zajímavého a rozhodně nic neodkladného. Naklonil hlavu na stranu, zaměřil na mě pohled a pronesl:

„Čekal bych od vás, že si podle dohody přijdete v deset hodin pro instrukce.“

Přikývl jsem. „Já vím, jenomže Cramer odešel až pět minut po desáté a mně bylo jasné, jak byste reagoval. Zajímají vás detaily?“

„Spusťte.“

Řekl jsem mu, co jsem se dozvěděl od Cramera. Když jsem skončil, seděl, dlouho mlčel a mračil se na mě přivřenýma očima. Konečně promluvil:

„Vylíčil jste Cramerovi všech no?“^

„Jistě. Řekl jste, abych se nežinýroval.“

„Ano. Pan Helmar se tedy brzy dozví, pokud to už neví teď, o naší válečné lsti, a pochybuji, že stojí za námahu s ním komunikovat. Chtěl svoji svěřenku živou a zdravou, alespoň to tvrdil –, což nepřichází v úvahu.“

Vznesl jsem drobnou námitku. „Jenomže on je náš jediný kontakt a bez ohledu na to, jak je naštvaný, můžeme začít u něho. Někde a u někoho začít musíme.“

„Začít?“

Byl mrzutý. „Začít co? Pro koho? Žádného klienta nemáme. Není co začínat.“

Nejjednodušší by bylo bez velkých cavyků se nakrknout, což by byla jistá satisfakce, jenomže co pak? Ovládl jsem se a nezvýšil jsem hlas:

„Nepopírám, že je to způsob, jakým se lze na celou záležitost dívat, ale pouze jeden, a přitom existuje nejméně jeden další. Tenhle: byla tady a chtěla zůstat, ale my jsme ji vykopli a někdo ji zabil. Myslel bych si, že se to nějak dotkne vaší hrdosti, o které jste hovořil včera večer. Myslel bych si, že máte něco do začátku, vyšetřování vraždy. A máte taky klienta, svoji hrdost.“

„Nesmysl!“

„Možná.“

Zůstal jsem klidný. „Rád bych vám zevrubně vysvětlil, proč si myslím, že je na nás, abychom dopadli toho, kdo zabil Priscillu Eadsovou, ale nechci za každou cenu plýtvat vaším časem ani svým dechem. Bylo by to k něčemu dobré?“

„Ne.“

„Nenecháte si to ani projít hlavou?“

„A proč?“

Mávl rukou. „Nejsem vázán žádnou povinností a není mi nabízena žádná odměna. Ne.“

„Dobře,“

vstal jsem. „Tušil jsem, jak to dopadne. Uvědomte si, že mám svůj osobní problém, který se liší od vašeho. Kdybych ji odmítl a vypakoval včera odpoledne, jakmile jsem zjistil, co chce, byla by dneska v márnici? Pochybuju. Když jste přišel dolů a já jsem vám ji prásknul, řekl jste mi, ať ji do večeře vystrnadím z domu. Kdybych to udělal, byla by teď v márnici? Nejspíš ne. Byla to stoprocentně moje vina, že odešla teprve krátce před půlnocí a že se rozhodla jít domů, ať už z jakéhokoli důvodu. Možná jenom proto, aby se převlékla a přibalila jiná zavazadla, anebo si to všechno rozmyslela, každopádně šla domů a slízla to. To je můj osobní problém.“

„Archie.“

Byl nevrlý. „Nikdo si nemůže přičítat odpovědnost za následky svých slabin, obzvláště těch, které sdílí se všemi svými bližními, jako je například nedostatek vševědoucnosti. Je obvyklým klamem domnívat se, že to, co nevíme, nám nemůže ublížit; avšak je pravdou, že to, co nevíme, nás nemůže odsoudit.“

„To ale nic nemění na tom, že je to můj osobní problém. Bez vševědoucnosti se můžu obejít, ale nemůžu se smířit s tím, že se někde promenuje nějaký zatracený škrtič a v duchu mi děkuje, že jsem mu poslal do náruče oběť. A ani se o to nemíním pokusit. Jestli si to budete přát, odejdu, ale raději bych si vzal na neurčitou dobu volno, samozřejmě neplacené. Můžete zavolat Saula, já se přestěhuju do hotelu, ale doufám, že vám nebude vadit, když se občas stavím, pro případ že bych něco potřeboval.“

Nasupeně na mě zíral. „Rozumím vám dob ře? Máte v úmyslu pátrat na vlastní pěst po vrahovi slečny Eadsové?“

„Neřekl jsem, že na vlastní pěst. Možná že si budu muset občas někoho zjednat, ale rozhodně po něm půjdu.“

„Fuj.“

Dával najevo opovržení. „Nesmysly. Je pan Cramer takový břídil? A jeho muži? Jsou tak neschopní, že na sebe musíte brát jejich úkoly?“

Zíral jsem na něho. „Slyším dob ře? Tohle říkáte vy?“

Zavrtěl hlavou. „To nejde, Archie. Snažíte se mě k něčemu dotlačit, ale já nepovolím. Nepodniknu velkou a nákladnou akci bez šance na honorář jenom proto, že vás vyprovokovaly okolnosti. Váš bluf se mine účinkem. Bylo by pochopitelně pošetilé, kdybyste se o nějaký pokusil, k čemu je tohle?“

Byl jsem příliš zaneprázdněn, než abych mu mohl odpovědět. Svlékl jsem si sako, vytáhl ze zásuvky podpažní pouzdro a připnul jsem si ho. Potom jsem si vzal pistoli značky Marley, ráže dvaatřicet, a krabičku nábojů, naplnil zásobník, zasunul pistoli do pouzdra a znovu jsem vklouzl do saka. Dal jsem tím Wolfovi pěknou ťafku, ale jen proto jsem to neudělal. Od jisté politováníhodné události, k níž došlo před několika lety, jsem nikdy neodcházel z domu na pochůzku související s vyšetřováním vraždy neozbrojen, takže jsem nedělal nic neobvyklého.

Podíval jsem se Wolfovi do očí. „Budu dělat, co budu moct, aby všichni věděli, že nepracuju pro vás. Někteří tomu nebudou věřit, ale s tím se nedá nic dělat. Vrátím se pro nějaké věci, a kdybych viděl, že se sem jen tak hned nedostanu, zavolám vám, v kterém jsem hotelu. Pokud dojdete k názoru, že bude lepší, když mi dáte padáka, nebudu vám to mít za zlé. Nemám čas se o tom teď bavit, protože chci zastihnout jednoho člověka ještě před obědem.“

Seděl s pevně stisknutými rty a mračil se. Otočil jsem se a šel. Když jsem v hale míjel věšák, strhl jsem z něj svůj slaměný klobouk, ne že by mi nelezli krkem frajeři, kteří nosí v létě klobouk, ale napadlo mě, že se mi třeba šikne ten barevný tón. Sešel jsem sedm schodů na chodník, otočil jsem se na východ, jako bych přesně věděl, kam mám namířeno, došel jsem k Desáté avenui a zamířil do centra. Na rohu Třicáté čtvrté ulice jsem vešel do bistra, sedl jsem si na barovou stoličku u výčepu a poručil jsem si čokoládovou ovomaltinu se třemi vajíčky.

Nikoho jsem ještě před obědem stihnout nechtěl. Odešel jsem odtamtud, protože jsem věděl, že mi nic jiného nezbývá, jakmile jsem si uvědomil, že nemám šanci dohnat svými výpady Wolfa k tomu, aby se do toho vložil sám. Nevyčítal jsem mu to, netrápil ho žádný osobní problém, tak jako mě. Nedělal jsem s tím problémem žádné cavyky. Karty byly rozdány. Až na další jsem svůj čas a své schopnosti mohl věnovat jedinému cíli: zjistit, kdo je ten škrtič, jemuž jsem poslal Priscillu Eadsovou taxíkem, zabalit ho do úhledného balíčku a odeslat ho na správnou adresu, ať už s něčí pomocí nebo sám. Nerochnil jsem se v představách, jak uháním po Broadwayi na bílém oři s jeho hlavou napíchnutou na kopí, chtěl jsem jen toho parchanta chytit, anebo k jeho polapení alespoň přispět.

Nad představou cizí pomoci jsem se zamyslel. Mohl bych zajít za inspektorem Cramerem, vysvětlit mu svůj problém a nabídnout mu, že se budu řídit přesně jeho příkazy, když mě přizve ke spolupráci na vyšetřování tohoto případu. Možná bych to udělal, nebýt skutečnosti, že některé z těch příkazů by mi dával Rowcliff. Nic na světě nemohlo být pro nikoho dostatečným důvodem, aby se úmyslně vydal všanc Rowcliffovým příkazům. Tu myšlenku jsem proto pustil z hlavy. Jenomže co jsem tedy měl dělat? Kdybych šel do Priscillina bytu, nepustili by mě dovnitř. Kdybych se dostal k Perrymu Helmarovi, dejme tomu, že bych mohl –, nechtěl by se mnou mluvit. Musel jsem někde najít skulinu.

Když jsem dopil ovomaltinu a spláchl ji sklenicí vody, šel jsem k telefonní budce, vytočil číslo Gazette a dostal k aparátu Lona Cohena.

„Za prvé,“

řekl jsem mu, „volám ti v přísně soukromé záležitosti. Nero Wolfe v tom ani nejede, ani ho to nezajímá. Jestliže jsi to pochopil, sděl mi, prosím tě, všechna fakta, domněnky a drby, které se přímo nebo nepřímo týkají Priscilly Eadsové a její vraždy.“

„Noviny stojej niklák, chlapče. Mám práci.“

„Já taky. Nemůžu na noviny čekat. Zanechala nějaké příbuzné?“

„V New Yorku žádné, pokud je známo. Nějaké tetičky v Kalifornii.“

„Máš nějaký tip, který bys mohl pustit po telefonu?“

„Jo a ne. Nic exkluzivního. Víš něco o závěti jejího otce?“

„Nevím o ní vůbec nic.“

„Matka jí zemřela, když byla Priscilla ještě malá, a otec, když jí bylo patnáct. Hotovost a cenné papíry, které jí odkázal, a pojistka nebyly nijak mimořádné, jenomže on kromě toho založil svěřenecký fond, a to z devadesáti procent akcií textilní firmy Softdown s ročním obratem deset miliónů dolarů. Správcem majetku byl jeho přítel a právník Perry Helmar. Osmdesát procent příjmů z fondu mělo připadnout Priscille a o jejích pětadvacátých narozeninách se měla celá firma stát jejím majetkem. V případě že by před dovršením pětadvaceti let zemřela, měly se akcie stát majetkem zaměstnanců firmy. Ti byli jmenováni v rozpisu, který byl součástí závěti, i s příslušnými částkami, které měli dostat. Většinu z nich, rozdělenou do slušně velkých hromádek, mělo dostat přibližně deset největších papalášů. Zkrátka a dobře, byla zavražděna šest dní před svými pětadvacátými narozeninami. To je očividně stopa, ale rozhodně nijak mimořádná.“

„To bych řekl. Byl to vůl, myslím její otec. Co ten chlap, kterého si vzala? Prý s ním utekla. Před kým utíkala? Její otec už byl přece mrtvý.“

„To nevím, možná před správcem majetku; byl jejím po-ručníkem. To se nestalo tady. Poznala se s ním někde na výletě, na jihu myslím. V New Yorku se o tom skoro vůbec nic neví. Co tím chceš říct, že v tom Wolfe nejede a že ho to ani nezajímá?“

„Jen to, co jsem řekl.“

„Ha-ha! To povídej holubům, ti nemají uši! Pozdravuj ho ode mě. Myslíš, že se ti ten desetník vyplatil?“

„Zatím ano. V půl osmý ti koupím biftek u Pierra.“

Mlaskl. „Lepší nabídku jsem dneska nedostal. Doufám, že to stihnu. Brnkneš mi v sedm?“

„Dobře. A díky.“

Zavěsil jsem, otevřel dveře, vytáhl kapesník a otřel jsem si čelo a za ušima. V budce bylo na padnutí. Vyšel jsem ven, vyhledal jsem v telefonním seznamu Manhattanu jistou adresu, přešel jsem Třicátou čtvrtou ulici a chytil taxíka, který jel směrem na východ.

5.

Ředitelství firmy Softdown na Collinsově ulici číslo 192, uprostřed pravěké džungle mezi Radničním parkem a Greenwich Village, netvořila jedna kancelář nebo jedno patro, ale celá budova. Její třípodlažní průčelí mohlo být svého času z krémově laděných cihel, ale abyste se o tom přesvědčili, museli byste použít majzlík nebo pískovač. Nicméně dvě obrovité výlohy lemující hlavní vchod se třpytily takovou čistotou, až oči přecházely. Za jednou z nich se geometricky šikovaly osušky v desítce barevných odstínů a dvojnásobném počtu velikostí, zatímco za druhou stálo nějaké šílené monstrum, na jehož jednom příčném trámku visel poutač s nápisem: Hargreavesův spřádací stroj jenny 1768.

Obě křídla dvojitých dveří byla otevřená a já jsem vstoupil. Levá polovina široké a hluboké místnosti byla celá oddělená příčkou se slušnou řádkou dveří, kdežto pravá byla otevřená a stály v ní baterie stolů, prohýbající se pod hromadami zboží. Uviděl jsem tam všeho všudy čtyři nebo pět lidí, roztroušených kolem stolů. Nad otvorem v prvních dvou a půl metrech přepážky bylo napsáno INFORMACE, jenomže ta stará harcovnice uvnitř, která seděla u telefonní centrály, vypadala příšerně nedůvěřivě, a proto jsem šel dál, napravo, kde stál obtloustlý červeňoučký chasník a drbal si ucho. Ukázal jsem mu otevřené pouzdro s licencí a podobenkou a vyštěkl jsem: „Goodwin. Detektiv. Kde je šéf?“

Skoro se na ni ani nepodíval. „Jakej šéf?“

zapištěl. „Co chcete?“

Další nedůvěřivec. „Uklidněte se,“

řekl jsem mu úředním tónem.

„Jsem zde v záležitosti, která souvisí se smrtí Priscilly Eadsové. Chci mluvit s každým, kdo bude vlastnit část tohoto podniku v důsledku její smrti, a nejraději bych začal úplně nahoře. Nebylo by lepší začít hned u vás? Vaše jméno, prosím?“

Ani nemrkl. „Musíte jít za panem Bruckerem,“

zapištěl.

„Jsem pro. Kde ho najdu?“

„Má kancelář úplně vzadu, ale momentálně je nahoře v za-sedačce.“

„Schody jsou kde?“

Hodil palcem. „Támhle.“

Vydal jsem se naznačeným směrem a skrz jedny dveře. Schody takřka po všech stránkách ladily s vnějším vzhledem budovy, vyjma stupňů a podstupnic, které byly z moderního zdrsněného plastu. V prvním patře bylo o poznání rušněji než v přízemí. Byly zde bezpočetné řady stolů s psacími stroji a jinými mechanismy, skříně a police, a pochopitelně děvčata, kterých tam byla nejmíň stovka. Neexistuje příjemnější forma výzkumu než zkoumání oživlých kontur, barev a pohybu v kancelářích a dílnách velkého podniku, jenomže toho dne jsem měl práce až nad hlavu. Přešel jsem k tmavookému stvoření s jemnou pletí, obsluhujícímu nějaký stroj, který byl větší než ona, a zeptal jsem se jí, kde je zasedačka, a ona ukázala na druhý konec místnosti, dále od ulice. Šel jsem tam, objevil jsem dveře v přepážce, otevřel je, prošel a zavřel za sebou.

Přepážka byla opatřena kvalitní zvukotěsnou výplní, neboť jakmile jsem dveře zavřel, klapot a šum velké místnosti se proměnil ve vzdálený šepot. Tato místnost byla prostřední velikosti, čtvercová, uprostřed stál elegantní starý mahagonový stůl a kolem něj židle ze stejného dřeva. Na vzdálenějším konci ústilo dovnitř nějaké schodiště. Jeden z mužů, sedících v hloučku na konci stolu, mohl být Hargreaves, vynálezce spřádacího stroje jenny z ro ku 1768, nebo každopádně jeho syn, s těmi sněhobílými vlasy a starou vrásčitou pokožkou, která se snažila najít dost místa pro sebe, když už pod ní nezbylo nic jiného než kosti. Měl stále ještě pichlavé modré oči, které mě přitáhly jeho směrem, když jsem vytáhl svůj průkaz a řekl: „Goodwin. Detektiv. Jsem zde kvůli vraždě Priscilly Eadsové. Pan Brucker?“

Bělouš nebyl Brucker. Brucker byl ten, který seděl naproti němu, asi o polovinu mladší, o polovinu vlasatější, do světle hněda –, měl protáhlý bledý obličej a protáhlý úzký nos. Promluvil. „Já jsem Brucker. Co si přejete?“

Nikdo z nich po legitimaci nesáhl, tak jsem ji vrátil do kapsy, posadil se na židli a vytáhl poznámkový blok a tužku. Uvažoval jsem, že když svou sebejistotu nepřepísknu, mohla by mi projít. Otevřel jsem blok a beze spěchu jsem nalistoval volnou stránku. Potom jsem si je postupně všechny prohlédl a skončil jsem u Bruckera. „Tohle je pouze předběžné šetření,“

řekl jsem mu. „Vaše celé jméno, prosím.“

„J. Luther Brucker.“

„To ‚jé‘ znamená co?“

„Jé-á-ypsilon, Jay.“

Psal jsem. „Jste členem správní rady podniku?“

„Jsem jejím prezidentem. Už sedm let.“

„Kdy a jak jste se dozvěděl o vraždě slečny Eadsové?“

„Dnes ráno z rádia. Ze zpráv ve tři čtvrtě na osm.“

„To bylo poprvé, co jste to slyšel?“

„Ano.“

„Co jste dělal včera v noci mezi půl jedenáctou a druhou? Stručně. Nemusíte mluvit pomalu. Umím těsnopis.“

„Ležel jsem v posteli. Byl jsem utahaný po celodenní dřině, tak jsem si šel brzy lehnout, chvíli po desáté, a už jsem v posteli zůstal.“

„Kde bydlíte?“

„Mám apartmá v hotelu Princ Henry v Brooklynu.“

Podíval jsem se na něho. Vždycky si znovu prohlížím lidi, kteří bydlí v Brooklynu. „Tam jste byl včera v noci?“

„Samozřejmě. Tam mám postel a v té jsem ležel.“

„Sám?“

„Jsem svobodný.“

„Byl jste sám ve svém apartmá po celou dobu od půl jedenácté do dvou včera v noci?“

„Byl.“

„Může vám to někdo dosvědčit? Nevolal jste někomu? Vůbec nic?“

Čelist mu zachvátily křečovité stahy. Ovládal se. „Jak asi? Vždyť jsem spal.“

Podíval jsem se na něho nezaujatě, avšak odměřeně. „Jistě chápete situaci, pane Bruckere. Hodně lidem přinese smrt slečny Eadsové prospěch, některým z nich dost značný. Musíme se na tyhle věci ptát. Kolik z tohoto podniku připadne vám?“

„To si můžete zjistit jinde.“

„Ano. Ale vy to víte, viďte?“

„Samozřejmě.“

„V tom případě, kdybyste dovolil, kolik?“

„Domnívám se, že podle ustanovení uvedených v závěti zemřelého Nathana Eadse, syna zakladatele podniku, devatenáct tisíc tři sta šedesát dva akcií připadne mně. Stejné množství obdrží i čtyři další, slečna Dudayová, pan Quest, pan Pitkin a pan Helmar. O menší množství se podělí ostatní.“

Bělouš mě probodl svýma modrošedýma očima a řekl: „Jsem Bernard Quest.“

Jeho hlas byl pevný a silný, prostý sebemenších vrásek. „Jsem u tohoto podniku už dvaašedesát let, z toho čtyřiatřicet let jako obchodní ředitel a devětadvacet let jako viceprezident.“

„Výborně.“

Napsal jsem si to. „Poznamenám si vaše jména.“

Pohlédl jsem na ženu, sedící po levici Bernarda Questa. Střední věk, vychrtlý krk, přerostlé slechy, nepochybně těžká individualistka, jelikož do její blízkosti nesměla žádná rtěnka. Zeptal jsem se jí: „A vaše?“

„Viola Dudayová,“

řekla zvučným hlasem, který byl tak překvapivě příjemný, že jsem u notesu zvedl obočí. „Byla jsem sekretářkou pana Eadse. V ro ce devatenáct set třicet devět mě udělal tajemnicí prezidenta firmy. Tím prezidentem byl samozřejmně on. Po dobu jeho nemoci, posledních čtrnáct měsíců jeho života, jsem podnik vedla já.“

„Pomáhali jsme, seč jsme mohli,“

řekl Brucker významně.

Nevšímala si ho. „V současné době jsem zastupující tajemnicí firmy.“

Přesunul jsem oči. „Vy, pane?“

Dotyčný, sedící po levici Violy Dudayové, byl vyštafírovaný prcek s podezřele ohrnutými rty, kterému odjakživa bylo a do konce života bude padesát let. Zřejmě byl nachlazený, jelikož neustále popotahoval a utíral si nos kapesníkem.

„Oliver Pitkin,“

řekl poněkud ochraptěle. „Tajemník a pokladník firmy od ro ku devatenáct set třicet sedm, kdy můj předchůdce zemřel ve věku osmdesát dva let.“

Začal se mě zmocňovat vtíravý pocit, že porada, na kterou jsem se vetřel, se netýkala ceny ručníků. Z oněch čtyř, o nichž se zmínil Brucker, zde byli tři, tedy všichni vyjma Helmara. Z toho se proti nikomu z nich nedalo nic vyvozovat, nicméně mě mrzelo, že nemám k dispozici záznam toho, o čem spolu hovořili, než jsem přišel. Ne že bych si vzhledem k okolnostem stěžoval na neúspěch. Soustředil jsem se na jedinou osobu, která dosud neměla jméno a jediná z těch pěti mohla být považována za objekt hodný zájmu z důvodu její možné spojitosti s vraždou Priscilly Eadsové. Co se týče věku, mohla být Questovou vnučkou. Co se týče figury, dalo by se na ní leccos vylepšit, ale na kom ne?, avšak žádná část jejího těla nevolala po návrhu o novém hlasování. Tendence Bruckerovy hlavy otáčet se doprava, kde seděla, mi neunikla. Zeptal jsem se jí, jak se jmenuje.

„Daphne O’Neilová,“

řekla. „Myslím si ale, že do vašeho notýsku nepatřím, pane detektive, protože já jsem v závěti pana Eadse nebyla. Když zemřel, byla jsem ještě hrozně malá, a u firmy jsem začala pracovat teprve před čtyřmi lety. Teď tady pracuju jako módní návrhářka.“

Způsob, jakým ze sebe sypala slova, nebyl zrovna dětským žvatláním, ale vyvolal ve vás pocit, že během čtyř sekund se v ně promění. Taky mi říkala pana detektive, což potvrdilo, že módní návrhářka je objekt lahodící oku, ale nikoli sluchu.

„Asi byste měl vědět,“

ujala se svým zvučným a příjemným hlasem dobrovolně slova Viola Dudayová, „že kdyby se slečna Eadsová dožila příštího pondělka a převzala vedení podniku, slečna O’Neilová by si brzy hledala nové místo. Slečna Eadsová neměla pochopení pro talent slečny O’Neilové. Možná si myslíte, jak je slečna O’Neilová velkorysá, že nechce, abyste na ni mrhal místem ve vašem notýsku, ale…“

„Je to nutné, Vi?“

zeptal se Bernard Quest břitce.

„Myslím že ano.“

Příjemně si stála na svém. „Jako inteligentní žena, Bernie, jsem realističtější než kterýkoli muž, a to i včetně tebe. Stejně nikdo nebude moct nic utajit, tak proč tu agónii nezkrátit? Dozvědí se všechno. Že celých deset let předtím, než Nate Eads zemřel, ses ho snažil donutit, aby ti dal třetí podíl v podniku, ale on odmítl. Tady Ollie,“

podívala se nikoli nenávistně na Olivera Pitkina, „pod tou maskou skromné a úporné výkonnosti, je zuřivý antifeminista, který nerad vidí, když žena něco vlastní nebo řídí.“

„Má drahá Violo,“

začal Pitkin šokovaným tónem, ale ona ho ke slovu nepustila.

„Že mé ambice a touha po moci jsou tak silné, že vy čtyři, i když se bojíte jeden druhého a navzájem si nevěříte, máte větší strach ze mě a věříte daleko méně mně. Uvědomujete si, že kdyby to tady vedla Priscilla, největší slovo bych měla já. Dozvědí se, že tahle Daphne O’Neilová, panebože, ty jí ale dali jméno, Daphne…“

„To jméno znamená ‚vavřín‘,“

řekla Daphne, aby vypomohla.

„Já vím. Že štvala Perryho Helmara a Jaye proti sobě a s tím, jak se blížil třicátý červen, začala být zoufalá, stejně jako oni. Že Jay…“

Daphne se zničehonic natáhla přes Pitkina a plácla ji přes ústa. Byla to obdivuhodně hbitá a přesná akce, která neposkytla Viole Dudayové žádný čas, aby uhnula nebo se bránila. Slečna Dudayová zvedla ruku, jako by se chystala k odplatě, ale pouze si s ní přikryla ústa a stáhla se zpět.

„Koledovala sis o to, Vi,“

řekl jí Quest. „A jestli, jak si myslím, počítáš s tím, že Ollie a já stojíme při tobě, tak se velice mýlíš.“

„Už jsem to chtěla udělat dávno,“

řekla Daphne žvatlavěji než předtím. „A udělám to zas.“

Byl jsem ochotný sedět a čekat, až slečna Dudayová naváže tam, kde přestala, nebo až někdo jiný začne o něčem mluvit, jenomže scénář byl zřejmě u konce, a proto jsem promluvil já.

„Slečna Dudayová má naprostou pravdu,“

řekl jsem jim.

„Nechci tím říct, že to, co řekla, je pravda, nic o tom nevím –, ale měla pravdu, když říkala, že jestli se pokusíte něco zatajit a ututlat, pouze tím prodloužíte agónii. Všechno vyjde najevo, nemyslete si, že ne, dobré i zlé, a čím dřív, tím líp.“

Podíval jsem se na prezidenta firmy. „Vůbec by neškodilo, pane Bruckere, kdybyste následoval příkladu slečny Dudayové. Kde podle vašeho názoru každý z vás stojí? Co kupříkladu ta porada, kterou jste měli. Čí to byl nápad? O čem jste hovořili? Co kdo říkal?“

Brucker, hlavu zvrácenou dozadu, na mě shlížel podél svého protáhlého, úzkého nosu. „Hovořili jsme o tom,“

pronesl, „že se budeme muset smířit se skutečností, že smrt slečny Eadsové, obzvláště v tuto chvíli, nás všechny postavila do mimořádně nepříjemné situace. Mluvil jsem o tom s panem Questem a rozhodli jsme se, že to projednáme se slečnou Dudayovou a panem Pitkinem. Hovořil jsem už se slečnou O’Neilovou a myslel jsem si, že by u toho měla být. Došli jsme k názoru, že je absurdní domnívat se, že by kdokoli z nás nebo kterýkoli jiný zaměstnanec naší firmy, který nyní získá firemní akcie, byl zapleten do vraždy slečny Eadsové. Také…“

„Slečna Dudayová s tím souhlasila?“

Odpověděla mi sama. „Jistě. Pokud jste si myslel, mladý muži, že jsem naznačovala motivy pro vraždu, které jsou pro mě přijatelné, tak jste mě špatně pochopil. Sdělovala jsem vám pouze fakta, která vám budou připadat jako přijatelné motivy pro vraždu. Určitě byste na ně přišel sám, já jsem vám jen šetřila čas.“

„Chápu. O čem jste ještě mluvili, pane Bruckere?“

„Uvažovali jsme, co dělat. Konkrétně o tom, zda se máme okamžitě obrátit na právníka, a pokud ano, tak jestli by stačil náš podnikový právník, anebo zda by bylo lepší zjednat si v tomto případě někoho extra. Také jsme probírali samotnou vraždu. Sjednotili jsme se v názoru, že nevíme o nikom, kdo by měl důvod zabít slečnu Eadsovou a kdo by byl takového zločinu schopný. Mluvili jsme o dopisu, který nedávno dostal Perry Helmar od Erica Hagha, bývalého manžela slečny Eadsové, víte o tom?“

„Ano, od Helmara. Údajně vlastní dokument, který mu dává právo na polovinu majetku.“

„Přesně tak. Dopis byl odeslán z Venezuely, ale on mohl do New Yorku dorazit lodí nebo letadlem, anebo nemusel jezdit vůbec, mohl někoho najmout, aby ji zabil.“

„Aha. A proč?“

„Nevíme proč. Já to nevím. Pouze jsme se pokoušeli najít pro tu vraždu nějaké přijatelné vysvětlení.“

Nenechal jsem se odbýt. „Ano, ale jak vás mohl napadnout Eric Hagh? Kdyby žila o týden déle, měl by pořád ten svůj dokument a ona by měla daleko víc majetku, na který by mohl vznést nárok.“

„Jedna možnost,“

navrhla Viola Dudayová, „by byla, že by popřela, že takový dokument podepsala, respektive že on si myslel, že to udělá, a měl strach, že nedostane ani vindru.“

„Jenomže ona prohlásila, že ten dokument podepsala.“

„Opravdu? Komu?“

Nemohl jsem tam vybalit, že Neru Wolfovi a mně, a tak jsem na ni vyjel úředním tónem. „Otázky tady kladu já, slečno Dudayová. Jak jsem již řekl, jedná se o předběžné vyšetřování, a tak ještě zběžně vyslechnu i ostatní.“

Zaměřil jsem se na Daphne. „Slečno O’Neilová, co jste dělala včera v noci mezi půl jedenáctou a druhou? Chápete, že…“

Uslyšel jsem, jak se za mnou otvírají dveře, ty, jimiž jsem vstoupil, a tak jsem otočil hlavu, abych se podíval, kdo přišel. Dovnitř napochodovali tři muži, z nichž jednoho, toho vepředu, jsem znal až moc dobře. Když mě uviděl, zarazil se, chvíli civěl jak péro z gauče a potom si od srdce ulevil: „Ať nežeru!“

Nepamatuju si, že by mě někdy pohled na poručíka Rowcliffa z Manhattanského oddělení vražd zahřál u srdce. Okolnosti, za nichž by mě pohled na Rowcliffa rozněžnil, nejsou představitelné ani v nejsmělejších snech. Ale kdybych si vedl seznam okamžiků, kdy jsem si nepřál, aby se objevil, tento by byl na prvním místě.

„Jste zatčen,“

řekl a málem se tím udusil.

Ovládl jsem nutkání, které se mě zmocní vždycky, když se objeví v mém zorném poli, a které zde nemíním líčit. „Máte na to lejstro?“

tázal jsem se.

„Žádný lejstro nepotřebuju. Půjdete…“

Zarazil se, přistoupil k mému lokti a podíval se na kvintet firmy Softdown. „Kdo z vás je Jay L. Brucker?“

„To jsem já.“

„Jsem poručík George Rowcliff od policie. Tento muž dole prohlásil, že je policista. Řekl…“

„A není?“

zeptal se Brucker. „Ne. Řekl…“

„Jsme to ale banda blbců,“

štěkla slečna Dudayová. „Je to novinář!“

Rowcliff zvýšil o chlup hlas. „Není to novinář. Jmenuje se Archie Goodwin a je důvěrným tajemníkem soukromého detektiva Nera Wolfa. Řekl, že je od policie?“

Tři z nich přisvědčili. Obrátil své rybí bulvy ke mně. „Zatýkám vás. Vydáváte se za policistu, což je zločin, který opravňuje k tvrdému zacházení. Nasaďte mu pouta a prohledejte ho, Doyle.“

Jeho dva kolegové došli ke mně. Vrazil jsem si ruce hluboko do kapes kalhot, skrčil jsem se a sjel ve své židli dopředu, takže více než půlku těla jsem měl pod stolem. Prohledat a spoutat devadesátikilového chlapa v téhle uvolněné poloze vyžaduje odhodlání a hromadu svalstva a já jsem si byl jistý, že kolegáčci se zastaví, aby se alespoň nadechli.

„Možná si vzpomenete,“

řekl jsem Rowcliffovi, „že třetího dubna ro ku devatenáct set čtyřicet devět jste na příkaz komisaře Skinnera podepsal písemnou omluvu určenou panu Wolfovi a mně. Tato bude adresována pouze mně, pokud se ji vůbec rozhodnu přijmout a nerozhodnu se pro tvrdší řešení.“

„Přistihl jsem vás při činu.“

„Nepřistihl. Ti lidé tady jsou nervózní. Jak dole, tak nahoře jsem prokázal svou totožnost pouhými dvěma slovy, svým jménem a slovem ‚detektiv‘, a ukázal jsem svou licenci, kterou se nikdo nenamáhal prohlédnout. Netvrdil jsem, že jsem policista. Jsem detektiv a to jsem taky řekl. Pokládal jsem jim otázky a oni na ně odpovídali. Omluvte se a skončete to.“

„Na co jste se ptal?“

„Na záležitosti související se smrtí Priscilly Eadsové.“

„Na vraždu.“

„Ano,“

připustil jsem. „Proč?“

„Jakožto občan, kterého to zajímá.“

„O jakém zájmu to mluvíte? Lhal jste inspektoru Cramerovi. Řekl jste mu, že Wolfe žádného klienta nemá, a přitom jste tady.“

„Nebyla to lež. Neměl žádného klienta.“

„Od té doby si tedy nějakého obstaral?“

„Ne. Žádného nemá.“

„Tak proč tady jste? O jakém zájmu mluvíte?“

„O svém vlastním. Zajímám se o to z osobních důvodů a pan Wolfe s tím nemá nic společného. Jsem tady výhradně za sebe.“

„Probohasvatýho.“

Z tónu Rowcliffova hlasu se dalo usuzovati, že dosáhl na samé dno vzteklého znechucení. Ze své sesuté polohy jsem mu sice neviděl do obličeje, ale koutkem oka jsem spatřil jeho ruku sevřenou v pěst. „Takže Wolfe má k k-klienta.“

Vždycky když dosáhl jistého bodu vzrušení, měl sklon ke koktání. Obyčejně jsem se ho k tomu snažil dohnat, ale tentokrát jsem si nechal ujít příležitost.

„A klienta, kterého si netroufá přiznat. A vy máte tu drzost mu dělat zeď další bohapustou lží, že jste tu sám za sebe. Vaše nestydatost…“

„Heleďte, poručíku.“

Byl jsem vážný. „Byla vždycky rozkoš vám lhát a bude zase, jenomže já chci jasně a důrazně prohlásit, že můj zájem o tento případ, jak už jsem řekl, je ryze soukromý a že se pana Wolfa netýká. Pokud si…“

„Tak dost.“

Pěst byla zaťatější a trochu se třásla. Jednou to nevydrží a nechá ji vyletět a moje reakce bude záležet na okolnostech. Nedalo se pokládat za samozřejmé, že bych z něho udělal dva malé. „Už je toho víc než dost,“

pokračoval. „Poskytování falešných informací, zatajování důkazů a důležitého svědka, maření úředního výkonu a vydávání se za policistu. Sbalte ho, Doyle. Brzy tu bude někdo, k-k-ko-mu ho předáme.“

Myslel to vážně. Rychle jsem zauvažoval. Navzdory momentální situaci jsem doufal a očekával, že budu ještě jednat s některými nebo se všemi členy softdownského kvinteta a že si nijak nepomůžu, když tady budou sedět a zírat, jak mě dva pitomci budou tahat zpod stolu a přitom mě nevyhnutelně pomuchlají. Proto jsem se zvedl, přesunul jsem se za opěradlo židle a řekl jsem Doylovi: „Prosím vás, opatrně. Jsem lechtivý.“

6.

To odpoledne ve tři čtvrtě na šest jsem seděl na židli v jednom takovém menším kumbálu jisté velmi dobře známé budovy na Leonardově ulici. Byl jsem otrávený, rozčarovaný a kručelo mi v žaludku. Kdybych tehdy věděl, co se stane za šedesát vteřin, kdy do šesté bude zbývat čtrnáct minut, moje vyhlídky by byly zcela jiné, jenomže to jsem nevěděl.

Byl jsem dost zmordovaný, i když mě ještě nešoupli za katr, ani neobžalovali. Nejprve mě eskortovali na stanici desátého revíru na Západní Dvacáté ulici, kde úřaduje Cramer. Tam jsem seděl, aniž si mě kdokoli všiml, půl hodiny, než mi řekli, že pokud chci vidět inspektora Cramera, budu muset být odvezen jinam. Prohlásil jsem, že po inspektoru Cramerovi netoužím, ale nebavilo mě už sedět, a když mě jeden v uniformě vyzval, abych šel s ním, šel jsem. Odvezl mě taxíkem do Centre Street č. 240, vyvezl mě výtahem, popadl mě pevně za paži a vedl mě dlouhou procházkou po chodbách, až jsme skončili v nějakém výklenku s lavičkou, kde mi řekl, abych si sedl. Také se posadil. Po chvíli jsem se ho zeptal, na koho nebo na co čekáme?

„Heleď, kamaráde,“

vyjel na mě, „vypadám na to, že toho vím hodně?“

„Na první pohled ne,“

vyhnul jsem se přímé odpovědi.

„Správně. Nevím o ničem ani ň. Tak se mě neptej.“

Zdálo se, že tím je to vyřízené, a já se posadil. Oběma směry procházeli chodbou lidé, totiž ta směska, jakou očekáváte a vždycky dostanete na čísle 240 výše zmíněné ulice. Dospěl jsem do okamžiku, kdy jsem si přesedával na tvrdé lavici ne každé dvě minuty, ale každých třicet vteřin. Vtom jsem uviděl pochodovat kolem nějakého člověka v uniformě kapitána. „Kapitáne!“

zavolal jsem na něho.

Zastavil se, otočil, uviděl mě a přišel blíž.

„Kapitáne,“

řekl jsem, „snažně vás prosím. Jmenuju se Archie Goodwin, bytem Západní Třicátá pátá ulice číslo devět set čtrnáct, což je adresa Nera Wolfa. Tento policista se ode mě samozřejmě nemůže hnout, abych neutekl. Snažně vás prosím, pošlete sem fotografa. Chci se nechat vyfotit v tomhle,“

zvedl jsem spoutané ruce, „abych měl důkaz. Dvouřadová opice jménem Rowcliff mi nechala nasadit klepeta a já ho chci žalovat za neoprávněné zadržení a za to, že mě vystavil hanbě, ponížení a veřejnému opovržení.“

„Uvidím, co se dá dělat,“

řekl soucitně a šel.

Zastavil jsem ho a prosil ho pochopitelně jen proto, abych se rozptýlil, jen abych něco dělal, a proto jsem byl zcela vyveden z míry, když ke mně asi za dvacet minut přišel seržant a zeptal se mě, jak se jmenuju. Řekl jsem mu to.

Otočil se na moji gardedámu. „Jak se jmenuje tento muž?“

„Vždyť vám to řekl, seržante.“

„Ptám se vás!“

„Sám to nevím určitě, seržante. Na oddělení vražd říkali, že se jmenuje Archie Goodwin, jak vám řekl.“

Seržant zavrčel, nikoli pochvalně, mrkl na moje řetízky, vytáhl kroužek s klíči, jeden použil a ruce jsem měl volné. Nikdy předtím a už nikdy potom jsem toho kapitána neviděl a nevím, jak se jmenuje, ale jestli někdy ztvrdnete v nějakém výklenku na policejním ředitelství s náramky na rukou, ptejte se po kapitánovi, tak padesát pětapadesát, s velkým červeným nosem, dvojitou bradou a brýlemi s kovovými obroučkami.

O chvíli později přišel jiný seržant s rozkazy a vyvedli mě dolů na Leonardovu ulici a potom zase nahoru do budovy státního návladního. Tam jsem se konečně dočkal jakés takés pozornosti; věnoval mi ji detektiv Randall z oddělení vražd, jehož jsem trochu znal, a nějaký zástupce státního návladního Mandelbaum, kterého jsem nikdy předtím neviděl. Ozobávali mě půldruhé hodiny a nikdo z nás z toho nic neměl, jen já jsem získal dojem, že z obžaloby nic nebude. Když odešli, nelámali si hlavu ani se strážným, pouze mi řekli, abych nikam neodcházel. Když jsem se po jejich odchodu podíval potřetí nebo počtvrté na hodinky, bylo tři čtvrtě na šest.

Jak už jsem řekl, byl jsem otrávený a rozčarovaný a kručelo mi v břiše. Na to, abych měl zkažený celý den, bohatě stačilo setkání s Rowcliffem, a to byla pouze jedna z lapálií. V půl osmé jsem se měl sejít s Lonem Cohenem, abych mu koupil slíbený biftek, a potom jsem musel zajít domů, sbalit si saky paky a najít si hotel. To by mi tak nevadilo, jenomže kdo ví, do jakého rozpoložení svým dotíráním Wolfa přivedli, a kdybych šel domů, nejspíš by pro mě prostřel. Krom toho mi nevadilo přespat v hotelu, jenomže co dál, až ráno odejdu? Jaké mám plány? Mávl jsem nad tím rukou a pomyslel jsem si, že mě na něco navede Lon, a proto jsem se rozhodl, že nebudu čekat až do sedmi a zavolám mu hned. V místnosti, kde jsem seděl, nebyl telefon. Vstal jsem tedy a vyšel na chodbu, rozhlédl jsem se napravo a nalevo a vykročil vlevo. Po obou stranách byly dveře, všechny zavřené. Dával jsem přednost otevřeným s výhledem na telefon a šel jsem dál. Samý pech. Avšak skoro na konci chodby byly poslední dveře nalevo pootevřené. Jak jsem se k nim blížil, uslyšel jsem hlas. To byla ona událost, o níž jsem se zmínil, že k ní došlo čtrnáct minut před šestou, že ke mně z té místnosti dolehl ten hlas. Na dvanáct kroků jsem ho uslyšel, na pět kroků jsem ho poznal, a když jsem dostal ucho na patnáct centimetrů od škvíry mezi dveřmi a futrem, slova byla zcela srozumitelná.

„Celý tento cirkus,“

říkal Nero Wolfe, „stojí na pitomé domněnce, což je přirozené a skutečně nevyhnutelné, jelikož pan Rowcliff je váš výstavní osel –, na domněnce, že pan Goodwin a já jsme nesvéprávní. Nepopírám, že jsem k vám v minulosti nebyl vždy zcela spravedlivý, přiznám se, abych vás pobavil, že jsem pro dosažení určitého cíle i klamal tělem a balamutil, ale pořád ještě mám licenci a vy víte, co to znamená. Znamená to, že při bližší úvaze zjistíme, že jsem vám spíše pomáhal, než škodil. Když říkám ‚vám‘, nemíním tím společnost, což je jiná otázka, ale vás, pane Cramere, a vás, pane Bowene, a pochopitelně i vás ostatní.“

Takže mezi obecenstvem byl i státní návladní.

„To rovněž znamená, že jsem si vždycky uvědomoval své meze, a totéž platí i pro pana Goodwina. Takové jsou výsledky naší dosavadní činnosti a vy to víte. Jenomže k čemu došlo dnes? V souladu se svým obvyklým denním režimem jsem se ve čtyři odpoledne odebral do svého skleníku, abych tam dvě hodiny odpočíval. Byl jsem tam jenom chvilku, když jsem uslyšel nějaký hluk a šel se podívat, co se děje. A on pan Rowcliff. Využil nepřítomnosti pana Goodwina, z něhož má strach a jemuž nedůtklivě závidí, a vstoupil do mého domu násilím a…“

„To je lež!“

dolehl ke mně Rowcliffův hlas. „Zazvonil jsem a…“

„ Mlčte!“

zaburácel Wolfe a mně se zdálo, že se dveře pohnuly a škvíru trochu přivřely. Vzápětí pokračoval, nikoli hromovým hlasem, ale ani šeptem: „Jak všichni dobře víte, policista nemá o nic větší právo vniknout do cizího domu než kdokoli jiný, vyjma za jistých, přesně definovaných okolností. Avšak toto právo bývá často uzurpováno, tak jako dnes, kdy můj kuchař a domovník odemkl dveře a pan Rowcliff je přes jeho odpor rozrazil, vstoupil, odstrčil mého zaměstnance, ignoroval všechny jeho protesty, nezákonně vyšel nahoru do třetího patra, vtrhl do mého skleníku a narušil mé soukromí.“

Opřel jsem se o futro a udělal si pohodlí.

„Jakožto správný osel se domníval, že s ním budu hovořit. Přirozeně jsem ho vykázal ven. Trval na tom, že mu musím odpovědět na jeho otázky. Když jsem neustoupil ve svém odmítání a otočil jsem se, abych odešel, zastoupil mi cestu, vytáhl písemný příkaz k mému zadržení coby důležitého svědka v případě vraždy a položil na mě ruku.“

Hlas se najednou ztišil a zledověl. „Nestrpím, aby na mě někdo sahal, pánové. Nemám na sobě rád žádnou mužskou ruku, tím méně něco tak bezectného, jako je ruka pana Rowcliffa. Řekl jsem mu, aby mi sdělil, jaké má příkazy v rámci pravomoci onoho zatykače, a to pokud možno co nejstručněji, a aniž by se mě dotkl. Nepřeháním svoji mimořádnou citlivost na nepřátelský dotek, jelikož ta je vlastní všem živočichům; zmiňuji se o ní pouze jako o jednom z důvodů, proč jsem s panem Rowcliffem odmítl hovořit. Vzal mě podle zatykače do vazby, vyvedl mě z mého domu a v rozhrkaném policejním voze s ukvapeným a křečovitým řidičem mě dovezl do této budovy.“

Kousl jsem se do rtu. Zatímco fakt, že také on byl zadržen a postrkem dopraven na policii, nepostrádal jistý půvab, doplňková skutečnost, že jsem za to zodpovědný já, mně úsměv do tváře nevehnala. Proto jsem se nesmál. Poslouchal jsem.

„Předpokládal jsem, shovívavě, že pana Rowcliffa dohnalo k této šílené horlivosti nějaké velké, možná dokonce omluvitelné nedorozumění. Avšak od vás, pane Bowene, jsem se dozvěděl, že to byl pouze nepříčetný záchvat ňoumovství. Obvinit pana Goodwina z toho, že se vydává za policistu, je dětinské; nevím, co řekl nebo udělal, ale ani to vědět nepotřebuji; znám pana Goodwina, je vyloučeno, aby byl tak pošetilý. Obvinit ho z toho, že jedná kvůli mně, nebo že uvádí nepravdivé informace možná není dětinské, ale rozhodně ani smysluplné. Domníváte se, že si mě najal někdo, kdo je zapleten, ať přímo nebo nepřímo, do smrti slečny Eadsové a paní Fomosové, že chci tuto skutečnost zatajit a že pan Goodwin se tam dnes vypravil jako můj prostředník, přestože to popírá, je lež.“

„Vím sakra dobře, že tam byl za vás,“

vyhrkl Rowcliff.

„Dohodli jsme se,“

řekl Wolfe odměřeně, „že nebudu přerušován. Tvrdím, že zmíněné obvinění postrádá smysl. Pokud pan Goodwin lže podle pokynů, které jsem mu dal já, domníváte se, že já neberu všechny tyto možnosti v úvahu? Je pravděpodobné, že by mě zarazila nebo odradila taková nicotnost, jakou je skutečnost, že mu nasadíte pouta, ano, pan Rowcliff se tím skutečně oháněl, nebo že mě dovlečete sem v životu nebezpečném vozidle? Domníváte se, že mám klienta; že vím něco, co vy nevíte a rádi byste věděli; a že to ze mě můžete vynutit zastrašováním. Nemůžete, protože to nevím. Nemýlíte se však v domněnce, že mám klienta. Přiznávám, mám ho.“

Rowcliffův hlas vytryskl čímsi, co se podobalo vítěznému pokřiku. Konečně je to tady, proběhlo mi hlavou. Ten mizera si obstaral zákazníka!

Wolfe pokračoval. „Neměl jsem klienta dneska ráno, dokonce ještě ani před hodinou, ale nyní ho mám. Příšerné záchvaty pana Rowcliffa, jimž nečinně přihlížíte, pánové, mi nedaly na vybranou. Když pan Goodwin řekl, že se o tuto záležitost nezajímám a že jedná výhradně ve svém vlastním zájmu, mluvil pravdu. Jak asi víte, není lhostejný k těm atributům mladých žen, z nichž sestává hlavní opora našeho živočišného druhu v chrabrém boji proti hrozbě hmyzu. Je obzvláště bezbranný vůči mladým ženám, které nejen vlastní ty očividnější půvaby, ale umějí také podněcovat jeho lásku k rytířskosti a dobrodružství i jeho zaujetí tím, co působí pitoteskně i vášnivě. Priscilla Eadsová byla taková žena. Strávila včera s panem Goodwinem jistý čas; zamkl ji v jednom pokoji mého domu. Tři hodiny poté, co ji na můj příkaz vypudil, byla brutálně zavražděna. Nechci tvrdit, že tato skutečnost na něj měla účinek, který by vedl k duševní poruše, byl však značný. Vyrazil z mého domu jako posedlý poté, co mi řekl, že jde sám pátrat po vrahovi, a poté, co se ozbrojil. Bylo to patetické, ale bylo to také lidské, romantické a veskrze hodné obdivu. Otrlý a neotesaný způsob, jakým jste s ním nakládali, mi nenechává žádnou jinou možnost. Jsem mu k službám. On je můj klient.“

„Chcete tvrdit, že Archie Goodwin je váš klient?“

vyhrkl nevěřícně Rowcliff.

„Tohle má být pointa všech těch žvástů?“

přispěl svou troškou chraptivým a pronikavým hlasem státní návladní Bowen.

Strčil jsem do dveří a vstoupil dovnitř.

Upřelo se na mě osm párů očí. Kromě Wolfa, Bowena, Cramera a Rowcliffa tam byli ti dva, kteří mě masírovali předtím, a dva další. Přešel jsem k Wolfovi. Bylo žádoucí, abych mu naznačil, že jsem slyšel, co řekl před svědky, ale bylo neméně žádoucí dát zřetelně najevo, že jeho nový klient si té pocty nesmírně váží.

„Mám hlad,“

řekl jsem mu. „Obědval jsem v bistru a snědl bych i dikobraza. Pojďme domů.“

Jeho reakce byla lidská, romantická a veskrze hodná obdivu. Jako kdybychom si to desetkrát nazkoušeli, bez jediného slova vstal, sebral z vedlejšího stolu svůj klobouk a hůl, přišel, poklepal mi na rameno a zavrčel na obecenstvo: „Ráj dětinskosti.“

Potom se otočil a zamířil ke dveřím. Následoval jsem ho. Nikdo se nám nepokusil zastoupit cestu.

Jelikož jsem se v budově vyznal lépe než on, ujal jsem se na chodbě vedení a dostal jsem nás po schodech dolů a na ulici. V taxíku seděl s pevně stisknutými rty a křečovitě svíral držadlo na dveřích. Jeli jsme mlčky. U chodníku před naším domem jsem zaplatil řidiči, vystoupil a podržel Wolfovi dveře, do schodů jsem šel první a použil svůj klíč. Jenomže klíč nestačil. Dveře se na prst pootevřely, ale zarazily se o řetízek. Musel jsem zazvonit na Fritze. Poté co přišel a pustil nás dovnitř, Wolfe nás upozornil: „Už nikdy dveře nezajištěné řetězem. Nikdy!“

K Fritzovi:

„Pokračoval jste v úpravě ledvinek?“

„Ano, pane. Nezavolal jste.“

„Co knedlíčky a karamel?“

„Ano, pane.“

„Uspokojivé. Pivo, prosím. Jsem vyprahlý jak troud.“

Odložil klobouk a hůl a zamířil do pracovny. Šel jsem za nim. Dlouhé hodiny jsem se potil na místech, kde kožené polstrování nedovolovalo mé pokožce dýchat, a tak jsem vydechl úlevou, když jsem se převlékl. Potom jsem se ale neposadil ke svému psacímu stolu. Místo toho jsem šel k červenému koženému křeslu, tomu křeslu, ve kterém již sedělo tisíc klientů, nemluvě o dalších tisících těch, kteří tohoto statutu nikdy nedosáhli. Klesl jsem do něj, pohodlně se opřel a přehodil nohu přes nohu. Fritz přinesl pivo, Wolfe ho otevřel, nalil a vypil.

Pohlédl na mě. „Šašku,“

prohlásil.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, pane. Nesnažím se být vtipný, ale chci se vyhnout nedorozumění. Jakožto klient, čím blíž vám, tím líp. Jakožto zaměstnanec, nebudu dělat nic, dokud se můj osobní problém nevyřeší. Pokud jste myslel vážně, co jste řekl na policii, naznačte mi, kolik bude činit váš honorář a já vám vypíšu šek. Pokud ne, nezbývá mi nic jiného, než odsud honem vypadnout.“

„Zatraceně, jsem bezmocný! Zavázal jsem se!“

„Ano, pane. Co ten honorář?“

„Ne!“

„Zajímalo by vás, jak jsem strávil dnešní den?“

„Zajímalo? Ne. Ale jak se tomu sakra mohu vyhnout?“

Podal jsem mu podrobnou zprávu. Postupně, jak se propil ke své třetí sklenici piva, záhyby na jeho zamračeném čele se trochu vyhladily. Očividně mi nevěnoval žádnou pozornost, ale já už jsem se dávno naučil nelámat si tím hlavu. Bude mít všechno k dispozici, kdykoli to bude potřebovat. Když jsem skončil, zamručel.

„Kolik z těch pěti lidí byste tady mohl mít zítra dopoledne v jedenáct?“

„Za současné situace? Bez další návnady?“

„Ano.“

„Nevsadil bych na nikoho, ale jsem ochoten to zkusit. Mohl bych taky vytáhnout něco užitečného z Lona Cohena, když mu koupím dostatečně tlustý biftek, mimochodem, měl bych mu zavolat.“

„Udělejte to. Pozvěte ho, ať přijde povečeřet s námi.“

Na první pohled byl ten návrh dobrotivý a velkorysý, a možná že byl, ovšem situace byla zašmodrchaná. Kdybychom se v případu angažovali obvyklým způsobem a já vzal Lona k Pierrovi na kus žvance, abych z něho vyždímal nějaké informace, šla by útrata samozřejmě na účet výloh a my bychom svoje peníze dostali zpátky. Jenomže tohle byla jiná opera. Kdybych ji vyúčtoval jako výdaj, Wolfe by byl v rejži, pokud by nepředložil účet mně coby klientovi. Kdybych to neudělal, tratil bych já a nemohli bychom si dotyčnou částku ani Wolfe, ani já odpočítat při daňovém přiznání, což by nešlo vůbec.

Zavolal jsem tedy Lonovi a on přišel a místo Pierrova bifteku měl ten večer ledvinky po alpsku s karamelovanými knedlíčky, což bylo pohodlné a úsporné, ale mělo to i své mouchy, především tu, že obvykle těch knedlíčků sbaštím šest, zatímco tentokrát mi musely stačit čtyři a Wolfe se musel spokojit se sedmi místo s deseti. Přijal to jako chlap a mezeru zacelil nášupem salátu a sýra.

Když jsme se po večeři vrátili do pracovny, musel jsem před Lonem smeknout. Byl nasycen nebeskou krmí, zalitou vínem, ale mlhu před očima neměl. Skutečnost, že jsem mu dvakrát volal, plus pozvání na večeři ho naladilo na to, že v závislosti na nadcházejícím programu buď něco dostane, nebo něco poskytne. Pohodlně se usadil do jednoho ze žlutých křesel, usrkával whisky a přelétával očima od Wolfa ke mně.

Wolfova hruď se nadmula hlubokým vzdechem. „Jsem v bryndě, pane Cohene,“

prohlásil. „Zavázal jsem se vyšetřit vraždu a nemám entrée. Když vám Archie dneska řekl, že se o smrt slečny Eadsové nezajímám, byla to pravda, ovšem teď už mě případ zajímá a potřebuji se něčeho chytit. Kdo ji zabil?“

Lon zavrtěl hlavou. „To jsem se chtěl zeptat já vás. Jistě víte, že není tajemstvím, že tady včera byla a že odešla krátce předtím, než byla zavražděna. Proto všichni považují za samozřejmé, že na případu pracujete. Odkdy vy potřebujete entrée?“

Wolfe na něho zamžoural. „Jste mým dlužníkem, pane Cohene, anebo já vaším?“

„Řekl bych, že je to tak fifty fifty.“

„Výborně. Předpokládám tedy, že mám vaši důvěru. Ráno si přečtu vaše noviny, a taky jiné, ale je teprve večer. Vadilo by vám, kdybychom si o tom pohovořili?“

Lon řekl, že ani trochu, a jal se to dokazovat. Mluvil skoro hodinu, občas odpověděl na nějakou otázku, kterou jsme mu položili Wolfe nebo já, a když skončil, byli jsme možná lépe informováni, ale neměli jsme v rukou nic, čemu by se dalo říkat entrée.

Helmar, Brucker, Quest, Pitkin a slečna Dudayová nebudou pouze vlastnit osmdesát procent akcií firmy Softdown, budou mít také pod kontrolou rozdělování dalších deseti procent akcií zaměstnancům s pravomocí rozhodnout, kdo dostane kolik. To dohromady dávalo devadesát procent, přidělovaných v souladu se závětí Priscillina otce. Zbývajících deset procent, které kdysi vlastnil dnes již nežijící společník v podniku, jistý pan Jaffee, patřilo jeho dceři, paní Sarah Jaffeeové, vdově. Paní Jaffeeová byla dříve blízkou přítelkyní Priscilly Eadsové. Její manžel padl před rokem v Koreji.

Oblíbeným podezřelým u novinářů mužského pohlaví byl Oliver Pitkin, ačkoli pro to neexistoval žádný přesvědčivý důvod; oko žen ulpělo na Viole Dudayové. Nebyly objeveny řádné důkazy, že by se některá z pěti hlavních obmyšlených osob nacházela ve finančních nesnázích anebo byla přehnaně nenávistná, nenasytná nebo krvežíznivá; avšak jelikož každá z nich dostane rytý certifikát, jehož hodnota bude činit přibližně půldruhého miliónu, shodovali se všichni na tom, že takového důkazu není třeba. Pokud bylo tisku známo, nikoho z nich nevyřazovalo alibi ani jiné okolnosti. Z bratru šedesáti reportérů ze všech novin a zpravodajských agentur, kteří na případu pracovali, nejméně polovina si byla jista, že do případu je tak či onak namočena Daphne O’Neilová, a byli rozhodnuti, že zjistí jak.

Zpráva, že Priscilla strávila sedm ze svých posledních hodin na tomto světě ve Wolfově domě, přišla od Perryho Heltnara, který ji měl od zástupce státního návladního. Helmar to někdy odpoledne řekl zpravodaji agentury AP a hodinu nato, odmítaje přijmout novináře, vydal prohlášení, týkající se jeho vlastní návštěvy u Nera Wolfa a „krutého podvodu“, jemuž byl vystaven. Prohlášení přinesly večerníky. Neříkalo se v něm, avšak očividně naznačovalo, že kdyby Wolfe před Helmarem nezatajil Priscillinu přítomnost ve svém domě, nebyla by zavražděna. Lonův list Gazette tomu věnuje rámeček na třetí straně. Když se Lon zmínil o tomto detailu, na okamžik se zarazil, naklonil hlavu k Wolfovi, vybízeje ho ke komentáři, ale žádného se nedočkal.

Život Priscilly Eadsové zašmodrchala řada období, jimiž prošla. Po otcově smrti, když jí bylo patnáct, žila s Helmarovými, avšak většinu času trávila ve škole, včetně dvou let na Smithově univerzitě, kde dosáhla vynikajících úspěchů. A potom zničehonic, pár měsíců před svými devatenáctými narozeninami, uprostřed semestru všeho nechala, oznámila přátelům, že chce poznat cvrkot světa, najala si byt v Greenwich Village, zjednala si služebnou, kuchaře a komorníka a začala pořádat večírky. Za pár měsíců se Village nasytila, jenomže Lonovy informace o jejím dalším pohybu byly poněkud mlhavé. Podle toho, co o tom vyšťoural jeden z jeho kolegů, její služebná se rozhodla, že musí odjet do New Orleansu za nemocnou matkou, a Priscilla, vděčná za jakoukoli záminku vypadnout z Village a obzvláště z dosahu svého poručníka Perryho Helmara, který ji nutil, aby se vrátila do školy, koupila pro sebe a pro služku letenky do New Orleansu a byly v trapu.

Nejspíš někde v New Orleansu, nebo tam někde, se seznámila s Erikem Haghem. V tomhle punktu byl Lon ještě nejistější, ovšem nebylo pochyb o tom, že se poznali, vzali se o ona s ním odjela někam do Jižní Ameriky, kde měl nějakou fušku nebo co. Bylo rovněž jisté, že tři měsíce nato se zničehonic objevila v New Yorku, provázena služebnou, s kterou tenkrát odjela, ale nikoli manželem; koupila si dům v lesích nedaleko hory Mount Kisco; a začala to roztáčet s mužskýma. Dva roky řádila jak černá ruka a přiváděla muže k šílenství, zřejmě s představou, že čím výše vyšroubujete něčí naděje, tím větší legraci si užijete při pohledu, jak se rozbíjejí na padrť, až je necháte padnout. Po čase ji to přestalo bavit a přesídlila do Rena, setrvala tam předepsanou dobu, dosáhla rozvodu, vrátila se do New Yorku a dala se k Armádě spásy.

Při tomto detailu jsem na Lona zazíral, jelikož jsem byl přesvědčený, že si to vycucal z prstu. Priscillu Eadsovou, jak jsem ji poznal já, v těch broskvových šatech a na míru šitém saku, si člověk dokázal horko těžko představit coby posvěcenou ženštinu, potřásající tamburinou. Lon však očividně sděloval holá fakta a neoblažoval nás žádnými špeky kvůli většímu efektu.

Priscilla skutečně zůstala u Armády spásy takřka dva roky, v uniformě, pracovala sedm dní v týdnu, vzdala se všech svých starých přátel a zvyků a žila přinejmenším velmi skromně. A potom najednou, vždycky jednala z náhlého popudu, od Armády odešla, nastěhovala se do dvoupodlažního bytu na Východní Sedmdesáté čtvrté ulici a začala se, poprvé v životě, živě zajímat o záležitosti firmy Softdown. To vyvolalo vzrušení na různých stranách. Vědělo se o jistém napětí mezi ní a jejím bývalým poručníkem Perrym Helmarem, stále ještě správcem majetku, který má zanedlouho připadnout jí. Konkrétně bylo známo, že před několika měsíci propustila Daphne O’Neilovou, řekla jí, aby opustila podnik a už se nikdy nevracela, jenomže vedení firmy podporované Helmarem, který po právní stránce třímal v rukou otěže, ji přehlasovalo. Neexistuje žádný doklad o tom, že by jí někdo vyhrožoval smrtí.

Události pondělní noci byly slušně načasované. Podle řidiče taxi, do něhož jsem Priscillu naložil, ho požádala, aby ji odvezl na nádraží Grand Central. Když tam přijeli, řekla mu, že si to rozmyslela, a aby ji svezl kolem Ústředního parku.

Vyhověl jí. Po poklidné klikaté jízdě k severnímu a poté k jižnímu konci parku prohlásila, že si něco promýšlí, a požádala ještě jednu rundu. On nechtěl být za blbce a zmínil se o placení, a ona mu dala pětku. Když dokončovali druhý okruh, řekla mu, ať ji doveze na Východní Sedmdesátou čtvrtou ulici, číslo 618, a on ji tam krátce po jedné ráno vysadil. Pomohl jí se zavazadly až za dveře, které si odemkla svým klíčem, vrátil se k vozu a odjel.

Panoval všeobecný názor, jak mezi policisty, tak v tisku, že vrah na ni čekal v jejím bytě a že se tam dostal pomocí klíče, který měla v kabelce služebná Margareta Fomosová. Takže předtím zabil Margaretu Fomosovou, aby se zmocnil její kabelky, i když to nutně nemusel mít v plánu. Možná počítal s tím, že se k němu dostane za menší cenu, jenomže ona ho poznala. Na druhé straně ona, protože byla s Priscillou hodně let, mohla poznat každého, kdo znal Priscillu dobře.

Zaplnil jsem půl poznámkového bloku tím, co nám Lon Cohen ten večer napovídal, ale myslím, že výše uvedené vzorky budou pro náš účel stačit. Doprovodil jsem ho ke dveřím a vrátil se do pracovny. Wolfe seděl s bradou na prsou u zavřenýma očima. Aniž je otevřel, zeptal se, kolik je hodin, a já jsem mu řekl, že půl jedenácté.

Zavrčel. „V tuhle dobu by už z nás nikdo radost neměl. Kolik hodin je ve Venezuele?“

„Panebože, co já vím.“

Vyrazil jsem k velkému globusu u knihovny, ale předběhl mě. Dal by cokoli za záminku pátrat po něčem na globusu. Přejel prstem po poledníku, počínaje u Quebeku a konče na rovniku. „Několik stupňů na východ. Asi tak o hodinu později.“

Zklamaně glóbus roztočil.

Myslel jsem si, že to na mě hraje, a štvalo mě to. „Jste kousek od Panamského průplavu,“

radil jsem. „Přejeďte do oceánu na druhé straně. Zkuste Galapágy. Je tam teprve půl desáté.“

Nevšímal si toho. „Vezměte si zápisník,“

zabručel. „Když už to mám jednou na krku, tak se nedá nic dělat. Váš program na zítřejší dopoledne.“

Poslechl jsem.

7.

Představu vdovy jsem si nejspíš utvořil v útlém dětství v Ohiu podle jisté vdovy Rowleyové, která bydlela naproti přes ulici. Od té doby jsem poznal další, ale ta představa se mi tak zcela nevykouřila z hlavy, a proto prožívám do jisté míry šok, když poznám ženu, která je označována za vdovu, a zjistím, že má zuby, nehuhlá si věčně sama pro sebe a dokáže se pohybovat bez hole.

Paní Sarah Jaffeeovou viditelně netížil žádný handicap. Byla pravděpodobně o víc než dvě třetiny mladší než kdysi vdova Rowleyová. A ten rozdíl mě šokoval, když mě pouštěla do svého bytu v pátém poschodí na Východní Osmdesáté ulici. Pohled do bytu byl zdrojem dalšího lehkého šoku. Třebaže bylo deset dopoledne příjemného a slunečného červnového dne, v hale byl přes opěradlo židle nedbale přehozen pánský baloňák a na vyleštěném stole ležel pánský plstěný klobouk. Svraštil jsem obočí a v duchu jsem si řekl, jak mě vedla rozlehlým a přepychově zařízeným obývacím pokojem, že jelikož jsem jí nejprve zavolal a zeptal jsem se, zda smím přijít, a tudíž jsem byl očekáván, mohl jsem předpokládat, že se vdova bude alespoň trochu namáhat a poklidí.

Když jsme za obývacím pokojem došli k arkýři se stolem, prostřeným ke snídani pro dva, ne že bych se začervenal, ale měl jsem pocit, že jsem nebyl dostatečně poučen.

„Ještě jsem ležela, když jste volal,“

řekla, posadila se a vzala do ruky lžičku. „Jste už nejspíš po snídani, ale co takhle kávu? Posaďte se, ne, ne tam, to je místo mého manžela. Olgo! Šálek, prosím!“

Rozrazily se dveře a dovnitř nakráčela valkýra se šálkem a talířkem.

„Na podnose, mourinko,“

řekla paní Jaffeeová a valkýra se otočila na podpatku a zmizela. Než se lítačky zastavily, přihnala se opět jako vítr se šálkem a talířkem na podnose a já couvnul, aby mě nepřeválcovala. Když odešla, vzal jsem si od své hostitelky kávu a šel k židli naproti. Ona si lžičkou nabrala kousek melounu.

„Z toho si nic nedělejte,“

ujišťovala mě. „Jsem cvok, nic víc.“

Otevřela doširoka ústa, aby do nich vsunula ten plátek melounu, a bylo nade vší pochybnost, že zuby má, a moc pěkné. Usrkl jsem kávu, která člověku, zvyklému na Fritzovu, málem neprotekla hrdlem.

„Jistě víte, že můj manžel je mrtev,“

prohlásila.

Přikývl jsem. „To jsem pochopil.“

Nabrala si další kousek melounu a snědla ho. „Byl v záloze, v hodnosti majora, jako technik spojovací jednotky. Když loni v březnu odjel, nechal klobouk s kabátem v hale. Neuklidila jsem je. Tři měsíce nato mi oznámili, že padl, ale ty věci tam stále ještě byly. Už je to rok a jsou tam pořád a mě už nebaví dívat se na ně, dělá se mi zle, když se na ně podívám, ale jsou prostě tam.“

„Tady sedával u snídaně,“

ukázala prstem, „a na to jeho místo se taky nemůžu ani podívat. Nepřekvapilo vás v telefonu, když jsem vám řekla, abyste se sebral a přijel rovnou? A přitom jste úplně cizí člověk, detektiv, který se mě chce vyptávat na vraždu.“

„Trochu, snad,“

připustil jsem, abych nevypadal moc důležitě.

„Ale ovšem.“

Vhodila krajíček chleba do otvoru v opékači topinek a nabrala si další kousek melounu. „Ale potom jsem ztratila nervy. Nedávno jsem se rozhodla, že přestanu bláznit a vymyslela jsem si, jak to provedu, nechám to za sebe udělal nějakého muže. Posadím ho tady se mnou ke snídani, na místě, kde sedával Dick, můj manžel, a požádám ho, aby len hrozný klobouk a kabát z haly odnesl. Ale víte co?“

Řekl jsem, že nevím.

Než mi to prozradila, dojedla meloun, vyhodila topinku a začala ji mazat máslem. „Nenašla jsem žádného mužského, kterého bych o to mohla poprosit! Ze všech, které znám, by to ani jeden nepochopil. Jenomže já jsem se pevně rozhodla, že se to udělá tak, a ne jinak, a basta. A dneska ráno, když jste zavolal, tak jako tak jsem se celá třásla, to, co se stalo Pris, jak zemřela, je hrozné, a napadlo mě, toho člověka neznám, je úplně jedno, jestli mě pochopí nebo ne, může si tu sednout a posnídat se mnou a pak může ten kabát a klobouk odnést.“

Obrátila ruce dlaněmi nahoru a udělala obličej. „A slyšel jste mě?“

Parodovala sama sebe. „Jste už nejspíš po snídani, ale co takhle kávu? Posaďte se, ne, ne tam, to je místo mého manžela.‘ Prostě jsem ztratila nervy. Myslíte si, že to opravdu nemám v hlavě v pořádku?“

Zvedl jsem se, obešel stůl, posadil se na židli po její pravici, vzal jsem si ubrousek, zvedl talíř, natáhl ruku a řekl: „Smím poprosit o topinku?“

Zírala na mě celé tři vteřiny, než pomalu sáhla po topince. Ani se jí moc nechvěla ruka.

„Odpusťte,“

řekl jsem, „ale asi bych ji měl sníst, jestli to myslíte vážně, jenomže je to ten příšerný celofánový speciál, takže kdybyste měla nějaké želé nebo marmeládu nebo med…“

Vstala a odešla létacími dveřmi. Za chvíli se vrátila se spoustou sklenic na podnose. Vybral jsem si jednu s etiketou švestková marmeláda a nabral jsem si z ní. Opekla ještě jeden krajíček, namazala ho máslem, kousla si a nalila nám oběma ještě kávu. Nepromluvila dřív, než dojedla poslední drobek.

„Kdybyste se tak neomaleně nevyjádřil o tom chlebu, tak bych se rozbrečela.“

„Jo, myslel jsem si to.“

„Vezmete s sebou ten kabát a klobouk?“

„Samozřejmě.“

Mračila se na mě. Natáhla ruku, jako by se mě chtěla dotknout, ale potom ji stáhla. „Chcete tím říct, že to chápete?“

„Probůh ne, jsem jenom cizí chlap.“

Odstrčil jsem svůj šálek.

„Koukejte, paní Jaffeeová, jde o to, že Nero Wolfe vyšetřuje pro jednoho klienta vraždu Priscilly Eadsové. Jak už jsem vám říkal v telefonu, nemáme ponětí, jestli vůbec o té vraždě něco víte, ať přímo nebo nepřímo, ale třeba máte nějakou informaci, která by nám mohla pomoct. Po otci jste zdědila deset procent akcií firmy Softdown a jistý čas jste byla nejdůvěrnější přítelkyní Priscilly Eadsové. Je to tak?“

„Ano.“

„Kdy jste ji viděla naposled?“

Otřela si ubrouskem ústa a prsty, položila ho na stůl, odstrčila židli od stolu a vstala. „Pojdte, vedle budeme mít větší pohodlí,“

řekla a vykročila. Následoval jsem ji do obývacího pokoje, kde bylo chladněji, jelikož stažené žaluzie pouštěly dovnitř pouze tlumené a uklidňující světlo. Všechen sedací nábytek chránily bleděmodré povlaky, které budily dojem, jako by na něm ještě nikdo neseděl. Poté co vytáhla z emailové dózy cigarety a já je zapálil, usadila se mezi polštáři na abnormálně velkém divanu, a ještě méně se podobala vdově Rowleyové, a já si sedl do křesla.

„Víte,“

začala, „můj mozek je hrozně zvláštní. Podle mě není pochyb o tom, že jsem cvok. Když jste se mě právě zeptal, kdy jsem se viděla s Pris, kdy jsem ji viděla naposled, poprvé jsem si vlastně uvědomila, že to někdo udělal.“

„Že udělal co? Že ji zabil?“

Přikývla. „Dozvěděla jsem se to teprve včera k večeru, když mi to zavolal jeden známý. Večerníky nečtu a dnešní noviny jsem ještě neměla v ruce, ale nejspíš bych to stejně nečetla, protože takové věci nesnáším. Jako bych zavírala oči před věcmi, které se mi hnusí. Takže jsem se dozvěděla, že Pris je mrtvá, že ji našli mrtvou v jejím bytě, uškrcenou, ale to bylo všechno. Když jste se mě zeptal, kdy jsem ji viděla naposled, zničehonic mi došlo, že to někdo skutečně udělal! Sama si to neudělala, že ne?“

„Ne, pokud jí někdo nepomohl tím, že šňůru potom odstranil. Byla uškrcena nějakou šňůrou.“

Paní Jaffeeová se otřásla a jako by se zatáhla do těch polštářů.

„Bylo to, trvalo to dlouho?“

„Pravděpodobně ne.“

„Jak dlouho?“

„Pokud byla šňůra pevná, tak jenom pár vteřin, dokud neztratila vědomí.“

Ruce měla sevřené v pěsti a já měl podezření, že ostré nehty jí zanechávají v dlaních rýhy. „Co by mohla žena udělat, kdyby ji nějaký muž škrtil šňůrou a pevně ji zatáhl?“

„Nic, jenom umřít, pokud by to myslel vážně.“

Začal jsem být nevrlý. „Moc si to berete. Kdybych vás před minutou, když jste to začala pociťovat, začal škrtit, měla byste to už za sebou.“

Natáhl jsem ruku a típl jsem cigaretu, která jí upadla do popelníku. „Zkusme to vzít ještě jednou od začátku. Kdy jste viděla slečnu Eadsovou naposled?“

S pootevřenými rty a trochu povolenými pěstmi se zhluboka nadechla. „Nechce se mi o tom mluvit.“

„To nevadí.“

Byl jsem naštvaný. „Dlužíte mi tři dolary.“

„Cože? Za co?“

„Za taxíka, kterým jsem sem přijel, abych zastoupil vašeho manžela u snídaně, což byl jediný důvod, proč jste mě sem pozvala. Zpátky to bude dražší, protože se budu muset stavit v Armádě spásy, abych se zbavil toho kabátu a klobouku, které jsem slíbil odnést. Tři dolary to spraví a mám raději hotovost.“

Zavrtěla hlavou a zamračila se na mě. „Setkali jsme se už někdy?“

„Pokud vím, tak ne, a já bych si to určitě pamatoval. Proč?“

„Zdá se, že víte přesně, co máte říkat, jako byste o mně všechno věděl. Který den je dneska?“

„Středa.“

„To znamená, že naposled jsem viděla Pris přesně před týdnem, minulou středu. Zavolala mi a poprosila mě, abych s ní šla na oběd, a já jsem šla. Chtěla vědět, jestli přijdu prvního července, den po jejích pětadvacátých narozeninách, na mimořádnou schůzi akcionářů firmy Softdown.“

„Řekla jste, že přijdete?“

„Ne. To má na svědomí ten můj mozek. Od chvíle, co otec před pěti lety zemřel a odkázal mi dvanáct tisíc akcií Softdownu, jsem tam vůbec nevkročila, ani na porady, ani kvůli ničemu jinému. Mám z podniku velice slušný příjem, ale vůbec nic o něm nevím. Setkal jste se někdy s jistým Perrym Helmarem?“

Přisvědčil jsem.

„Už léta mě uhání, abych chodila na porady, ale já jsem nechtěla, protože jsem se bála, že kdybych se angažovala, mohlo by se s podnikem stát něco, co by snížilo můj příjem, a byla by to moje chyba. Proč bych měla takhle riskovat, když úplně stačilo zůstat stranou? Znáte někoho z těch lidí ve vedení, Bruckera, Questa, Pitkina, nebo tu Violu Dudayovou?“

Přisvědčil jsem.

„No tak ti mě čas od času uháněli taky, všichni do jednoho, abych jim dala plnou moc zastupovat mě na poradách, jenomže to se mi taky nechtělo. Ne…“

„Chcete říct všem najednou?“

„Ale ne, každému zvlášť. Chodili za mnou po jednom, ale nejhorší byla ta Dudayová. Hrozná babizna, viďte?“

„Asi ano. Neznám ji tak dobře jako vy. Proč chtěla slečna Eadsová, abyste přišla na mimořádnou schůzi akcionářů?“

„Prý chtěla volit novou správní radu. Měly v ní být samé ženy, a ty by zvolily Violu Dudayovou prezidentkou společnosti, říkám to správně, prezidentkou společnosti?“

„Asi ano. Řekla vám, kdo v té nové správní radě bude?“

„Ano, ale, okamžik, možná že si vzpomenu. Měly jsme v ní být ona a já, totiž Pris a já, a Viola Dudayová a nějaká ženská, která má v podniku cosi na starosti, zapomněla jsem, jak se jmenuje, a Prisina služebná, ta, která u ní byla tak dlouho, jmenuje se Margareta, ale na příjmení si nevzpomínám.“

Pověděl jsem jí ho. „Fomosová. Margareta Fomosová.“

„Ne, takhle se, ale ano, ovšem. Byla vdaná.“

Přikývl jsem. „Byla také zavražděna. V pondělí večer, pár hodin před Priscillou Eadsovou, byla přepadena na ulici a uškrcena.“

Sarah Jaffeeová na mě vytřeštila oči. „Margaretu, taky?“

„Ano. Těch pět, to byly všechny, které…“

„Byla uškrcena stejně jako Pris?“

„Ano. Zjevně proto, aby se vrah dostal ke klíči od bytu slečny Eadsové, jelikož ten měla služebná v kabelce a kabelka jí byla ukradena. Těch pět žen mělo vytvořit novou správní radu?“

„Ano.“

„Jenomže vy jste jí řekla, že na tu schůzi nepřijdete?“

Ruce paní Jaffeeové byly opět zaťaté v pěsti, ale ne tak silně jako předtím. „A řekla jsem jí taky, že v žádné radě být nechci. Nechtěla jsem do řízení podniku žádným způsobem zasahovat. Nechtěla jsem s tím mít absolutně nic společného. Řekla, že jí připadám naprosto ochotná přijímat šeky s dividendami, a já na to, že samozřejmě ano a že doufám, že budou chodit až na věky věků, což by asi brzo přestaly, kdybych jim do toho začala mluvit já. Řekla jsem jí, že doufám, že její nový systém, správní rada a prezidentka, bude dobře fungovat, ale kdyby ne, tak že bych s tím stejně nemohla nic dělat.“

„Požádala vás už dřív, abyste přišla na schůzi akcionářů?“

„Ne, to bylo poprvé. Neviděla jsem ji přes rok. Zavolala mi a navštívila mě, když se dozvěděla o Dickově, manželově, smrti.“

„Domníval jsem se, že byla vaší nejdůvěrnější přítelkyní.“

„A, to už je dávno.“

„Jak dávno?“

Změřila si mě pohledem. „Vůbec se mi to nelíbí.“

„Já vím, že ne.“

„Stejně to není nikomu nic platné.“

„Mohlo by. No nic… mám pocit, že za dolar jsem svoje dostal, takže se spokojím se dvěma dolary, když jinak nedáte.“

Otočila hlavu a zavolala:

„Olgo!“

Valkýra k nám v mžiku a nikterak tiše napochodovala. Paní Jaffeeová se jí zeptala, jestli zbyla ještě nějaká káva, ona jí řekla, že ano, a byla požádána, aby ji přinesla. Odkráčela a zanedlouho byla zpátky s objednávkou, tentokrát na podnose, aniž se jí to muselo říct. Paní Jaffeeová se odvrtěla na kraj divanu, nalila si a napila se.

„Mohu vám říct, kolik mi bylo, když jsem se poznala s Pris,“

řekla.

Poznamenal jsem, že bych jí za to byl vděčný.

Upila ještě trochu kávy. „Byly mi čtyři. Pris byly asi tak dva týdny. Můj otec pracoval v podniku jejího otce a naše rodiny se přátelily. Jistě, u dětí jsou čtyři roky velký rozdíl, jenomže my jsme se měly od začátku moc rády, a když Pris zemřela matka a zanedlouho i otec a ona šla k Helmarovým, vznikl mezi námi takový vztah, jako bychom byly sestry. Příliš často jsme se nevídaly, protože jsme chodily do jiných škol a já promovala v ro ce, kdy ona studovat na vysoké teprve začala, ale psaly jsme si, určitě jsme si vyměnily takových tisíc dopisů. Víte o tom, jak se vykašlala na školu a usadila se ve Village?“

Přisvědčil jsem.

„Tehdy jsme si byly nejblíž. Krátce předtím mi zemřel otec, dávno předtím matka, a prakticky jsem u Pris bydlela, i když jsem měla vlastní malý byt. Prisin problém je v tom, že má příliš mnoho peněz.“

„Byl a měla,“

opravil jsem ji.

„Á… ano. Její příjmy byly obrovské. Po pár měsících ve Village se zničehonic vypařila a víte, na co se vymluvila? Její služebná, to byla Margareta, musela odvézt Margaretu do New Orleansu za její nemocnou matkou! Slyšel jste někdy větší pitomost? Odjela a já jsem za ni musela likvidovat ten byt ve Village. Ne že bychom se přestaly přátelit… napsala mi z New Orleansu, pěla na něj ódy, ale pak jsem od ní najednou dostala dopis, ve kterém psala, že našla svého prince, že se za něho provdala a že odjíždějí do Peru, kde má předkupní právo na Andy nebo něco přibližně v tom smyslu.“

Paní Jaffeeová dopila kávu, položila šálek s talířkem na podnos a vrtěla se zpátky, dokud zase nebyla opřená o polštáře. „To byl poslední dopis, který jsem kdy od Pris dostala. Úplně poslední. Možná že ho ještě mám, vzpomínám si, že přiložila jeho fotografii. Divila jsem se, proč nepíše, a pak mi jednoho dne zavolala, byla zpátky v New Yorku, sama, jen s Margaretou, a říkala si slečna Priscilla Eadsová. Párkrát jsem ji viděla, a když si koupila dům ve Westchesteru, jednou jsem ji tam navštívila, ale byl to úplně jiný člověk. Už mě potom nikdy nepozvala a já bych ani nešla, i kdyby chtěla. Skoro celé čtyři roky jsem ji neviděla, dokud neodjela do Rena, nevrátila se zpátky a nedala se k Armádě spásy, to víte?“

Přisvědčil jsem.

„U armády už v době, kdy se dozvěděla o smrti mého muže, taky nebyla a přišla mě navštívit. Rozhodla se, že bude pokračovat v práci svého otce v podniku. Věděla ovšem, že ho nedostane dřív než v pětadvaceti. Zdálo se mi, že se víc podobá té staré Pris, a mohli jsme se dát zase dohromady, jenomže já jsem tehdy zrovna ztratila Dicka a nebyla jsem v stavu dát se dohromady s nikým, a proto jsem ji nakonec viděla až minulý týden a pak jsem…“

Najednou se zarazila a pohodila bradou. „Kristepane, že jsem neudělala, co chtěla, nemá to nic společného s tím, že ji zavraždili, že ne? Proto jste se mnou chtěl mluvit?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Na první otázku odpovědět nemohu, ale proto jsem s vámi mluvit nechtěl. Spojila se s vámi znovu? Telefonicky nebo písemně?“

„Ne.“

„A někdo z ostatních, ze Softdownu?“

„Ne.“

„Kde jste byla v pondělí v noci? Ne že bych chtěl místopřísežné prohlášení, ale policie se bude ptát.“

„Nebude!“

„Ale jistě, pokud to nerozlousknou dřív, než se dostanou k vám. Natrénujte si to se mnou. Jmenujte lidi, s kterými jste hrála kanastu.“

„Nehrála jsem. Byla jsem doma. Tady.“

„Měla jste hosty? Anebo tu byla Olga?“

„Ne.“

Pokrčil jsem rameny. „To žádný trénink nepotřebuje.“

Mírně jsem se k ní naklonil. „Podívejte se, paní Jaffeeová, řeknu vám to klidně na rovinu. Jsem zde pod falešnou záminkou. Řekl jsem, že potřebujeme informace, totiž pan Wolfe a já, a to je pravda, jenomže my taky potřebujeme pomoc. Pochopitelně znáte ustanovení závěti Priscillina otce, že? Víte, že teď, když je mrtvá, pět lidí, Helmar, Brucker, Quest, Pitkin a slečna Dudayová, víte, že budou vlastnit většinu akcií firmy Softdown?“

„Samozřejmě.“

Mračila se a soustředěně mě poslouchala. „Fajn. Jste akcionářka. Chceme, abyste na těchto pět lidí podala žalobu. Ať vám ji sepíše váš právník, anebo vám nějakého doporučíme. Chceme, abyste požádala soud o vydání zákazu, který by omezoval uplatňování jakýchkoli jejich práv, vyplývajících z vlastnictví akcií, dokud nebude zjištěno, zda je někdo z nich nezískal spácháním zločinu. Domníváme se, že za stávajících okolností se soud takovou žádostí bude zabývat a může jí vyhovět.“

„Jenomže co…“

Mrak na jejím čele ještě víc potemněl. „Proč bych to měla dělat?“

„Protože máte oprávněný zájem na řádném spravování firemních záležitostí. Protože jste byla Priscillinou nejstarší a svého času nejdůvěrnější přítelkyní. Kdo ji podle vás zabil?“

„Nevím. Prosím vás, neptejte se mě na takové věci!“

„Kvůli tomu jsem tady. Třeba z toho nic nebude. Policie na to může přijít rychle, dneska nebo zítra, a za týden nebo za měsíc může být pro pana Wolfa příliš pozdě, aby na tom začal pracovat, každopádně jeho klient čekat nebude. Nemůžeme nikam napochodovat jako policajti. Musíme najít nějaký způsob, jak se k těm lidem dostat, musíme se někde zachytit drápkem a tohle nám v tom pomůže. Řeknu vám, paní Jaffeeová, že vám nehodlám předhazovat řečičky o vašich šecích s dividendami, ale je pravda, že ten podnik vás už dlouho velmi slušně živí, a tolik toho po vás na oplátku zase nechce, obzvlášť proto, že si můžete být zatraceně jistá, že Priscilla Eadsová by se na to ptala také, kdyby mohla mluvit. Nezabere to…“

Zmlkl jsem, jelikož jenom pitomec mluví dál k někomu, kdo mu dává košem. Když vstala z divanu a vykročila ke dveřím, neřekla ani slovo, ale zcela jasně odcházela pryč. Na konci pokoje se ještě otočila a promluvila. „Neudělám to! Tohle neudělám!“

Odešla. Vzápětí se ozvaly zavírající se dveře, nikoli bouchnutí, ale energické zavření. Chvíli jsem stál a uvažoval a dospěl jsem k názoru, že mi na ten cíl v tuto chvíli a na tomto místě došla munice, a proto jsem se vydal opačným směrem než ona, k vstupní hale. Když jsem jí procházel, zachytil jsem pohledem klobouk na stole a kabát přes opěradlo židle.

Ále co, pomyslel jsem si, sebral jsem je a vzal je s sebou.

8.

Bylo skoro poledne, když jsem na rohu Devětadvacáté ulice a Lexingtonské avenue zaplatil taxikáři a kráčel východním směrem. Ještě předtím jsem si ale nechal zastavit u jednoho bistra, abych zavolal Wolfovi a ohlásil, že jsem moc daleko nepokročil; potom jsem zašel do skladiště Armády spásy s tím kabátem a kloboukem a nakonec jsem skočil do restaurace, kde podle tvrzení Lona Cohena pracoval Andreas Fomos jako číšník. Když jsem se dozvěděl, že Fomos si vzal volno, pokračoval jsem k jeho bydlišti.

Moc jsem si od toho nesliboval. Mé hlavní naděje se do té doby upíraly k Sarah Jaffeeové, kterou jsem měl doprovodit do Pětatřicáté ulice na schůzku s Wol fem a Nathanielem Parkerem, jediným právníkem, kterému kdy Wolfe poslal orchideje, k projednání detailů týkajících se soudního příkazu, jehož účelem mělo být omezení pravomoci stávající správní rady firmy Softdown. Jelikož jsem to zpackal, pokus s Fomosem, navržený Wol fem, mi připadal jako ubohoučký náhradní tah. Takže to nebylo žádné nadšení z nadcházející fušky, ale pouhá rutina, vypěstovaná dlouhým tréninkem, že když jsem došel k domu na Východní Devětadvacáté, důkladně jsem profilcoval okem okolí a, jak jsem zaostřil na určité místo přes ulici, něco mi připadlo povědomé. Přešel jsem ulici, vstoupil jsem do špinavé a omšelé opravny obuvi a postavil jsem se před muže, který tam seděl a při mém příchodu zvedl noviny, aby mu nebylo vidět do tváře.

Zřetelně jsem promluvil k novinám. „Sežeňte poručíka Rowcliffa. Myslím, že se budu vydávat za policistu. Cítím, že je to silnější než já.“

Noviny poklesly a odhalily boubelaté, ještě ne zcela odulé rysy městského zaměstnance jménem Halloran. „Máte dobrej zrak,“

řekl, čímž pouze konstatoval fakt. „Jestli chcete urážet poručíka, kterého jste jmenoval, poslužte si.“

„Až někdy jindy. Momentálně jsem zaneprázdněný. Byl jsem rád, že vás vidím, protože je možné, že kráčím do pasti. Pokud do tří dnů nevyjdu ven, zavolejte Rowcliffovi. Vážně ho policie dává sledovat, anebo po něm jdete sám?“

„Přišel jsem si pro tkaničky do bot.“

Omluvil jsem se, že jsem vyrušoval, vyšel jsem ven a vrátil se na druhou stranu ulice. Oddělení vražd to zřejmě ještě nemá v kupě, jestliže pokládali za nutné nespouštět oko z Fomose, který, podle toho, co jsem se dočetl v novinách, byl do případu namočen jen do té míry, že ovdověl; určitě to s ním ale nebylo tak horké, Halloran by totiž reagoval na moji etýdku úplně jinak.

Byl to starý čtyřpatrový dům z červených cihel. V řadě jmen pod dopisními schránkami na pravé straně vestibulu bylo Fomosovo jméno druhé od konce. Zmáčkl jsem tlačítko, čekal půl minuty, až se ozve bzučení, zatlačil jsem do dveří, vstoupil a vydal se po schodech. Na každé podestě byly troje dveře, dvoje po stranách a jedny uprostřed. O tři patra výše zdobila ty na vzdálenějším konci velká růžice, složená z černých stuh, jejichž konce visely téměř až k zemi. Šel jsem k nim a zmáčkl zvonek a vzápětí ke mně přes dřevěnou výplň dolehl hlas: „Kdo je to?“

Opíraje se o teorii, že si zasloužím vyšťourat alespoň něco za půldruhé hodiny tvrdé práce, zvolal jsem: „Přítel Sarah Jaffeeové! Jmenuju se Goodwin!“

Dveře se prudce otevřely, dokořán, a v nich stál Herkules v bílých trenýrkách, oslnivě bílých na rozdíl od jeho tmavé pleti a rozcuchané kštice vlasů černých jako uhel. „ Držím smutek,“

řekl.

„Co chcete?“

„Vy jste Andreas Fomos?“

„Jsem Andy Fomos. Nikdo mi neříká Andreas. Co chcete?“

„Chci se vás zeptat, jestli víte, proč Priscilla Eadsová chtěla udělat vaši ženu ředitelkou firmy Softdown.“

„Cože?“

Naklonil hlavu na stranu. „Zopakujte mi to.“

Vyhověl jsem mu. Když se ujistil, že to správně pochopil, obrátil ruce dlaněmi nahoru. „Koukněte se,“

zahučel, „tomu nevěřím.“

„Tohle řekla slečna Eadsová paní Jaffeeové minulý týden, že chce udělat vaši manželku ředitelkou. Dneska je to týden.“

„Pořád tomu nevěřím. Heleďte se. Ta Priscilla Eadsová se zapletla se špatnejma hvězdama. Každý dva roky ji chyt rapl. Zabejval jsem se podrobně jejím životem a všechno jsem si napsal, jenže si o to řekli policajti, a tak jsem jim to dal. Svou ženu jsem poznal a vzal jsem si ji teprv před dvěma lety, ale ona mi to všechno řekla. O Greenwich Village, o New Orleansu, jak odjela do Peru s manželem i jak se sem vrátila bez něj a dávala to sežrat mužskejm, a taky o Renu a Armádě spásy!“

Ruce mu vyletěly nahoru. „Váženej pane! Moje žena s ní tím vším prošla. A vy mi tady tvrdíte, že z ní chtěla udělat ředitelku, řekl jsem, že tomu nevěřím? Samozřejmě že tomu věřím, proč ne? U Priscilly Eadsový bylo možný všecko, jenže já o tom nic nevím. Co chcete?“

„Asi by se nám mluvilo líp uvnitř,“

navrhl jsem, „kdybyste dovolil.“

„Jste od novin?“

„Ne. Jsem…“

„Jste chlupatej?“

„Ne. Pracuju pro…“

Nevím, kolikrát se mi snažili lidé přirazit dveře před nosem, ale ten počet byl každopádně dost velký na to, aby se moje reakce zautomatizovala, upřímně řečeno příliš zautomatizovala. Když Andy Fomos uskočil na stranu a začal přivírat dveře, má noha jako obvykle vyrazila dopředu, připravená jako obvykle zadržet dveře proti tlaku, jenomže na něho to „jako obvykle“

nestačilo. Byl ještě rychlejší a silnější, než vypadal, a místo toho, aby se o dveře opřel tělem, což by mu zabralo o půl vteřiny víc, opřel se do nich svýma svalnatýma rukama, a to řádně. Než jsem se mu stačil postavit, dveře se s prásknutím zabouchly, v zámku klaplo a já tam stál s rozpláclým nosem a velkým šrámem na vyleštěné špičce božihódových slupek.

Po schodech jsem scházel beze spěchu. Neoplýval jsem optimismem. Kdykoli mě Wolfe pro něco nebo pro někoho pošle, rád mu pokud možno to či ono doručím, ale zázraky dělat neumím. V tomto případě mi začínalo připadat, že nic menšího než zázrak nebude stačit, a přitom nešlo jen o to uspokojit klienta a shrábnout honorář. Já byl tím klientem a já jsem do toho Wolfa zatáhl. Záleželo na mně. Ale dneska nebylo včera, kdy jsem pracoval na vlastní pěst a mohl jsem z okamžitého popudu zarazit ve firmě Softdown a vpadnout jim do porady; teď třímal otěže vyšetřování Wolfe a žádný můj nápad se nedal uskutečnit bez jeho předchozího schváleni A krom toho, když jsem se ocitl na chodníku a zabočil doprava, rozhodl jsem se, že Hallorana už vynechám –, vyvstala ta potíž, že jsem neměl nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo nějaký nápad. Na Lexingtonské avenue jsem chytil taxíka.

Způsob, jakým to Wolfe přijal, se mi nelíbil. Když jsem vstoupil do pracovny sám a prohlásil jsem, že pokud vím žádné hosty teď ani později nemusíme čekat, zavrčel, opřel se pohodlně do křesla a požádal o zevrubné hlášení. V průběhu podrobného líčení mých návštěv u Sarah Jaffeeové a Andrease Fomose seděl bez pohnutí, oči zavřené a prsty propletené na vrcholku břicha, což bylo v pořádku, dokonce naprosto normální. Ale když jsem skončil, nepoložil mi jedinou otázku a jenom zamumlal: „Raději mi to naklepněte na stroji.“

„Myslíte celé?“

zeptal jsem se.

„Ano.“

„Vždyť mi to zabere nejmíň celé odpoledne!“

„Asi ano.“

Je pravda, že byl čas oběda a nedalo se čekat, že se do něčeho pustí, a tak jsem se na to prozatím vykašlal. Ale později, poté co jsme byli v jídelně a snědli výtečný oběd, v jehož průběhu mě zahrnoval kousavými poznámkami na adresu všech prominentních kandidátů republikánské strany na úřad prezidenta, jsem to zkusil znovu. Když se uvelebil s časopisem do klubovky za psacím stolem, utrousil jsem: „Rád bych, abyste mi řekl, co mám dělat, jestli máte čas.“

Mírně nakvašeně se na mě zahleděl. „Řekl jsem vám, že máte naklepat to hlášení.“

„To jo, slyšel jsem vás. Jenomže to byl jenom zdržovací manévr a vy to víte. Jestli chcete, abych tu seděl na dvou půlkách, dokud nedostanete chuť něco vymyslet, stačí říct. K čemu je mrhání spousty papíru a huntování psacího stroje?“

Ruka s časopisem klesla. „Archie. Možná si vzpomenete, že jsem jednou vrátil zálohu ve výši čtyřiceti tisíc dolarů, kterou mi zaplatil klient jménem Zimmermann, protože mi chtěl radit, jak mám při vyšetřování jeho případu postupovat, místo aby to nechal na mně. Nuže?“

Zvedl časopis. Opět ho nechal klesnout. „Prosím vás, napište to hlášení.“

Znovu ho zvedl.

Byla to absolutní pravda a tak, jak to podal, to znělo navýsost impozantně, ale mě to nedojalo. Zkrátka a dobře se mu nechtělo do práce a nemínil se do ní pustit, když se z ní mohl vykroutit. Poskytl mi příležitost něco začít, ale já se vrátil s prázdnýma rukama a bylo těžké odhadnout, kdy, nebo jestli, se opravdu pustí do práce. Seděl jsem a díval jsem se, jak si čte ten zatracený časopis. S rozkoší bych býval vytáhl zc zásuvky revolver a vystřelil mu ho z ruky, a z tohoto úhlu by to byla hračka –, avšak s lítostí jsem došel k závěru, že by to nebylo vhodné. Uvědomil jsem si také, že ať udělám nebo řeknu cokoli, on v téhleté chvíli necouvne. Zbývaly mi pouze dvě možnosti: vzít si další volno, anebo poslechnout a začít makat na tom hlášení. Otočil jsem se, přitáhl k sobě šrajbmašinku, vytáhl papír, natočil ho do ní a udeřil do kláves.

V průběhu následujících tří a půl hodiny, to jest do šesti hodin, se událo několik věcí. Naťukal jsem devět stránek. Volali k nám čtyři novináři, dva se objevili osobně, nebyli vpuštěni. Fritz mě poprosil, abych mu pomohl přešoupat nějaký nábytek v předním pokoji, aby mohl srolovat koberec a poslat ho do čistírny, a já jsem mu vyhověl. Wolfe se ve čtyři odebral na své obvyklé dvě hodiny do skleníku a brzy poté se ozval telefon, ale nebyl to nikdo od novin. Nerozplývám se v telefonu dojetím, když někdo cizí žádá o schůzku s Wol fem, ale když jsem se dozvěděl jméno dotyčného a důvod jeho prosby, stěží jsem potlačil radost. Řekl jsem mu, ať přijde deset minut před šestou, a když dorazil, na minutu přesně, posadil jsem ho do předního pokoje a zavřel dveře, které odtud vedou do pracovny.

Když Wolfe sešel podle svého harmonogramu dolů a odebral se ke svému psacímu stolu, připadalo mi slušné dát mu šanci, aby ukázal, že se z toho silou vůle dostal. Ale ne. Posadil se, cinknul pro pivo, a když ho Fritz přinesl, otevřel si láhev, nalil si, vybral si jednu z hromady rozečtených knížek na stole, pohodlně se opřel a spokojeně vydechl. Do chvíle, než Fritz ohlásí večeři, se chystal mít havaj.

„Promiňte, pane,“

řekl jsem vlídně, „v předpokoji čeká někdo, kdo s vámi chce mluvit.“

Otočil hlavu a zachmuřil se. „Kdo je to?“

„To máte tak. Jak jste mi včera večer vysvětlil, potřeboval jste nějaký klín, kterým byste případ načal, a dneska dopoledne jsem se pro něj vypravil, ale žádný jsem nepřinesl. Když jsem viděl, jak jste zklamaný, zmocnil se mě pocit, že se musím toho náročného úkolu nějak zhostit. A zhostil jsem se ho. Ten někdo je právník Albert M. Irby, který má kancelář na Jednačtyřicáté ulici. Volal jsem Parkerovi, a ten o něm nikdy neslyšel, ale obratem mi zavolal zpátky, že Irby je členem Newyorské advokátní komory a že má dobrou pověst. Pokud jde o Irbyho, tvrdí, že zastupuje Erika Hagha, bývalého manžela Priscilly Eadsové, a že by si s vámi rád pohovořil.“

„Kde jste k němu přišel?“

vyhrkl rozhořčeně.

„Říct, že jsem k němu přišel, by nebylo přesné. Přišel sám. V šestnáct dvacet jedna požádal telefonicky o schůzku.“

„Co chce?“

„Mluvit s vámi. Jelikož nemáte rád, když se vám klient naváži do případu, neptal jsem se ho na podrobnosti.“

Poté mi Wolfe složil velkou poklonu. Zahleděl se na mě těžce nedůvěřivým okem. Zjevně mě podezříval z toho, že jsem si pospíšil, že jsem nějakým způsobem za necelé dvě hodiny vyhrabal někde Alberta M. Irbyho a jeho spojení s Priscillou Eadsovou, opil ho a unesl. Nevadilo mi to, ale považoval jsem za dobré to zaznamenat.

„Ne, pane,“

řekl jsem pevně.

Zavrčel. „Vy nevíte, co chce?“

„Ne, pane.“

Odmrštil knihu stranou. „Přiveďte ho.“

Byla rozkoš jít pro toho advokáta a uvést ho do červené kožené klubovky, ale musím přiznat, že fyzicky nebyl zrovna kdovíjakým objektem na ukazování. Jaktěživ jsem neviděl plešatějšího člověka, jeho holá, pihami posetá lebka měla zvláštní půvab. Pokrývaly ji drobné kapičky potu, s kterými se nic nedělo. Nedotkl se jich kapesníkem, nezvětšovaly se, neslévaly, nestékaly, ani se nezmenšovaly. Vůbec se neměnily. Nebylo na nich nic odpudivého, ale asi tak po deseti minutách bylo to napjaté očekávání hodně vyčerpávající.

Usadil se a položil aktovku na stolek u svého lokte. „Chci se odevzdat do vašich rukou,“

řekl hlasem, jemuž by neškodilo více octa a méně oleje. „Nejsem tak dobrý jako vy, pane Wolfe, a nebudu předstírat opak. Řeknu vám prostě, jak se věci mají, a podřídím se vašemu názoru.“

Byl to špatný začátek, pokud čekal nějakou vstřícnost. Wolfe stiskl rty. „Pokračujte.“

„Děkuji.“

Seděl na kraji klubovky. „Vážím si toho, že jste mě přijal, ale nejsem překvapen, protože jsou mi známy vaše vynikající služby ve prospěch spravedlnosti, a právě o to mi jde, o spravedlnost pro mého mandanta. Jmenuje se Eric Hagh. Jeho právní zástupce v Caracasu, s kterým jsem byl již dííve ve styku, mě požádal, abych pana Hagha zastupoval. Jmenuje se Juan Blanco.“

„Můžete to vyhláskovat?“

zeptal jsem se s blokem v ruce.

Vyhověl mi a pokračoval směrem k Wolfovi. „To bylo před devíti dny, šestnáctého tohoto měsíce. Hagh již předtím, na Blankovu radu, poslal zprávu panu Perrymu Helmarovi, jenomže potom došli k názoru, že pan Hagh potřebuje tady v New Yorku zastoupení, a Blanco mi poslal podrobný popis případu a kopie dokumentů.“

Poklepal na aktovku. „Mám je zde. Pokud je…“

„Později,“

řekl Wolfe chvatně. „Nejprve mi řekněte, co si přejete.“

Dokumenty si prohlíží, jenom když musí.

„Jistě, jistě.“

Irby se opravdu snažil vyhovět. Kapky rosy na jeho báni byly možná přilepené. „Jedním z nich je fotokopie dopisu, který v peruánském Cajamarca dvanáctého srpna devatenáct set čtyřicet šest napsala a podepsala Priscilla Eadsová-Haghová v přítomnosti Margarety Caselliové. Tak se jmenovala za svobodna Margareta Fomosová, která byla v pondělí večer zavražděna. V dopise Priscilla Haghová darovala svému muži, Ericu Haghovi, bezvýhradný poloviční podíl na veškerém majetku, který jí tehdy patřil anebo měl patřit kdykoli v budoucnosti.“

„Nějaká protislužba?“

zeptal se Wolfe.

„Ehm, žádná není zmíněna.“

„V tom případě je velmi napadnutelná.“

„Může být. O tom bude muset rozhodnout soud, ale je to bezesporu velice silná zbraň, a byla dána mému mandantovi v dobré víře a přijata v dobré víře.“

„Nejsem právník, pane Irby.“

„Vím, že ne, pane Wolfe. Přišel jsem za vámi nikoli ve věci zákona, nýbrž kvůli jisté objektivní skutečnosti. Podle dnešního článku v Timesech, ale zmiňují se o tom i jiné deníky, byla slečna Eadsová, bývalá paní Haghová, ve vašem domě v pondělí odpoledne a večer a pan Perry Helmar, správce jejího majetku, zde byl v pondělí večer. Byl bych vám zavázán, opravdu hluboce zavázán, kdybyste mi laskavě řekl, zda v rozhovorech s nimi padla nějaká zmínka o tomto dokumentu. O dopise, který Priscilla Eadsová podepsala a Margareta Caselliová stvrdila podpisem jako svědek.“

Wolfe se v křesle ošil. Opřel se loktem o opěradlo, zvedl ruku a přejel si špičkou prstu sem a tam po spodním rtu. „Měl byste mi o tom říct víc,“

zamumlal. „Proč pan Hagh čekal s uplatněním svého nároku tak dlouho?“

„Velice rád, pane Wolfe, velice rád. Blanco mi všechno napsal. Nepatří se ovšem, abych vyzrazoval důvěrná sdělení, a proto tak neučiním. Mohu vám říct jen tolik, že Hagh poprvé navštívil Blanka teprve před měsícem, aby mu ukázal ten dokument a poradil se s ním o způsobu, jakým by měl vznést svůj nárok ihned po třicátém červnu, tedy po narozeninách jeho bývalé manželky, které má tímto dnem připadnout majetek v mnohamilionové hodnotě. Blanco mi zavolal a já jsem zde všechno prověřil, hlavně závěť Priscillina otce, která je pochopitelně doložena. Blanco Haghovi poté, co mu Hagh dodal další podrobnosti, poradil, aby nečekal až do třicátého června, kdy majetek přejde na Priscillu, ale aby svůj nárok uplatnil okamžitě u správce majetku Perryho Helmara a požadoval převedení poloviny tohoto majetku rovnou Haghovi, a ne Priscille, a varoval Helmara, že za jakékoli prodlení ponese zodpovědnost.“

Irby pokrčil rameny. „To mohla být dobrá rada pro Venezuelu. Nebudu se vyjadřovat k tomu, jestli i pro New York. Hagh se jí každopádně řídil a Helmarovi byl odeslán list, který Blanco napsal a Hagh podepsal a jehož kopie byla poslána Priscille. Jednu kopii jsem dostal taky já, spolu s fotokopiemi základního dokumentu, zevrubným popisem situace a Blankovými instrukcemi, abych pokračoval ve snaze znemožnit Helmarovi převod majetku Priscille. Vyznám se trochu v zákonech a vím, kde hledat, ale nedokázal jsem najít žádný paragraf, který by něco takového umožnil. I za předpokladu, že Haghovy nároky byly právně platné…“

„Poslechnu si váš závěr, pane Irby.“

„Dobře. V tomto smyslu jsem informoval Blanka. Nedostal žádnou odpověď od Helmara, ani od Priscilly. Nakonec jsem Helmara navštívil, to bylo minulé úterý, a dlouho jsem s ním hovořil, jenomže to nebylo naprosto k ničemu. Nezaujal vůbec žádné stanovisko; nedokázal jsem z něho vymáčknout ani ň. Rozhodl jsem se, že za těchto okolností by nebylo etické, abych chodil za Priscillou Eadsovou. Už předtím jsem jí volal a ptal se jí, zda je Helmar jejím osobním právním zástupcem, ale ona neřekla ano ani ne. Odmítala se se mnou setkat, ale přesvědčil jsem ji a v pátek odpoledne jsem ji navštívil v jejím bytě. Přiznala, že dotyčný dokument podepsala v dobré víře, ale brzy poté si to rozmyslela a požádala Hagha, aby jí ho vrátil, což on odmítl. Nabídla mu, že mu jednorázové vyplatí sto tisíc dolarů, a prohlásila, že jestli je Hagh nepřijme, nedostane nic, pokud to nenařídí soud.“

„Tu nabídku učinila vám?“

„Ano a já jsem to okamžitě telefonoval Blankovi do Caracasu. Do třicátého června zbývalo pouhých deset dní, a pokud byla Blankova strategie správná, nemohli jsme ztrácet čas. Jenomže v tom okamžiku všechno padlo. Blanko označil Priscillin návrh za nehorázný a odmítal o něm mluvit. Helmar i Priscilla odjeli na víkend z města a já jsem je nemohl najít. V pondělí ráno jsem to zkusil znovu, ale nedostihl jsem ani jednoho, a tak jsem to vzdal. V úterý ráno jsem se dozvěděl, že Priscilla Eadsová byla zavražděna. Včera.“

Irby se poprvé v křesle opřel. Jeho pohyb neměl na kapky rosy vliv. Vztáhl ruce jako v prosebném gestu. „Co byste tomu řekl!“

prohlásil naléhavým tónem. „Taková situace!“

Wolfe přikývl. „Velmi neuspokojivá.“

„Souhlasím,“

přikývl právník. „Souhlasím,“

opakoval. „Přišlo mi nesmyslné utrácet devět dolarů za telefon do Caracasu; upřímně řečeno zdálo se mi dost možné, že mi mé výdaje nikdo neuhradí. Skutečně jsem se snažil spojit s Helmarem, ale až do dnešního poledne neúspěšně. Nakonec jsem ho dostal k telefonu a víte, co udělal?“

Irby opět sklouzl na kraj křesla. „Vyslovil pochybnosti o pravosti toho dokumentu! Popírá, že by ho kdy podepsala! Naznačuje, že můj mandant ho zfalšoval! A ona se přitom minulý pátek jednoznačně přede mnou vyjádřila, že ho napsala vlastní rukou a podepsala ho a že u toho byla Margareta Caselliová!“

Irby praštil pěstí do opěradla. „Zatelefonoval jsem Blankovi do Caracasu!“

Bouchl do něj znovu. „Řekl jsem mu, ať posadí Erica Hagha na první letadlo do New Yorku!“

Další rána. „A ať přiveze původní dokument s sebou!“

Další. „A já jsem se rozhodl, že půjdu za vámi!“

Náhle a nečekaně se uklidnil. Pěst se rozevřela a byla z ní jen buclatá malá ručička. „Jistě,“

řekl, „kdyby byly v sázce milióny, což je otázka, je velice diskutabilní, jestli jsou i teď. Ale i bez akcií Softdownu je Priscillino jmění pravděpodobně značné, i když nezaručuju, že akcie musejí být vyřazeny ze hry. I kdyby nárok na ně přešel právně na oněch pět osob, jmenovaných v Eadsově závěti, ten dokument je přece jenom silná morální zbraň, obzvláště s ohledem na čas a okolnosti Priscilliny smrti. A mě napadlo, že se nejspíš budete moci vyjádřit k autenticitě toho dokumentu. Přišla se s vámi poradit a strávila tady spoustu hodin. Dozajista o něm padla řeč a určitě přiznala, že ho podepsala. Ten večer tady byl i Helmar a také on se o něm mohl zmínit a předpokládat, nebo uznat jeho platnost.“

Otočil se na mě a zpátky na Wolfa. „Pokud u toho byl pan Goodwin a může to potvrdit, tak je to hotová věc, a v tom případě jsem ochoten učinit konkrétní nabídku, ovšem nejprve ji telefonicky projednám s Blankem. Taková pomoc při dokazování autenticity by měla pro pana Hagha velkou cenu, rovnající se pěti procentům z celkové částky, kterou obdrží při vyrovnání svého nároku v souladu s podmínkami dokumentu.“

Tato nabídka měla dva závažné nedostatky. Za prvé, byla závislá na nahodilosti, což sice nebylo nutně zavrženíhodné, nicméně to odporovalo Wolfovým zásadám. Za druhé, měli jsme dostat zaplaceno za to, že řekneme pravdu, což bylo poněkud neomalené, anebo za to, že budeme lhát, což bylo odporně sprosté.

„Přirozeně,“

řekl krůpějkovitý Irby a z jeho hlasu odkapával přeslazený sirup, „nejlepší by bylo čestné prohlášení, od každého z vás. Rád, velmi rád, je napíšu podle toho, co mi řeknete. Pokud jde o způsob převodu příslušného obnosu, uvítám váš návrh, i když bych si dovolil poznamenat, že by bylo pravděpodobně lepší nepodávat ho písemně.“

Byla to perfektní nahrávka na smeč a já jsem čekal, že ho Wolfe okamžitě vyprovodí ze dveří, jenomže on dělá často pravý opak toho, co se od něho očekává. Vyštěkl otázku: „Pan Hagh jede do New Yorku?“

„Ano.“

„Kdy dorazí?“

„Zítra odpoledne. Ve tři.“

„Chci ho vidět.“

„Samozřejmě. Chci, abyste si s ním promluvil. Přivezu ho sem rovnou z letiště. Zatím, co se týče těch místopřísežných prohlášení…“

„Ne,“

řekl Wolfe odměřeně. „Žádná prohlášení nepřipadají v úvahu, dokud si nepromluvím s vaším zmocnitelem. Potom se uvidí. Nevezte ho sem rovnou z letiště, nejdřív mi zavolejte. Mám v hlavě jistý plán, který se vám nebude líbit, ale s kterým pravděpodobně budete muset souhlasit. Domnívám se, že by se měla uskutečnit schůzka všech zainteresovaných v této věci, z obou stran a za vaší přítomnosti, a že by se měla konat zítra v této místnosti. Pokusím se sem dostat pana Helmara a jeho společníky.“

Irby se soustřeďoval tak usilovně, že mu z mžourajících očí zůstaly úzké štěrbinky. „Co vás vede k myšlence, že se mi to nebude líbit?“

„Skutečnost, že advokáti jsou přesvědčeni o tom, že žádnou při, týkající se značné sumy peněz, by neměl nikdy vést nikdo jiný než oni.“

Tenhle advokát by snesl bez urážky daleko ostřejší šleh. Dokonce ho ani nepocítil. Upřímně potřásl hlavou. „Já bych takovou schůzku uvítal,“

prohlásil. „Ale rád bych měl nějakou představu, co mě na ní čeká. Kdybych věděl, že vy a pan Goodwin prohlásíte, že jak Priscilla Eadsová, tak Helmar naznačili, anebo potvrdili autentičnost…“

„Ne,“

řekl Wolfe kategoricky. „Tím, že jste mi učinil flagrantně nevhodnou nabídku, pozbyl jste veškerého práva na naši vstřícnost. Budete se s tím muset smířit.“

A to bylo to nejlepší, čeho se mohlo Irbymu dostat, třebaže byl tak tvrdohlavý, že jsem se nakonec zvedl a podal mu jeho aktovku. Byl už čas večeře. Když jsem za ním zavřel venkovní dveře a otočil se, Wolfe právě vycházel z pracovny a mířil do jídelny.

„Jste spokojen?“

štěkl na mě.

„Ne, pane,“

řekl jsem zdvořile. „A vy také ne.“

9.

Příštího rána, ve čtvrtek, jsem těžil z dřívější investice. Potřeboval jsem nějaký otvírák. Ta Irbyho záležitost zůstala na mrtvém bodě. Připustím-li teoreticky, že středeční večer se k tomu nehodil, co je špatného na čtvrtečním dopoledni? Po tisící jsem dospěl k závěru, že nemám tu správnou náturu, abych mohl pracovat pro Nera Wolfa. Kdybych ji měl, dávno by mě přešel vztek na jeho strohou domněnku, že, vyjma mimořádně naléhavých případů, nemá smysl rozjíždět pátrací činnost dříve, než v jedenáct hodin přijde dolů ze skleníku. Mně se každopádně zdálo, že to naléhavý případ je. Když jsem tedy vstal, oholil se, osprchoval a oblékl, sešel jsem dolů, pozdravil Fritze a nasnídal se a potom jsem si přečetl ranní noviny, z nichž jsem se mezi jiným dověděl, že z vraždy Priscilly Eadsové a Margarety Fomosové nebyl dosud nikdo obžalován, šel jsem do pracovny a otevřel ranní poštu. A pak odbila devátá bez jediného slovíčka shůry a já jsem zazvonil domácím telefonem do skleníku a zeptal se ho: „Hosty na večírek zvete vy nebo já?“

„Nikdo, dokud si nebudeme jisti, že přijede i pan Hagh.“

Byl pochopitelně nevrlý.

„Přiletí ve tři.“

„Nebo nikdy.“

Tím to zhaslo. Jedním z jeho nejhlubších přesvědčení bylo to, že od žádného dopravního prostředku poháněného strojem, skútrem počínaje a zaoceánským parníkem konče, nelze se zdravým rozumem očekávat, že dosáhne svého cíle, a že by na to spoléhal jen hlupák. S tím jsem nemohl nic dělat. Zavěsil jsem a zavolal kancelář letecké společnosti Pan-Atlantic, kde mi sdělili, že odpolední letadlo z Caracasu má přiletět na čas. Jak jsem vstával, abych položil poštu na Wolfův stůl, zazvonil telefon, a tak jsem se zase posadil a zvedl sluchátko.

„Kancelář Nera Wolfa, u telefonu Archie Goodwin.“

„To je Archie Goodwin?“

„Ano.“

„Tady je Sarah Jaffeeová, pane Goodwine.“

„Poznal jsem vás podle hlasu. Dobrý den.“

„Dobrý den. Chtěla jsem, jak se máte?“

„Dobře. A vy?“

„Taky dobře. Právě jsem posnídala a chtěla jsem vám zavolat. U stolu nebyla žádná jiná židle než moje.“

„Výborně. Perspektivně vám to ušetří spoustu peněz za rozbité nádobí.“

„Ušetří mi to víc než to.“

Odmlčela se. „Vzal jste s sebou ten kabát a klobouk.“

„Vzal a probohasvatýho mi neříkejte, že je chcete vrátit, zbavil jsem se jich.“

„Nikdy je nebudu chtít zpátky.“

Znělo to dost odhodlaně…“Když jsem šla do haly, dlouho potom, co jste odešel, a viděla jsem, že jsou ty věci pryč, brečela jsem jak malá holka. Když jsem přestala, dostala jsem strach. Bála jsem se, že jsem brečela proto, že už tam nejsou, ale pak jsem si uvědomila, že to není kvůli tomu, přestože jsem nevěděla, kvůli čemu. Každopádně jsem si tím přestala lámat hlavu, protože jedno jsem věděla jistě, věděla jsem, že jsem ráda, že ty věci jsou pryč, a věděla jsem taky, že jste pro mě udělal báječnou věc potom, co jsem tak vyváděla. Asi jste chápal, proč se tak chovám. Jsem strašný zbabělec, odjakživa. Jsem tak zbabělá, že jsem si včera odpoledne třikrát sedla k telefonu, abych Vám zavolala, ale nikdy jsem se nedokázala přinutit vytočit číslo.“

„Mohla jste…“

„Ne, prosím vás! Nechte mě to doříct, nebo to nikdy neřeknu. Už dlouho jsem se tak báječně nevyspala! A když jsem snídala, tam kde jste se mnou seděl včera, uvědomila lem si, čím to je. Uvědomila jsem si, že musím udělat všechno, o co jste mě požádal, cokoli, samozřejmě že ne, chci říct cokoli, o co mě požádáte, tím chci říct cokoli, co udělat mohu. Tak mi prostě řekněte, co potřebujete.“

„Řekl jsem vám to včera.“

„Já vím, ale nepamatuju si to dobře.“

Vysvětlil jsem jí to pečlivě, ale měl jsem dojem, že neposlouchá pozorně, jelikož jsem jí některé věci musel opakovat. Řekla, že k nám přijde v jedenáct. Navrhl jsem jí, aby si vzala svého právníka, ale ona na to, že mu o tom nechce říct, protože by nemusel souhlasit a ona se s ním nechce hádat. Nenaléhal jsem, jelikož na naši prosbu ji bude zastupovat Nathaniel Parker a nic lepšího ji nemohlo potkat.

„Asi už nejsem cvok, ale pořád ještě jsem zbabělá, takže tohle je ode mě poměrně značné hrdinství a já doufám, že si to uvědomujete.“

Řekl jsem jí, že si toho upřímně a neskonale vážím. Tím dostalo dopoledne zcela jiné zabarvení. Nejdřív jsem vyšel nahoru do skleníku a řekl Wolfovi, že těch třicet centů, o něž jsem zaplatil víc za zajížďku taxíku ke skladišti Armády spásy, bylo dobře investováno, a dostal jsem instrukce, co mám dělat. Potom jsem se vrátil do pracovny a všechno jsem udělal. Hlavním bodem bylo zavolat Parkerovi, jelikož musel být seznámen se všemi podrobnostmi, a to nejenom se jmény, adresami, událostmi a záměry, ale i s účelem a směrem útoku. Neoplýval nadšením, což u něj nebylo nic nového, a dal jasně najevo, že jelikož bude jejím registrovaným právním zástupcem, bude v prvé řadě brát ohledy na její zájmy. Protože jsem věděl, že v případě nutnosti by pro Wolfa obětoval pravé oko, řekl jsem mu, že kdyby ho kvůli této akci vyškrtli z rejstříku advokátů, mohl bych mu nejspíš dohodit skládání papírových ubrousků. Připouštím, že to byl trapný vtip, ale i kdyby to bylo mistrovské dílo, nezasmál by se. Právníci nedokážou překousnout vtip o vyškrtnutí z advokacie, protože je stojí strašnou spoustu času a peněz se do ní protlačit.

Válečná rada o jedenácté měla velký úspěch a nikdo ze zúčastněných nevystoupil s podstatnými námitkami. Pani Jaffeeová sice přišla o deset minut později, ale jinak jsem na ni byl pyšný, a než setkání skončilo, velmi vážně jsem uvažoval o tom, že jí nabídnu tykání. V žádném případě se nechovala jako husa a nekývala na všechno jenom proto, že jí nic lepšího nenapadlo. Muselo se jí podrobně vysvětlit, co je třeba udělat a proč a kdy a kdo to udělá, a většinou se slova ujímal Parker, jelikož byla jeho klientkou.

Parker, který měří metr devadesát a jehož kosti nechrání před vlivy počasí nic než napohled drsná, podešvovitá kůže, byl tak skeptický, že jsem v jedné chvíli myslel, že ho raní mrtvice, ale nakonec připustil, že manévr je možno provést bez zbytečného ohrožení právnické etiky, jeho vlastní pověsti anebo života, svobody a budování štěstí jeho klientky. Jakmile byly všechny detaily upřesněny a peníze předány, jednodolarová bankovka od Sarah Parkerovi jakožto záloha –, šel jsem k telefonu a vytočil číslo.

Chtělo to vytrvalost. Tenký a zakyslý ženský hlas mi sdělil, že pan Perry Helmar je zaneprázdněn, a zeptal se mě, co si přeju. Odpověděl jsem, že to řekne panu Helmarovi pan Nathaniel Parker, a zeptal jsem se, kdy bude pan Helmar k máni. Prý neví. Pokračoval jsem podle připravené strategie, a abych dosáhl svého, musel jsem utrousit jméno paní Jaffeeové. Za okamžik byl Helmar na drátě a Parker, opíraje se o lokty, si ho vzal na vedlejší lince na Wolfově stole. Držel jsem sluchátko u ucha a zapisoval jsem rozhovor do poznámkového bloku.

Poté co se Parker představil jakožto jeho kolega, přešel rovnou k věci. „Chystám se spustit jistou akci pro svou klientku, pane kolego, a volám vám z profesionální slušnosti. Tou klientkou je paní Sarah Jaffeeová. Znáte ji, viďte?“

„Znám ji odjakživa. Jakou akci?“

Parker byl neútočná dobrá duše. „Asi bych vám měl vysvětlit, že paní Jaffeeovou za mnou poslal pan Nero Wolfe. Nu jeho…“

„Ten podvodník?“

Helmar byl vzteky bez sebe. „Ten odporný lump?“

Parker se shovívavě zasmál. „To vám nepotvrdím a pochybuji, že to můžete prokázat. Chtěl jsem říct, že paní Jaffeeová se rozhodla k tomuto kroku na radu pana Wolfa. Chce ho účinit okamžitě. Má být namířen proti Jay L. Bruckerovi, Bernardu Questovi, Oliveru Pitkinovi, Viole Dudayové a Perrymu Helmarovi. Na přání paní Jaffeeové mám požádat soud, aby zakázal jmenovaným osobám převzít jakékoli množství akcií firmy Softdown, specifikované v závěti zesnulého Nathana Eadse, a uplatňovat jakékoli pravomoce, vyplývající z vlastnictví těchto akcií.“

„Cože?“

Helmar nevěřil svým uším. „Mohl byste mi to zopakovat?“

Parker tak učinil a dodal:

„Domnívám se, pane kolego, že je třeba přiznat, že se jedná o nový a mimořádně zajímavý postup. Paní Jaffeeová je přesvědčena, že tento zákaz by měl platit do té doby, než se před soudem uspokojivě objasní, zda některá ze jmenovaných pěti osob nezískala akcie spácháním zločinu, tím zločinem je pochopitelně vražda Priscilly Eadsové. Abych řekl pravdu, zprvu jsem pochyboval, zda takový zákaz bude vydán, ale po zvážení okolností už tak skeptický nejsem. Za pokus to rozhodně stojí a paní Jaffeeová, jakožto akcionářka firmy, má v sázce zákonný podíl. Řekl jsem jí, že v této záležitosti zasáhnu, a to neprodleně.“

Odmlčel se. Čtyři vteřiny nic, a potom Helmar: „To je zlomyslnost. To paní Jaffeeové naočkoval Nero Wolfe! Chci mluvit s paní Jaffeeovou!“

„Myslím, že by to bylo zbytečné.“

Parkerův tón byl o něco chladnější. „Jakožto její právní zástupce jsem jí poradil, aby o této záležitosti nemluvila s nikým, pochopitelně s výjimkou pana Wolfa, pokud to bude považovat za vhodné. Je nyní se mnou v pracovně pana Wolfa. Jak už jsem řekl, zavolal jsem vás z profesionální zdvořilosti a také proto, že dávám přednost, a doufám, že i vy, řeči rozumu před řečí pěstí a zbraní.“

„Takový zákaz nevydá žádný soudce.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

Parkerův tón klesal k bodu mrazu.

„Mluvil jsem o tom s panem Wol fem, který mi pani Jaffeeovou doporučil. Domnívá se, že je třeba jednat okamžitě. Jedu teď do své kanceláře vypracovat koncept žádosti, ale řekl jsem mu, že podle mého bychom se měli snažit chránit obecné zájmy, aniž bychom museli jít k soudu. Tvrdil, že jakákoli taková snaha bude zbytečná, ale souhlasil, ať se to zkusí, ovšem pod jednou podmínkou. Tou podmínkou je, aby k tomu došlo dnes večer, v jeho pracovně, a aby byli přítomni všichni, kterých se to týká.“

„Ve Wolfově pracovně?“

Helmara znovu málem trefil šlak.

„Ano.“

„Nikdy. Nikdy! Sám je to vrah!“

„Mám pocit, pane kolego, že si trochu neopatrně zahráváte se slovíčky. Uvědomuju si, že jste pod psychickým tlakem, ale co kdyby na to někdo nevzal ohled a zažaloval vás?“

„No dobře. Ale nemyslete si, že mě můžete přinutit, abych přišel do Wolfovy kanceláře. Tam mě nikdo neuvidí!“

Uviděl. Nepřiznal to ovšem, i když si plně uvědomil, že si může vybrat mezi naší schůzkou a předvoláním k soudu, kde by se musel hašteřit na veřejnosti. Vymlouval se, že v žádném případě nemůže své společníky vystavit takovému jednání, dokud se s nimi neporadí, ale nebyl si jistý, jak brzy se s nimi může spojit. Chtěl schůzku odložit až na šestou hodinu, což Parker důrazně odmítl. Nejpozději v půl čtvrté. Parker vypracuje tu žádost, sejde se předběžně se soudcem a přijde ve stanovenou hodinu, pokud nedostane zprávu, že softdownský kvintet nedorazí do Wolfovy pracovny v devět večer.

Parker položil sluchátko do vidlice a narovnal svých sto devadesát centimetrů. „Přijdou,“

řekl přesvědčeně, ale nikoli triumfálně. „Hrom do vás, Wolfe. Mám lístky do divadla.“

„Nenechte je propadnout,“

řekl mu Wolfe. „Nebudu vás potřebovat.“

Parker zafrkal. „To tu mám nechat svou klientku vám napospas? Mezi tou bandou, z nichž jeden je předpokládaný vrah, a vámi, který se ve chvíli, kdy zavětříte kořist, proměňujete v divoké zvíře? Ha!“

Otočil se. „Paní Jaffeeová, jedním z mých úkolů jakožto vašeho právního zástupce je pokud možno vás chránit před nebezpečnými osobami a vlivy, a tito dva muži představuji všechna nebezpečí a nástrahy veškerých existujících druhů a žánrů. Mohu vás pozvat na oběd?“

Odešli spolu. Tím v mých očích stoupla ještě o něco výš, jelikož Nat Parker, muž bez závazků, byl široko daleko znám svým vybraným vkusem, co se týče žen, a nikdy žádnou nezval na oběd jen tak z roztržitosti. Ale nežárlil jsem. A navíc jsem měl příliš velký náskok, jelikož v hale jejího bytu už nebyl žádný další kabát a klobouk, které by mohl odlifrovat Armádě spásy.

Nyní byl ovšem Wolfe zainteresován. Nepohnul ani prstem směrem ke knížce nebo ke křížovce anebo nějaké jiné své hračce. Do oběda seděl opřený v křesle, měl zavřené oči a rty se mu občas pohnuly, jak je špulil a zatahoval, a já jsem ho zanechal jeho mizérii, která byla určitě hodně hluboká. Pokaždé když začne skutečně přihořívat a máme řešení na dosah ruky, dokáže se opravdu rozžhavit do běla, i když to na sobě nedává znát, ale tentokrát se pořád ještě chystal na nějaký otvírací tah, a já musím přiznat, že na něm pracoval. Před obědem jsem zavolal kancelář Pan-Atlantiku a dozvěděl jsem se, že let 193 je očekáván brzy, okolo půl třetí; zavolal jsem Irbymu a řekl jsem mu, že jestli k nám může Erika Hagha dopravit do půl čtvrté, tak prosím, ať to udělá, ale jinak ať přijdou na šestou.

Po obědě to byla stále stejná písnička, Wolfe byl tak trpělivý a se vším spokojený, až to bolelo, a já bych byl vzal zavděk jízlivostmi na svoji adresu. Krátce před třetí volal Parker, že právě hovořil s Helmarem a že večírek se koná. Softdownská pětka se dostaví v devět, on s paní Jaffeeovou o něco dřív. Zeptal jsem se, zda paní Jaffeeovou přivede osobně.

„Samozřejmě,“

řekl počestně. „Je to moje klientka. Co to vydáváš za zvuky?“

„To je něco extra,“

řekl jsem mu, „a vyžaduje to velký trénink. Nezkoušej to bez tréninku. Je to posměšné zařehtání.“

Šel jsem do kuchyně probrat s Fritzem zásoby tekutého občerstvení. Panovalo přísné pravidlo, že pro jakoukoli večerní sešlost v domě, bez ohledu na její účel, musel být k maní jistý sortiment nápojů, na němž jsme s Fritzem vždycky spolupracovali, pokud jsem nebyl příliš zaneprázdněný. Pokaždé jsme se pohádali, jelikož Fritz trval na tom, že nabídka musí obsahovat dvě vína, červené a bílé, zatímco já jsem tvrdil, že vino nepřichází v úvahu, protože Američany uspává, kdežto my je chceme mít při vědomí. Už už jsme se chystali uzavřít obvyklý kompromis, pár lahví bílého, ale žádné červené –, když vtom zazněl zvonek a já šel otevřít.

Byl to orosený Irby ve společnosti muže v bílém plátěném obleku, poněkud pomačkaném a umouněném. Vytáhl jsem řetěz, otevřel dveře a oni vešli dovnitř.

„Pan Archie Goodwin,“

řekl Irby. „Pan Eric Hagh.“

O Jižní Americe se toho už napovídalo tolik, že jsem čekal křížence mezi Diegem Riverou a Perónem, ale kdyby tohohle chasníka důkladně odbarvili, aby ladil se svými světlými vlasy a modrýma očima, nerozeznal bych ho od Vikinga, nebýt jeho oblečení. Byl možná o chlup starší než já a také, jak bych býval připustil i přes to, že působil vyčerpaně a odule, možná i o chlup větší fešák.

Jeho zavazadla, tašku a kufr, jsem nechal v předsíni, uvedl jsem je do pracovny a představil jsem Hagha Wolfovi. Hagh měl sklon mluvit hlasitě, ale jinak se neprojevoval žádným způsobem, který by mohl vyvolávat námitky, což se mi protivilo. Byl jsem připravený hnusit si člověka, který se oženil s dědičkou značného majetku a přiměl ji podepsat výše zmíněný dokument, a přirozeně jsem čekal, že je na něm dodat důkazy, které by moji averzi potvrdily. Zklamal mě. Mluvil s přízvukem, který jsem neidentifikoval, ale to jsem mu ani při dobré vůli nemohl vyčítat, když nás od budovy Spojených národů dělilo dva a půl kilometru.

Ze způsobu, jakým se usadili v křeslech, se dalo usuzovat, že zřejmě očekávají prodloužené zasedání, ovšem Wolfe ho zkrátil a přiměřeně okyselil. Upřímně řečeno, z našeho hlediska nebyli ti dva nic než statisté. Irby byl darem z nebes den předtím, když se zjevil odnikud a přinesl nám hrábě, jimiž jsme prohrábli akcionáře firmy Softdown, jenomže teď, když nám Sarah Jaffeeová přihrála ještě lepší, byl se svým klientem už jenom do počtu.

Wolfe byl umírněně zdvořilý. „Měl jste snesitelnou cestu, pane Haghu?“

„Docela příjemnou,“

odpověděl Hagh. „Jenom to s námi snad až příliš házelo.“

Wolfe se oklepal. „Blahopřeji vám k bezpečnému přistání.“

Obrátil se na Irbyho. „Vyskytly se nové skutečnosti. Nemohu vás o nich nyní podrobně informovat, ale týkají se pana Helmara a jeho spolupracovníků, kteří se uvolili dnes večer v devět sem přijít a celou záležitost probrat. Ačkoli…“

„Chci se s nimi setkat,“

prohlásil Hagh energicky.

„Já vím. Ačkoli sem nepřijdou ve vaší záležitosti, není důvod, proč by nemohla přijít na přetřes, jelikož ten druhý problém s ní úzce souvisí. Ale pokud dnes večer přijdete, je třeba si uvědomit, že režie jednání je zcela v mých rukou. Zúčastníte se ho pouze tehdy, až a pokud budete vyzváni, a k tomu nemusí vůbec dojít. Přejete si být přítomni i za těchto podmínek?“

„Ale,“

namítal Irby, „říkal jste přece, že se bude konat schůzka, na které se bude mluvit o nároku mého klienta! Musím trvat na tom, že…“

„Vy nemusíte nic, pane. Tím, že jste mi včera učinil tu hloupou nabídku, pozbyl jste práva na jakoukoli vstřícnost z mé strany. Chcete zde být dneska večer?“

„Chci jenom to, co mi patří, co můžu dokázat, že mi patří!“

řekl Hagh.

„Možná že jsem svou nabídku formuloval neobratně?“

připustil Irby. „Možná jsem si špatně vyložil podstatu vašeho zájmu o celou věc. Bylo by od nás nerozumné, abychom se s těmi lidmi setkali dřív, než budeme mít nějakou záruku, že vy a pan Goodwin potvrdíte pravost…“

„V tom případě nechoďte,“

štěkl Wolfe.

Hagh vytáhl z kapsy obálku a zamával jí. „Mám tady dokument, který podepsala moje žena a Margareta Caselliová jako svědek. Byl jsem u toho, když to psala a podepsala. Je od té doby stále v mých rukou a není nejmenší pochybnosti o tom, že je pravý. Chceme jenom to, aby se s vaší pomocí potvrdilo, jak to doopravdy bylo.“

Myslel to naprosto vážně, nejspíš stejně tak jako 12. srpna 1946, kdy obloudil Priscillu, aby to podepsala. Jeho prosba mě k slzám nedojala.

Ani Wolfa. „Žádnou záruku, pánové,“

řekl suše, „ani slib nedostanete. Pro zbytek odpoledne jsem zadán. Za podmínek, které jsem navrhl, zde budete vítáni dnes večer v devět, budete-li chtít.“

Hotovo šmytec. Hagh chtěl, aby se Wolfe podíval na ten dokument, a Irby byl příliš zarputilý a nechtěl složit zbraně dřív, než to ještě párkrát zkusí, ale to bylo všecko. Mohli si ušetřit námahu. Šel jsem je vyprovodit ke dveřím a byl jsem opět zklamán, když Hagh, který byl mladší, mohutnější a silnější než Irby, chtěl mermomocí nést tašku i kufr. Neustále jsem se snažil urvat alespoň několik bodíků proti němu, ale pokaždé mě převezl.

Šel jsem do kuchyně a řekl jsem Fritzovi, že hostů nebude sedm, ale devět.

Jak se však ukázalo, nebylo to konečné číslo. Asi tak o čtyři hodiny později, když jsem si ve svém pokoji převlékal košili a kravatu na počest nadcházejícího soirée, zazvonil zvonek a chvíli nato už na mě volal Fritz, že přede dveřmi stojí nějaký člověk, který se odmítá představit a chce se mnou mluvit. Dooblékl jsem se, sešel dolů a uviděl jsem před sebou živý obraz. Fritz stál u hlavních dveří a zíral na upevnění bezpečnostního řetízku. Venku na schodech, jak ho odhalovalo sklo průhledné pouze jedním směrem, stál Andreas Herkules Fomos, nasupeně hleděl na škvíru mezi dveřmi a futrem, udržovanou řetězem, a jeho postoj naznačoval, že vyvíjí jakési svalové úsilí.

„Tlačí na ně,“

řekl mi Fritz.

Šel jsem blíž a zavolal jsem na něj škvírou:

„Marná snaha, chlapče. Jsem Goodwin. Co chcete?“

„Nevidím vás pořádně.“

Jeho hlas byl ještě chraplavější a hlubší než tehdy, když byl uvnitř a já venku. „Chci dovnitř.“

„To jsem chtěl taky a jak jsem dopadl? Co chcete? To je podruhé, takže se zeptám ještě jednou. Vy jste se mě zeptal třikrát.“

„Mohl bych vám zakroutit krkem, Goodwine!“

„V tom případě se sem nikdy nedostanete. Já svůj krk používám. Co chcete? Teď jsme si kvit.“

„Co je to tady za řev?“

ozvalo se za mnou.

Z pracovny vyšel Wolfe a mířil k nám, což nebylo tak neuvážené, jak se mohlo zdát. Blížila se doba večeře a brzy by se musel tak jako tak uvést do pohybu. Fritz odklusal ke kuchyni, kde nejspíš něco dosahovalo vyvrcholení.

„To je Andy Fomos, který mi včera zničil botu,“

řekl jsem Wolfovi. A tomu frajerovi:

„Za deset vteřin dveře zavřeme na doraz a nemyslete si, že to nepůjde.“

„Co jste mi řekl včera?“

řval.

„Co? Myslíte to, že Priscilla Eadsová chtěla z vaší ženy udělat ředitelku Softdownu?“

„Ano! Přemejšlel jsem o tom a před chvilkou jsem volal tý Jaffeeový. Nechtěla mi toho moc říct, ale řekla mi, kdo jste a že bych za váma měl zajít. Jestli ta ženská chtěla udělat z mý ženy něco tak důležitýho, jako je ředitelka, musela k tomu mít pádnej důvod a já chci, abyste mi řekl, jakej. Musela mý ženě dlužit něco hodně velkýho a já chci vědět, co to bylo, protože jestli to patří mně, tak to chci. Moje žena by si přála, abych to měl. A vy o tom určitě víte, jinak byste za mnou nechodil.“

Otočil jsem se na Wolfa. „Když mě pro něco pošlete, tak vám to přinesu, že? Tenhle splňuje objednávku. Chcete ho?“

Stál a jednosměrným sklem upíral zraky na návštěvníka. Fomos ve svém nynějším hábitu nepůsobil tak úchvatně, jako když měl na sobě trenýrky, ale chlapa to byl kus. Wolfe zabručel. „Kdyby přišel dneska večer, byl by nezvládnutelný?“

„Ne, pokud budu mít po ruce svou výbavičku, a to budu.“

„Pozvěte ho.“

Otočil jsem se na cvoka. „Našpicujte slechy, mladíku. Dneska v devět večer sem přijde pár lidí, aby si o všem promluvili, a mohli bychom, anebo taky ne, přijít na kloub tomu, co vás žere, proč měla být z vaší paní ředitelka. Můžete přijít, pokud se budete slušně chovat. Pokud ne, budete muset odejít.“

„Nebudu čekat! Chci jít dovnitř hned! Chci…“

„No ne! Mladý pán chce! Slyšel jste mě. Jdeme teď povečeřet a představa, že budete bivakovat tady na schodech, by nám brala chuť k jídlu. Když budete na chodníku, než napočítám do deseti, pustím vás v devět dovnitř. Když ne, tak ne. Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm…“

Stihnul to. Wolfe mířil k jídelně. Šel jsem do kuchyně a řekl jsem Fritzovi: „Jeden navíc. Bude nás deset. Včetně pana Wolfa a mě rovný tucet. S tebou třináct.“

„V tom případě beze mě,“

řekl pevně.

10.

Nathaniel Parker mě mírně namíchnul. Bylo domluveno, že s paní Jaffeeovou přijdou o patnáct až dvacet minut dřív na strategickou poradu, a místo toho přišli jako poslední, o deset minut pozdě. Pravděpodobně, soudě podle jejich rozevlátosti, spolu povečeřeli, na čemž není nic protizákonného; a Parker nejspíš také nepovažoval poradu za nezbytnou, jelikož za dirigentským pultem bude stejně Wolfe; jenomže jejich nedochvilnost mi ztížila situaci. Wolfe mi nepomohl, protože míval ve zvyku, když jsme čekali větší společnost, zůstat v kuchyni, dokud se nesejdou všichni.

Než dorazili Parker se Sarah Jaffeeovou, vzduch trochu zhoustnul. Softdownský kvintet nepřišel jako jeden tým, ale okamžitě ho vytvořil, scukli se v rohu u pohovky a hovořili spolu polohlasem. Když jsem jim představil Erika Hagha a jeho právního zástupce Irbyho, nenastalo žádné potřásání rukama, softdownský hlouček byl přinejmenším zaskočen. Nenabídl jsem žádné vysvětlení Haghovy a Irbyho přítomnosti a nikdo je ani nežádal. Nabídl jsem ovšem pití, ale nikdo nic nechtěl. Potom přišel Andy Fomos, který si poté, co jsem ho představil, namíchal vinný střik, postavil se stranou, usrkával a planoucím zrakem se rozhlížel kolem, jako by se rozhodoval, komu zakroutí krkem nejdřív. S žádným, kromě mého, a možná Haghova, by moc práce neměl. Co se týče mě, řekl jsem Wolfovi, že budu mít výbavu po ruce, a taky jsem ji měl, pistoli značky Farger s krátkou hlavní u pasu a krátký pendrek v kapse saka. Nezdálo se pravděpodobné, že by to Wolfe na téhle schůzce mohl vyhnat k bodu varu, ale pokud ano, nedalo se odhadnout, komu rupnou nervy. Dost na tom, že už jsem měl odřenou botku.

Když Fritz uvedl Parkera a Sarah Jaffeeovou do pracovny, zastavila se ona hned za dveřmi a rozhlédla se. Bylo to poprvé, co jsem ji viděl při umělém osvětlení, a vypadala přitažlivě, s jemným ruměncem ve tvářích, v bílých letních šatech, bílých střevíčkách a s bílou kabelkou, která se jí klinkala na ruce. Perry Helmar na ni zavolal a vystartoval k ní, ale já jsem ho zarazil, přistoupil jsem k ní a Parkerovi a požádal o pozornost, abych je mohl představit. Nikdo z nich samozřejmě Parkera v životě neviděl a Irby s Haghem neznali Sarah Jaffeeovou. Hagh jí políbil ruku. Viole Dudayové ruku nepolíbil. Podle toho, jak to přijala, jí to nebylo proti srsti, a já musím přiznat, že byl ještě více prezentábl než odpoledne, teď když byl učesaný a oholený a měl na sobě čistý bílý oblek a boty. Vmanévroval jsem Perryho Helmara do červené kožené klubovky, ostatní jsem rozsadil podle plánu a na Wolfově stole jsem zmáčkl knoflík, jednou dlouze a dvakrát krátce.

Wolfe napochodoval dovnitř. Kvůli té spoustě lidí se musel až ke svému křeslu držet při zdi. Zůstal stát. „Archie?“

řekl.

Představil jsem mu ty čtyři, které ještě neznal. „Slečna Viola Dudayová, bývalá náměstkyně ředitele Softdownu, v současné době tajemnice firmy. Jay L. Brucker, prezident firmy. Bernard Quest, zaměstnán u firmy dvaašedesát let, z toho třicet čtyři let jako její obchodní ředitel a dvacet devět let jako viceprezident. Oliver Pitkin, tajemník a pokladník firmy.

Wolfe sklonil hlavu o celý centimetr, což je v jeho případě pracný úkon, a posadil se. Než se uspokojivě srovnal do svého křesla, což si u něho žádalo promyšlenou strategii, promluvil Perry Helmar.

„Připravil jsem jisté prohlášení, které bych rád přečetl,“

řekl. Jeho hranatá čelist byla vysunutá skoro až nezdvořile. V ruce držel nějaký papír.

„Jak je to dlouhé?“

zeptal se ho Wolfe.

„Tři čtyři minuty.“

„Prosím.“

Helmar si upravil brýle s kovovými obroučkami, zvedl papír a četl: „Prohlášení Perryho Helmara dne dvacátého šestého června devatenáct set padesát dva. Podle svého nejlepšího vědomí odmítám účast soukromého detektiva Nera Wolfa na jakémkoli jednání o záležitostech zemřelé Priscilly Eadsové, anebo i o jiných věcech, které se týkají jí, včetně její smrti. Tuto námitku opírám o skutečnost, že řečený Nero Wolfe zatajil před níže podepsaným, že dvacátého třetího června devatenáct set padesát dva byla v jeho domě výše jmenovaná Přisnila Eadsová a že on, hrubým a promyšleným oklamáním níže podepsaného, byl jednou z příčin, proč se dostala do nebezpečí, a tudíž se do značné míry stal zodpovědným za její násilnou smrt. Detailní popis jeho podvodného jednání jsem zaslal státnímu návladnímu ve vlastnoručně podepsaném prohlášení, jehož kopie je zde přiložena. Tvrdím, že Nero Wolfe není způsobilý k tomu, aby se účastnil jakéhokoli šetření jakékoli záležitosti týkající se Priscilly Eadsové.

Za sebe a své čtyři kolegy, Bernarda Questa, Jaye L. Bruckera, Olivera Pitkina a Violu Dudayovou, poté co jsme všechno prodiskutovali a dospěli k naprosté shodě, prohlašuji, že odsuzujeme výše zmíněného Nera Wolfa za podněcování bezdůvodného útoku na nás ze strany paní Sarah Jaffeeové. Prohlašujeme, že zmíněné podněcování bylo vedeno se zlým úmyslem a že vyhrožování soudní žalobou v zastoupení paní Jaffeeové je neoprávněným, ničím nevyprovokovaným a hanebným pokusem o nátlak. Zaznamenali jsme, že paní Jaffeeovou zastupuje advokát Nathaniel Parker, který v minulosti nejednou s Nerem Wol fem spolupracoval, a domníváme se, že tato významná skutečnost ukazuje na podstatu jeho snahy o nátlak, a dožadujeme se práva vyslechnout paní Jaffeeovou nejprve soukromě, dříve než se zúčastníme jakéhokoli rozhovoru s advokátem Parkerem a zejména jakéhokoli rozhovoru, do něhož bude zapojen Nero Wolfe.“

Helmar sklonil papír. „Toto je společná žádost,“

prohlásil agresivně.

„Mohl bych říct…“

začal Nat Parker, ale Wolfe ho zarazil zvednutou dlaní.

„Dovolíte? Pane Helmare. Není pochyb o vašem právu promluvit si s paní Jaffeeovou soukromě, stejně jako není pochyb o právu pana Parkera a mém doporučit jí, aby s nikým z, vás nemluvila, leda v naší přítomnosti. Jedinou otázkou je, co o tom soudí ona sama. Paní Jaffeeová, buďte… ne. Zeptejte se jí sám.“

Helmar se otočil nalevo. Seděl v červené kožené klubovce, zatímco zbývající čtyři ze softdownského kontingentu na židlích, tvořících oblouk, který začínal u něj a lomil se zhruba ve směru k mému stolu. Sarah Jaffeeová seděla na pohovce. Kousek od ní Eric Hagh a za ním ti dva právníci, Irby a Parker. Andy Fomos se nacházel u knihovny, stranou od ostatních.

Helmar oslovil paní Jaffeeovou. „Nechtěla jsi se mnou mluvit v telefonu, Sarah. Znáš mě odmalička. Choval jsem tě v náručí, když jsi byla miminko. Víš o tom, že bych se někdy zachoval nečestně, neslušně nebo ničemně?“

„Ano,“

řekla Sarah. Řekla to s přídechem větším, než zamýšlela, takže souhlas málem zanikl v jakémsi výbuchu, ale rozhodně ho všichni slyšeli.

Helmara to vyvedlo z míry. Vyvalil oči. „Cože? Řekla jsi ano?“

„Ano,“

řekla. „Co jste se jenom navyváděl Pris. Neměl jste ji rád, ani jste ji nechápal, a choval jste se k ní hrozně.“

Zvedla trochu bradu. „Chci říct jedno. Pan Wolfe ani pan Parker na mě nečinili nijaký nátlak. Dělám to, protože to udělat chci, a že to chci, o to se zasloužil pan Goodwin. Nebylo by vám k ničemu, kdybyste vy, pane Helmare, nebo kdokoli z těch ostatních se mnou mluvil, tak to pusťte z hlavy.“

„Ale, Sarah, ty to nechápeš!“

„Já myslím, že chápu. A i kdyby, tak co?“

„Nech ji, Perry,“

štěkla Viola Dudayová. „Je to úplně zbytečné.“

„Chce ještě někdo přečíst nějaké prohlášení?“

tázal se Wolfe.

„Radím panu Helmarovi,“

ozval se Parker, „aby tady žádnou kopii nenechal povalovat. Text je očividně načtiutrhačský, jak sám určitě ví.“

Wolfe přikývl. „Je citově rozrušen a není zcela zodpovědný za to, co činí.“

Jeho zrak putoval zleva doprava a zpátky. „Mohl bych odpovědět na obvinění pana Helmara, jenomže to by trvalo dlouho a my se musíme hnout z místa. Nejprve si ovšem ujasníme jedno, můj status v této záležitosti. Byl jsem angažován, abych vyšetřil vraždu Priscilly Eadsové, a to je můj jediný zájem.“

„Angažovala vás Sarah Jaffeeová?“

zeptal se Helmar.

„Ne. Totožnost mého klienta vás nemusí zajímat. Podle mého názoru je naprosto v pořádku, když paní Jaffeeová, jakožto akcionářka podniku, podá zamýšlenou žalobu, avšak o tom nerozhodne ani moje, ani vaše mínění, nýbrž soud. Je rozhodně správné předložit celou záležitost k rozhodnutí soudu, a k tomu dojde zítra dopoledne, pokud vývoj situace dnes večer neurčí, že to nebude nutné.“

„Jaký vývoj situace máte na mysli?“

Ozval se Oliver Pitkin. Jeho rýma se zjevně nelepšila, protože stále popotahoval.

„Kterýkoli z několika. Kupříkladu že odhalím totožnost vraha.“

Wolfe pomalu přejížděl zrakem z jednoho na druhého. Nikdo se nepohnul, ani nepromluvil. „Třebaže se musím přiznat,“

pokračoval, „že tolik štěstí neočekávám. Další možnosti by bylo, kdybych dospěl k závěru, že nikdo z vás pěti nemá s vraždou nic společného. Ovšem jelikož postup paní Jaffeeové je založen na možnosti, že nejméně jeden z vás je do vraždy zapleten, a jeho účelem je pouze zabránit viníkovi, aby měl ze zločinu prospěch, zamýšlený postup by vzhledem ke zmíněnému závěru neměl smysl. Cílem tohoto setkání je šetření, které povedu já.“

„Cílem tohoto setkání,“

odporoval Helmar, „je, že nám vy a advokát Parker celé to vaše do nebe volající jednání vysvětlíte!“

Wolfův pohled ho přišpendlil do křesla. „Myslíte to skutečně vážně?“

„Rozhodně ano!“

„Tak zmizte!“

Mávl rukou. „Ven! Už vás mám dost!“

Nehnuli se, jen otočili hlavy a podívali se na sebe. „Ještě než půjdete,“

řekl Wolfe, „mám pro vás jednu informaci. Dozvěděl jsem se, že tvrdíte, konkrétně vy, pane Helmare –, že dokument podepsaný Priscillou Eadsovou, tehdy Priscillou Haghovou, jímž daruje polovinu majetku svému manželovi, je falešný. Proto je zde pan Irby a proto jeho klient, pan Hagh, přiletěl do New Yorku.“

Soustředil se na Helmara.

„Jestliže vy obviňujete mě z podvodu, pane, obviňuji já vás z nestoudné lži a snahy o podvodné nabytí majetku. V neděli večer v této místnosti slečna Eadsová řekla jasně panu Goodwinovi a mně, že ten dokument podepsala, a vy jste samozřejmě věděl…“

„Bravo!“

Eric Hagh vyskočil ze židle a vytahoval z kapsy obálku. „Abyste viděli, že jsem nelhal, pánové!“

Zamával obálkou.

„Tady je! Tady je!“

Je možné, soudě podle jeho vzhledu, že nezdědil jihoamerický sklon k nevázanosti, ale určitě ho pochytil a tehdy a tam jej někteří pochytili od něho. Andy Fomos se vymrštil, přehnal se napříč k softdownské tlupě a zaburácel: „A ještě než půjdete, tak vám něco řeknu! Chtěla z mý ženy udělat ředitelku! A teď jsou obě mrtvý! Co, co můžete udělat, abyste se se mnou spravedlivě a čestně vyrovnali? Můžete mě udělat ředitelem a zaplatit mi tolik, kolik ona chtěla platit mý ženě!“

Zamával jim před nosem pěstí, já jsem vyskočil, ale on pěst rozevřel a ukázal prstem na Violu Dudayovou.

„A co jste dělala vy, když jste si k nám přišla tajně promluvit smou ženou?“

Švihem namířil prst na Bruckera. „A co vy? Vy jste chtěl to samý, když jste za ní přišel? Požádat ji, aby vzala to ředitelování? Teď o to můžete požádat mě! Tak co? Teď o to můžete požádat mě! Není…“

„Archie!“

křikl Wolfe ostře. Já už jsem byl v pohybu. Ostatní, kromě Hagha a Fomose, byli na nohou. Nastal mírný zmatek.

Zatlačil jsem Fomose, který se ani příliš nepokoušel o odpor, zpátky do jeho kouta a při návratu jsem oslovil softdownský tým.

„Tak jdete, nebo ne? Pokud ano, dveře jsou tady. Pokud ne, určitě máte žízeň, tak co to bude?“

„Bourbona s vodou pro mě,“

řekla svižně Viola Dudayová.

Wolfe zazvonil pro Fritze, který vzápětí přišel pomoct, a své služby nabídl i Eric Hagh. Po menším hemžení a poté, co byli všichni obslouženi, jsem si všiml, že Hagh se uvelebil vedle Sarah na pohovce. Andy Fomos byl jediným zákazníkem na víno. Wolfe pil pochopitelně pivo. Já jsem si dal velkou sklenici vody, ne že bych po práci neměl rád něco úctyhodnějšího, ale ta chvíle byla ještě hodně daleko. Co jsem si nezapisoval do bloku, ukládal jsem si v hlavě pro případ, že by se mi to někdy v budoucnu hodilo, takže jsem se stejně nemohl rozptylovat.

O odchodu softdownského týmu už nepadla zmínka. Když se všichni občerstvili, Helmar vysunul bradu a spustil. „Co se týče pravosti toho…“

Wolfe ho utnul. „Ne, pane,“

řekl důrazně. „Vaše představa účelu této schůzky, stejně jako představa pana Hagha a pana Fomose, třebaže každá je jiná, je právě tak mylná. Jejím účelem je vyšetřování, jímž se pokusím zjistit, zda je někdo z vás zapleten do vraždy Priscilly Eadsové. Dospěju-li k názoru, že ne, paní Jaffeeová nic nepodnikne. Dospěju-li k názoru, že ano, anebo pravděpodobně ano, žádost k soudu podá.“

„Nevěřím svým uším,“

prohlásil Helmar.

„To se máme podrobit výslechu jako osoby obviněné z vraždy před vámi coby soudcem i porotou?“

„Ne, ne tak, jak to říkáte. Nesmím vynášet rozsudek; nemám připravené elektrické křeslo. Ale pokud paní Jafeeová požádá o soudní zákaz a vy budete oponovat, jakmile soud vyslechne argumenty, bude pravděpodobnost, že minimálně jeden z vás je zapleten do vraždy, značně velká a bude se o ní u soudu jednat. Něco takového by pro vás nebylo příjemné, ale máte možnost tomu zabránit, když si celou věc probereme zde, soukromě, dnes večer. Chcete to zkusit? Pokud ano, měli bychom raději začít. Je deset hodin.

Podívali se na sebe.

„Co myslíte tím vyšetřováním?“

zeptala se Viola Dudayová.

„Chcete tím říct,že se nás budete vyptávat, na co chcete, tak jak to udělala policie? Každý z nás strávil s policisty spoustu hodin.“

Wolfe zavrtěl hlavou.

„To by trvalo mnoho dní. Chci vám položit pár otázek, kupříkladu vás se zeptám na ten tajný rozhovor, který jste podle tvrzení pana Fomose měla minulý týden s jeho ženou, ale nebude toho mnoho. Navrhuji vám jiný postup. Každý z vás by se mohl k celé záležitosti vyjádřit sám. Všichni jste byli vyčerpávajícím způsobem vyslechnuti policií a měli byste mít všechny skutečnosti a úvahy, které se k případu vztahují čerstvě a přehledně uspořádány. Uvedu příklad: řeknu vám, slečno Dudayová, že existuje podezření, že jste zapletená do vraždy Priscilly Eadsové i Margarety Fomosové, dokonce že jste možná tyto zločiny spáchala vlastníma rukama. Co řeknete na svoji obhajobu? Můžete na to mít třeba půl hodiny. Tak co?“

„Je to rafinovaný a nebezpečný trik, Violo,“

varoval ji Helmar.

„Nebezpečný pro nevinného?“

zeptal se Wolfe.

Slečna Dudayová si lokla ze své poloprázdné sklenice s bourbonem ředěným vodou. Když polkla, po vychrtlém krku jí přeběhla vlnka. Na rtech neměla stopu rtěnky. „Asi to nebezpečí risknu,“

řekla svým čistým, příjemným hlasem, „i když pochybuji, že budu potřebovat půl hodiny. Asi nevíte, pane Wolfe, že v mém případě byl motiv daleko méně pádný než u ostatních. Je pravda, že dostanu velký balík akcií, stejně jako oni, jenomže když budou chtít, můžou mě přehlasovat a vyšachovat. Zatímco kdyby žila Priscilla, brzy bych stanula v čele firmy a měla bych naprosto volnou ruku. To má mít souvislost s motivem vraždy?“

Wolfe přikývl. „Pan Goodwin mi řekl, co jste mu sdělila, a slečna Eadsová řekla paní Jaffeeové, že má v úmyslu jmenovat vás prezidentkou. Věděla jste, že paní Fomosová měla být ředitelkou?“

„Ano. To proto, že Priscilla chtěla, aby všechna vedoucí místa zastávaly ženy, a potřebovaly jsme jich pět. Ona, já a Sarah Jaffeeová, to byly tři, slečna Drescherová, kontrolorka závodu, byla čtvrtá. Chtěly jsme ještě jednu a Margaret byla u Priscilly velmi dlouho a byla jí velice oddaná, zkrátka jsme si myslely, že tím nic nepokazíme a že to bude hezké gesto.“

„To byl jediný důvod?“

„Ano. Přiznám se, že jsem tím nebyla nadšená. Na ředitelských poradách se mluví o důležitých věcech, obchodních tajemstvích a plánuje se strategie podniku, a kdyby se jich účastnila Margaret, přirozeně by všechno slyšela. Priscilla k ní měla naprostou důvěru a já jsem neměla nejmenší důvod jí nevěřit, ale chtěla jsem vědět víc o jejím vztahu k jejímu manželovi. Ženy, které jsou spolehlivě diskrétní ve všech ostatních ohledech, často vyzvaní všechno svým manželům. Proto jsem jednou večer zašla za Margaret domů, abych poznala jejího muže, promluvila si s oběma a zjistila, jaké to mezi nimi je. Nic tajného na tom…“

„Ne!“

Andy se opět utrhl z řetězu. Řítil se jako lavina a cestou ostře protestoval. Postavil jsem se mu do cesty. Rozhodl se, že to vezme skrz mě, a já jsem musel buď uhnout, aby mě nepřeválcoval, anebo ho sejmout. Zvolil jsem druhou možnost, ale přecenil jsem jeho pohybovou energii a váhu. Výsledkem bylo, že můj obranný chvat ho nejen zastavil, ale obrátil ve vzduchu a odeslal v kotrmelcích zpátky do kouta. Než se posbíral a vyrazil po mně, postavil jsem mezi nás židli a v ruce jsem držel pendrek.

„Nech toho, chlapče,“

řekl jsem mu. „Nechci si o tebe rozedřít kotníky, ale myslím, že je nejvyšší čas, aby sis zdřímnul. Sedni si a zůstaň sedět, nebo uvidíš.“

Koutkem oka jsem ho sledoval a zeptal jsem se Wolfa:

„Chcete, aby vám zarecitoval?“

„Teď ne. Uvidíme později. Pokračujte, slečno Dudayová.“

Počkala, až si Fomos opět sedne, a potom znovu začala. „Moje návštěva paní Fomosové a téma našeho rozhovoru neměly žádný jiný význam než ten, o kterém jsem se zmínila. Mluvila jsem o motivu. Mám se o tom rozhovořit nějak víc?“

„Mluvte o čemkoli, co by nám mohlo pomoct.“

„Bude to těžké, nechtěla bych vyvolat falešný dojem, ale pokusím se. Nechci vyvolat dojem, že považuji za pravděpodobné, že některý z mých kolegů je vrah, ale fakta jsou fakta. Přestože Priscilla mě osobně neměla ráda, měla velkou důvěru v mou inteligenci a mé schopnosti. Také si myslela, že ženy by měly ve všech oborech zastávat vyšší postavení s většími pravomocemi. A krom toho, když se před nějakým půldruhým rokem rozhodla projevit zájem o záležitosti firmy a naučit se, jak to chodí, protivilo se jí, že muži, a obzvlášť ti čtyři tady, se k ní chovali servilně, a přitom neskrývali…“

Dva z nich začali reptat. Zarazila se. Wolfe je zpražil pohledem. Zmlkli.

„A přitom neskrývali své pochybnosti o její schopnosti porozumět tajemnému procesu výroby a prodeje ručníků. Pokud jsem vůbec sdílela jejich pochyby, měla jsem dost rozumu, abych to nedala najevo, a Priscilla to ocenila. Stále častěji chodila za mnou, jenom za mnou, aby získala vědomosti a zkušenosti. Měla jsem tedy důvod očekávat velké osobní výhody po jejím převzetí a aktivním vedení firmy. Co museli čekat tito muži, vám mohou říct sami.“

Našpulila rty a uvažovala. „Mohla bych dodat ještě tohle. V ro ce devatenáct set čtyřicet jedna, když byl ještě naživu pan Eads a já jsem byla tajemnicí prezidenta firmy, činil můj plat čtyřicet tisíc dolarů. Vloni, ro ku devatenáct set padesát jedna, s panem Helmarem ve funkci správce majetku, to bylo osmnáct tisíc. Priscilla mi řekla, že jako prezidentka budu mít nástupní plat padesát tisíc. Plat pana Bruckera je šedesát pět tisíc.“

Wolfe zabručel, trochu rozmrzele, připadalo mi, nejspíš nad informací, že pouhý obchodník s ručníky vydělává polovinu toho co on. „Věděli tito pánové, že slečna Eadsová vás chtěla postavit do čela podniku?“

zeptal se.

„Byla bych raději, kdyby na tuto otázku odpověděli oni. Ledaže, pokud se k tomu nebudou chtít vyjádřit, mohu k tomu něco říct já?“

„Jistě. Pokračujte, slečno Dudayová.“

„Pokud jde o příležitost, chápu, že podle teorie tatáž osoba zabila obě a že Margaret Fomosová byla zavražděna po půl jedenácté a Priscilla před druhou hodinou. Během těch tří a půl hodiny jsem…“

„Buďte tak hodná,“

skočil jí do řeči Wolfe. „Tím se zabývat nebudeme.“

„Ne?“

Obočí ji vyletělo nahoru.

„Ne. Jestliže má kdokoli z vás neprůstřelné alibi, které prověřila policie, může si dovolit poslat mě k čertu a určitě to udělá. Navíc by mě takové alibi o ničem nepřesvědčilo. Zamyslete se nad těmi zločiny. Paní Fomosová byla přepadena v noci na ulici, zatažena nebo dostrkána do průchodu a uškrcena a byla jí ukradena kabelka. V kabelce byly klíče. Jedním z nich se vrah dostal do bytu slečny Eadsové, ukryl se a po jejím příchodu se na ni vrhl a uškrtil ji. Když se na vás dívám, slečno Dudayová, velmi bych pochyboval, že jste spáchala popisované zločiny, avšak neexistuje důvod, proč byste je nemohla zosnovat. Kolik byste musela zaplatit? Deset ti síc? Dvacet? Ne, vaše alibi nebo nealibi nechám na policii.“

Zamračil se na ni. „Jak vidíte, náš prostor je velmi úzce vymezen. Motiv nevyžaduje podrobné zkoumání: sám sebe prozrazuje nápadným vytrubováním. Nástroj není problém, šedesát centimetrů dlouhá šňůra. Úvahy o příležitosti nás také nikam nedovedou, jelikož vraždy mohly být klidně spáchány v zastoupení, protože v sázce bylo dost, aby se vyplatilo je naplánovat a zaplatit. Jak vás mohu obtěžovat nebo vymýšlet past? Mohu udělat nanejvýš to, že vás přiměju k tomu, abyste mluvila, a doufat, že se něco dozvím. Jak pan Helmar a pan Brucker vycházejí se slečnou O’Neilovou?“

Po vyslovení jejího jména nastal menší rozruch. Brucker, který se mezitím v křesle pohodlně rozvalil, se narovnal, jako by ho něco píchlo. Pitkin vydal zvuk, který se podobal náběhu k chichotání, ale zarazil se. Helmarovi spadla čelist a pak se s klapnutím zavřela Slečna Dudayová zůstala klidná. „Vážně nevím,“

řekla. „Samozřejmě že tohle změnilo situaci, alespoň na čas.“

„Panu Goodwinovi jste řekla, že s nástupem slečny Eadsové by slečna O’Neilová dostala výpověď.“

„To že jsem řekla? Každopádně teď už ji nedostane.“

„Řekla jste také panu Goodwinovi, že štvala pana Helmara a pana Bruckera proti sobě. Jaká byla souvislost mezi touto skutečností a vraždou paní Eadsové?“

„O žádné nevím.“

„Ne, to nepůjde.“

Wolfe byl odměřený. „Pan Goodwin řekl, že tam přišel vyšetřovat vraždu, a vy jste mu tuto informaci sdělila dobrovolně. Jste příliš inteligentní na to, abyste plácala o nepodstatných věcech. Jaká byla ta souvislost?“

Úzké, pevně zaťaté rty se roztáhly do úsměvu. „Svatá prostoto, jsem snad zahnaná do rohu? Domníváte se, že v nějakém temném zákoutí mého mozku se skrývala myšlenka, že by některý z těch pánů byl schopen zabít ne ze ziskuchtivosti, ale ze slepé vášně? Myslíte, že se to nedalo poznat? A že jsem to vybreptala panu Goodwinovi? Jsem snad taková?“

„To bych nemohl říci.“

Wolfe otázku přeskočil. „Kdy a kde jste naposled viděla slečnu Eadsovou?“

„Dneska je tomu přesně týden. Minulý čtvrtek odpoledne, v kanceláři.“

„V jaké kanceláři?“

„V podniku, na Collinsově ulici sto devadesát dva.“

„Co se stalo a o čem jste mluvili? Povězte mi o tom.“

Viola Dudayová byla na vážkách. Otevřela ústa, zavřela je a ještě chvíli se rozmýšlela. Nakonec promluvila. „To je detail,“

řekla.

„Chovali jsme se jako pitomci, ti čtyři muži a já. Mluvili jsme o tom v úterý odpoledne, kdy nás přerušil váš pan Goodwin, a domluvili jsme se, co budeme vypovídat o tom, co se stalo ve čtvrtek. Věděli jsme, že to přijde při vyšetřování vraždy na přetřes, a tak jsme se domluvili, co budeme říkat. Bylo to poprvé a naposled v mém životě, kdy jsem se zachovala jako naprostý pitomec. Slečna O’Neilová byla naší schůzce přítomna, protože se čtvrtečních událostí účastnila. Jelikož nemá rozumu, co by se za nehet vešlo, stačilo schopnému policistovi být sní deset minut o samotě, a byla v koncích. Nakonec se přirozeně dozvěděli naprosto všechno, k čemu došlo ten čtvrtek, tak vám to klidně mohu říct. Chcete všechny podrobnosti?“

„Raději ano. Vždycky vás mohu zarazit.“

„Priscilla přijela do města a šli jsme spolu na oběd. Říkala, že den předtím mluvila se Sarah Jaffeeovou, a ta že nabídku na členství ve správní radě odmítla, prý dokonce ani nepřijde na schůzi akcionářů, plánovanou na prvního července. Mluvili jsme s Priscillou o tom, kým to místo obsadíme, I o jiných věcech. Po obědě šla se mnou do práce. Vždycky když se v podniku Priscilla objevila, nastalo tam zvláštní dusno, a tentokrát to bylo ještě horší než jindy. Nebyla jsem v kanceláři, kde došlo ke scéně mezi Priscillou a slečnou O’Neilovou, a tak nevím, jak začala, ale dozvěděla jsem se to. Priscilla jí řekla, aby opustila budovu a nevracela se, a slečna O’Neilová odmítla jít. To už se předtím taky jednou stalo.“

„Jenomže poprvé nebyla slečna Eadsová v právu,“

doplnil ji Brucker.

Viola Dudayová si ho nevšímala. Nevěnovala mu dokonce ani jediný pohled a mluvila dál k Wolfovi. „Priscilla zuřila. Zavolala Helmarovi do advokátní kanceláře a požádala ho, aby okamžitě přijel. Když dorazil, řekla jemu a Bruckerovi, že se rozhodla jmenovat novou správní radu, kterou budu řídit já. Zavolali Questa a Pitkina a ti čtyři se jí pak tři hodiny snažili přesvědčit, že jsem neschopná a že přivedu podnik na buben. Myslím, že neuspěli. Vím to, protože když odcházela, zastavila se v mé kanceláři a řekla, že ať to těch jedenáct dní ještě vydržím a že na víkend odjíždí pryč. Na rozloučenou mi podala ruku. Potom už jsem ji nikdy neviděla.“

„Domnívala jste se, že neustoupila od záměru jmenovat vás prezidentkou správní rady?“

„Ano. Určitě neustoupila.“

„Víte, že sem v pondělí odpoledne přišla a strávila zde několik hodin?“

„Ano, vím.“

„Víte, proč sem přišla?“

„Nevím nic určitého. Slyšela jsem jenom dohady.“

„Nebudu se vás ptát, jaké a od koho. Uvědomuju si, slečno Dudayová, že jste sem dneska večer zdaleka nepřišli jen z obavy před právními kroky, které hodlá podniknout paní Jaffeeová. Doufali jste také, že se dozvíte, proč za mnou slečna Eadsová přišla a co mi řekla. Obávám se, že vás zklamu. Podal jsem, respektive pan Goodwin podal podrobnou zprávu o její návštěvě policii, a pokud ji nebudou chtít zveřejnit oni, neudělám to ani já. Ale zeptám se vás: je vám znám nějaký důvod, proč by v to pondělí měla slečna Eadsová vyhledávat samotu? Byla někým obtěžována nebo zastrašována?“

„V pondělí?“

„Ano.“

„Nevím.“

Kousla se do rtu a nespouštěla z něho oči. „Jelikož o tom nic nevím, mohu se jen dohadovat.“

„Tak to zkuste.“

„Vím, že Perry Helmar se s ní měl v pondělí večer sejít u ní v bytě. Dověděla jsem se to teprve včera. Vím, že tihle pánové byli zoufalí a že v pondělí strávili dlouhé hodiny zkoumáním firemních spisů a zápisů ze schůzí za spoustu let dozadu. Myslela jsem si tehdy, že nejspíš shromažďují důkazy o mé neschopnosti, aby je mohli předložit Priscille. Proto se dnes domnívám, že Helmar si s ní v pondělí domluvil schůzku a trval na ní, aby jí ty důkazy ukázal a přesvědčil ji, že se mi nedá věřit. Řekla bych, že pokud se rozhodla uchýlit do ústraní, bylo to proto, že jí nedali pokoj, zvlášť Helmar, a ona už jich měla až po krk.“

„Proč zvlášť Helmar?“

„Protože jemu šlo o víc. Všichni ostatní pomáhají řídit podnik a mohli čekat, že poté, co ho Priscilla převezme, budou dále dostávat vysoké platy. Helmar měl velmi málo společného s obchodními operacemi a není zaměstnancem podniku, ale dostává čtyřicet tisíc ročně jakožto právní poradce. A přitom si zaslouží asi tak desetinu, a to kdoví jestli. Pochybuju, že po třicátém červnu by dostal desetník, a…“

„To je lež a ty to dobře víš,“

ohradil se Helmar. „To je naprosto nepodložené!“

„Přijdete na řadu,“

řekl mu Wolfe.

„Může začít hned.“

Slečna Dudayová dávala najevo pohrdání.

„Víc k tomu nemám co říct, pokud nemáte nějaké otázky.“

„Ne. Tak co, pane Helmare? Můžete spustit.“

O přerušení se zdvořile postaral Eric Hagh. Chtěl dolít sklenici, ostatní se přidali, a tak nastala krátká přestávka. Zdálo se, jako by Hagh získal dojem, že počítáme s tím, že bude Sarah Jaffeeové dělat společnost, a já jsem byl příliš zaneprázdněný, než abych měl vztek, jenomže Nat Parker očividně tolik práce neměl.

Wolfe si nalil piva z třetí láhve, přihnul si trochu a pobídl Helmara. „Ano, pane?“

11.

Z chování a výrazu Perryho Helmara bylo zřejmé, že se těžko smiřuje s tím, v jakém je v průšvihu. Že on, zasloužilý člen staré a vážené wallstreetské právnické firmy, musí sedět všem na očích v tom červeném koženém křesle a snažit se přesvědčit soukromého detektiva Nera Wolfa, že nikoho nezabil, bylo pro něho nesnesitelné, ale musel to vydržet. Jeho řečnický baryton byl pod psychickým tlakem křaplavý a arogantní.

„Tvrdíte,“

řekl Wolfovi, „že vás nezajímají faktory prostředků a příležitosti. Motiv je nám všem zřejmý, ale je také zřejmé, že slečna Dudayová je vůči mně zaujatá. Nemůže podepřít své tvrzení, že po třicátém červnu by mi firma přestala platit. Popírám, že slečna Eadsová hodlala podniknout něco tak nepromyšleného a nezodpovědného.“

Vytáhl z kapsy kus papíru a rozložil ho. „Jak víte, když jsem šel v pondělí večer na schůzku se slečnou Eadsovou do jejího bytu, našel jsem tam od ní vzkaz. Policie má originál. Tohle je kopie. Píše se v něm: Milý Perry, doufám, že se na mě nebudeš moc zlobit za to, že jsem na tebe nepočkala. Nemíním provést žádnou hloupost, chci se jen ujistit, na čem vlastně jsem. Těžko se ti asi ozvu před třicátým červnem, ale hned potom určitě. Prosím tě, a to myslím vážně, nesnaž se mě najít. Tvoje Pris.‘“

Složil papír a vsunul ho zpátky do kapsy. „Podle mého názoru tón a obsah této zprávy nenaznačují, že se slečna Eadsová rozhodla splatit moji dlouholetou ochranu a podporu jejích zájmů způsobem, který popsala slečna Dudayová. Nebyla ani nevděčná, ani hloupá. Odmítám ospravedlňovat částku, kterou mi firma zaplatila za právnické služby, řeknu jenom, že je naprosto zasloužená. Podnik se samozřejmě nesoustřeďuje výhradně na výrobu a prodej ručníků, jak jedovatě poznamenala slečna Dudayová. Jeho různorodá činnost a široké zájmy vyžadují stálý a schopný dohled.“

Zpražil Violu Dudayovou ledovým pohledem a obrátil se zpátky k Wolfovi. „Nicméně, i kdyby se slečna Eadsová rozhodla jednat tak, jak tvrdí slečna Dudayová, rozhodně bych z toho nebyl zoufalý. Můj příjem z advokátní praxe sám o sobe bohatě stačí uspokojit mé potřeby. A i kdybych byl zoufalý, neuchýlil bych se k vraždě. Představa, že by člověk mého založení a vychování spáchal kvůli čemukoli tak odporný čin a vystavil se takovému riziku, se příčí jakékoli uznávané teorií lidského chování. To je vše.“

Stiskl čelist.

„Ne tak docela,“

namítl Wolfe. „Opomněl jste příliš mnoho možností. Pokud nešlo o projev zoufalství a pokud vás nenapadlo, že vás někdo vystrnadí, proč jste mi tedy nabídl pět tisíc dolarů, abych do šesti dnů našel slečnu Eadsovou, a proč jste tuto nabídku zdvojnásobil, pokud vám ji osobně předám živou a zdravou, jak jste se vyjádřil?“

„Vysvětlil jsem vám to. Považoval jsem za pravděpodobné, že odjela, anebo se chystá odjet do Venezuely za svým bývalým manželem, a chtěl jsem ji pokud možno zarazit dřív, než k němu dojede. Měl jsem od něho ten dopis, v němž se dožaduje poloviny jejího majetku a který ji velice vyvedl z míry, a měl jsem strach, že by mohla vyvést nějakou hloupost. Že jsem použil otřepanou frázi ‚živou a zdravou‘, nemělo žádný význam. Řekl jsem vám, že především bude nutné projít jména všech cestujících letících do Venezuely.“

Namířil na Wolfa rovný, přísný a kostnatý prst. „A vy jste ji měl tady, v tomhle domě, a neřekl jste mi o tom! A když jsem odešel, poslal jste ji na smrt!“

Wolfe, který si bezpochyby uvědomoval, že prst není nabitý, nereagoval a zeptal se: „Připouštíte tedy, že dokument, kterým tady mával pan Hagh, je pravý? Že ho podepsala jeho manželka?“

„Ne.“

„Ona ale musela vědět, jestli ho podepsala nebo ne. Pokud ne, pokud to byl podvrh, proč by letěla do Venezuely?“

„Byla… byla někdy hrozně impulzivní.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nemůžete sedět na dvou židlích, pane Helmare. Řekněme si to na rovinu. Ukázal jste slečně Eadsové dopis od pana Hagha a kopii toho dokumentu. Co řekla? Přiznala, že ho podepsala, anebo to popřela?“

Helmar si dal na čas, než odpověděl. Nakonec řekl: „Odpověď na tuto otázku si zatím nechám pro sebe.“

„Pochybuji, že čas jí prospěje,“

řekl Wolfe suše. „Teď když víte, že slečna Eadsová do Venezuely neodjela, a já vás ujišťuji, že to naprosto neměla v úmyslu, jak vysvětlíte, že na vás nepočkala, odešla a požádala vás, abyste po ní nepátral?“

„Nemusím nic vysvětlovat.“

„Odmítáte se o to pokusit?“

„Myslím, že by to bylo zbytečné, víte o tom všechno. Věděla, že ten večer přijdu s písemně doloženým důkazem, že slečna Dudayová není absolutně schopná řídit záležitosti firmy. Řekl jsem jí to už dopoledne v telefonu. Je pravděpodobné, že si začala uvědomovat, že se bude muset rozloučit s představou předat vedení podniku do rukou slečny Dudayové, jenomže ona to nechtěla slyšet a přiznat si to. Uvědomovala si také, že slečna Dudayová jí ten týden, co zbývá, nedopřeje chvilku klidu.“

„Jak můžeš tak odporně lhát, Perry,“

řekla Viola Dudayová svým čistým, příjemným hlasem.

Podíval se na ni. Bylo to poprvé, co jsem ho viděl podívat se zpříma a výmluvně někomu do očí, a jelikož seděla kousek od pomyslné přímky mezi ním a mnou, měl jsem ten pohled jako na dlani. Zničil jeden detail z jeho exposé, tvrzení, že člověk jeho založení a vychování nemůže spáchat vraždu. Jeho pohled by dokonale seděl člověku, který se každým okamžikem chystá přehodit jí kolem krku šňůru a pevně utáhnout. Loupl po ní tedy tím zlým okem a obrátil se zpátky k Wolfovi.

„Podle mého názoru by se tím dal vysvětlit její odchod a vzkaz,“

pokračoval. „Zda to také vysvětluje to, co řekla vám, nemohu říct, protože nevím, co to bylo.“

„A co slečna O’Neilová?“

„O slečně O’Neilové nemám co říct.“

„Ale neříkejte. Je možné, že je pouhou dráždivou irele-vantností, ale já to potřebuju vědět. Jakým způsobem to hrála? Chovala se důvěrně k panu Bruckerovi i kvám, anebo k nikomu? O co jí šlo, o rozptýlení, o peníze nebo o chlapa?“

Helmarova čelist pracovala. Měl ji vysunutou tak jako tak, ale když ji silně stiskl, vyčnívala jako radlice buldozeru. Promluvil: „Byla vůbec hloupost přistoupit na něco takového. Na policii je to nevyhnutelné, nic se proti tomu nedá dělat, ale s vámi je to absurdní, poslouchat vaše primitivní a zlomyslné narážky na mladou ženu, které nesaháte ani po kotníky! Ve své nevinnosti a se svou záslužnou prací, o které skromně mlčí, ční tak vysoko nad touto zvráceností, ne! Byl jsem blázen, že jsem přišel!“

A stiskl čelist nadobro.

Zíral jsem na něho. Bylo to k nevíře. Není nic neobvyklého, když wallstreetský právník relaxuje ve společnosti vnadného vypočítavce v sukních, ale když slyšíte na vlastní uši, jak o tom takový člověk, který ještě nesenilní, takhle žvástá, zavrtá se vám červík do hlavy. Takový jedinec ohrožuje zdravé a normální vztahy mezi pohlavími. Poté, co jsem slyšel Helmara vypustit ty blemty o exempláři, jako je Daphne O’Neilová, ještě mnoho týdnů se mě zmocňovalo podezření, kdykoli jsem se slyšel, jak oslovuju nějakou mladou ženu něčím civilizovanějším než vyzývavým zavrčením.

„Mám za to, že jste skončil, pane Helmare,“

řekl Wolfe.

„Ano.“

Mým favoritem byl Brucker. Občas se stává, když se skupina lidí ocitne v ostrém světle vraždy, že vám připadají všichni stejní, ale nebývá to často. Obvykle, z důvodu, který někdy jmenovat lze a někdy ne, máte svého koně, a mým byl v tomhle případě Jay L. Brucker, prezident správní rady. Nevěděl jsem proč, ale mohlo to být tím jeho protáhlým bledým obličejem a dlouhým úzkým nosem, který mi připomínal jednoho frajera, pro něhož jsem kdysi pracoval o letních prázdninách v Ohiu, když jsem ještě chodil na střední školu, a který mě ošidil o čtyřicet centů; anebo to mohlo být tím pohledem, jakým se v úterý odpoledne díval na Daphne O’Neilovou v jednačce firmy Softdown. Neexistuje zákon, který by zakazoval mužům dávat najevo obdiv k dílům přírody, ale bylo to jenom pár hodin poté, co se dozvěděl o smrti Priscilly Eadsové, a nic by se mu nestalo, kdyby s tím hltavým pohledem počkal do večera.

Momentálně nehltal. Byl jediným, kdo vypil tři sklenky, velké panáky žitné s vodou –, a všiml jsem si, když přikládal sklenici ke rtům, že se mu třásly ruce.

„Rád bych vám…“

začal. Nevysoukal to ze sebe moc plynule, a tak si dvakrát odkašlal a začal znova. „Rád bych vám řekl, pane Wolfe, že považuji jednání paní Jaffeeové za naprosto oprávněné. Byl jsem toho názoru, že akcie by se do uspokojivého objasnění smrti slečny Eadsové měly uložit u třetí osoby, jenomže ostatní namítali, že vražda se také vyšetřuje dlouhé měsíce nebo dokonce léta a někdy se nevyšetří nikdy. Musel jsem přiznat, že na jejich názoru něco je, jenomže svoji pravdu má i paní Jaffeeová a mělo by být možné dospět k nějakému kompromisu. Mně se nepříčí zájem, který o tuto záležitost projevujete. Uvítal bych a ocenil vaši pomoc při nalezení takového kompromisu.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Maříte čas, pane. Jsem detektiv, a ne vyjednávač. Chci najít vraha. Jste to vy? Já to nevím, ale vy ano. Žádám vás, abyste mluvil k této věci.“

„Rád bych si myslel,“

znovu si odkašlal, „že vím něco, co by vám mohlo pomoct zjistit pravdu. Jsem jenom tvrdě pracující podnikatel, pane Wolfe; není na mně nic skvělého a úžasného tak jako na vás. Vzpomínám si na jeden den někdy ve dvaatřicátém, nejhorším ro ce pro americké podnikání v tomto století. Byl jsem tehdy jak hrom do police, u firmy jsem pracoval teprve tři roky, nastoupil jsem hned po skončení školy. Byl studený prosincový den, pár týdnů před Vánocemi, a byl jsem trochu v depresi. Šuškalo se, že kvůli hospodářské situaci bylo rozhodnuto o dalším omezení výdajů a že koncem ro ku bude několik z nás z mého oddělení propuštěno.“

„Pokud se domníváte, že je to k věci,“

zamumlal Wolfe.

„Ano, domnívám, pane. Toho studeného prosincového dne přišla kvůli něčemu za panem Eadsem do kanceláře jeho manželka a přivedla s sebou Priscillu, svoji pětiletou dcerku, roztomilou holčičku. Priscilla zůstala venku na patře, zatímco její matka vešla do otcovy kanceláře, procházela se a prohlížela si lidi a věci, jak to dělají děti. Náhodou jsem tam byl taky a ona ke mně přišla, zeptala se mě, jak se jmenuju, a já jsem jí řekl, že Jay. A víte, co řekla?“

Čekal na odpověď a Wolfe, zahnán do kouta, řekl: „Ne.“

„Řekla: ‚Jay? To máte docela hezký jméno!‘ Byla prostě neodolatelná. Měl jsem to dopoledne napilno, zkoušeli jsme nějakou novou přízi a já jí měl trochu v kapse, jen pár krátkých světle zelených pramínků, vytáhl jsem je, uvázal jsem jí je kolem krku a řekl jsem jí, že to je náhrdelník, který jí dávám k Vánocům, odvedl jsem ji k zrcadlu a zvedl, aby se na sebe mohla podívat.“

Musel si ještě trochu odkašlat. „Byla šťastná, tleskala a radostně vejskala a potom přišla její matka, přišla si pro ni, a s ní i její manžel, pan Nathan Eads. A malá Priscilla se k němu rozběhla, ukazovala mu ten svůj nádherný zelený náhrdelník a víte, co mu řekla?“

„Ne.“

„Řekla mu: ‚Tatínku, koukej, co mi dal Jay! Tatínečku, nemůžeš ho nechat odejít s ostatníma! Tatínku, Jaye si musíš nechat!‘ A on si mě nechal! Byl jsem nejmladší v našem oddělení, několik z mých starších kolegů muselo odejít, ale já jsem zůstal! To bylo, pane Wolfe, moje první setkaní s Priscillou Eadsovou. Umíte si představit, jaký jsem k ní měl od té doby vztah, po celá ta léta, přes všecky potíže, rozmíšky a nehody. A to všechno ten zelený náhrdelník, ten kousek odpadové příze, který jsem jí dal kolem krku! Řekl jsem to pochopitelně policii a oni si to prověřili. Umíte si představit, jak mi teď je, když si uvědomím, že jsem podezříván z toho, že bych byl schopen Priscillu Eadsovou zabít.“

Natáhl před sebe třesoucí se ruce.

„Těmahle rukama! Těmahle rukama, které jí před dvaceti lety uvázaly ten náhrdelník!“

Vstal a šel ke stolku s pitím. V jedné ruce držel sklenici a druhou do ní nalil žitnou a trochu vody. Cestou zpátky ke svému křeslu ji napůl do sebe obrátil.

„A dál?“

pobídl ho Wolfe.

„Víc už nemám co říct,“

prohlásil.

„To nemyslíte vážně.“

Wolfe byl ohromen.

„Ale ano, myslí.“

Viola Dudayová byla odpudivě potěšena.

„Poslední tři roky napsal většinu firemních reklam, jenomže vy reklamy asi nečtete.“

„Nijak horlivě.“

Wolfe hleděl na Bruckera. „Je očividné, pane, že buď jsou vaše duševní pochody zpomalené, anebo že si totéž myslíte o mých. Přeskočme těch dvacet let a vraťme se do předvčerejška. V úterý odpoledne jste řekl panu Goodwinovi, že vás pět, pan Helmar tam nebyl, ale slečna O’Neilová ano, probíralo vraždu a uvažovalo o možnosti, že slečnu Eadsovou zabil její bývalý manžel, pan Hagh. Zmínil jste se…“

„Kdo to řekl?“

zareagoval Eric Hagh. Prošel mezi Pitkinem a slečnou Dudayovou a postavil se před ně. Přejížděl svýma modrýma očima z jednoho na druhého a opakoval: „Kdo to řekl?“

Wolfe mu řekl, aby si sedl, ale Hagh si ho nevšímal. Zvedl jsem se a zamířil k němu, když vtom Irby, jeho právní zástupce, na něho něco zavolal. Asi jsem byl nervóznější, než jsem si uvědomoval, protože sezení se protahovalo a očividně nikam nevedlo, a musel jsem mít napsané v obličeji, že bych klidně někoho praštil a proč ne Hagha, protože Wolfe na mě ostře křikl.

„Archie!“

Vzpamatoval jsem se. Zastavil jsem se před Haghem a řekl jsem mu: „Dejte tam zpátečku. Měl jste se tohoto jednání zúčastnit, pokud a až budete vyzván.“

„Byl jsem obviněn z vraždy!“

„Proč ne? To byli všichni. Jestli se vám to tady nelíbí, vraťte se tam, odkud jste přišel. Sedněte si, poslouchejte a začněte si připravovat obhajobu.“

To už tam byl Irby, chytil ho za paži a ten velký, pohledný vydřidušský bývalý manžel se nechal přesvědčit a sedl si zpátky do křesla vzadu.

Wolfe se opět obrátil k Bruckerovi. „Pokud jde o pana Hagha, řekl jste, že by ani nemusel jezdit do New Yorku, že si mohl najmout někoho, kdo by jeho bývalou ženu zabil. Jaký význam mělo vaše tvrzení, že čin spáchal najatý vrah?“

„Nevím.“

Brucker se mračil. „Ono mělo význam?“

„Myslím, že mohlo mít. V každém případě mě ohromuje, že chvátáte pro kandidáta do Venezuely, když vhodných osob při ruce nebyl nedostatek. Nabízí se ovšem otázka, o co šlo panu Haghovi? Proč si přál její smrt?“

„Nevím.“

„Někdo to musel vědět. Slečna Dudayová vyslovila před panem Goodwinem názor, že slečna Eadsová možná popřela, že podepsala ten dokument, nebo že pan Hagh se domnívá, že to udělá, a proto ji musel zlikvidovat. To je dvojnásob dětinské. Za prvé, ona přiznala, že ten dokument podepsala. Za druhé, nabídla, prostřednictvím pana Irbyho, že zaplatí sto tisíc dolarů na vyrovnání požadavku, právě minulý týden. Načež pan Hagh, v záchvatu dotčenosti, spěchá na letiště, aby sedl na letadlo do New Yorku, letí sem a zabije ji, poté co nejprve zabije její služebnou, aby se zmocnil klíče od bytu, a letí zpátky. Zdá se vám to pravděpodobné?“

„Ne.“

„Tak to upravte tak, aby to sedělo. Proč zabil pan Hagh svoji bývalou ženu?“

„To vám nemohu říct.“

„To je škoda, jelikož nejjednodušším způsobem, jakým by mě mohli přinutit, abych pochyboval o vaší vině, by bylo nabídnout přijatelnou náhradu. Máte nějakou?“

„Ne.“

„Můžete mi nabídnout něco jiného?“

„Ne.“

„Chcete poznamenat něco k tomu, co tady bylo řečeno o slečně O’Neilové?“

„Nechci.“

Wolfe upřel pohled nalevo. „Pane Queste?“

12.

Během těch nějakých padesáti hodin, které uplynuly od mé návštěvy ředitelství firmy Softdown na Collinsově ulici, jsem měl spoustu volných chvilek na zjišťování všelijakých skutečností, a jednou z nich byl věk Bernarda Questa. Bylo mu jedenaosmdesát. Nicméně nebylo nutné předpokládat, tak jak to udělal Nero Wolfe v případě Violy Dudayové, že jestli Quest zabil Priscillu Eadsovou, nejspíš vraždu nespáchal sám, ale zosnoval ji. Navzdory jeho bílým vlasům a staré vrásčité pokožce bych se byl vsadil, soudě podle toho, jak vypadal, pohyboval se a držel ramena a hlavu, že by pořád ještě zvládl takových pět šest shybů na hrazdě.

„Za svůj dlouhý žiyot jsem musel spolknout pouze dvě skutečně hořké pilulky,“

řekl Wolfovi tichým, ale pevným a silným hlasem.

„Tato aféra je jednou z nich. Nemyslím tu vraždu, násilnou smrt Priscilly Eadsové, i když je šokující a politováníhodná. Myslím tím skutečnost, že se považuje za možné, že já, Bernard Quest, s ní mám něco společho. Nejen že o tom uvažujete vy, protože na vás mi nezáleží, ale i oficiální a zodpovědní vyšetřovatelé tohoto zločinu.“

Jeho zrak sklouzl nalevo, k Pitkinovi a slečně Dudayové, a doprava, k Bruckerovi a Helmarovi, a zpátky k Wolfovi.

„Tihle ostatní jsou ve srovnání se mnou batolata. Jsem u firmy šedesát dva let. Jsem obchodním ředitelem třicet čtyři a viceprezidentem správní rady dvacet devět let. Prodal jsem, popřípadě pod mým vedením se prodalo našich výrobků za více než čtyři miliardy dolarů. V ro ce devatenáct set dvacet tři, když mě Nathan Eads jmenoval viceprezidentem, slíbil mi, že jednou dostanu značný balík podnikových akcií. V následujících letech byl tento slib několikrát zopakován, ale nikdy nebyl splněn. V třicátém osmém mi Nathan Eads řekl, že ve své závěti stanovil podmínky k dodržení toho slibu. Protestoval jsem a byl jsem na něho tak rozzlobený, že jsem svůj protest podepřel činem, ale bylo pozdě. Táhlo mi na sedmdesát a konkurenční firmy, které mi dříve nabízely horentní sumy za to, abych k nim přešel, o mě ztratily zájem. To už jsem pochopitelně věděl, že naprosto nemohu spoléhat na slovo Nathana Eadse, ale čekal jsem příliš dlouho, než abych zefektivnil své požadavky jediným způsobem, který by s ním pohnul.

O čtyři roky později, ve čtyřicátém druhém, zemřel. Když byla čtena poslední vůle, zjistil jsem, že znovu porušil slovo, které mi dal. Řekl jsem, že jsem spolkl dvě opravdu hořké pilulky, tohle byla první. Někdo může namítnout, že na tom stejně nezáleželo. Vždyť mi bylo přes sedmdesát. Děti už jsem měl velké, na vlastních nohou, šťastné a na cestě k úspěchu. Moje žena už nežila. Můj příjem byl značný, dokonce větší, než jsem potřeboval. K čemu by mi byly podnikové akcie za tři milióny? K ničemu. Vůbec k ničemu. Nejspíš by mně a mé rodině spíš uškodily než co jiného. Ale rozhodl jsem se zabít Priscillu Eadsovou, tehdy patnáctiletou dívku, abych urval alespoň část z té sumy.“

„Bernie!“

vyjekla slečna Dudayová.

„Ano, Vi.“

Podíval se na ni, pokývl hlavou a obrátil se zpátky k Wolfovi. „Neřekl jsem to policii, ne proto, že bych považoval za důležité to zatajit, ale proto, že ti, kdo mě vyslýchali, mě v dobrém smyslu slova k ničemu nevyprovokovali. Když jsem si sem před hodinou sedal, uvědomil jsem si, že to bude, rozkoš? Ne, ne rozkoš, ale skvělá příležitost ulevit svědomí. Po osmdesátce jde hlavně o tohle, ulevit si.“

Zničehonic se usmál, ale sám pro sebe, ne na nás, a ani my jsme se neusmívali. „Můj smysl pro spravedlnost, pro čestné jednání, byl hluboce uražen. Vím, že Nathan Eads, který podnik zdědil, přispěl velmi málo k jeho fenomenálnímu rozmachu v průběhu toho čtvrtstoletí, kdy stál v jeho čele. Tento rozmach byl hlavně dílem dvou mužů, jistého Arthura Gilliama, výrobního gema, a mě. Eads musel dát Gilliamovi deset procent akcií podniku, aby si ho udržel, a ty akcie nyní vlastní Gilliamova dcera, Sarah Jaffeeová. Protože jsem nebyl tak tvrdý jako Gilliam, nedostal jsem nic. A tuhle poslední zradu v ustanovení jeho závěti jsem nedokázal překousnout. Neodhodlal jsem se k vraždě Priscilly ze zištných pohnutek; takové rozhodnutí by bylo racionální, jenomže to moje racionální vůbec nebylo, byl jsem prostě duševně nevyrovnaný. Asi jsem byl šílený.“

Mávl nad tím rukou. „Rozhodl jsem se, že ji uškrtím“

řekl.

Mezi ostatními to zašumělo. Quest si toho nevšímal. „Věděl jsem, že spousta zločinců je vypátrána pomocí laboratorních rozborů použitých předmětů, a proto jsem se proti tomuto nebezpečí pečlivě pojistil. Jelikož jsem potřeboval kus šňůry, strávil jsem dlouhé hodiny uvažováním o tom, jak si ji mám co nejbezpečněji obstarat. Bydlím ve Scarsdale, v domě se zahrádkou a garáží, kde je dost různých provazů a šňůr, které by posloužily danému účelu, jenomže ta moje musela pocházet z nezjistitelného zdroje. Myslím, že jsem tento problém vyřešil geniálně. Jel jsem broadwayskou linkou metra na konečnou a šel se projít. Během půl hodiny jsem zahlédl dva nebo tři kousky, které by stačily, jenomže já jsem byl vybíravý. Ta, kterou jsem si vybral, ležela na kraji prázdné parcely nedaleko chodníku, asi metrový kus prádelní šňůry. Na dohled nikdo nebyl, ale přesto jsem byl opatrný. Ohnul jsem se, abych si zavázal tkaničku, a když jsem se narovnal, šňůru jsem měl svinutou v ruce.“

„To si vymýšlíš, Bernie?“

zeptala se Viola Dudayová.

„Ne, Vi, tak to bylo. Okamžitě jsem nacpal šňůru do kapsy a vytáhl jsem ji až doma, když jsem se zamkl v pokoji. Potom jsem si ji prohlédl a s potěšením jsem zjistil, že i když je hodné špinavá a trochu opotřebovaná, je pořád dost pevná. Šel jsem do koupelny, důkladně jsem ji vypral v mýdlové vodě a vymáchal, ale najednou jsem se ocitl před problémem. Kde bych ji mohl nechat uschnout? Samozřejmě že ne tam, kde by hrozilo sebemenší riziko, že ji uvidí někdo ze služebnictva nebo někdo z hostů, kteří měli přijít na večeři. Nechtěl jsem ji ale schovat do zásuvky mokrou. Vůbec jsem ji nechtěl dávat do zásuvky. Takže jsem se vysprchoval, a než jsem se oblékl k večeři, ovázal jsem si šňůru kolem pasu. Bylo mi milejší mit ji i mokrou u sebe, než kdybych ji nechal někde jinde.“

„Později, když hosté odešli a já jsem se chystal do postele, přemýšlel jsem, a nikoli poprvé, o jiném problému. Budu ji muset nejdřív něčím uhodit, abych ji mohl snadněji škrtit? Myslel jsem si, že by bylo daleko lepší použít jenom jednu zbraň, tu šňůru, pokud to bude možné. Odvázal jsem si ji a pokoušel jsem se jí obepnout různé předměty, opěradlo křesla, knihu, polštář, a zatáhnout, ale nic mi to neřeklo. Potřeboval jsem vědět, jak velký tlak je nutný k odříznutí přívodu vzduchu, aby rychle a tiše ztratila vědomí. Proto jsem si otočil šňůru kolem krku, dobře ji uchopil a začal tahat.“

Všechny zraky byly upřeny na něj, když zvedl pěsti k bradě a pomalu je začal rozvírat.

„Panebože,“

řekl někdo.

Quest pokývl hlavou. „Ano, ale dopadlo to jinak. Nikdo ke mně nepřišel včas. Zhroutil jsem se nahý na zem a teprve po několika minutách, nevím kolika, jsem přišel k sobě. Nevím ani, jestli jsem se zhroutil pouze psychicky nebo fyzicky, anebo jestli to způsobilo utáhnutí smyčky. Určitě však vím, že to bylo poprvé v životě, kdy mi hlavou bleskla myšlenka na sebevraždu, ne když jsem si omotal šňůru kolem krku a zatáhl, nic takového mě v tu chvíli nenapadlo –, ale potom, když jsem přišel k sobě. Na okamžik jsem měl úplně prázdnou hlavu. Seděl jsem na podlaze a zíral na šňůru ve své ruce, a najednou se to na mě všechno vyvalilo, jako kdyby praskla přehradní hráz. Zcela vážně a s rozmyslem plánuju vraždu a tahle šňůra je toho dokladem! Anebo je to jenom noční můra? Vyhrabal jsem se na nohy a šel jsem se podívat do zrcadla, a kolem krku jsem měl černomodrý kroužek. Kdyby byl v té chvíli po ruce nějaký snadný způsob, dejme tomu nabitá pistole –, asi bych se zabil. Ale nebyl a já jsem si nic neudělal. Později, nad ránem, jsem myslím usnul.“

„No vidíte.“

Quest mávl rukou. „A tím to skončilo. Deset let leží ta šňůra na tácku na mém prádelníku, kde ji mám na očích ve dne v noci. Často se mě ptali, co to je a proč je to tam, ale já jsem to nikdy nikomu neřekl, až dnes. Jak jsem…“

„Je tam stále?“

zeptal se Wolfe.

Quest se vyděsil. „Ovšem!“

„Je tam nepřetržitě?“

Quest byl ještě vyděšenější. S otevřenými ústy a povislou čelistí vypadal ještě o deset let starší. Když promluvil, jeho hlas zněl jiným tónem. „Nevím.“

Jako by byl napůl mimo sebe. „Nebyl jsem doma od pondělního rána. Byl jsem u svého syna ve městě, chci si zavolat.“

Zvedl se. „Chci si zavolat!“

„Tady,“

řekl jsem mu, sáhl jsem pro přístroj a vstal jsem. Quest si sedl do mého křesla, vytočil číslo spojovatelky a požádal o číslo ve Scarsdalu. Po dlouhém čekání promluvil.

„Della?… Ne, ne, tady je Bernard Quest. Omlouvám se, že vás tahám z postele… Ne, ne, jsem v pořádku. Chci jen, abyste pro mě něco udělala. Určitě víte o tom kousku staré šňůry na mém prádelníku. Jděte se tam, prosím vás, podívat, jestli tam pořád je tak, jak byla. Počkám u telefonu. Jděte se podívat a přijďte mi říct… Ne, neberte ji do ruky, jen se přesvědčte, jestli je tam.“

Podložil si čelo volnou rukou a čekal. Ne všechny zraky ulpěly na něm, protože několik pohledů se upřelo na Wolfa, který sáhl po svém vlastním aparátu a poslouchal také. Uplynuly celé dvě minuty, než Quest zvedl hlavu a promluvil.

„Ano, Dello… Je? Jste si tím jistá?… Ne, jen jsem chtěl včdět… Ne, ne, nic mi není, všechno je v pořádku… Dobrou noc.“

Položil sluchátko do vidlice, přesně a pevně, a otočil se. „Mohl jsem ji použít, pane Wolfe, to je pravda, ale nemohl bych ji vrátit na místo, protože jsem nebyl doma.“

Vstal, sáhl do kapsy pro peněženku, vytáhl z ní čtvrťák a niklák a položil je na můj stůl. „Dělá to třicet centů včetně daně. Děkuji.“

Vrátil se ke svému křeslu a posadil se. „Asi bude lepší, když budu jen odpovídat na otázky.“

Wolfe zavrčel. „Vy jste jim předešel, pane. Byla to dobře vymyšlená a skvěle podaná báchorka. Už k ní nemáte co dodat?“

„Ne.“

„Takže také víte, kdy máte přestat.“

Wolfe se otočil doprava. „A co vy, pane Pitkme? Vy jste také před mnoha lety prošel duševní katarzí?“

Oliver Pitkin posté popotáhl. Před dvěma hodinami dostal žitnou se zázvorovou limonádou a pořád ji ještě cucal. Mýlil jsem se v úsudku o něm v úterý, když mě napadlo, že mu vždycky bylo a bude padesát. Od té doby přibral pět let a scvrknul se. Už bych ho nenazval elegantním prckem, ale spíš přerostlým broukem. Zřejmě někde zaslechl, že to dělá dojem, když má člověk při rozhovoru hlavu předkloněnou tak, že se bradou opírá o prsa a dívá se zpod obočí, v nahrbeném postoji jako nějaký boxer, možná to působivé je, ale ne v jeho podání.

„Nejsem si jist,“

řekl opatrně, „že vím, co je to katarze. Mohl byste mi to vysvětlit?“

„Raději to vezmu zpátky. Vraťme se k otázce, kterou jsem položil slečně Dudayové: co řeknete, abyste vyvrátil podezřeni, že vrah jste vy?“

„Takhle se to nedělá.“

Popotáhl. „To je neamerické. Nejprve mi předložte důkaz, kterým je to podezření podloženo, pokud nějaký existuje, a já na něj budu reagovat. Tak se to dělá v Americe.“

„Nemám žádný důkaz.“

„V tom případě nemáte žádné podezření.“

Wolfe se na něho upřeně zahleděl. „Buď jste osel, pane, anebo se za něj vydáváte. Kdyby existoval důkaz, že jste vraždil, nemluvil bych o podezření, ale o přesvědčení. Kdybych měl důkaz, že někdo z vás je vinen, nevysedával bych tady do noci a neposlouchal vaše tlachání. Zavolal bych na policii, aby si pro vás přišli. Máte k tomu co říct?“

„V tom smyslu ne. Ptejte se mě.“

„Domníváte se, že jste schopen vraždy? Nemyslím zabití v sebeobraně nebo ve výbuchu vášně, ale promyšlené vraždy.“

Pitkin si ho pozorně prohlížel zpod obočí. Neměl v úmyslu nechat se zahnat do úzkých. „Ne,“

řekl.

„Proč ne? Mnoho lidí to dokáže a také to dělá. Proč byste nemohl vy?“

Než Pitkin konečně promluvil, ještě chvíli Wolfa pozoroval.

„Kvůli tomu, jak se na věci dívám.“

„Jak se na věci díváte?“

„Z hlediska zisku a ztráty. Jsem účetní a podle mého názoru to v životě funguje jako v účetnictví. Proto mě pan Eads pořád povyšoval, až mě nakonec udělal tajemníkem a pokladníkem firmy, věděl, jak se na věci dívám. Jedno pravidlo zní takhle: jestliže je riziko transakce velmi velké, nemělo by se o ní uvažovat vůbec, bez ohledu na potenciální zisk při jejím úspěchu. Je to jedno ze základních pravidel, které by se nikdy nemělo porušit. Pokud toto pravidlo aplikujete na spáchání vraždy, k jakému závěru dojdete? Že riziko je příliš velké, a proto to neuděláte. Ta myšlenka není dobrá. Všechno je to záležitost debetu. Každý návrh na světě se dá posoudit z hlediska zisku a ztrát, jiný praktický způsob na hodnocení čehokoli neexistuje.“

Popotáhl. „Když říkám zisk, myslím zisk dosažený prací, ale nikoli v právním smyslu slova. Myslím vydělaný de facto, ne de iure. Vezměte si příjem, který mi bude do konce života plynout z vlastnictví akcií naší firmy. Tomu se říká bezpracný zisk, i když já jsem si ho vydělal léty oddané služby ve prospěch firmy. Vydělal jsem si ho, protože si ho zasloužím. Vezměte si ale naopak zisk, příjem, který Sarah Jaffeeové plyne z jejích akcií od smrti jejího otce.“

Otočil se v křesle. „Paní Jaffeeová, rád bych se vás zeptal, co jste kdy pro podnik udělala? Řekněte mi jednu jedinou věc. Váš průměrný příjem z dividend za posledních pět let činí víc než čtyřicet tisíc dolarů. Vydělala jste si z nich jediný cent?“

Sarah na něho zírala. „Vydělával je můj otec,“

řekla.

„Ale co vy, osobně?“

„Ne, ovšem že ne. Nikdy jsem nic nevydělala.“

Pitkin se od ní odvrátil. „A vezměte si sebe, pane Haghu, co vlastně ve skutečnosti znamená váš požadavek, žádáte podíl na zisku firmy. Podle zákona možná něco dostanete, to nevím, ale rozhodně jste si nic nevydělal a nikdo z vašich příbuzných a blízkých také ne. Říkám to správně?“

Hagh se tvářil shovívavě. „Naprosto správně, pane. Vůbec mě nemrzí, ani mi není trapné, že mě řadíte po bok šaramantní paní Jaffeeové.“

Usmál se neodolatelně na Sarah, která seděla vedle něho.

Pitkin se otočil zpátky do své normální polohy a zpod obočí zaměřil na Wolfa pohled. Popotáhl. „Chápete, co mám na mysli, když říkám, že život funguje jako účetnictví?“

Wolfe přikývl. „Není to tak těžké pochopit. A co slečna Eadsová? Nebyla na tom v podstatě stejně jako paní Jaffeeová? Nebyla taky takový parazit? Anebo ji její zájem, který prokázala v poslední době, zařadil mezi zasloužilé?“

„Ne. Neprokázala podniku žádné služby. Spíš byla na obtíž.“

„Takže si nic nevydělala?“

„Přesně tak.“

„A nic nezasloužila.“

„Ne.“

„Ale za týden by se stala majitelkou devadesáti procent podníkových akcií a vám, kteří tvoříte hodnoty, by zůstaly jen vaše platy. Nebylo to ohavné?“

„Ano. Všichni jsme si to mysleli.“

„Vy možná navýsost upřímně, protože jste zuřivý antifeminista a nesnášíte pohled na ženu, která něco vlastní nebo řídi. Ne?“

Pitkin popotáhl. „To není pravda.“

„Tak to řekla slečna Dudayová panu Goodwinovi.“

„Slečna Dudayová je zlá a nedůvěryhodná osoba. Pokud jde o ženy, mám jenom pocit, že by se také měly podřídit zásadám účetnictví a neměly by dostávat víc, než co si vydělají, vzhledem ke svým nedostatečným schopnostem a povahovým vlastnostem nejsou schopny vydělat víc než nějaké existenční minimum. Výjimky jsou velice vzácné.“

Wolfe odstrčil podnos, položil ruce na opěradla křesla a pomalu otáčel hlavou zleva doprava, od Helmara k Dudayové, a zase zpátky a pozorně si je prohlížel.

„Myslím, že už vás mám dost,“

řekl, ale nikoli útočně. „Vůbec si nejsem jistý, že večer za něco stál, ať, jak by řekl pan Pitkin, přinesl pro kteroukoli ze zúčastněných stran zisk nebo ztrátu.“

Zvedl se do vzpřímené polohy. „Pane Parkere, byl byste tak laskav a šel se mnou? Rád bych se s vámi krátce poradil, než se rozhodnu co a jak.“

Stejně jako na začátku večera kráčel podél zdi až ke dveřím, kde se k němu připojil Parker, a odešli spolu. Vstal jsem a zeptal jsem se, kdo chce dolít. Pár zájemců se našlo a většina z nich opouštěla svá místa. Viola Dudayová zahnala Sarah Jaffeeovou do rohu, aby jí něco řekla mezi čtyřma očima. Andy Fomos přešel k nim, ač ho žádná nezvala, avšak přes své nedostatečné schopnosti a povahové vady nedaly najevo, že je to obtěžuje, a proto jsem nezasáhl. Když byli všichni obslouženi, opřel jsem se o hranu Wolfova stolu, zavřel jsem oči a naslouchal jsem slabému šumu jejich hlasů. Souhlasil jsem s Wol fem, taky jsem toho měl tak akorát, hlavně proto, že jsem nepostřehl jediný záblesk. A co on? Pevně jsem zavřel oči ve snaze o naprosté soustředění a šum hovoru přehlušil zvuk otvíraných dveří, ale pak hlasy najednou zmlkly a já zvedl víčka. Vrátili se. Parker přešel k Sarah. Wolfe se přesunul ke svému křeslu, ale neposadil se. Podíval se na ně.

„Slečno Dudayová a pánové. Nejsem hotov říci ano nebo ne. Je po půlnoci a já musím strávit, co jsem slyšel a viděl. Zavazuji se pouze k tomuto: pan Parker nepodnikne žádné kroky za paní Jaffeeovou, dokud se mu někdy během zítřka neozvu, a potom vás předem uvědomí prostřednictvím pana Helmara.“

Samo sebou že tak snadné to nebylo. Helmar a Brucker měli námitky, ale nejhlasitější a nejzarputilejší protest přišel od Haghova právního zástupce Irbyho a od Andyho Fomose. Irby chtěl, aby všichni výslovně potvrdili pravost dokumentu. Fomose zajímalo, kdy ho udělají ředitelem a kolik dostane zaplaceno. Zatímco tenhle menší tartas pokračoval, Bernard Quest přešel mlčky k Sarah Jaffeeové a něčím ji neodbytně krmil, jenomže ona několikrát zavrtěla hlavou, takže očividně moc velký úspěch neměl.

První to vzdal a měl se k odchodu Fomos. Zničehonic rozhodil ruce a rychlými kroky zamířil ke dveřím a já jsem s sebou musel hodit, abych tam byl včas a viděl ho, jak mizí na venkovních schodech. Po něm se zvedla Viola Dudayová, bez doprovodu, a potom Jay Brucker s Oliverem Pitkinem. Bernard Quest odešel sám, stejně jako Perry Helmar. Jediný, kdo uznal za slušné podat mi na odchodu ruku, byl Eric Hagh, který odešel v doprovodu svého právního zástupce. Poslední se zvedli Sarah Jaffeeová a Nathaniel Parker. Když jsem za nimi zavřel dveře, zmocnil se mě pocit velkomyslnosti. Čert to vem, ať ji doprovodí domů. S tou svou službou, specializovanou na odnášku kabátů a klobouků, jsem měl pořád slušný náskok.

Zamířil jsem k pracovně, ale vtom jsem uviděl Wolfa, krájejícího k výtahu.

„Tak který?“

zeptal jsem se. Zastavil se a civěl. „Který co?“

„Promiňte. Myslel jsem to jako legraci. Jestli jste tak namydlený, jak vypadáte, tak Bůh pomoz vašemu klientovi.“

Zahleděl se na mě. „Archie. Víte, kdo zabil slečnu Eadsovou a paní Fomosovou?“

„Ne, pane.“

„Tušíte to?“

„Ne, pane.“

„Já ano, anebo jsem to tušil –, ale je tady jistý rozpor. Co paní Jaffeeová? Je to zmije nebo podvodnice?“

„Ne. Vsadil bych na to, že je v jádru dobrá, tak deset ku jedné.“

„V tom případě, po jisté úvaze, se jí budu muset na něco zeptat. Mohl byste, prosím vás, zařídit, aby sem přišla zítra v jedenáct?“

Řekl jsem, že ano, a on pokračoval k výtahu. Moje postel musela počkat, než jsem pomohl Fritzovi uklidit pracovnu, obzvlášť popelníky a zbytky tekutého občerstvení. Byl už tam, a tak jsem šel za ním.

13.

V noci bylo horko a byl jsem přikrytý jenom prostěradlem, a to pouze do pasu, a tak jakmile mě řinčení telefonu probralo natolik, abych si uvědomil, co se děje, mohl jsem bez problému natáhnout ruku a přiložit sluchátko kuchu. I když mě v noci vyburcuje ze spánku telefon, ohlašuju se: „Dům Nera Wolfa, u telefonu Archie Goodwin.“

Jenomže tentokrát mě to vyrušení jednak příliš vytočilo, jednak jsem byl vzhůru na slabých dvacet procent a nebyl jsem si úplně jistý, kdo a kde jsem.

„Ano?“

řekl jsem otráveně.

„To je dům Nera Wolfa?“

Ten hlas mě probral na padesát procent. „Ano. Archie Goodwin.“

„Tady je Sarah Jaffeeová. Hrozně se omlouvám, pane Goodwine, vzbudila jsem vás?“

„Ani ne. Tak povídejte.“

„Asi jsem měla počkat do rána, ale myslela jsem si, že jste je třeba našel a přemýšlel jste se, čí jsou. Našel jste nějaké klíče?“

„Ne. Proč, ztratila jste klíče?“

„Ano, dva na kroužku, od domu a od bytu. Měla jsem je v kabelce.“

„Kde jste teď?“

„U sebe doma. Mohla bych…“

„Jak jste se dostala dovnitř?“

„Pustil mě výtahář. Noční hlídač má univerzál. Mohla jsem je ztratit v klubu Flamingo nebo v taxíku, ale napadlo mě, že bych vám měla nejdřív zavolat, kdybyste je náhodou našel. Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala. Dobrou noc.“

„Okamžik.“

Seděl jsem na kraji postele a měl jsem rozsvíceno. Hodiny ukazovaly za deset dvě. Byl jsem úplně vzhůru. Nechtěl jsem ji příliš vyděsit, ale situace nevypadala ideálně. „Nezavěšujte,“

řekl jsem jí. „Je tam Olga?“

„Ne, nespí tady.“

„Byla jste v klubu s Parkerem?“

„Ano, zastavili jsme se tam na sklenku a zatančili jsme si.“

„Kdy jste ty klíče začala postrádat?“

„Když jsem jela nahoru výtahem. Chtěla jsem si je vytáhnout z kabelky, ale nebyly tam.“

„Proč ne dole na chodníku?“

„Nepotřebovala jsem je. Byl tam noční hlídač a dveře byly otevřené.“

„A Parker s vámi nahoru nešel.“

„Ne.“

„Dobře. Nezavěšujte. Mějte telefon pořád u ucha a u úst.“

„Proč… co…“

„Nic. Milión ku jedné, že nic, ztratila jste klíče, nic víc. Ale po tom, co se stalo v pondělí v noci, jsem z klíčů nervózní, tak byste mi mohla vyhovět. Když vás ten noční hlídač pustil do bytu, jak dlouho jste tam byla, než jste mi zavolala?“

„Zavolala jsem vám okamžitě. Chtěla jsem vás zastihnout dřív, než budete spát. Co tím chcete říct, že jste nervózní z klíčů? Snad si…“

„Chci tím říct, že se mi do určité míry líbíte, i přes tu břečku, kterou vaří Olga, a okamžitě k vám jedu, abych měl klid. Kde je telefon, z kterého mluvíte?“

„V obývacím pokoji.“

„To je na druhém konci haly?“

„Ano. Říkal jste, že sem jedete?“

„Ano. Uděláte, co vám řeknu?“

„Pokud… ano, jistě.“

Hlas se jí chvěl. „Tak poslouchejte. Jde skoro určitě o falešný poplach, ale stejně. Nezavěšujte. Když řeknu: ‚Tak jděte,‘ řeknete mi tohle, cituju: ‚Myslím, že ne, ale jestli vydržíte u telefonu, půjdu se podívat do haly, jestli tam je.‘ Konec citátu. Mám vám to zopakovat?“

„Ne, nemusíte.“

„Určitě si to pamatujete?“

„Ano.“

„Výborně. Jakmile to řeknete, položte telefon, jenom ho položte a nezavěšujte, a jděte do haly, rovnou ke dveřím na chodbu, otevřete je, jděte ven a hlasitě je za sebou zabouchněte. Jděte k výtahu a zmáčkněte knoflík, mějte na něm prst, dokud nepřijede. Sjeďte dolů a počkejte tam na mě. Rozuměla jste všemu?“

„Ano.“

„Uděláte to tak, jak jsem řekl?“

„Ano, u-udělám.“

„Hodná holčička. Nezapomeňte prásknout dveřmi, protože budu držet sluchátko u ucha tak dlouho, dokud je neuslyším, teprve pak vyrazím. Až k vám dojedu, budete se mi moct vysmát, že jsem tak nervózní, a potom se rozhodneme, co uděláme dál. Jednak tancuju líp než Nat Parker a jsou teprve dvě hodiny. Posloucháte?“

„Ano.“

„Opakuju. Až řeknu: ‚Tak jděte,‘ řeknete: ‚Myslím, že ne, ale jestli vydržíte u telefonu, půjdu se podívat do haly, jestli tam je‘. Jakmile to řeknete, položte telefon, jděte do haly, otevřte dveře na chodbu, jděte ven, práskněte za sebou dveřmi, přivolejte výtah a držte prst na tlačítku, dokud nepřijede. Sjeďte dolů a zůstaňte s nočním vrátným, než přijedu. Kdyby někam šel, jděte s ním. Uděláte, co jsem řekl?“

„Ano.“

„Jste připravena?“

„Ano.“

„Tak jděte.“

„Myslím, že ne, ale jestli vydržíte u telefonu, půjdu se podívat do haly, jestli tam je.“

To by šlo, pomyslel jsem si, na to, že je to hned naostro. Ve sluchátku to trochu zaharašilo, když ho pokládala. Neslyšel jsem žádné kroky, jenomže v obýváku měla koberec. Uvažoval jsem, že patnáct až dvacet vteřin by mohlo stačit, maximálně třicet, pokud se někde něco nezadrhne, a začal jsem v duchu počítat, jakmile jsem uslyšel, že položila sluchátko.

Umím počítat s přesností plus mínus tři vteřiny za pět minut. Počítal jsem a vzpomněl jsem si, jak jsem řekl Wolfovi, když dal Priscille Eadsové jedenáct hodin na nalezení úkrytu, že je to jako ve hře na ovečku, jenomže tohle se spíš podobalo hře na vodníka. Telefon v obýváku byl jeden břeh a výtah na chodbě druhý břeh, a na Sarah bylo, aby se dostala z jednoho na druhý a nenechala se stáhnout vodníkem do vody. Už je to spousta let, co jsem tu hru hrál naposledy.

To se mi mihlo hlavou, než jsem napočítal do deseti. Poté jsem naslouchal tak napjatě, že už jsem nemyslel vůbec na nic. Kdyby s nimi řádně práskla, nepochybně bych to slyšel. Napočítal jsem patnáct, dvacet, a pořád nic. Třicet. Tiskl jsem sluchátko k uchu. Čtyřicet, padesát, šedesát, celá minuta. Nebylo možné, aby jí to trvalo tak dlouho, a já se přesto držel té zatracené věci a automaticky počítal, devadesát čtyři, devadesát pět, devadesát šest…

Zavěsil jsem, v hlavě mi hučelo, ale jedno bylo jisté, potřeboval jsem šaty. Když jsem se oblékl, zauvažoval jsem. Kdybych strávil čas voláním na Devadesátý revír, který byl od ní nejblíž, mohl bych, anebo taky ne, dostat na drát nějakého policistu, který raději žvaní než jedná, obzvlášť když můj jediný fakt byl ten, že jedna paní ztratila klíče. Pro skutečnost, že jsem neslyšel prásknutí dveřmi, existovalo několik možných vysvětlení, včetně možnosti, že je přibouchnout zapomněla. Nabízely se různé alternativy, proč bych měl zavolat na policii, ale než jsem se oblékl, a to netrvalo dlouho, všechny jsem zavrhl.

Seběhl jsem dolů do pracovny, popadl pistoli, dal si ji do kapsy, přepnul telefon, aby zazvonil u Fritze i u Wolfa, vrátil jsem se do předsíně a sešel do polosuterénu, vstoupil jsem do Fritzova pokoje a zatřásl jím. Vyjekl.

„Mám práci,“

řekl jsem mu. „Vrátím se, až tu budu.“

Řekl mi, abych byl opatrný, tak jako obvykle, když odcházím z domu služebně, ale jeho poslední slova jsem neslyšel, protože jsem už byl na cestě z domu. Poklusem jsem zamířil na východ. V téhle noční době aby taxíky na Desáté avenue prstem hledal a já jsem jeden chytil až u Třicáté čtvrté ulice. Desátá se svými neseřízenými semafory nebyla k ničemu, a tak jsem řidiči řekl, aby jel východním směrem k Ústřednímu parku. Jel dobře, a aby ne s tím búrem, který jsem mu strčil, a ulicí tak prázdnou, jak si jen člověk může přát. Když jsme se skřípějícími pneumatikami zabočili do Osmdesáté ulice, bylo třiadvacet minut po druhé, pouhých šestadvacet minut od chvíle, kdy jsem ji slyšel položit telefon. Ještě jsme úplně nezastavili u chodníku na dané adrese, a já už měl dveře otevřené a vyskočil jsem ven. Řekl jsem řidiči, aby počkal a ukázal jsem mu průkaz, abych si připravil půdu pro případ, že bych po něm něco rychle potřeboval.

V dohledu nebylo živé duše. Šel jsem ke vchodovým dveřím a vzal za kliku. Byly zamčené. Jak jsem s nimi třásl a nahlížel dovnitř, vyšel zpoza rohu nějaký člověk v uniformě, opřel se čelem o sklo a díval se na mě.

„Co chcete?“

křikl.

„Chci jít dovnitř!“

„Proč?“

„Za paní Jaffeeovou. Čeká na mě.“

„V tuhle dobu? Pitomost. Jak se jmenujete?“

Bylo to beznadějné. Tenhle mě v životě neviděl, neměl službu, když jsem tady byl ve středu dopoledne. Byl to očividně vylízaný mozek. Trvalo by dlouho, než bych mu to vysvětlil, a stejně by mi nevěřil. Kdybych ho přesvědčil, aby jí zavolal domácím telefonem, a ona ho nezvedala, nejspíš by mi řekl, že spí. Vytáhl jsem z kapsy pistoli, nechal jsem ho, ať si ji dobře prohlédne, vyťukal jsem s ní ve skle díru, sáhl rukou dovnitř, otevřel jsem si sám a vešel. Vzápětí jsem uslyšel, jak se motor taxíku rozeřval, a když jsem se ohlédl přes rameno, viděl jsem, jak rychle odjíždí. Chlapec měl rychlé reflexy.

Mířil jsem zbraní na toho vola, který natahoval ruce tak vysoko, kam až dosáhl. Bylo takřka vyloučeno, aby byl ozbrojen, ale pro jistotu jsem ho rychle oplácal. „Viděl jste během poslední půlhodiny paní Jaffeeovou? Anebo slyšel? Mluvte rychle. Tak bude to?“

„Ne. Přijela…“

„Do výtahu. A švihem! Páté patro.“

Poslechl. Začali jsme stoupat. „Vy jste se zbláznil,“

řekl. „Ten taxikář zavolá polici, která tu bude co nevidět.“

Nevšímal jsem si ho. Klec se zastavila. „Ven,“

řekl jsem mu, „a do bytu pět bé.“

Zajistil dveře proti zavření a šel chodbou přede mnou. U dveří bytu pět bé položil palec na zvonek. „Já sám,“

řekl jsem. „Vy vyndejte klíče a otevřte.“

„Jenže já nesmím…“

Ten mamlas se nikdy nedozvěděl, jak málo chybělo, aby dostal do hlavy železnou tyčí. Věděl jsem až moc dobře, že jdu pozdě, a trochu by mi bývalo pomohlo, kdybych mohl třísknout přes palici osm nebo devět lidí, počínaje jím. Ale jak jsem trhl pistolí, sáhl po klíčích. Jen pro úplnost, zmáčkl jsem prstem zvonek a držel jsem ho tam celou tu dobu, co odemykal. Když dveře otevřel, strčil jsem ho dovnitř před sebou, ale po dvou krocích se zastavil a já přestal strkat.

Ležela napravo, asi v půli cesty ke dveřím do obýváku, zkroucená, jednu nohu nataženou, druhou skrčenou. Její obličej byl z místa, kde jsme stáli, dobře vidět, a nebylo nijakých pochyb o tom, že jsem přišel pozdě, což je v případě zardoušení přirozené. Byla k nepoznání. Ten blbeček se pohnul a já jsem ho popadl za ruku a otočil ho k sobě.

„Kriste Všemohoucí,“

řekl a vypadal, že chce něco kváknout.

„Sjeďte s výtahem dolů,“

řekl jsem mu, „a zůstaňte tam. Policajti ho budou potřebovat.“

Vypakoval jsem ho, zavřel dveře a otočil se. Na důkladnou prohlídku nebyl čas, ale stačilo se porozhlédnout. Řídila se mými pokyny, ale ke dveřím se nedostala. Tři kroky od místa, kde ležela, byly otevřené dveře od komory. Číhal tam v záloze, a jak šla kolem, rozrazil dveře a praštil ji bronzovou knižní zarážkou ve tvaru tygra. Ležela na zemi. Dodělal ji pak dvojitou šňůrou ze žaluzie, která tam taky ležela. Bylo tam všechno.

Šel jsem k ní, dřepl jsem si a snažil jsem se jí zatlačit jazyk, ale byl příliš opuchlý. Jazyk a oči říkaly vše, ale přesto jsem sebral pár vláken z koberce a položil jí je přes nosní dírky a pomalu počítal do deseti. Ne. Vstal jsem, šel do obýváku a ke stolku s telefonem. Ano, řídila se mými pokyny, nezavěsila. Zvedl jsem sluchátko a položil jsem ho do vidlice, počkal deset vteřin, znovu jsem ho zvedl a poté, co jsem uslyšel oznamovací tón, vytočil jsem číslo. Už po třetím zazvonění se ozval Wolfův hlas. Byl to tvrdý spáč, ale nemuseli jste ho budit palicí.

„Haló?“

Byl stejně nedůtklivý jako já.

„Archie. Dobře poslouchejte, protože nás můžou přerušit. Volala mi Sarah Jaffeeová. Z kabelky se jí ztratily klíče, ale noční vrátný jí otevřel byt. Řekl jsem jí, že za ní jedu a co má zatím udělat. Přišel jsem a volám z jejího bytu. Udělala, co jsem jí řekl, ale leží tady na podlaze mrtvá. Někdo ji praštil do hlavy a potom uškrtil. Až bude příště v nebezpečí, měla by zavolat někomu jinému. Nevím, kdy se vrátím.“

„Archie.“

„Ano, pane.“

„Řekl jsem, že je ješitné vyčítat si nedostatek vševědoucnosti. Totéž platí o všemohoucnosti. Ohlaste se, až budete moct.“

„Dobře. Sladké sny.“

Zmáčkl jsem vidlici, na okamžik jsem ji podržel, pustil a vytočil WAtkins 9-8241. Konečně se na mě usmálo štěstí. Službu měl seržant Purley Stebbins. Netvrdím, že mě Purley miluje, ale aspoň je občas ochotný mě poslouchat. Dostal jsem ho k telefonu.

„Co je, Goodwine?“

zabručel.

„Mám pro vás informaci,“

řekl jsem mu, „ale nejprv bych byl rád, kdybyste mi odpověděl na jedinou otázku. Nechali jste dneska sledovat někoho z podezřelých v případu Eadsová?“

„Kdo to chce vědět?“

„No dobře, vynechme to. Dobře mě poslouchejte. Dneska večer bylo u nás deset lidí. Těch pět ze Softdownu, Helmar, Brucker, Quest, Pitkin a slečna Dudayová. A taky Sarah Jaffeeová a její právní zástupce Parker. Taky Eric Hagh, bývalý manžel Eadsové. Přiletěl dneska…“

„Já vím.“

„Hagh a jeho právní zástupce Irby. Taky Andy Fomos. Odešli chvíli po půlnoci. Někdy během večera někdo z nich vytáhl Sarah Jaffeeové z kabelky klíče od jejího bytu. Všimla si toho teprve až před domem a zavolala mě a já jsem teď v jejím bytě. Ten, kdo jí vzal ty klíče, se dostal dovnitř a počkal na ni a dvě minuty před druhou ji praštil a uškrtil. Leží na podlaze. Říkám to takhle, protože jsou teprve dvě třicet šest a třicet osm minut není moc, aby člověk vypadl z tohohle domu a někam se dostal, takže jestli s sebou…“

„Neděláte si srandu, Goodwine?“

„Ne.“

„Jste teď v bytě té Jaffeeové?“

„Ano.“

„Kristapána, tak se odtamtud nehněte!“

„Položte ten telefon a ruce nahoru!“

Bylo to trochu zmatečné, když mi dva městští zaměstnanci dávali příkazy současně, jeden po telefonu a druhý osobně, jenomže za mými zády. Purley Stebbins zavěsil, takže to bylo v pořádku. Otočil jsem se, zvedl ruce dostatečně vysoko, abych ukázal, že v nich nic nemám, protože jeden nikdy neví, jak bude náhodný platfusák reagovat těsně po nalezení mrtvoly. Mohl trpět pocitem velikášství.

Zjevně byl sám. Přišel blíž, pistoli v natažené ruce, a nebylo divu, že neměl naprosto pevnou ruku, jelikož to byla choulostivá situace pro osamoceného policajta, který věděl, že jsem ozbrojen. Pravděpodobně také věděl o souvislosti mezi Sarah Jaffeeovou a Priscillou Eadsovou, protože to bylo v novinách, a pokud ano, proč bych nemohl být já ten škrtič, kterého hledá celá policie, a tudíž vítaný prostředek k povýšení a hromadě slávy, živý nebo mrtvý?

„Heleďte,“

řekl jsem. „Právě jsem hovořil se seržantem Purley Stebbinsem z Manhattanského…“

„ Mlčet!“

Myslel to smrtelně vážně. „Otočte se, jděte ke zdi, pomalu, položte dlaně vysoko na zeď a zůstaňte tak.“

Udělal jsem, co mi řekl. Byla to běžná poloha pro sólový filcunk, a když jsem se v ní ocitl, čekal jsem, že ucítím ústí pistole v zádech a jeho ruku na svém těle, ale nic. Místo toho jsem slyšel, jak vytáčí nějaké číslo, a za okamžik jeho hlas. „Tady je Casey, dej mi poručíka… Poručík Gluck? Ještě jednou Casey. Nečekal jsem a přišel jsem do bytu Jaffeeové sám. Natrefil jsem na něho a je tady, držím ho v šachu… Ne, já vím, ale zadržel jsem ho a pohlídám ho, než přijdou…“

Takový to byl mistr, kterého splašil ten taxikář a který mě přinutil stát s rukama opřenýma o zeď.

14.

V průběhu těch osmdesáti hodin, které uplynuly od deseti minut před druhou v pátek ráno, když mi zavolala Sarah Jaffeeová, že postrádá klíče, do devíti v pondělí dopoledne, když jsem zavolal Wolfovi z kanceláře policejního komisaře, jsem nespal víc jak pět hodin.

První dvě hodiny z těch osmdesáti jsem strávil v bytě zemřelé Sarah Jaffeeové, většinou, poté co přijelo pár dospělých a zachránilo mě před Caseym, vsedě u stolu v arkýři, kde jsem ve středu dopoledne se Sarah snídal, a odpovídal na otázky, které mi kladl kapitán Olmstead z Manhattanského západního oddělení vražd, jehož jsem moc neznal. Třetí vražda stejného kalibru přivedla celé oddělení do varu a technici se tu noc v tom bytě pěkně vyřádili. Skutečnost, že vrah použil bronzové knižní zarážky a šňůry, která byla odříznuta ze žaluzie v arkýři, naznačovala, že svůj pohyb neomezil pouze na halu, a proto byste v celém bytě nenašli jediný čtvereční centimetr, který by nebyl posypán práškem na snímání otisků prstů a prohlížen lupou pod silným světlem.

V půl páté ráno jsem byl převezen na stanici Devadesátého revíru na Východní Šedesáté sedmé ulici, strčen do místnosti, kde na mě čekal nějaký poručík a ještě jeden polda se stohem stenografických záznamníků, a bylo mi řečeno, abych podal úplnou zprávu o té schůzce ve Wolfově pracovně, včetně všeho, co kdo řekl a udělal. To trvalo čtyři hodiny a během té čtvrté a poslední jsme ve třech spořádali tucet obložených chlebů se šunkou, šest melounů a čtyři litry kafe, všechno na můj účet. Když bylo po všem, dostal jsem povolení použít telefon a zavolal jsem Wolfovi.

„Volám ze služebního telefonu na policejní stanici,“

řekl jsem mu, „a u mého lokte stojí poručík a na přípojce poslouchá seržant, tak neříkejte nic inkriminujícího. Nejsem zatčen, i když technicky vzato jsem vinen vloupáním, protože jsem vymlátil sklo vchodových dveří, abych se dostal dovnitř. Vyjma toho nemám nic jiného a nevím, kdy se vrátím domů. Podrobně jsem jim vylíčil včerejší večer v naší pracovně, takže je jisté, že půjdou i po vás.“

„Už tady byli. V jedenáct přijde poručík Rowcliff a já jsem slíbil, že ho přijmu. Už jste snídal?“

Nezapomněl by. Řekl jsem, že ano.

Poté mě ten poručík se seržantem opustili a já tvrdnul celou hodinu v místnosti s uniformovaným strážným. Začalo to vypadat, že historie se bude opakovat, vyjma náramků, když vtom přišel nějaký policajt a řekl mi, abych šel s ním, a já šel před ním na chodník a představte si, že tam na nás čekal taxík. Odvezl nás před číslo 155 na Leonardově ulici a ten polda mě odvedl nahoru do nějaké místnosti, a kdo že mě to nenavštívil jako můj kamarád Mandelbaum, náměstek prokurátora, který se mnou bez užitku klábosil v úterý odpoledne.

O čtyři hodiny později, pokud jsem dobře viděl, byl užitek zrovna tak v nedohlednu. Měl jsem velmi neuspokojivý pocit, že mě proklepli do poslední mrtě o něčem, co se někdy někde stalo, jen aby se přesvědčili, že jsem gramotný, ale že to nemá co dělat s tím grázlem, po kterém jdu. Uměl jsem být trpělivý, když bylo třeba, a vyšel jsem jim vstříc, jak nejlíp jsem dovedl, jenomže od chvíle, co jsem otevřel dveře a viděl ji ležet s vyplazeným jazykem, uplynulo víc jak dvanáct hodin a otázek jsem zodpověděl dost.

Na konci těch čtyř hodin Mandelbaum odstrčil svou židli, vstal a řekl mi:

„Zdá se, že to prozatím stačí. Nechám to přepsat a odvezu kopii vaší výpovědi nahoru. Dneska večer nebo zítra ráno, nejspíš až ráno, vám zavolám a požádám vás, abyste sem přijel a přečetl si ji, tak zůstaňte na telefonu nebo se ozvěte.“

Mračil jsem se na něho. „Chcete říct, že můžu jít?“

„Samozřejmě. Za těchto okolností musí být vaše násilné vniknutí do domu považováno za oprávněné, a jelikož jste souhlasil se zaplacením škody, nikdo vás žalovat nebude.“

Podíval se na hodinky. „Mám důležitou schůzku.“

Otočil se k odchodu.

Prožíval jsem zkušenost, která pro mě nebyla nová. Zničehonic jsem zjistil, že, po plném uvážení, jsem dospěl k nějakému rozhodnutí, aniž bych si to uvědomil. Tentokrát mi však trvalo vteřinu, než jsem ho přijal, protože bylo neslýchané. Představitel zákona mi říkal, abych šel domů k Neru Wolfovi, a já jsem nechtěl, a ani jsem to neměl v úmyslu.

„Moment,“

řekl jsem naléhavě a on se zastavil. „Řekl jsem vám všechno, co vím. Chci něco, ne moc,“

poprosil jsem ho. „Chci mluvit s inspektorem Cramerem, hned teď. Má spoustu práce a já nevím, kde je, takže bych ho mohl dostihnout třeba až zítra. Zařiďte mi to.“

Zostražitěl. „Kvůli tomuhle případu?“

„Ano.“

„Proč vám nestačím já?“

„Protože on mi na něco může kývnout, kdežto vy ne.“

Nebýt toho, že na něho čekal další zákazník, zřejmě by byl ochotný si o tom promluvit. Znovu se podíval na zápěstí, šel k telefonu a dal se do práce. Ukázalo se, že dokonce ani pro něho, zástupce státního návladního v případu Eadsová a Fomosová, to není jednoduché, ale asi po deseti minutách na telefonu mi řekl:

„Má poradu u komisaře. Jeďte tam, ohlaste se a čekejte.“

Poděkoval jsem mu a on vyběhl.

Ještě jsem neobědval a cestou na Centre Street, což bylo co by kamenem dohodil, jsem si koupil čtyři pěkně zralé banány, vzal jsem si je do bistra a spláchl je litrem mléka.

V kanceláři policejního komisaře Skinnera situace nevypadala moc růžově. Ne proto, že ve velké a rušné čekárně byla spousta lidí, což bylo normální, ale proto, že jsem nemohl zjistit, s kým Mandelbaum mluvil, a dokonce jsem ani nenatrefil na nikoho, kdo by mi potvrdil, že Cramer je uvnitř. Problém byl v tom, že Skinnerova kancelář měla ještě jeden východ, za rohem chodby, a sledovat oba nebylo lehké. Přesto jsem se o to pokusil. Vyšel jsem z čekárny a zamířil k místu, kde se chodba lomila, a hele! U druhých dveří stál seržant Purley Stebbins. Jakmile mě spatřil, začal automaticky vrčet.

Šel jsem k němu. „Požádal jsem vás někdy o laskavost?“

„Nikdy.“

Chraptěl, ale to on vždycky. „Tak hloupej nejste.“

„Doteď jsem nebyl. Chci přepadnout inspektora Cramera, až vyjde ven, a požádat ho o pět minut, a vy budete tak laskav a budete držet ústa. Můžete to pokazit, když budete chtít, ale proč byste to dělal? Jsem řádný občan, platím daně a ve vězení jsem byl jenom devětkrát.“

„Má práci.“

„Já taky.“

„Na co se ho chcete zeptat?“

Měl jsem odpověď připravenou, ale nedostal jsem se k ní. Dveře se otevřely, vyšel z nich Cramer a ocitl se mezi námi. Chystal se pokračovat v cestě a byl tak zamyšlený, že mě ani neviděl, dokud jsem mu nezastoupil cestu.

„Vy?“

Nelíbilo se mu to. Loupl pohledem po Purleym. „Co to má znamenat?“

Ozval jsem se. „To byl můj nápad, inspektore. Musím vám něco říct. Jestli je tady poblíž nějaká volná místnost, pět minut by mělo stačit.“

„Nemám čas.“

„Tak čtyři minuty.“

Mračil se. „Poslal vás Wolfe.“

„Ne. Je to můj nápad.“

„O co jde? Řekněte mi to tady.“

Popošel ke zdi a já jsem se postavil proti němu. Purley dotvořil trojúhelník. „V kanceláři státního návladního,“

řekl jsem, „mi řekli, abych šel domů. Já jsem ale přišel za vámi. V úterý jste slyšel Nera Wolfa, jak říká, že jsem jeho klientem. Byl to báječný fór, ale na druhé straně to myslel více méně vážně, tak vážně, že mě poslal, abych se kouknul, jestli bych nemohl trochu zvířit prach, což se mi s trochou štěstí podařilo, a včera večer všichni přišli…“

„Vím o tom všechno.“

„Fajn. Cítil jsem za to, co se stalo Priscille Eadsové, trochu zodpovědnost. Určitě to byla jenom smůla, že to s ní takhle dopadlo, ale přirozeně jsem chtěl jenom dostat do rukou toho grázla, který způsobil…“

„O tom taky vím. K věci!“

„Hned to bude. Sarah Jaffeeová, to je něco jiného. To nebyla jenom smůla. Zatímco mi do telefonu vykládala, že se jí ztratily klíče, on byl schovaný v komoře a čekal na ni. Pokusil jsem se jí říct, co má dělat. Uvažoval jsem, že existuje pravděpodobnost tak jedna ku stu, že je někde v bytě, větší ne, protože jsem nevěděl o jediném důvodu, proč by si někdo měl přát její smrt, a pořád to nevím –, a proto jsem jí poradil, co má dělat. Mohl jsem jí říct, aby běžela k otevřenému oknu a začala křičet, a to jí mohlo zachránit život. Nebo jsem jí mohl říct, aby popadla něco, čím by se mohla bránit, zrovna u telefonu byla stolička –, couvla ke zdi a začala křičet a mlátit do zdi, dokud by někdo nepřišel. To mohlo nejen jí zachránit život, ale i chytit jeho. Ale neudělal jsem to. Věděl jsem něčem lepším. Nechtěl jsem mu to stěžovat tím, že by se k ní musel nepozorovaně přiblížit, a tak jsem ji poslal za ním. Řekl jsem jí, ať jde do haly a ke dveřím na chodbu, protože tím se dostane na půl metru od komory, kde se skrýval, a jak ji uslyší přicházet, může rozrazit dveře, udělat jeden krok a prásk! Řekl jsem jí, jak to má udělat, a ona se mými pokyny řídila, přestože se mi přiznala, že je zbabělá. Hergot, to nebyla jenom smůla.“

„A co chcete, metál?“

zaskřehotal Cramer.

„Ne, díky. Chci šanci, abych si na něj mohl sáhnout. S tím, jak se cítím, se mi nechce jít domů, sedět na zadku a čekat, až pana Wolfa popadne záchvat génia, a jít spát, až bude čas jít spát. Čirou náhodou můžu pomoct a pomohl bych strašně rád. Kupříkladu je jisté, že všichni, kdo u nás byli včera večer, byli vyslechnuti, ale vy s nimi neskončíte, dokud na to nepřijdete. Klíče se jí ztratily včera u pana Wolfa. Muselo to být zrovna ve chvíli, kdy jsem byl otočený, protože mám dobré oči a včera večer jsem je nenechal zahálet. Jestliže teď někoho z nich vyslýcháte, navrhuji, abyste mě nechal výslechu přihlížet a komentovat ho, pokud má pa měť řekne, že je to nutné, a abychom v tom pokračovali tak dlouho, dokud vraha nedostanete. Tvrdím, že mě k tomu kvalifikuje skutečnost, že jsem tam včera večer byl a měl jsem otevřené oči a že o tom, kdy mohlo dojít k odcizení klíčů a kdy ne, vím víc, než by se kdokoli mohl dozvědět za měsíc výslechů. Rád také pomůžu jakýmkoli jiným užitečným způsobem, pokud po mně nebudete chtít, abych vzal poručíka Rowcliffa za ruku a převedl ho přes ulici.“

Zavrčel. „Typický wolfovský přístup.“

„Ne. S panem Wol fem jsem mluvil pouze dneska dopoledne v devět hodin v přítomnosti jednoho policisty, který stál vedle mě, a druhého, který hovor poslouchal na pararelní přípojce. Jak už jsem řekl, jedná se o výhradně osobní záležitost, protože mám pocit, že na spánek nebudu mít hned tak pomyšlení.“

Obrátil se k Purlyemu. „Byl tam a mohl by pomoct. Znáte ho stejně dobře jako já. Co s tím budeme dělat? Myslí to vážně?“

„Je to možné,“

připustil seržant. „Hodně dlouho se naparoval, teď dostal pecku a nemůže se s tím smířit. Já bych tomu věřil. Vždycky ho můžeme vyhodit.“

Cramer přišel ke mně. „Jestli je to nějaká levota, tak si mě nepřejte. Wolfe se nedozví ani slovo, ani čárku, a nic neřeknete ani novinářům nebo někomu jinému.“

„Souhlasím.“

„Už tak je z toho velký povyk, jak sám víte, a teď s tou třetí, a zase uškrcenou, se proti nám spiklo celé město. Z vaší výpovědi se udělaly dva tucty kopií a jednu z nich si právě teď pročítá sám komisař. Zástupce komisaře Wade je v kanceláři na konci chodby s Bruckerem. U státního návladního je Bowen se slečnou Dudayovou a Mandelbaum se chystal začít znovu s Haghem, když skončil s vámi. Můžete jít, kam chcete, a já zavolám, že přijdete, anebo můžete jít se Stebbinsem a se mnou. Jdeme si znovu podat Helmara.“

„Půjdu pro začátek s vámi.“

„Tak pojďme.“

Vykročil.

Moje první vystoupení v roli neformálního adjunkta newyorské policie, usazeného po levici inspektora Cramera při výslechu Perryho Helmara trvalo pět hodin. Nebylo to rozhodně poprvé, kdy jsem viděl a slyšel Cramera při práci, ale okolnosti byly nové, protože jsem mu bez výhrad držel palce. Jako diváka u hádankové soutěže je mě nejspíš stejně obtížné uspokojit jako kohokoli jiného, jelikož jsem nesčíslněkrát viděl, jak totéž dělá Wolfe, ale myslel jsem si, že si Cramer s Helmarem vede dobře. Nemohl číst moji výpověď víckrát než jednou, když byl celý den tak zaneprázdněný, ale představu o schůzce ve Wolfově pracovně měl jasnou a přesnou. Moc jsem k představení nepřispěl, dodal jsem jen pár vsuvek a několik návrhů, z nichž žádný neudělal díru do světa. V devět hodin byl Helmar bez doprovodu poslán domů, když mu nejdřív řekli, že ho možná budou znovu potřebovat ráno.

Cramer se odebral k další poradě v komisařově kanceláři a já jsem opustil budovu spolu s Purleyem. Byl ve službě třináct hodin a chtěl už se jenom najíst a jít spát a já jsem ho pozval na smažené mlže k Louieovi.

Nevím, jak jsem přišel na to, že nabídnout Purleymu smažené mlže u Louie bylo jak zamávat červeným lajntuchem před žábou volskou, jelikož naše známost, která v prvé řadě nebyla společenská, nikdy nevyvrcholila společným jídlem. Vzhledem k mému novému, byť dočasnému postavení u newyorské policie se rozmýšlel pouhé tři nebo čtyři vteřiny.

V restauraci jsem trval na tom, že mě musí doprovodit k telefonní budce, a tam, u otevřených dveří a s ním vedle sebe, jsem vytočil Wolfovo číslo.

Omluvil jsem se. „Měl jsem zavolat dřív, abych vám řekl, že to nestihnu k večeři, ale nemohl jsem se utrhnout. Byl jsem s inspektorem Cramerem a seržantem Stebbinsem, vyslýchali jsme Perryho Helmara. Cramer má představu, že jelikož jsem včera večer byl na té schůzce, nemuselo by být na škodu, když budu u výslechu, a já souhlasil. Jdu teď koupit seržantu Siebbinsovi nějaké mořské potvůrky a potom, aby mi lépe vytrávilo, půjdu do kanceláře státního návladního na posezení s Andy Fomosem, buď s ním nebo s Oliverem Pitkinem. Nemůžu říct, kdy přijdu domů. Trojnásobná vražda pochopitelně zaměstnává policii ve dne v noci, takže to potáhnu možná tak dlouho, dokud nepadnu, po stopách pitoresknosti nebo vášně, to podle toho. Někdy vám zavolám.“

Ve sluchátku to trochu zachrastilo, na způsob utnutého chichotu, a mně to v tu chvíli připadalo nemístné. „Ten zatracený zvonek u dveří si nedá pokoj,“

stěžoval si. „Ale my už si s Fritzem nějak poradíme. Zavolejte mi, až se vám to bude hodit.“

Cvaklo mi do ucha. Zavěsil jsem, pomalu, a na okamžik jsem zůstal sedět. Sám je pitoreskní. Buď se hodlal do případu zavrtat a pracovat na něm, v kterémžto případě měl trvat na tom, abych se okamžitě vrátil domů a pomohl mu, anebo nehodlal, v kterémžto případě měl brblat o mém bratříčkování s našimi odvěkými nepřáteli.

„Víte,“

řekl jsem Purleymu, „podivíni jsou strašně zajímaví lidé.“

„Pro mě ne,“

nesouhlasil. „Každej mizernej vrah, kterýho jsem kdy viděl, byl podivín.“

Než spořádal dvě velké porce smažených mlžů s oblohou, dva tupláky piva a dva kousky jablečného koláče s tvarohem, dozvěděl jsem se skoro všechno o rutinních aspektech vyšetřování. Nikdo z nich nebyl ve čtvrtek večer sledován, ani Andy Fomos. Pět minut poté, co jsem mu zavolal, vyslal Purley dvacet mužů, aby je prověřili, některé telefonem, některé osobně –, což udělali u všech, kteří byli přítornni na té schůzce u Wolfa, Nathaniela Parkera nevyjímaje. Přestože čtyři z nich, včetně Parkera, měli zjevně alibi, které se stále prověřovalo –, nikdo nebyl spolehlivě mimo podezření, ani podezřelý.

K tomu měl Purley poznámku. Kdybych Purleymu, když mi zavolala Sarah Jaffeeová, okamžitě zavolal, a kdyby to on rozjel, to znamená, kdyby nejenom poslal jednoho muže na Osmdesátou ulici, ale začal ihned prověřovat všechny zúčastněné, už bychom toho škrtiče měli. Souhlasil jsem, ale zeptal jsem se, jestli by opravdu tak reagoval, kdybych mu zavolal hned, a musel připustit, že ne, hlavně proto, že neexistoval žádný známý motiv, proč by někdo z nich měl Sarah Jaffeeovou zabíjet. I kdybych mu řekl o vyhrožování v souvislosti s jejím podáním žaloby, bylo by prostoduché předpokládat, že by někdo někoho zabil kvůli tomuhle.

Pokud jde o alibi, ať už by obstála nebo ne, zákon na tom byl stejně jako Wolfe, když řekl Viole Dudayové, že sice ty zločiny asi nespáchala, ale že není důvodu, proč by je nemohla zosnovat. Purley prohlásil, že na případu pracuje šestadvacet nejschopnějších lidí, kteří se snaží nalézt souvislost mezi jedním z podezřelých a vrahem. V jistém smyslu to bylo jednodušší, ale také těžší, protože pátrali po škrtičí, a ne po pistolníkovi.

Nenašli taxikáře, který by někoho vezl mezi půlnocí a tři čtvrti na dvě na danou adresu na Východní Osmdesáté nebo do nejbližšího okolí, ani odtamtud po druhé hodině. Stále ho ještě hledali, ale šance byla minimální. Jen o tři ulice dál byla stanice podzemní dráhy.

Noční vrátný se jmenoval William Fisler. Můj dojem byl správný: byl to vůl. Zprvu tvrdil, že mezi půl jednou a tři čtvrti na dvě, to jest v době, kdy se vrah musel dostat do domu a nahoru do bytu, ani na okamžik neopustil své místo úhlavního vchodu, vyjma několika jízd výtahem se známými nájemníky; ale když mu došlo, že tímto tvrzením nechává vrahovi ke vstupu do budovy a na schody pouze intervaly krátkých jízd výtahu, úplně obrátil a prakticky prohlásil, že měl dole tolik práce se sendviči a kávou, že přední vchod skoro neviděl. Mezi 1.58 a 2.23 se odtamtud nehnul, takže právě v této době musel vrah sejít po schodech, vyjít na chodník a zmizet. Vrátný přiznal, že okolo tři čtvrti na dvě byl na chodníku a nechal dveře do budovy otevřené, protože musel; Sarah mi tehdy do telefonu řekla, že tak to tam vypadalo, když přijeli s Parkerem taxíkem před dům, což Parker potvrdil.

Parkerovo alibi bylo neprůstřelné. Sarah mi řekla, že s ní do domu nešel, noční vrátný to potvrdil, stejně jako taxíkář, kterého samozřejmě našli a který odvezl Parkera domů.

Samotná vražda nepředstavovala problém. Když se vrah dostal dovnitř, vybral si jako vhodné nástroje bronzového tygra a šňůru ze žaluzií a ukryl se v komoře. Pokud měl v plánu ji napadnout ihned poté, co vstoupí dovnitř, musel od něho upustit, protože tam byl ten noční vrátný, který ji pouštěl dovnitř. Okamžitě šla k telefonu v obývacím pokoji, aby mi zavolala, a přítomnost tohoto přístroje s otevřenou linkou pochopitelně násilnou akci neumožňovala. Když ji uslyšel přicházet do haly, buď nevěděl, že nezavěsila, nebo nemohl odolat pokušení, když měl svoji oběť tak blízko, anebo se bál, že jde ven. V každém případě ji napadl. Po činu odešel, sešel po schodech dolů a buď zjistil, že u hlavního vchodu není živa duše, a vyšel tudy, anebo pokračoval až do suterénu a vyšel manipulační uličkou.

Z otisku prstů, které se v bytě našly, žádné nepatřily nikomu z podezřelých. Žádné nebyly na bronzovém tygrovi a žádné na klice u dveří do komory.

Hledal se motiv. Zatímco u Priscilly Eadsové byl motiv tak zřejmý jako nos mezi očima, a pasoval na všech pět obličejů –, u Sarah Jaffeeové naprosto chyběl. Zabít ji, nebo ji nechat zabít ze strachu před obstavením akcií, v tom případě by někdo z těch pěti musel být padlý na hlavu, a to nikdo z nich ani zdaleka nebyl. Hlavním cílem doplňujících výslechů bylo nalézt motiv u kohokoli z nich. Proto byly dvě z pěti hodin, které Cramer strávil s Helmarem, za mé přítomnosti, věnovány zevrubnému rozboru jeho vztahu k Sarah Jaffeeové, od začátku do konce.

Purley mi nepochybně řekl všechno, co věděl. Nepřipadalo mi, že by si něco nechával pro sebe, a mě to dojalo. Proto, když přišel číšník s účtem a on trval na tom, že se složíme, a zavtipkoval, že policajti neumírají hlady, udělal jsem z toho otázku cti, protože jsem pochopil, co ho žere. Věděl, že můj čistý příjem je nejmíň čtyřikrát větší než jeho, a nechtěl somrovat smažené mlže na žádném zatraceném plutokratovi. Musel jsem mu tedy říct, že jsem ho pozval a že v sázce je moje čest.

Rozloučili jsme se venku, on zamířil na západ, já směrem k Leonardově ulici. Mohl jsem si vybrat mezi Fomosem a Pitkinem a cestou jsem si odhlasoval Pitkina.

15.

V sobotu v pět hodin ráno jsem seděl v jedné kanceláři na Leonardově ulici a četl listiny ze šanonu. Pitkin byl před půlhodinou poslán domů, z jiné místnosti. Tohle byla místnost, kde byly shromažďovány a ukládány všechny zprávy, hlášení a dokumenty, které měly něco společného s těmi třemi vraždami, buď originály, nebo kopie, a zpráva, kterou jsem právě četl, se týkala pohybu Jaye Bruckera po zbytek čtvrteční noci poté, co odešel z Wolfovy pracovny. Přesnost některých jeho výroků ve mně vzbuzovala pochybnosti, a proto jsem se snažil o něco opřít domněnku, zda místo domů, do Brooklynu, jak tvrdil, nejel do bytu Sarah Jaffeeové na Osmdesátou ulici anebo k Daphne O’Neilové na Čtvrtou ulici.

„Hele, Goodwine, raději už to zabalte,“

řekl nějaký hlas.

V místnosti byl zástupce státního návladního a dva úředníci, kteří třídili a rovnali dokumenty a pořadače, a ten hlas patřil zástupci státního návladního. Trhl jsem sebou. Na sedmdesát procent jsem spal. Bylo hloupé předstírat, že tam můžu sedět a číst.

„Na konci chodby je místnost s pohovkou,“

řekl jeden z nich, „a dneska tam nikdo nebude. Je sobota.“

Byl jsem tak utahaný, že bych dal za pohovku milión dolarů, ale právě proto jsem tu nabídku odmítl. Zvedl jsem se, prohlásil, že se jdu projít a brzo se vrátím, a poroučel jsem se. Když jsem vyšel z budovy, dostal jsem šok, svítalo. Rozednilo se, a to mi pomohlo, abych se probral a změnil svůj názor. Stál jsem u chodníku, a když jsem zanedlouho zahlédl taxi jedoucí směrem na předměstí, zastavil jsem ho a dal řidiči adresu, kterou jsem znal nejlíp.

V tuhle denní dobu jsme měli celý Manhattan pro sebe. Západní Třicátá pátá byla taky prázdná, když jsem zaplatil a vyhrabal se ven. Jelikož jsem předpokládal, že přední dveře budou zajištěny řetězem, nešel jsem po schodech nahoru, ale sešel jsem čtyři schody k suterénnímu dvorku a zmáčkl jsem zvonek. Zazvonil v kuchyni a ve Fritzově pokoji. Zevnitř ke mně dolehlo štrachání, vrznutí otevíraných dveří a kroky, kukátkem si mě prohlédl Fritz a otevřel.

„Panebože, vypadáš otřesně.“

Řekl jsem mu, že právě proto jsem k němu zaskočil, abych se zcivilizoval, omluvil jsem se, že ruším, a pokračoval jsem nahoru. Nevěnoval jsem jediný pohled pracovně, když jsem kolem ní procházel, a šel jsem nahoru do svého pokoje, kde jsem se osprchoval, oholil a kompletně převlékl. Když jsem byl s tím vším hotov, možná jsem vypadal líp a možná taky ne, ale rozhodně jsem se lépe cítil. Když jsem scházel po schodech do přízemí, uslyšel jsem v kuchyni nějaké zvuky a vešel jsem dovnitř. Byl tam Fritz a oblékal si zástěru.

„Co teď?“

zeptal jsem se. „Je teprv půl sedmé.“

„Pomerančová šťáva za dvě minuty. Snídaně za deset, pro začátek to stačí.“

„Už jsem měl být pryč.“

„Nejdřív se nasnídáš.“

Nasnídal jsem se tedy, přestože jsem měl pocit, že za stávajících okolností je neslušné jíst Wolfovu krmi. Fritz, když zrovna neservíroval jídlo, mi dělal společnost, seděl na vysoké židličce a zíval. V jedné chvíli poznamenal: „Začíná se z toho stávat zvyk.“

„Co jako?“

„Tahle časná snídaně. Včera asi v tuhle dobu, o něco později, jsem vařil vajíčka pro pana Wolfa a Saula.“

Má ruka, směřující s kouskem omelety k ústům, zůstala viset ve vzduchu. „Co že jsi dělal?“

„Vařil vajíčka pro pana Wolfa a Saula.“

Vložil jsem sousto tam, kam patřilo, a pomalu jsem žvýkal. Saul Panzer se činil více, než kterýkoli soukromý pátrač v New Yorku, o kterém jsem kdy slyšel, a to na detektiva vůbec nevypadal. Byl tak dobrý, že mohl pracovat nezávisle a bez kanceláře, a přitom vydělával víc než kdokoli jiný z oboru ve stálém zaměstnání. Wolfe chtěl vždycky jako prvního jeho, když jsme potřebovali výpomoc, a pracoval pro nás miliónkrát.

„Saul asi nastoupil na moje místo, že?“

zeptal jsem se jakoby mimochodem.

„Nevím nic o tom, co dělá Saul,“

řekl Fritz stroze.

To mi stačilo. Fritz byl zjevně poučen, že kdybych se náhodou ukázal, můžu se dozvědět, že Saul přišel na časnou snídani, ale nic víc. Nesnažil jsem se to z něj vypáčit, jelikož jsem se o to již v minulosti jednou nebo dvakrát pokusil a neuspěl jsem.

Cestou ven jsem se zastavil v pracovně. Páteční pošta pod těžítkem na Wolfově stole neobsahovala nic, co nemohlo počkat. Na stole ani na trhacím poznámkovém bloku nebo kalendáři nebylo nic, co by mi naznačilo, co zamýšlí se Saulem, ale v sejfu jsem našel něco, co ukazovalo na to, že nejde o žádnou prkotinu. Otevřel jsem sejf, protože jsem si chtěl vypůjčit z peněz na drobné výdaje. Jedna z přihrádek sejfu je uprostřed rozdělena, peníze na drobné výdaje jsou vpravo, nouzová rezerva vlevo. Když jsem si bral z pravé půlky pět dvacítek, všiml jsem si v levé kousku papíru, který tam předtím nebyl. Podíval jsem se na něj. Tužkou a úhledným Wolfovým rukopisem na něm byl zápis „27.6.19522000 dolarů, NW.“

Máme dlouho zavedené pravidlo mít po ruce pro případ nouze pět tisíc v použitých stovkách, dvacítkách a desítkách. Rychle jsem peníze přepočítal a zjistil jsem, že ten kousek papíru představuje rekordní transakci, vzal si dva tisíce. To bylo zajímavé, tak zatraceně zajímavé, že bych se málem zapomněl rozloučit s Fritzem, kdyby neslyšel, jak odcházím z pracovny, a nepřišel dát za mnou na řetěz. Řekl jsem mu, že může Wolfovi říct, že jsem se zastavil na snídani, ale nic víc.

Vracel jsem se do Leonardovy ulice taxíkem a přirozeně jsem se snažil přijít na to, co měl Saul Panzer udělat se dvěma tácy, za předpokladu, že to mělo souvislost s případem Eadsová-Fomosová-Jaffeeová. Napadla mě spousta možností, počínaje výletem do Venezuely s cílem prověřit Erika Hagha a konče úplatkem Andymu Fomosovi, aby vyklopil, s čím se mu svěřila jeho žena. Žádná z nich mě neuspokojila.

Toho pětihodinového spánku, který mi byl souzen od pátečního do pondělního rána a o němž jsem se zmínil, se mi dostalo v neděli od čtyř do devíti ráno na rozvrzaném starém gauči v budově ředitelství Manhattanského západního oddělení vražd na Dvacáté ulici. Asi bych dokázal, kdybych jó chtěl, podat úplnou zprávu o harmonogramu stera dalších činností, k nimž jsem se ve zmíněné době nachomýtl, ale nevím, k čemu by vám to bylo, a pokud vám to nebude vadit, raději je přeskočím. Seděl jsem u více jak dvaceti dalších výslechů na Dvacáté, Leonardově a Ústřední ulici. Přečetl jsem desítky tisíc slov z různých hlášení a svodek. Neděli jsem z valné části strávil v policejním autě s uniformovaným řidičem; měl jsem pověřovací listiny, podepsané zástupcem komisaře, a objížděl jsem spoustu lidí, kteří byli tím či oním způsobem spojeni s něčím, co řekl některý z podezřelých. Když jsem se v neděli kolem půlnoci vracel na Dvacátou ulici, přiznám se, že mi v hlavě zvonila možnost dalšího randete s pohovkou, ale nedostal jsem se k němu. Bruckerovo alibi nevydrželo. Jak za sebou cítil horký dech, začal tvrdit, že od Wolfa šel do bytu Daphne O’Neilové, kde strávil zbytek noci, což ona potvrdila. Když jsem se vrátil z nedělní projížďky, kapitán Olmstead se právě chystal vzít do parády Daphne, pozval mě, abych se večírku zúčastnil, a já přijal. Skončilo se v pondělí kolem šesté ráno a moje myšlenky se opět uložily na pohovku, ale já ne. Musel jsem si buď jít převlíct košili, anebo se někam schovat, a proto jsem odjel na Pětatřicátou ulici a zopakoval jsem sobotní představení, včetně snídaně, kterou mi připravil Fritz.

Wolfa jsem pochopitelně neviděl. Volal jsem mu jednou každý den, ale nepadlo jediné slovo o vraždě ani o Saulu Panzerovi. On byl podrážděný, já nedůtklivý. Opět jsem se podíval do sejfu; z rezervy už se dále nečerpalo.

Cestou zpátky na Dvacátou ulici, napohled čistý a čerstvý, ale ve skutečnosti dost vyčerpaný, že by za mě nikdo nedal ani zlámanou grešli, kráčel jsem horní chodbou, když jeden z mých kolegů, jelikož bych se mohl podívat pravdě do očí a přiznat si, že v té době byli policajti z oddělení vražd mými kolegy –, vycházející z kanceláře, mě zahlédl a křikl: „Hej, kdes byl takovou dobu, hergot?“

„Koukni se na mě.“

Ukázal jsem na svou košili a kravatu. „Je to vidět?“

„Jo, dovolíš, abych si sáhnul? Už jsem po tobě chtěl vyhlásit pátrání. Máš jít okamžitě do komisařovy kanceláře.“

„Kdo po mně touží?“

„Dvakrát volal Stebbins. Je tam s inspektorem. Před barákem čeká auto. Dělej.“

Někteří šoféři policejních vozů mají rádi záminky, aby na to mohli dupnout, a jiní ne. Tenhle patřil k první kategorii. Nenadělal velký kravál, ale miloval plynový pedál, a když byl ve čtvrté třídě, nějaký narušený učitel ho nechal pětsetkrát napsat „Lepší vyváznout o vlas, než vůbec ne“

a jemu se to vštípilo do paměti. Měl jsem to tenkrát stopnout. Když jsem vystoupil z auta, řekl jsem mu, že by si měl na řídicím panelu nechat instalovat pojišťovací automat, jaké mají na letišti, a on se přívětivě zazubil. „Udělalo to na tebe dojem, viď, kamaráde?“

To ano, ale ne takový jako sešlost, která na mě čekala v prostorné a kvalitně zařízené kanceláři policejního komisaře Skinnera. Kromě Skinnera a státního návladního Bowena zde byli dva zástupci komisaře, Cramer a nějaký další inspektor, nějaký kapitán a seržant Purley Stebbins, a všichni určitě čekali na mě, soudě podle toho, jak se všechny tváře otočily a zůstaly otočené, když jsem vstoupil a kráčel k nim.

Skinner mi řekl, abych se posadil, židle byla pro mě taky přichystaná. „Chceš mluvit sám, Ede?“

zeptal se Bowen.

„Ne, klidně můžeš ty,“

řekl mu státní návladní.

Skinner si mě změřil. „Zřejmě víte o tom, jak jsme daleko, stejně tolik jako já.“

Pokrčil jsem rameny. „Nevím, jak ostatní, ale já jsem v koncích.“

Přikývl. „To jsme všichni, ale to si nechte pro sebe. Většina z nás obětovala víkend, ale zrovna tak jsme nemuseli. Během posledních čtyřiceti hodin jsme na ten případ nasadili víc mužů než kdy jindy, a já nevidím, že bychom pokročili o píď, a ostatní se mnou souhlasí. Je to mimořádně zlá situace, nemohla být horší, a něco se musí udělat. Zevrubně jsme to tady probírali a objevily se nejrůznější návrhy a některé byly přijaty, a jeden z nich se týká vás. Potřebujeme k tomu vaši pomoc.“

„Snažím se o to celou dobu.“

„Já vím. Od chvíle, kdy jsem si v pátek přečetl vaši výpověď, neustále jsem uvažoval, že naše největší šance jsou ty klíče. Ty klíče zmizely z dámské kabelky v přítomnosti dvanácti lidí v místnosti. Nemyslím, že je možné, aby si nikdo nevšiml nějakého významného pohledu nebo pohybu. Jak víte, všichni byli několikrát vyslechnuti a jediným výsledkem bylo soustředit podezření na Hagha, protože byl skoro celý večer paní Jaffeeové blíž než kdokoli z ostatních. Ale příležitost měli všichni, jak uvádíte jasně ve své výpovědi, a upřímně řečeno to ani nepopírají. Rozhodně nemůžeme obvinit Hagha jenom proto, že měl víc příležitostí než ostatní; a krom toho, jaký byl jeho motiv a co bychom z toho vyvodili pro první dvě vraždy? Namítáte proti tomu něco?“

„Ne, žádné námitky mi už nezbyly.“

„A námitkami se vrazi tak jako tak nechytají. Souhlasím.

Chceme vyvinout společné úsilí a odhalit, kdo vzal ty klíče. Další výslechy nás k tomu nedovedou. Chceme všechny přivést do pracovny Nera Wolfa, kde by za jeho a vaší přítomnosti proběhla rekonstrukce. Úplná: co kdo dělal a řekl. Chceme, aby opakovali, co možná nejpřesněji, všechno, co ten úterní večer řekli a udělali. Od nás tam budeme tři nebo čtyři a budeme všechno nahrávat na magnetofon.“

Zvedl jsem obočí.

„Budeme se snažit,“

pokračoval, „určit, kdo vzal ty klíče, ale jde ještě o něco jiného. Jestliže někdo chtěl zabít paní Jaffeeovou, proč čekal tak dlouho? Proč ji nezabil dřív? Bylo to proto, že předtím neměl motiv? Nebo se ten večer stalo něco, co mu motiv prozradilo? Na tohle si chceme také dát pozor. Neobjevili jsme to zatím v žádné výpovědi, ale třeba se nám to povede takhle. Chceme to zkusit a budeme muset mít Wolfovu a vaši spolupráci. Nemůžeme ho nutit, aby nás pustil k sobě s nimi, tím méně, aby sehrál svou roli. Chceme, abyste mu zavolal, anebo za ním zašel, podle toho, co budete považovat za lepší, a požádal ho o to.“

„Chci říct, Goodwine,“

dodal státní návladní, „že já to považuju za mimořádně důležité. Tohle se musí udělat.“

„Pánové,“

řekl jsem důrazně, „vy si ale troufáte!“

„Nechte toho,“

zaskřehotal Cramer, „nezačínejte dělat fóry a nesnažte se být vtipný.“

„Nebuďte směšný.“

Zahleděl jsem se na ně. „Minulé úterý, před šesti dny, jsem seděl na lavici v téhle budově s pouty na rukou. Možná si také vzpomenete, že pan Wolfe byl na příkaz k předvedení dopraven na Leonardovu ulici, a víte, jak se na to tvářil. Chtěl udělat scénu a prohlásil, že já jsem jeho klient, a ocitl se na mělčině. Musel něco udělat, a taky to udělal. A já, v rámci služebních povinností, jsem do toho zatáhl Sarah Jaffeeovou, a ona to odnesla. To mě vyvedlo z rovnováhy a dopustil jsem se chyby. Požádal jsem, abych mohl pracovat s vámi, protože jsem si myslel, že takhle do toho budu víc vidět, a taky jsem viděl, ale kde jsme teď? A pan Wolfe je naštvaný jak kaprál, a vy to dobře víte, a přesto máte tu drzost mě žádat, abych ho o něco takového poprosil, protože si myslíte, že když ho o to požádáte vy, odmítne vás. V tom se určitě nemýlíte, ale já si myslím, že nebude souhlasit, ani když ho o to požádám já. Vyberte si, chcete, aby raději odmítl vás nebo mě?“

„Chceme, aby souhlasil,“

prohlásil Skinner.

„Já taky, ale podle mě nemáme nejmenší šanci. Mám to zkusit?“

„Ano.“

„Kdy to chcete zinscenovat? Dneska?“

„Co nejdřív. Můžeme je tam mít do půl hodiny.“

Podíval jsem se na hodinky, bylo za deset devět. Mohl bych ho chytit, než odejde nahoru do skleníku. „Z kterého telefonu mohu volat?“

Skinner ukázal na jeden z pěti na svém stole, a dokonce mi podal sluchátko, když jsem k němu došel. Nadiktoval jsem spojovatelce číslo a za okamžik jsem uslyšel Wolfův hlas.

„Tady Archie. Už jste dosnídal?“

„Ano.“

Nezněl moc rozmrzele. Znal jsem ho jak svý boty, všech tisíc odstínů a tónů jeho hlasu, a to jeho „ano“

mě naladilo. „Fritz mi řekl, že vy jste snídal tady,“

dodal.

„Jo, potřeboval jsem se opláchnout. Volám vám na žádost prokuratury státu New York.“

„Neříkejte.“

„Zastoupené pěknou všehochutí, je tu policejní komisař a dva jeho zástupci, státní návladní, houf inspektorů a jejich zástupců, nemluvě o seržantu Purleym Stebbinsovi. Volám z kanceláře komisaře, znáte ji, už jste tady byl. Po všech těch dnech a nocích soudružské spolupráce, říkám to dob ře?“

„Skoro.“

„Fajn. Ke mně všichni chovají úctu, od komisaře až po poručíka Rowcliffa, což je slušná vzdálenost. Chtějí mi dokázat, co si o mně myslí, a proto mě pověřili úkolem z nejčestnějších. Chtějí vás o něco požádat a dovolili mi, abych to udělal za ně. Všichni tady sedí a zírají na mě s tak něžným výrazem v oku, že mi až zadrhává hlas. Měl byste je vidět.“

„Jak dlouho to z vás poleze?“

„Moc dlouho ne. Jde o tohle: jsme ve slepé uličce. Musíme zkusit něco jiného, jako například následující. Chceme si přehrát celý čtvrteční večer ve vaší pracovně, s původním obsazením, a nahrát si ho na magnetofon. Dodáme účinkující, kromě Sarah Jaffeeové, a magnetofon, a jediné, co budete muset udělat vy, je pustit nás dovnitř a hrát svou roli. Řekl jsem svým kolegům, kteří mi s laskavostí jim vlastní dovolili, abych vám zavolal, že jsem si prakticky jistý, že nás pošlete do háje; a jelikož vám nepůsobí nic takovou rozkoš jako dokázat mi, že se mýlím, nabízím vám šanci, abyste si užil. Stačí když…“

„Archie.“

„Ano?“

„Kdy to chcete udělat?“

„Dneska. Co nejdřív. Pochopitelně nebudete ze skleníku dřív než v jedenáct –“

„Výborně.“

Vrčel, ale nezuřil. „Jak víte, prohlásil jsem před svědky, že jste mým klientem, a já nikdy neodmítám klientovu žádost, je-li rozumná. Tato žádost mi rozumná připadá. Proto jí vyhovuji.“

Bylo to nečekané, o tom nemůže být sporu, ale mou první reakcí nebylo překvapení. Bylo to podezření. Jeho dojemná péče, aby vyhověl svému klientovi, zvlášť když jsem jím byl já, byly normální žvásty. Mluvilo z něho něco jiného, ale co?

Pokračoval. „Jedenáct je však příliš brzo, protože budu mít práci. Řekněme ve dvanáct? Bude vám to vyhovovat?“

„Ano, pane, naprosto. Přijdu trochu dřív a všechno připravím, křesla a tak.“

„Ne.“

Znělo to rozhodně. „Nepřipravíte. Zvládneme to sami s Fritzem. Vaši kolegové u policie vás potřebují víc než já. Přijďte ve dvanáct.“

Zavěsil.

Položil jsem sluchátko do vidlice a řekl svým posluchačům: „Pan Wolfe souhlasí. Máme přijít v poledne.“

Nedodal jsem, že mám silné podezření, že ve scénáři se bude hodně škrtat, a ne díky nám, ani nikomu z účinkujících.

16.

Nevím, kdo dostal ten nápad shromáždit se nejprve na stanici Desátého revíru a jet společně. Byla to pěkná kavalkáda, dvě limuzíny, Skinnerova a Bowenova, a čtyři policejní vozy.

Seděl jsem ve Skinnerově limuzíně, která na můj návrh jela v čele procesí. Myslel jsem, že bych měl vejít jako první, a hodlal jsem po překročení prahu změnit roli a stát se hostitelem, ale zjistil jsem, že to bylo naplánováno jinak. Ten, kdo nám otevřel, nebyl Fritz, ale Saul Panzer, který mě přivítal jako příchozího hosta a nabídl se, že mi vezme klobouk. Mohl si ze mě střílet, a často to dělal, ale ne v přítomnosti policejního komisaře. Nebylo pochyb, že ho navedl Wolfe. Řekl jsem tedy: „Děkuji, chlapče,“

a podal mu klobouk a on řekl:

„Není zač, pane policisto.“

Wolfe a Fritz, očividně se Saulovou pomocí, zvládli všechno dobře. Židle byly rozmístěny přesně tak jako na začátku úterního sezení a na svém místě byl i plně vybavený pojízdný bar. K jistému posunutí nábytku došlo, když Purley ještě s jedním policajtem přinesli magnetofon s příslušenstvím a instalovali ho, ale potom se zase všechno ocitlo na svém místě. Jelikož jsem byl považován za hosta, myslel jsem si, že bude zdvořilé, když se tak budu chovat, a proto jsem šel ke svému psacímu stolu a posadil jsem se, protože právě tam jsem jako jeden z účinkujících patřil. Ostatní se také rozmístili a nikdo z nich nepotřeboval vést za ručičku. Nejblíž ke mně byla Viola Dudayová, pak Oliver Pitkin, Jay Brucker a Bernard Quest a Perry Helmar v červené kožené klubovce. Pohovka po mé levici a za mnou, když jsem seděl otočený k Wolfově stolu, byla prázdná. Ve čtvrtek tam seděla Sarah Jaffeeová. Na židli vedle seděl Eric Hagh a za ním ti dva právníci, Irby a Parker. Andy Fomos stál stranou u polic s knihami.

U zdi na druhé straně Wolfova stolu byly přistaveny další židle, menší žluté, pro obecenstvo. Zdálo se společensky neúnosné, že tak významné osoby, jakými jsou policejní komisař, státní návladní a inspektor Cramer, musejí dřepět na těch mizerných štokrlatech, zatímco Helmar, pouhý wallstreetský právník a podezřelý z vraždy, má červenou klubovku celou pro sebe, jenomže situace to vyžadovala. V řadě pro obecenstvo seděl také zástupce státního návladního Mandelbaum, kapitán Olmstead a Purley Stebbins. Magnetofon stál na stole vedle Puerleyho lokte.

Saul Panzer stál otočený směrem k účinkujícím, ne k obecenstvu. Na Saulovi není nic světoborného. Má pod míru, příliš velký nos a uši a skosená ramena. U Saula se tisíc grázlů dopustilo té chyby, že věřili tomu, co viděli. Promluvil. „Myslím, že takhle to tady vypadalo, když sem ve čtvrtek večer vstoupil pan Wolfe. Nesouhlasí někdo?“

Nikdo. „Já se posadím na pohovku, kde byla paní Jaffeeová. Nebyl jsem tady, ale průběh schůzky mi byl popsán, a pokud udělám něco špatně, můžete mě opravit. Archie, zazvonil bys na pana Wolfa tak jako ve čtvrtek?“

Prošel mezi Violou Dudayovou a mnou a usedl na pohovku. Já jsem přistoupil k Wolfově psacímu stolu a zmáčknul jsem knoflík, jednou dlouze a dvakrát krátce, a vrátil jsem se do svého křesla. Vstoupil Wolfe. Kvůli řadě přihlížejících nemohl jít kolem zdi, a proto se cestou ke svému stolu proplétal mezi účinkujícími. Zastavil se u svého křesla a dlouze si všechny prohlížel, zprava doleva, a skončil u těch, kteří seděli u zdi, zástupců prokuratury a policie města New Yorku.

„Nesedíte moc pohodlně, pánové,“

zamumlal.

Opáčili, že se jim sedí dobře. Posadil se. Páteří mi proběhlo jemné mrazení. Znal jsem jeho pohled, chování i hlas a nebylo pochyb o tom, že vytasí, anebo se pokusí vytasit trumfové eso.

Obrátil se na státního návladního. „Předpokládám, pane Bowene, že tito lidé vědí, proč jste je sem přivedli?“

Bowen přikývl. „Ano, všechno jsme jim podrobně vysvětlili a všichni přistoupili na spolupráci. Pan Helmar, pan Parker a pan Irby vyjádřili k použití nahrávky jisté výhrady, které jsme si poznamenali. Chcete je vidět?“

„Ne, pokud je schválil pan Parker. Můžeme tedy pokračovat?“

„Prosím, pokračujte.“

Wolfe se obrátil. „Slečno Dudayová a pánové. Chápete, že účelem tohoto shromáždění je rekonstruovat naše slova a pohyby ze čtvrtečního večera. První, k čemu došlo, když jsem vstoupil do místnosti, bylo, že mi pan Goodwin představil slečnu Dudayovou a pány Bruckera, Questa a Pitkina. Potom jsem se posadil. Potom pan Helmar řekl, že by rád přečetl jisté prohlášení, a právě tady bychom podle mě měli začít, ale než tak učiníme, rád bych přednesl několik poznámek.“

Jedna osoba, nikoli z účinkujících, vydala zvuk. Byl to inspektor Cramer a ten zvuk bylo něco mezi zavrčením a frknutím. Cramer znal Wolfa lépe než všichni ostatní kromě mě.

Wolfe se pohodlně opřel. „Ve čtvrtek večer jsem vám řekl, že mým jediným zájmem je vyšetření vraždy Priscilly Eadsové, a to stále platí, až na to, že nyní k němu připojuji i vraždu Sarah Jaffeeové. Ten večer po vašem odchodu jsem řekl panu Goodwinovi, že asi vím, kdo zabil slečnu Eadsovou a paní Fomosovou. To podezření, jelikož nic víc to tenkrát nebylo, se zakládalo na dvou skutečnostech: za prvé na dojmu, který na mě ten večer vás pět udělalo, a za druhé na tom, že byla zabita paní Fomosová.

Předpoklad, že smyslem útoku na paní Fomosovou bylo pouze získat klíče k bytu slečny Eadsové, byl zjevně nepřijatelný, pokud by se nabízela jakákoli jiná alternativa. Pokud toto byl jediný objekt zájmu, stačilo jí pouze vytrhnout kabelku. V tomhle městě je každý den tucet žen okradeno o kabelku. Vražda paní Fomosové velmi zvýšila riziko zavraždění slečny Eadsové. Pokud by její tělo bylo objeveno dříve, a to se snadno mohlo stát, a kdyby toho detektiva… jmenoval se Auerbach, pane Cramere?“

„Ano.“

Cramer ho pozoroval přimhouřenýma očima.

„Kdyby ho souvislost s těmi klíči napadla hbitěji, dostal by se do bytu slečny Eadsové ještě před jejím návratem a našel by tam ukrytého vraha. Vrah si určitě dovedl spočítat takové riziko a zabil by paní Fomosovou pouze z nějakého silného popudu. Tato námitka pochopitelně policii napadla a já chápu, že jí čelili předpokladem, že při pokusu vytrhnout paní Fomosové kabelku byl pachatel poznán, a proto ji musel zabít. Tento předpoklad nebyl nemožný, avšak naznačoval, že vrah je do nebe volající packal, o čemž jsem pochyboval. Dal jsem přednost přesně opačnému předpokladu, že paní Fomosová byla zabita nikoli proto, že poznala útočníka, nýbrž proto, že on věděl, že ho poznat nesmí.“

„Chcete se blýsknout, anebo se domníváte, že k něčemu dojdete?“

nevydržel to Skinner.

„Já už jsem někam došel,“

odpověděl Wolfe. „Právě jsem vám sdělil, kdo je vrah.“

Purley Stebbins vstal s pistolí v ruce a očima připíchnutýma na celý ansámbl, jak se snažil jediným pohledem pojmout všechny do zorného pole.

„Tak to vyklopte,“

zavrčel Cramer.

„Chtěl ty klíče, to je jisté,“

připustil Wolfe, „ale kvůli nim paní Fomosovou zabíjet nemusel. Zabil ji, protože ona sama pro něho představovala nebezpečí, a to stejně velké jako slečna Eadsová. Nijak by si nepolepšil, kdyby zabil jenom jednu, a ne také tu druhou. K téhle hypotéze jsem dospěl již v úterý večer, jenomže tehdy se nabízelo příliš mnoho alternativ, snadněji ověřitelných, než abych tuto nějak upřednostňoval. Ve středu navštívil pan Goodwin paní Jaffeeovou a pana Fomose a k večeru přišel pan Irby a poskytl mi návnadu, na kterou jsem vás sem dostal. Ve čtvrtek dopoledne, díky brilantnímu manévru pana Goodwina z předchozího dne, přišla paní Jaffeeová a poskytla mi daleko lepší návnadu než pan Irby, kterou, jak všichni víte, jsem použil. Nebýt toho manévru pana Goodwina, paní Jaffeeová by za mnou nepřišla a určitě by teď byla naživu. To mi připadá jako mnohem závažnější důvod pro jeho pocit zodpovědnosti za její smrt než její telefonát ve čtvrtek v noci a jeho následek. Je politováníhodné, avšak nikoli překvapivé, že jeho pocit byl natolik intenzivní, že deformoval jeho duševní pochody a narušil úsudek. Skutečně jsem s ním soucítil.“

„Je tohle všechno nutné?“

chtěl vědět Bowen.

„Možná že ne,“

připustil Wolfe, „avšak já odhaluji vraha a žádám o jistou míru shovívavosti. Museli jste počítat s tím, že zde strávíte několik hodin. Nudím vás?“

„Pokračujte.“

„A ve čtvrtek odpoledne se pan Irby vrátil se svým klientem, panem Haghem, který přiletěl z Venezuely. Tehdy už jsem nepotřeboval ani pana Irbyho, ani jeho klienta jako návnadu pro vás, ale pozval jsem je, aby ten večer přišli taky, pokud přijdou jako pozorovatelé, a ne jako účastníci. Jak víte, byli tady. Co je, Archie?“

„Obstarám se,“

řekl jsem mu. Vstal jsem z křesla a byl jsem v pohybu. Netvrdím, že jsem ho dohonil, ale zahlédl jsem alespoň zvednutý prach, a připouštím, že jsem také viděl Saula Panzera, jak bez parády vytahuje z kapsy pistoli a pokládá si ji na stehno. Já jsem pistoli nevytáhl. Pouze jsem obešel konec pohovky a postavil jsem se na vzdálenost necelé paže severozápadně od pravého ramene Erika Hagha. Neotočil se, ale věděl, že jsem tam. Nespouštěl z Wolfa oči.

„Je to v pořádku,“

řekl jsem Wolfovi. „Nejsem dostatečně pokřivený, abych mu zlámal vaz. Jak se to stalo?“

Uspokojen, že nebudu vyvádět, vrátil se k softdownskému kvintetu. „Když jste odtud ve čtvrtek večer odešli, nevěděl jsem o vás nic nového v souvislosti s vraždou slečny Eadsové, ale v rámci mé hypotézy se zdálo víc než kdy předtím pochybné, že by se u někoho z vás dal najít motiv pro vraždu paní Fomosové. Jak už jsem se zmínil, řekl jsem panu Goodwinovi, že asi vím, kdo ty vraždy spáchal, ale řekl jsem mu také, že je nutné vyřešit jistý existující rozpor, a proto jsem ho požádal, aby sem druhý den v jedenáct dopoledne přivedl paní Jaffeeovou.“

Otočil se nalevo. „V čem byl ten rozpor, pane Cramere?“

Cramer zavrtěl hlavou. „Nejsem úplně v obraze. Domnívám se, že šlo o to, že tenhle Eric Hagh není Hagh, je to podvodník, podle toho, co jste řekl o tom, že zabil paní Fomosovou, protože věděl, že ho nemůže poznat, jenomže co potom?“

„Stál jsem před rozporem.“

„Cože?“

„Měl byste vědět, že mezi jiným jsem v pátek předal poručíku Rowcliffovi průklepovou kopii zprávy, kterou naťukal pan Goodwin o průběhu návštěvy paní Jaffeeové ve středu v jejím bytě. Určitě jste ji četl, a tohle je jenom výňatek z ní. Cituji: ‚To byl poslední dopis, který jsem od Pris dostala. Úplně poslední. Možná ho ještě mám, vzpomínám si, že k němu přiložila jeho fotografii.‘

To řekla paní Jaffeeová panu Goodwinovi. Bylo to v rozporu smou hypotézou, že muž, který si říká Eric Hagh, je podvodník; protože pokud paní Jaffeeová viděla Haghovu fotografii, proč neudala tohoto muže, když ho zde uviděla? Abych získal odpověď na tuto otázku, požádal jsem pana Goodwina, aby ji sem pozval na pátek dopoledne.“

„Proč jste se jí nezeptal rovnou tehdy?“

„Je-li to námitka, pane Cramere, ignoruji ji. Je-li to žádost o informaci, pak…“

„Je.“

„Dobře. Okolnosti nebyly příznivé. Mé podezření na Hagha se opíralo pouze o hypotézu a já jsem si nebyl jistý bona fide samotné paní Jaffeeové. Chtěl jsem nejprve získat názor pana Goodwina a pana Parkera a paní Jaffeeová odcházela s panem Parkerem. Bylo už pozdě a byl jsem unavený. Pochopitelně toho lituji. Litoval jsem toho již dvě hodiny poté, co jsem si šel lehnout, když mě probudil telefon a pan Goodwin mi sdělil, že paní Jaffeeová byla zavražděna. Tehdy, příliš pozdě pro ni, jsem na to přišel. Dokonce jsem vstal z postele a sedl si do křesla, což nikdy nedělám.“

„Všechno se nahrává, pane Wolfe,“

varoval ho Bowen.

„Tvrdíte, že jste znal totožnost vraha. Koho jste informoval?“

„Fuj! To je dětinské, pane Bowene. Neměl jsem důkaz. Měl jste všechny informace jako já a navíc i spolupráci pana Goodwina, což je velká výhoda, když má čistou hlavu. Začal jsem, vzpomeňte si, čirou hypotézou ve snaze vysvětlit vraždu paní Fomosové jakožto preambuli k vraždě slečny Eadsové. Po pravdě řečeno, začal jsem několika různými hypotézami, ale nejpřitažlivější byla tato: že někdo v Caracasu se zmocnil dokumentu, který slečna Eadsová, tehdy ještě paní Haghová, podepsala a jímž darovala půlku svého majetku svému manželovi, a vydával se za Hagha, aby vznesl svůj nárok; že poté, co došel k názoru, že bude muset kvůli uplatnění svého nároku odjet do New Yorku osobně, rozhodl se zbavit jediných dvou lidí, kteří, protože ho znali, jeho příjezd vylučovali; a že buď sem přijel sám a zabil je, anebo jejich vraždu zosnoval.

Tato hypotéza se stala něčím víc, když byla zabita paní Jaffeeová. Vrah jí ten večer vzal z kabelky klíče, a pokud je nám známo, nikdo jiný z přítomných neměl k vraždě paní Jaffeeové nejmenší důvod. A můj rozpor byl vyřešen. Paní Jaffeeová si uvědomila, že Eric Hagh není mužem, jehož fotografii ji před šesti lety poslala přítelkyně, ale neudala ho, protože něco takového neměla v povaze. Svoje založení poměrně jasně odhalila před panem Goodwinem. Nechtěla mít nic společného s nikým a ničím. Nikdy nechodila na schůze akcionářů podniku, jehož dividendy byly jediným zdrojem jejích příjmů. Přišla sem ve čtvrtek, aby propůjčila své jméno právnímu úkonu jenom proto, že byla velmi zavázána panu Goodwinovi. Ne, neudala podvodníka, ale bezpochyby mu dala na vědomí, že ona ví, že on není Eric Hagh. Mohla to udělat pouhým pohledem, anebo mu mohla položit nějakou naivní otázku a jeho odpověď její podezření potvrdila. Každopádně si uvědomil, že mu od ní hrozí smrtelné nebezpečí, a jednal rychle a odvážně, a obratně, když jí vzal z kabelky klíče. Ne, není to packal, ale…“

Vtom někdo vykřikl. Byl to zpocený Irby a jeho hlas byl hodně silný a vůbec ne podlézavý. „Chci v tomto okamžiku prohlásit a žádám, aby to bylo zaprotokolováno, že jsem neměl…“

„ Mlčte!“

štěkl na něj Cramer.

„Chci ale…“

„Dostanete, co chcete. Doručím vám to osobně.“

„Mám domluvit?“

„Ano.“

„Jak jsem řekl, vstal jsem z postele a sedl jsem si do křesla. Nemusel jsem dlouho přemýšlet, abych došel k závěru, že moje hypotéza byla násilně, tragicky a dokonale potvrzena. Nezavolal jsem k vám, pane Cramere, protože nemám ve zvyku dávat policii, nejsem-li požádán, dar, který je produktem mého mozku, protože se mě to dotýkalo osobně a protože jsem věděl, jak utrpěla hrdost pana Goodwina, a myslel jsem si, že bude mít radost, když vraha dopadneme my, a ne vy. Nedlouho poté, co jsem se od pana Goodwina dozvěděl o poslední vraždě, jsem však skutečně telefonoval, třebaže ne vám, a ve tři ráno se mi podařilo dostihnout jistého člověka v Caracasu, jehož trochu znám a jemuž mohu do značné míry důvěřovat. O pět hodin později mi zavolal zpátky a sdělil mi, že Eric Hagh je v Caracasu nový a že odtamtud zřejmě nepochází.“

„To jsem vám mohl říct já,“

zabručel Cramer. „Dva měsíce bydlí v hotelu Orinoco.“

„Škoda, že jsem se vás nezeptal, mohl jsem ušetřit dvacet dolarů. Zatímco jsem čekal na zprávu z Caracasu, zavolal jsem Saulu Panzerovi. Přišel, posnídal se mnou a já jsem ho vybavil penězi ze svého nouzového fondu. Odtud se vypravil do redakce novin a získal fotografie muže, který si říká Eric Hagh, a odtamtud odjel na letiště v Idlewildu. V deset hodin nasedl na letadlo do Jižní Ameriky.“

„Ne do Caracasu,“

namítl Purley Stebbins. Pořád ještě stál s pistolí v ruce. „Ne v deset hodin.“

„Neletěl do Caracasu. Letěl do Cajamarcy v Peru. Dokument, který podepsala Priscilla Eadsová, byl podepsán tam. V Cajamarce vyhledal lidi, kteří znali Erika Hagha, a dva, kteří se taky pamatovali na paní Haghovou, a dozvěděl se, za prvé, že Hagh je profesionální hazardní hráč, za druhé, že v Cajamarce nebyl už tři roky, a za třetí, že na fotografiích, které měl Saul Panzer s sebou, není Erik Hagh. Odletěl do Limy, zainteresoval policii způsobem, který není tak docela neznámý u nás, a během dvanácti hodin shromáždil dostatek informací, aby mi zavolal. Mezi tyto informace patří, řekněte jim to sám, Saule. Stručně.“

Saul poněkud zvýšil hlas oproti svému normálu, protože nestál otočený k většině obecenstva. Hleděl zpříma na Erika Hagha a neměl v úmyslu směr pohledu změnit.

„Všichni znali Erika Hagha,“

řekl. „Hagh byl hazardní hráč, který pracoval na pobřeží už dlouhá léta. Pokud je známo, ve Státech byl pouze dvakrát, jednou nakrátko v Los Angeles a jednou v New Orleansu, odkud si přivezl bohatou americku nevěstu. Všichni věděli o jeho listině, kterou podepsala jeho žena a jíž mu darovala polovinu majetku. Tvrdil, že to byl její nápad dát mu ho, ale že je příliš hrdý, aby ždímal ženskou, a schovával si listinu jako suvenýr. Prý to myslel vážně; byl takový. Nemohl jsem se ho zeptat, protože byl mrtvý. Před třemi měsíci, devatenáctého března, zahynul pod lavinou. Nikdo nevěděl, co se stalo s dokumentem.“

Saul si odkašlal. Ustavičně trochu chraptí. „Muž, jehož fotografie jsem měl, na kterého se teď dívám, se jmenuje Siegfried Muecke. Podle fotografií ho v Limě poznalo šestadvacet lidí. Poprvé se tam objevil asi před dvěma lety a nikdo neví, odkud přišel. Je také profesionálním hazardním hráčem a hodně se potloukal s Haghem. Byl s ním v horách, kde spolu pracovali v jedné rekreační lyžařské oblasti, když Hagha zabila lavina. Od Haghovy smrti nikdo v Limě Mueckeho neviděl. Chcete další podrobnosti?“

„Prozatím ne, Saule,“

řekl Wolfe.

Purley Stebbins byl v pohybu. Prošel před Helmarem, mezi Bruckerem a Questem a kolem mě a postavil se přímo za Siegfrieda Mueckeho, který měl teď o péči slušně postaráno se Saulem po levici, Purleym za zády a mnou po pravici.

Wolfe pokračoval. „Přípravy pana Mueckeho na jeho bravurní kousek, překročení And do Caracasu, aby mohl operovat ze základny, kde jeho a Hagha nikdo neznal, se pochopitelně dají vystopovat. V Caracasu si vybral právníka, pravděpodobně po pečlivé úvaze, a rozhodl se předložit svůj požadavek v dopise, a to adresovaném nikoli své bývalé manželce, ale správci majetku, panu Helmarovi. V jistém okamžiku došel rovněž k názoru, že uplatnění nároku bude vyžadovat jeho přítomnost v New Yorku a že by bylo pro jeho plány samozřejmě fatální, kdyby ho zahlédla slečna Eadsová nebo paní Fomosová. Tato patálie se mohla vyřešit pouze jedním způsobem: obě musejí zemřít.“

„Ale ne dřív než po třicátém červnu,“

namítl Bowen.

Wolfe přikývl. „Jistě, to je otázka, ale nikoli nevysvětlitelná. Jak se tak dívám na jeho obličej, ztuhlý ochromením, pochybuji, že nám to vysvětlí, alespoň ne teď. Nabízím tyto možnosti: nějaká příhoda ho možná vyplašila a urychlila akci, anebo třeba nevěděl, že pokud slečna Eadsová zemře před třicátým červnem, její softdownské akcie, které tvoří většinu jejího jmění, dostanou ostatní. Druhou možnost považuji za pravděpodobnější, jelikož mu bylo prostřednictvím pana Irbyho nabídnuto odstupné ve výši jednoho sta tisíc dolarů v hotovosti a on se o něm ani nechtěl bavit.

Brzy by měl být objasněn i další moment, bez ohledu na to, zda bude pan Muecke spolupracovat nebo ne. Najal si vraha slečny Eadsové a paní Fomosové, anebo je zabil sám? To se dá pochopitelně prověřit dotazem letištního personálu v Caracasu. Podle mého názoru zjistíte, že vraždy spáchal sám. Určitě si budete moci ověřit jeho první let do New Yorku a rozhodně nebudete mít problém s jeho návratem do Caracasu, jelikož musel odletět z New Yorku v úterý, aby mohl ve středu hovořit telefonicky s panem Irbym z Caracasu. Musel také odletět z Caracasu znovu ve středu odpoledne nebo večer, aby se vrátil do New Yorku ve čtvrtek, a my víme, že to udělal.“

Wolfe se zahleděl na Mueckeho a poprvé promluvil přímo k němu. „Pokud jde o mě, pane Muecke, ani v nejmenším o vaší vině nepochybuji. Vymyslel jste si určitý plán a tvrdohlavě jste se ho držel. Přepadl jste paní Jaffeeovou, udeřil jste ji a uškrtil, přesně tak, jak jste předtím zavraždil Priscillu Eadsovou a před ní paní Fomosovou. Řekl jsem, že nejste packal, ale pravdou je, Archie!“

Už jednou jsem si všiml, když mi před nosem přirazil dveře, že Andy Fomos sebou umí hodit, když chce. Vyskočil ze židle a řítil se k nám jako létající talíř. Zřejmě ho napadlo, že by mohl něco udělat Mueckemu holýma rukama, jakožto svůj osobní komentář k tomu, co Muecke provedl jeho manželce, jenomže v tu chvíli nebyl čas rozebírat myšlenky, mé nevyjímaje. Teď, když mám čas, to udělat mohu a taky jsem to udělal, a aby byla zpráva úplná, sděluji, jak to dopadlo.

Otázka zní, jelikož Andy Fomos mohl přinejhorším poškodit Mueckemu pouze fasádu, proč jsem se do toho za každou cenu pletl? Proč jsem mu neudělal místo a dokonce neodblokoval Purleyho? Proč jsem vystartoval a praštil Andyho do čelisti s takovou silou, že dlouho plachtil vzduchem, než se rozplácl o zem, a já měl ještě týden zmrtvělé zápěstí a klouby? Odpověď zní, že kdybych si podal Mueckeho, zabil bych ho, a přitom jsem musel někomu nebo něčemu ublížit a Andy Fomos, Bůh žehnej jeho pětadevadesáti kilům, které z toho udělaly požitek, mi poskytl záminku.

Pak už tam byl Cramer a Skinner a já ustoupil stranou, abych jim uvolnil prostor, a stál jsem, olizoval jsem si z kotníků krev a díval se, jak Purley dává náramky Siegfriedovi Mueckemu.

17.

Jednou dopoledne následujícího týdne vstoupil Wolfe v jedenáct hodin do pracovny, posadil se ke stolu, odsunul těžítko z hromádky ranní pošty a prohlédl si ji.

Jedním z jeho pracovních pravidel je to, že musí zkontrolovat všechny došlé šeky, bez ohledu na zdroj, než je já podepíšu na rubu a odnesu do banky. To ráno přišly dva. První od klienta, jemuž jsme před dvěma měsíci prokázali jistou důvěrnou službu. Wolfe ho dal na stranu, vzal do ruky druhý, zamračil se na něj a potom na mě a zeptal se: „Co je k čertu tohle?“

„Poučil jste mě,“

odpověděl jsem, „že nemám nikdy odpovídat na rétorické otázky, ale jelikož mně ji kladete vy, je to můj osobní šek, splatný u metropolitní banky, s dnešním datem, na vaše jméno a částku šestnáct set dvacet čtyři dolarů a třicet sedm centů. Mám pokračovat?“

„Ano.“

„Onehdy jste u státního návladního řekl, že jsem vaším klientem, a vím, co vyhotovujete svým klientům bez rozdílu, když splníte jejich úkol, zvlášť když sám dodáte ohňostroj. Čekal jsem deset dní, že mě vyždímete, ale vy jste mi ani nepředložil účet, ani neřekl, abych ho připravil. Se zkříženými prsty, což bylo vzhledem k mým rozbolavělým kotníkům utrpení, jsem vypsal ten šek na částku, která se rovná vašim výdajům, a tady ho máte.“

Zabručel. „Vzpomínáte si, co jsem řekl slečně Eadsové o své hrdosti?“

„Ano. Vzpomínám si na všechno.“

„Tak abyste věděl, pořád ji ještě mám. Je to nákladná záliba, ale raději si ji ponechám.“

Vzal šek palci a ukazováčky za horní okraj, roztrhl ho, složil půlky dohromady a přetrhl je ještě jednou, otočil se a hodil útržky do odpadkového koše.

„Páni, to je senzace,“

řekl jsem vděčně. „Vřelé díky. A jelikož vím, jak velmi si své hrdosti ceníte, chci udělat všechno, co je v mých silách, abych vám ji pomohl zachovat. Sám jsem ten týden utratil skoro dvě stě dolarů, za taxíky, telefon, večeře pro sebe a pro jiné, za vedlejší výdaje. Nevykázal jsem je na účtu výloh, ale hned to udělám, když máte tak silný pocit…“

„To neuděláte!“

zaburácel. „Ani cent!“

„Tak dobře.“

Mávl jsem rukou. „Jde o vaši hrdost, ne moji.“

Jemu se člověk nezavděčí.