Vražda s intrikami.

První část.

Sledoval jsem muže jménem Jonas Putz. Na Putze můžete klidně zapomenout. Zmiňuji se o něm, jen abych vysvětlil, jak se přihodilo, že jsem toho pondělního odpoledne v pět hodin stál přede dveřmi na spodním konci Osmatřicáté ulice, kousek od Lexingtonské třídy. Poté, co jsem strávil hodinu a něco v Tulipánovém baru hotelu Churchill a z dostatečné vzdálenosti pozoroval Putze, sledoval ho ven na ulici a pěšky až do centra, jsem získal dojem, že se o jeho pohyby zajímá ještě někdo další, asi dvacet kroků za mnou. Poprvé jsem si jí všiml v hale hotelu Churchill, protože si zasloužila pohled už z principu, z toho principu, že muž má povinnost vůči svým očím, a to nechat je spočinout na přitažlivém objektu, je-li nějaký poblíž.

Byla mi stále v patách, když jsem zahnul za roh na Osmatřicátou ulici, a já přemítal, jestli má její zájem o Putze nějakou spojitost s tím jednoduchým problémkem, na jehož vyřešení najali Nero Wolfa, a pokud ano, jakou. Když Putz přešel Madisonskou třídu, došel ke vchodu do budovy, ve které bydlel, a vstoupil, mně pro ten den práce skončila, protože nezašel na jistou adresu, a tak jediným důvodem, proč jsem pokračoval v chůzi a postavil se u dveří naproti Putzově vchodu, byla zvědavost, co ta stopařka udělá. Má zvědavost byla brzy ukojena.

Pokračovala dál až přímo k mému stanovišti, zastavila se, ze vzdálenosti délky paže mi pohlédla do očí a promluvila: „Vy jste Archie Goodwin.“

Zvedl jsem obočí. „Dokažte to.“

Trochu se usmála. „Ach, jednou jsem vás viděla ve Flamingu a znám vaši fotku z novin. Jdete po někom?“

Její vzhled i přízvuk ukazovaly na cizinku a byly dost exotické na to, aby naznačovaly odlišnou příchuť, která muže přitahuje, ale ne zase tolik, aby to vypadalo příliš komplikovaně. Její brada byla malinko špičatější, než jak bych si to byl přál, kdybych si ji nechal připravit na objednávku, ale každý dělá chyby. Její klobouk se širokou zvlněnou krempou a přes ramena přehozená norková štola dělaly její obličej menším, než pravděpodobně ve skutečnosti byl.

Od tajných nebyla, to bylo jisté. Její zájem o Putze musel být osobní, ale pořád mohl mít nějakou spojitost s problémem našeho klienta.

Oplatil jsem jí úsměv. „Zjevně my oba po někom jdeme. Pokud ovšem nejste Putzova ochranka.“

„Putz? Kdo je to?“

„Ale no tak. Vy budete mluvit první. Jonas Putz. Měla byste znát jeho jméno, když ho sem sledujete celou cestu z hotelu Churchill.“

Zavrtěla hlavou. „Ne jeho. Šla jsem za vámi. Jste má náhodná známost. Snažím se vás sbalit.“

Neřekla

„sbalit“, ale ani

„spálit.“

Bylo to něco mezi.

„Jsem poctěn,“

ujistil jsem ji. „Jsem vážně polichocen. Líbí se mi, jak na to jdete. Dívky, které mě chtějí sbalit, obvykle chodí okolo horké kaše. Podívejte, když mi řeknete, proč se zajímáte o Putze, já vám na oplátku řeknu, proč se o něj zajímám já, a uvidíme. Možná…“

„Ale já se o něj nezajímám! Nikdy jsem o něm neslyšela. Čestně!“

Natáhla ruku, aby se dotkla mé paže, ale pak si to rozmyslela.

„Já se zajímám o vás. Když jsem vás uviděla v hotelu Churchill, chtěla jsem s vámi mluvit, ale vy jste odcházel a já šla za vámi a celou cestu jsem sbírala odvahu. Vás sbalit.“

Tentokrát to bylo

„spálit.“

„Oukej.“

Rozhodl jsem se uložit Putze dočasně k ledu. „Teď, když jste mě sbalila, co se mnou hodláte dělat?“

Usmála se. „Ale to ne. Vy jste muž. Je na vás, abyste řekl, co budeme dělat.“

Kdyby byla někdo tak všední, jako třeba slavná filmová herečka, byl bych jí ukázal, co si myslím o tom, že mi to rozhodování takhle hodila na krk, a prostě bych odkráčel. Kdybych měl práci, možná bych se jí zeptal na její telefonní číslo. Ale takhle jsem jenom pohodil hlavou.

„Typické,“

řekl jsem. „Narušit mužovo soukromí a pak nechat to břemeno na něm. Takže co. Jistě můžeme nějak společně zabít čas.

Jde vám pool?“

„Koule? Kuře?“

„Ne, ta hra. Koule na stole a vy do nich strkáte takovou tyčkou.“

„Aha, kulečník. Nejde.“

„A co krádeže v obchodech? Nedaleko je takový obchůdek a já potřebuji ponožky. V kabelce máte místo na několik párů a já zatím zabavím prodavače.“

Ani okem nemrkla. „Vlněné, nebo bavlněné?“

„Bavlněné. Žádná umělotina.“

„Jakou barvu?“

„Slézovou. Slézově růžovou.“

Jestli jsem ve vás vyvolal dojem, že by se proti špičatosti její brady dalo leccos namítat, přehnal jsem to.

„Ale měli bychom to důkladně naplánovat. Například, jestli budu muset toho prodavače zastřelit, měli bychom se rozdělit a sbalíte mě později. Pojďme tamhle za roh k Martuccimu a promluvme si o tom.“

Souhlasila. Jak jsem kráčel vedle ní, zaznamenal jsem, že vršek jejího klobouku se širokou zvlněnou krempou je v úrovni mého ucha. Bez něj by mě její vlasy mohly šimrat do brady, kdyby byla dost blízko. U Martucciho se to ještě nezačalo příliš zaplňovat a v zadním rohu byl volný stůl. Objednala si vermut s ledem, což bylo jistě zdraví prospěšné, ale nepříliš vhodné pro milenku gangstera, která se chystá krást v obchodě. Řekl jsem jí to.

„A taky,“

dodal jsem, „protože neznám vaše jméno, budeme vám muset nějaké vymyslet. Kapsářka Sally? To nezní moc dobře. Fanny Dlouhé prsty? To má dobrou pověst.“

„Nebo by to mohlo být Flora Dlouhé prsty,“

navrhla. „To by bylo lepší, protože se jmenuji Flora. Flora Gallantová. Slečna Flora Gallantová.“

„Ta ‚slečna‘ mi vyhovuje,“

ujistil jsem ji. „Nevadí mi zastřelit prodavače, ale hrozně nerad bych střílel manžela. Slyšel jsem o někom jménem Gallant, bydlí někde okolo Padesáté ulice. Nějaký příbuzný?“

„Ano,“

řekla, „jsem jeho sestra.“

Tím se věci poněkud změnily. Bylo zřejmé, že to není jen tak nějaká poběhlice. Nyní, když byla společensky zařazená, něco z té pikantní příchuti zmizelo. Jedna z hlavních nevýhod manželství je, že muž přesně ví, kdo je jeho žena. Není naděje, že by se z ní vyklubala třeba uprchlice ze sultánova harému nebo královna VII. Jedna přítelkyně mi jednou o Aleku Gallantovi vyprávěla.

Byl to módní návrhář, který se tlačil na první dva ve světovém žebříčku. Dal vale Paříži, ušklíbl se nad Římem a Irskem, a v tomto duchu pokračoval. Jednou odmítl dokončit troje šaty pro vévodkyni z Harwyndu, protože odložila svůj odlet z Londýna, když měla přijet na zkoušky. Odmítl navrhnout cokoliv pro jistou známou filmovou herečku, protože se mu nelíbil způsob, jakým se při chůzi pohupovala v bocích. Bylo o něm známo, že si za jedny odpolední šaty klidně řekl 800 dolarů, ale když to bylo pro oblíbenou zákaznici, dal je skoro zadarmo.

Pohlédl jsem na jeho sestru přes okraj sklenice, ze které jsem právě upíjel, pochopitelně ne vermut, a pak ji postavil. „To si musíme vyjasnit, Dlouhé prsty. Vy jste sestra Aleka Gallanta?“

„Ale ano! Nepokoušela bych se lhát Archie Goodwinovi. Jste příliš chytrý.“

„Děkuji. To je vážně škoda, že váš bratr neprodává ponožky. Mohli jsme je čmajznout u něj, místo abychom to provedli cizímu. Nebo možná prodává. Prodává váš bratr ponožky?“

„Dobrý bože, ne!“

„Takže tohle odpadá. Fakt je, že mi začíná být zima na nohy.

Jenže jestli jste sestra majitele obchodu, pravděpodobně máte ke krádežím v obchodech někde v podvědomí ukrytý odpor a ten by se mohl v rozhodujícím okamžiku projevit. Zkusíme něco jiného.

Vraťte se na začátek. Proč jste mě sbalila?“

Mávla lehce rukou. „Protože jsem se s vámi chtěla setkat.“

„Proč jste se se mnou chtěla setkat?“

„Protože jsem se vám chtěla zalíbit.“

„Dobrá, líbíte se mi. To se podařilo. Co dál?“

Zamračila se. „Jdete na mě moc zhurta. Zlobíte se na mě. Řekla jsem něco?“

„Vůbec nic. Pořád se mi líbíte, až doposud. Ale jestli jste slečna Flora Gallantová, musela jste mě sledovat celou cestu z hotelu Churchill z jednoho nebo dvou důvodů. Jeden by byl, že pohled na mě byl na vás tak moc, že jste byla tak okouzlená, až jste se úplně přestala ovládat. Tenhle důvod vylučuji, protože mám na sobě hnědý oblek a podobného efektu dosahuji pouze v šedém. Jiným důvodem by mohlo být, že něco chcete, a já se vás bez obalu ptám, co to je, abychom se s tím mohli vypořádat a možná pokračovat někam dál. Tak se do toho pusťme, Dlouhé prsty.“

„Jste chytrý,“

řekla. „Líbím se vám?“

„Zatím ano. Mohl bych to prohlásit s větší jistotou, kdyby vám ten klobouk tolik nestínil oči.“

Sundala si klobouk, aniž tomu věnovala přehnanou pozornost, a položila ho na židli. Dokonce si ani neuhladila vlasy. „Tak tedy,“

začala, „budu mluvit taky bez obalu. Chci, abyste mi pomohl. Chci navštívit pana Nero Wolfa.“

Přikývl jsem. „Myslel jsem si, že jde o tohle. Nechci být nezdvořilý, jsem opravdu rád, že jsem vás poznal, ale proč jste mu prostě nezavolala a nesmluvila si schůzku?“

„Protože jsem se neodvážila. Kromě toho jsem se skutečně rozhodla, až teprve když jsem vás uviděla v hotelu Churchill, a tam jsem si řekla, že tohle je příležitost. Víte, jsou tu tři věci. První z nich je, že si za své služby počítá opravdu hodně peněz, a já nejsem zas tak bohatá. Druhá věc je, že nemá rád ženy, takže to by hrálo proti mně. A třetí, že když si ho chce někdo najmout, vždycky toho člověka prověříte a zjistíte o něm, co se dá. Můj bratr by se takhle dozvěděl, že jsem za Wol fem šla, a to se nesmí stát. Takže jedinou možností bylo získat vás, abyste mi pomohl, protože vy dokážete přimět pana Wolfa, aby udělal, cokoliv po něm chcete. Teď jsem to samozřejmě zkazila.“

„Zkazila čím?“

„Tím, že jsem vás nechala, abyste to ze mě všechno vytáhl. Měla jsem v úmyslu se s vámi nejdřív spřátelit. Vím, že rád tancujete, a mně tancování docela jde. Šlo by nám to dohromady dobřeviděla jsem vás ve Flamingu. Myslela jsem si, že bych měla jednu výhodu: jsem Francouzka, lišila bych se od všech vašich amerických dívek, vím, že jich máte tisíce. Říkala jsem si, za týden nebo dva byste si mě oblíbil natolik, že bych vás mohla požádat, abyste mi pomohl. Teď jsem to zkazila.“

Zdvihla svou sklenku a napila se.

Počkal jsem, dokud ji znovu nepoložila. „Pár oprav. Nemám tisíce amerických dívek, pouze tři nebo čtyři sta. Nedokážu přimět pana Wolfa, aby udělal, cokoliv po něm chci, to všechno záleží na situaci. A pár otázek. Co po něm chcete, zahrnuje to nějaké manželské problémy? Manželku vašeho bratra nebo něčí jinou manželku, se kterou se on přátelí?“

„Ne. Můj bratr není ženatý.“

„Dobře. Do toho by se pan Wolfe nepustil. Říkáte, že nejste bohatá. Mohla byste vůbec něco zaplatit? Dokázala byste někde vyškrábat pár stovek, aniž byste musela dát do frcu tuhle štolu?“

„Ano. Ach ano. Nejsem pauvre, pardon, bez prostředků. Ale nad pár stovkami by se pan Wolfe leda ušklíbl.“

„Měl by tuhle tendenci, ale s trochou štěstí se dají jeho tendence odklonit. Navrhuji, abyste pokračovala ve svém plánu tak, jak byl předestřen.“

Vrhl jsem pohled na své zápěstí. „Bude šest hodin. Kdybychom chtěli do Flaminga, museli bychom se jít domů převléct, a to nestojí za to, ale není nic špatného na skupině, co hraje v Colonně ve Village. Můžeme tu posedět ještě hodinku nebo tak a seznámit se a vy byste mě mohla nechat udělat si představu o tom, co máte za problém, a pak byste mohla pokračovat ve svém plánu a přimět mě, abych si vás oblíbil natolik, že vám budu chtít pomoct. Potom můžeme jít do Colonny, najíst se a zatancovat si. Souhlasíte?“

„Prima,“

prohlásila, „ale měla bych jít domů a převléknout se.

Vypadala bych líp a taky bych líp tancovala.“

Proti tomu jsem měl námitky. „To může přijít později. Začneme od toho nejjednoduššího a k ostatnímu se propracujeme postupně.

Pokud se převléknete, budu se muset jít převléknout taky, a to bych radši nedělal. Jak možná víte, bydlím v domě pana Wolfa a on by se mnou mohl chtít něco probrat. Často to dělá. Raději bych tam zatelefonoval a řekl mu, že mám na programu nějakou soukromou záležitost a nepřijdu domů na večeři. Nechala jste odpovědnost na mně. Řekla jste, že jsem muž a že rozhodnutí je na mně.“

„Dobrá, ale budu si muset taky zavolat.“

„To si můžeme dovolit.“

Sáhl jsem do kapsy a podal jí minci.

V deset třicet příštího rána, v úterý, jsem seděl v kanceláři v přízemí starého domu z hnědého pískovce na Pětatřicáté ulici, který vlastnil a kterému vládl Nero Wolfe, když jsem si vzpomněl na něco, co jsem zapomněl udělat. Zavřel jsem spis, na kterém jsem pracoval, šel do haly, zahnul doleva a vstoupil do kuchyně, kde Fritz Brenner, šéfkuchař a správce domu, míchal něco v míse.

Promluvil jsem:

„Chtěl jsem se zeptat, Fritzi. Co měl pan Wolfe k snídani?“

Obrátil svou růžovou, dobromyslnou tvář ke mně, ale nepřestal míchat. „Proč? Něco je v nepořádku?“

„Jistěže ne. Nikdy není nic v nepořádku. Chystám se ho trochu obtěžovat a to je vždycky výhodné vědět, jakou má náladu.“

„Dobrou. Byl velmi dobře naložený, když jsem přišel nahoru pro podnos, který byl prázdný. Měl meloun, vejce po Švýcarsku s lívanci z ovesných vloček a croissanty s ostružinovým džemem.

Nedal si do kávy smetanu, což je vždycky dobré znamení. Musíš ho obtěžovat?“

Řekl jsem, že je to pro jeho vlastní dobro, tedy pro Wolfovoa vydal se ke schodům. Máme výtah, ale zřídkakdy se obtěžuji ho použít. O jedno poschodí výš je Wolfův pokoj a zbytek se používá pro uskladnění věcí. V dalším patře je můj pokoj a pokoj pro hosty, nepříliš používaný. Když jsem vystoupal do třetího patra, prošel jsem vestibulem ke dveřím do skleníku, otevřel je a vstoupil.

Mohli byste si myslet, že po těch letech už na mě těch deset tisíc orchidejí nedělá žádný dojem, ale dělá. V tropické místnosti jsem se vydal postranní uličkou, abych se podíval na růžovou Vandu, za kterou Wolfovi nabízeli šest táců, a v prostřední místnosti jsem zpomalil, když jsem procházel kolem police s mými oblíbenými hybridy Miltonia. Potom jsem pokračoval do místnosti se sazenicemi.

Ten malý chlapík s nosem jako knoflík, který právě u zdi otvíral balík s osmundiemi, byl Theodore Horstmann, ošetřovatel orchidejí. Ten stojící u velké lavice a zkoumající lusk se semeny, byl můj zaměstnavatel.

„Dobré ráno,“

řekl jsem zvesela. „Fred volal v deset čtrnáct. Putz je ve své kanceláři, pravděpodobně čte ranní poštu. Řekl jsem Fredovi, aby u něj zůstal.“

„No?“

Přeložím vám to. To

„no“

znamenalo:

„Kvůli tomuhle byste mě tady nevyrušoval, takže o co jde?“

Když jsem si to přeložil, odpověděl jsem na to:

„Dával jsem do pořádku jeden spis, když jsem si náhle uvědomil, že jsem vám neřekl, že na jedenáctou je domluvena schůzka. Nadějný klient, někdo, na koho jsem narazil včera. Mohlo by to být docela zajímavé.“

„Kdo je to?“

„Přiznávám, že je to žena. Jmenuje se Flora Gallantová, je to sestra muže jménem Alec Gallant, který šije pro vévodkyně šaty, za které vévodové platí tisíce babek. Mohla by shánět ve velkém oblečení pro vaši ženu, kdybyste nějakou měl.“

Položil lusk. „Archie.“

„Ano, pane.“

„Jste záměrně průhledný. Ne že jste si náhle uvědomil, že jste mi to neřekl. Vy jste mi to schválně oznámil na poslední chvíli, až když už je příliš pozdě dát jí vědět, aby nechodila. Jak je stará?“

„Ale, okolo pětadvaceti.“

„Samozřejmě. Nepřitažlivá? Ošklivá? Ohyzdná?“

„Ne, ne tak docela.“

„To určitě není, jinak byste na ni nenarazil. Co chce?“

„To je trochu nejasné. Byl bych radši, kdyby vám to řekla sama.“

Odfrkl si. „Jedna z vašich funkcí je dozvědět se, co lidé chtějí.

Snažíte se mě přinutit. Nesetkám se s ní. Přijdu dolů později.

Dejte mi vědět, až bude pryč.“

„Ano, pane.“

Tvářil jsem se omluvně. „Máte naprostou pravdu.

Pravděpodobně byste jen ztrácel čas. Ale když jsem s ní včera večer tančil, musel jsem se zřejmě stát na okamžik sentimentálním, protože jsem jí řekl, že jí s jejím problémem pomůžu. Zavázal jsem se. Budu se toho muset ujmout sám. Budu si muset vzít neplacené volno, a to od téhle chvíle. Řekněme pár týdnů, to by mělo stačit. Nemáme teď nic důležitého, o Putze se samozřejmě může postarat Fred, a jestli vy…“

„Archie, tohle přesahuje veškeré meze. To je neslýchané.“

„Vím, že ano, ale slíbil jsem jí to. Kdybych byl vámi, vyhodil bych mě. Mohlo by trvat…“

Zazvonil domovní telefon. On se nepohnul, takže jsem šel a zvedl ho. Vyslechl jsem Fritze, řekl mu, aby počkal, a obrátil se k Wolfovi: „Je přede dveřmi. Jestli vejde, naruší to váš řád, takže radši půjdu dolů a někam ji vezmu. Budu…“

„K čertu s vámi,“

zavrčel. „Budu dole za okamžik.“

Řekl jsem Fritzovi, aby ji uvedl do kanceláře, zavěsil jsem a šel. Po cestě prostřední místností jsem ulomil větévku Miltonie a vzal ji s sebou. Orchideje se pro dívky hodí, ať už mají problémy nebo ne.

U spodku schodiště stál na stráži Fritz a čekal na mě. V žádném případě není nepřítelem žen, ale každou osobu ženského pohlaví, která vkročí do domu, podezřívá z toho, že má spadeno na jeho kuchyň, a musí být proto pod dozorem. Řekl jsem mu, že je to oukej, že se o ni postarám, a zamířil do kanceláře.

Seděla v červeném koženém křesle proti Wolfovu psacímu stolu.

Řekl jsem dobré ráno, šel, vzal z tácku na svém stole špendlík a vrátil se k ní.

„Tady,“

řekl jsem a podával jí větvičku orchideje a špendlík. „Už chápu, proč jste se ptala, jaká je jeho oblíbená barva. Tyhle šaty se mu budou líbit, pokud ovšem nebude příliš mrzutý na to, aby si toho všiml.“

„Takže se se mnou setká?“

„Jo, setká se s vámi každým okamžikem. Musel jsem ho zatlačit do kouta a přidržovat ho tam špičkou kopí. Nejsem si jist, jestli se mi tak moc líbíte, ale v sázce byla má čest a já… no, když na tom trváte…“

Vstala, položila mi dlaně na tváře a počastovala mě procítěným polibkem.

Protože to bylo v kanceláři a během pracovní doby, prostě jsem to přijal.

„Měl byste dostat ještě jeden,“

řekla, když už znovu seděla, „za ty orchideje. Jsou překrásné.“

Poradil jsem jí, aby si to schovala na vhodnější příležitost.

„A,“

dodal jsem, „nezkoušejte to na pana Wolfa. Mohl by vás kousnout.“

Z haly se ozval zvuk výtahu sténajícího pod jeho sedminou tuny. „Tady ho máme. Nepodávejte mu ruku. Nepotřásává si rád rukou ani s muži, natož pak se ženami.“

Slyšeli jsme, jak se otevřely dveře od výtahu, pak kroky a Wolfe vstoupil. Myslí si o sobě, že si potrpí na zdvořilost, takže se před ní zastavil, řekl jí dobré ráno, a pak pokračoval k rozměrnému, na zakázku vyrobenému křeslu za svým stolem.

„Vy se jmenujete Flora Gallantová?“

zavrčel. To zavrčení naznačovalo, že o tom silně pochybuje a že by se vůbec nedivil, kdyby neměla vůbec žádné jméno.

Usmála se na něj. Měl jsem ji varovat, aby to s těmi úsměvy nebrala příliš hopem. „Ano, pane Wolfe. Předpokládám, že vám pan Goodwin řekl, kdo jsem. Vím, že je ode mě opovážlivé čekat, že budete věnovat svůj čas mému problému, muž tak zaneprázdněný a důležitý jako vy, ale chápejte, není to kvůli mně. Já nejsem nikdo, ale víte, kdo je můj bratr? Můj bratr Alec?“

„Ano. Pan Goodwin mě informoval. Proslulý dámský krejčí.“

„On není jen pouhý dámský krejčí. Je to umělec, velký umělec.“

Nehádala se, ona prostě předkládala fakta. „Ten problém se týká jeho a to je důvod, proč ohledně toho musím být opatrná. Proto jsem přišla za vámi, nejen že jste slavný detektiv, ten nejlepší, samozřejmě, to každý ví, ale jste také džentlmen.

Nepochybuji proto, že jste hoden mé důvěry.“

Odmlčela se, zjevně očekávala odpověď. Wolfe jí vyhověl:

„Hmm.“

Myslel jsem na to, že jsem ji také mohl varovat, aby mu nemazala med kolem úst příliš tlustě.

Shrnula to:

„Je tedy jasné, že vám plně důvěřuji?“

„To můžete,“

zamručel.

Zaváhala, zdálo se, že zvažuje, zda je tento bod dostatečně probrán, a nakonec se rozhodla, že je. „Takže vám to povím. Musím vysvětlit, že ve Francii, kde jsme se s bratrem narodili a vyrostli, nebylo naším příjmením Gallant. Jaké bylo, na tom nezáleží. Jsem v téhle zemi teprve čtyři roky. Alec sem přišel v ro ce 1946, víc než rok po konci války. Změnil si jméno na Gallant a legálně pod tímto jménem překročil hranice. Za pět let si vybudoval dobrou pověst jako návrhář, a pak, nepředpokládám, že si pamatujete jeho podzimní kolekci z ro ku 1953?“

Wolfe pouze zamručel.

Mávla rukou. „Ale samozřejmě, vy nejste ženatý a s tím, co si myslíte o ženách…“

Nechala to být. „Každopádně ta kolekce každému ukázala, kdo je můj bratr, tvůrce, skutečný tvůrce.

Získal finanční zajištění, víc než potřeboval, a otevřel si obchod na Čtyřiapadesáté ulici. Tehdy pro mě poslal, abych přijela do Ameriky a já velmi ráda poslechla. Od ro ku 1953 zaznamenával jen triumfy –, mnoho triumfů. Já jsem na nich samozřejmě neměla žádnou zásluhu, ale byla jsem s ním a snažila jsem se mu svým drobným způsobem pomáhat. Sláva velkého úspěchu náležela samozřejmě mému bratrovi, ale nakonec, v tak velkém podniku nemůže dělat všechno sám. Chápete?“

„Nikdo nemůže dělat všechno,“

přitakal Wolfe.

Přikývla. „Dokonce ani vy, i vy máte pana Goodwina. Můj bratr má Carla Drewa, Anitu Princovou a Emmy Thornovou… a mě, jestli se taky počítám. Ale nyní nastal problém. Tím problémem je ženažena jménem Bianca Vossová.“

Wolfe udělal obličej. Ona to vyslovila a zároveň odpověděla. „Ne, žádná affaire d’amour, tím jsem si jistá. I když se můj bratr nikdy neoženil, vím jistě, že ho tahle Bianca Vossová tímhle způsobem nepřitahuje. Poprvé k nám přišla více než před rokem.

Můj bratr nám řekl, abychom ji očekávali, ale my jsme nevěděli, kde se s ní seznámil nebo odkud pochází. Navrhl pro ni šaty a kostým, byly ušity u nás v obchodě, ale nikdy jí nebyl zaslán žádný účet. Pak jí přenechal jednu z kanceláří ve třetím patře a ona začala docházet každý den a brzy se objevily potíže. Můj bratr nám nikdy neoznámil, že by měla jakékoliv pravomoci, ale ona si je vzala a on jí to dovolil. Někdy se do záležitostí vměšuje přímo, někdy jeho prostřednictvím. Strká nos do všeho.

Přinutila bratra, aby vyhodil zkušební manekýnku, velmi schopnou ženu, která pro něj pracovala roky. Má nahoře ve své kanceláři soukromou telefonní linku, ale nikdo jiný ji nemá. Asi před dvěma měsíci mě ostatní přesvědčili, abych se o ní pokusila něco zjistit, například jaká je její skutečná pozice, a já se zeptala bratra, ale on mi neodpověděl. Prosila jsem ho, ale neřekl nic.“

„Zní to,“

ozval se Wolfe, „jako kdyby podnik vlastnila. Možná ho koupila.“

Flora zavrtěla hlavou. „Ne, nekoupila. Jsem si jistá, že ne.

Nebyla jedním z lidí, kteří bratrovi v ro ce 1953 poskytli finanční podporu, a protože od té doby byly zisky dobré, můj bratr nyní firmu plně kontroluje. Ale ona teď z naší produkce udělá laciný šunt, zničí naše renomé a on ji nechá, nevíme proč.

Chce po něm, aby navrhl sérii konfekčních modelů, které by se pod jeho jménem prodávaly v řetězci obchodních domů. Chce, aby financoval a propagoval řadu kosmetických výrobků Alec Gallant za procenta ze zisku. A další věci. Jsme proti tomu a můj bratr také, vážně, ale stejně si myslíme, že jí nakonec ustoupí, a to podnik zlikviduje.“

Odmlčela se, aby polkla. „Pane Wolfe, chci, abyste ji zničil.“

Zavrčel:

„Tím, že bych jí pohrozil prstem?“

„Ne, ale vy to dokážete. Tím jsem si jistá. Vím určitě, že ho nějak ovládá, ale nevím jak. Nevím, kdo je, ani odkud přišla.

Nevím, jestli Bianca Vossová je její pravé jméno. Mluví s cizím přízvukem, možná francouzským, ale pokud ano, pak je z nějaké části Francie, kterou neznám. Nejsem si jistá, co to je za přízvuk. Nevím, kdy přijela do Ameriky, možná je tu ilegálně.

Možná znala mého bratra ve Francii za války, tehdy jsem byla ještě malá. Můžete to zjistit. Jestli mého bratra nějak ovládá, vy můžete přijít na to jak. Jestli ho vydírá, není to protizákonné? Nezničilo by ji to?“

„Mohlo by. Mohlo by to zničit taky jeho.“

„Ne, pokud byste ho nezradil.“

Tiše zalapala po dechu a spěšně dodala:

„Nemyslela jsem to tak, chtěla jsem jen říct, že vám věřím, řekl jste, že mohu. Stačilo by přimět ji, aby toho nechala, a víc byste dělat nemusel. Jenom to byste udělat nemohl?“

„Možná.“

Wolfe nebyl zrovna nadšený. „Obávám se, madam, že jste si ukousla víc, než můžete sníst. Ten postup, který jste navrhla, by byl zdlouhavý, pracný a extrémně drahý. Pravděpodobně by vyžadoval důkladné vyšetřování v zahraničí. Kromě mého honoráre, a ten by nebyl nijak skromný, by i výdaje byly povážlivě vysoké a výsledek přitom výrazně nejistý. Můžete si dovolit na to přistoupit?“

„Já sama nejsem bohatá, pane Wolfe. Mám nějaké úspory. Ale můj bratr, pokud byste ji dostal pryč, pokud byste ho jí zbavilje skutečně généreux, promiňte, je to štědrý muž. Není lakomý.“

„Ale on mě nenajal a vaše domněnka, že ho ta žena k něčemu nutí, může být nepodložená.“

Wolfe potřásl hlavou. „Ne. Nemá cenu to zkoušet. Pokud to ovšem se mnou nebude chtít konzultovat sám váš bratr. Mohla byste ho sem přivést? Nebo ho sem poslat?“

„Ach, to ne!“

zavrhla ihned tuhle myšlenku. „Musíte pochopit, že to není možné! Už jsem vám povídala, že když jsem se ho na ni zeptala, nic mi neřekl. Byl naštvaný. Nikdy se mnou nejedná příkře, ale tehdy ano. Ujišťuji vás, pane Wolfe, ona je zlosyn.

Vy jste sagace, promiňte, jste bystrý muž. Poznal byste to, kdybyste ji viděl, mluvil s ní.“

„Snad.“

Wolfe ztrácel trpělivost. „Ale i kdyby, to, že bych v ní rozeznal zlosyna, by nám nebylo nic platné. Ne, madam.“

„Ale věděl byste, že mám pravdu.“

Otevřela kabelku, sáhla do ní oběma rukama a něco vytáhla. Vstala z křesla, přistoupila k Wolfovu stolu a položila to před něj na pracovní desku. „Tady,“

řekla, „je tři sta dolarů. Pro vás to není nic, ale dokazuje to, jak moc mi na tom záleží.“

Vrátila se do křesla. „Vím, že nikdy neopouštíte dům kvůli práci, nešel byste tam, a já ji nemohu dost dobře požádat, aby sem přišla a promluvila si s vámi, prostě by se mi vysmála, ale vy můžete. Můžete říct, že jste byl důvěrně požádán, abyste s ní probral jistou záležitost, a poprosit ji, aby vás přišla navštívit. Neřeknete jí, kvůli čemu to je. Ona přijde, bude mít strach nepřijít, a to samo vám ukáže, že má nějaké tajemství, možná spoustu tajemství. Pak, až přijde, zeptáte se jí na cokoliv, co vás napadne. K tomu mé rady nepotřebujete. Jste sagace.“

„Fuj,“

potřásl Wolfe hlavou. „Každý má své tajemství a nemusí nezbytně skrývat nějaké provinění.“

„Ano,“

souhlasila, „ale ne tajemství, kvůli kterým by měla strach nepřijít navštívit Nero Wolfa. Když přijde a vy si s ní promluvíte, uvidíme. Možná to bude stačit, možná nebude.

Uvidíme.“

Neříkám, že těch tři sta babek na jeho stole nehrálo žádnou roli.

I přesto, že by z toho daň z příjmu ubrala dvě třetiny, pořád by ještě zbylo dost na zásobu piva na tři týdny nebo na dvoudenní plat pro mě. Dalším faktorem byla pouhá zvědavost: přišla by Bianca Vossová, nebo nepřišla? Pak tu byla šance, že by se to mohlo vyvinout a přinést slušný výdělek. V její prospěch jistě také zapůsobilo, že její angličtina byla správná a spisovná, ne taková, co je teď běžně rozšířená. Wolfe vždycky přimhouří oko u lidí, kteří užívají slova tak, jak on si myslí, že by užívána být měla. Ale ani tohle všechno dohromady by ho nemuselo přesvědčit, kdyby nevěděl, že pokud by ji odmítl a ona musela odejít, byl bych dost tvrdohlavý na to, abych šel s ní a vzal si to neplacené volno.

Takže k ní zamumlal:

„Kde je?“

„V podniku mého bratra. Vždycky tam je.“

„Dejte panu Goodwinovi její telefonní číslo.“

„Zavolám sama.“

Vstala a natáhla se po telefonu na Wolfově stole, ale já jí řekl, aby použila můj. Uvolnil jsem jí svou židli a ona přišla, posadila se, zvedla sluchátko a vytočila číslo. Za chvíli promluvila: „Doris? Flora. Je tam někde slečna Vossová?… Aha.

Myslela jsem, že mohla sejít dolů… Ne, neobtěžuj se, zavolám jí na její soukromou linku.“

Zmáčkla na telefonu knoflík, oznámila nám:

„Je nahoře ve své kanceláři.“

Chvíli počkala, uvolnila knoflík a znovu vytočila číslo. Když začala mluvit, bylo to úplně jiným hlasem, sotva hýbala rty a vyslovovala nosově. „Slečna Bianca Vossová?

Nezavěšujte, prosím. Přeje si s vámi mluvit pan Nero Wolfe…

Nero Wolfe, ten soukromý detektiv.“

Pohlédla na Wolfa a on vzal svůj telefon. Protože i já jsem byl zvědavý, natáhl jsem ruku pro sluchátko a ona mi ho podala a vstala z mé židle. Když jsem si ho přiložil k uchu, Wolfe začal hovořit.

„Tady je Nero Wolfe. To je Bianca Vossová?“

„Ano.“

Znělo to spíš jako

„eno.“

„Co chcete?“

To

„c“

a

„ch“

byly také divné.

„Jestli vám mé jméno nic neříká, měl bych vám vysvětlit…“

„Znám vaše jméno. Co chcete?“

„Rád bych vás pozval na návštěvu do své kanceláře. Byl jsem požádán, abych s vámi probral jisté záležitosti, a…“

„Kdo vás požádal?“

„To bohužel nemohu říct. Budu…“

„Jaký druh záležitostí?“

To ‚l‘ bylo úplně mimo.

„Pokud mě necháte domluvit… Ty záležitosti jsou soukromé, důvěrné a velmi se vás týkají. To je vše, co vám mohu po telefonu sdělit. Ujišťuji vás, že by od vás bylo neuvážlivé…“

Přerušilo ho odfrknutí, odfrknutí, které by se dalo hláskovat jako

„tčcháá!“

Následováno:

„Znám vaše jméno, ano! Jste skunk, vím, skunk ve smradlavé stoce! Slizké malé ego ve velké hroudě tuku! A vy se odvažujete… oulfgghh!“

Lépe to zreprodukovat nedokážu. Byl to částečně výkřik, částečně zachroptění a částečně prostě hluk. Vzápětí následoval jiný zvuk, směs třeskotu a rachotu, pak další, slabé šelestění a pak ticho.

Promluvil jsem do sluchátka:

„Haló, haló, haló. Haló! Haló?“

Zavěsil jsem a Wolfe také. Flora Gallantová se ptala:

„Co se děje? Zavěsila?“

Ignorovali jsme ji. Wolfe řekl:

„Archie? Slyšel jste?“

„Ano, pane. Vy také. Pokud chcete, abych hádal, něco ji uhodilo, a jak spadla, stáhla za sebou telefon a ten dopadl na podlahu.

Ohledně těch dalších zvuků, neodvážím se ani hádat kromě toho, že nakonec položila sluchátko a spojení se přerušilo, nebo to udělal někdo za ni. Mohlo to být…“

Flora mě popadla oběma rukama za rukáv a chtěla vědět:

„O co jde?

Co se stalo?“

Položil jsem jí ruku na rameno a procítěně řekl:

„Nevím, co se stalo. Ozvala se směsice zvuků. Slyšela jste, co jsem řekl panu Wolfovi. Zjevně na ni něco spadlo a pak byl telefon zavěšen.“

„Ale to nejde! To není možné!“

„Tak to znělo. Jaké je to číslo? To dolů.“

Jenom na mě zírala. Pohlédl jsem na Wolfa a on přikývl a já trhl paží, abych se uvolnil, sedl ke svému stolu, vzal telefonní seznam, nalistoval G, našel to číslo a vytočil ho.

Ozval se kultivovaný ženský hlas:

„Alec Gallant, akciová společnost.“

„Tady je přítel slečny Vossové,“

řekl jsem jí. „Právě jsem s ní mluvil po telefonu na její soukromé lince a podle zvuků, které se tam ozvaly, myslím, že se jí možná něco stalo. Pošlete nahoru někoho, aby se podíval? Hned. Počkám u telefonu.“

„S kým mluvím, prosím?“

„Na tom nezáleží. Hoďte sebou. Možná je zraněná.“

Slyšel jsem, jak někoho volá, pak zjevně zakryla sluchátko. Seděl jsem a čekal. Wolfe seděl a mračil se na mě. Flora stála několik minut s pohledem upřeným dolů na mě, pak se obrátila, šla k červenému koženému křeslu a posadila se na okraj. Pohlédl jsem na své náramkové hodinky: 11.40. Ukazovaly 11.31, když bylo spojení s Biankou Vossovou přerušeno.

Ještě chvíle čekání a pak se ozval mužský hlas:

„Haló?“

„Tady je Carl Drew. Jak se prosím jmenujete?“

„Mé jméno je Watson, John. H. Watson. Je slečna Vossová v pořádku?“

„Můžete mi dát svou adresu, pane Watsone?“

„Slečna Vossová zná mou adresu. Je v pořádku?“

„Musím znát vaši adresu, pane Watsone. Musím na tom trvat. Snad pochopíte, že je to nezbytné, když vám řeknu, že slečna Vossová je mrtvá. Z toho, co říkáte, je zřejmé, že útok přišel ve chvíli, kdy s vámi mluvila po telefonu, a já chci vaši adresu. Musím na tom trvat.“

„Kdo ji napadl?“

„Nevím. Jak to mám, sakra, vědět? Musím…“

Zavěsil jsem jemně, nechtěl jsem být nezdvořilý, otočil se a zeptal se Flory:

„Kdo je Carl Drew?“

„Podnikový manažer mého bratra. Co se stalo?“

Pohlédl jsem na Wolfa. „Málem jsem se při svém hádání strefil.

Slečna Vossová je mrtvá. Ve své kanceláři. Řekl, že byla napadena, ale neřekl čím nebo kým.“

Zamračil se na mě a pak mé sdělení nechal působit na Floru. Právě vstávala z křesla, pomalu a strnule. Když se napřímila, řekla: „Ne. Ne! To není možné!“

„Pouze cituji Carla Drewa,“

sdělil jsem jí.

„Ale to je šílené! Řekl, že je mrtvá? Bianca Vossová?“

„Jednoznačně.“

Vypadala, že by mohla potřebovat oporu, a tak jsem vstal.

„Ale jak…“

Nedokončila to. Opakovala:

„Ale jak…“

znovu se odmlčela, otočila se a odcházela.

Když na ni Wolfe zavolal:

„Tady, slečno Gallantová, vaše peníze!“

nevěnovala mu pozornost a pokračovala. Hodil je po mně, já je vzal a zamířil do haly.

Dohonil jsem ji na půl cesty k domovním dveřím, ale když jsem jí nabídl peníze, stále pokračovala v chůzi, takže jsem se před ni postavil, vzal jí kabelku, otevřel ji, vložil dovnitř bankovky, zaseji zavřel a podal zpátky.

„Jen v klidu, Dlouhé prsty,“

řekl jsem. „Nadechněte se. Odejdete bez své štoly?“

„Ach.“

Polkla. „Kde je?“

Přinesl jsem jí.

„Podle mého názoru,“

prohlásil jsem, „potřebujete trochu dvornosti. Půjdu s vámi a zavolám vám taxi.“

Zavrtěla hlavou. „Jsem v pořádku.“

„Nejste. Doprovodím vás.“

„Ne, já nechci. Nechoďte. Jen mě nechte… prosím.“

Myslela to vážně, tak jsem přistoupil ke dveřím, otevřel je a ona překročila práh. Stál jsem tam a pozoroval ji, protože jsem si myslel, že by mohla škobrtnout, až bude sestupovat po schodech z verandy, ale zvládla dojít k chodníku a tam zahnula západně směrem k Desáté třídě.

Zjevně nebyla úplně ochromená, protože Desátá je jednosměrka vedoucí z města.

Existují různá vysvětlení pro fakt, že jsem se rozhodl nevrátit se ihned do kanceláře. Jedno z nich by bylo, že jsem měl strach čelit muzice, to není ten správný výraz, protože zvuky, které vycházejí z Wolfa, když je pěkně otrávený, nejsou vůbec muzikální. Druhé by bylo, že bez ohledu na něj jsem si prostě řekl, že bych chtěl být chvíli sám. Dávám přednost tomu druhému.

Každopádně jsem zamířil ke schodům, ale byl jsem sotva v půlce cesty do prvního patra, když se ozval jeho řev: „Archie! Pojďte sem!“

Udělal jsem čelem vzad, sešel ze schodů, prošel halou a stanul na prahu. „Ano, pane? Právě jsem se šel podívat nahoru do svého pokoje, jestli jsem nenechal kapat kohoutek.“

„Nechte ho kapat. Posaďte se.“

Šel jsem ke své židli a posadil se. „Škoda,“

řekl jsem s politováním v hlase. „Tři sta dolarů je možná pakatel, ale…“

„Zmlkněte.“

Malinko jsem pokrčil rameny. Pohodlně se ve svém křesle opřel a pohlédl na mě.

„Musím vám složit kompliment,“

řekl, „za genialitu vašeho lstivého plánu. Dostat mě k telefonu, abych mohl potvrdit vaše prohlášení, že se slečnou Gallantovou jste v době, kdy byla spáchána vražda, byli tady v mé kanceláři, to bylo moc dobře vymyšleno a obdivuhodně provedeno. Ale obávám se, že to bylo více neuvážené než rozumné. Pravděpodobně jste ve značném nebezpečí být usvědčen z trestného činu a já musím přiznat, že to pro mě bude opravdu závažná nepříjemnost, jestli budu připraven o vaše služby, i když budete odsouzen jen na pár desítek let ve vězení.

Takže bych vám rád pomohl, jestli mohu. Bude jasné, a to i pomalejšímu důvtipu pana Cramera, že vy a slečna Gallantová jste připravili ten útok tak, aby k němu došlo v určitou dobu, to jest přesně v okamžiku, kdy se mnou slečna Vossová mluvila po telefonu, a tudíž jste očividně měli tajnou dohodu s útočníkem.

Takže naší starostí není, jak od vás odvrátit podezření, nýbrž jestli se z toho můžete nějak vykroutit, a pokud ano, jak.

Nepochybně jste to zvážil?“

„Jo. Jistě.“

„A?“

„Myslím, že je to beznadějné. Jsem v tom až po uši. Ne léta ve vězení, já dostanu šest tisíc voltů na elektrickém křesle. Vím, že to pro vás bude nepříjemnost, ale pro mě taky. Moc toho lituji, protože pracovat pro vás byla opravdu jedinečná zkušenost.“

Nasadil jsem serióznější výraz. „Podívejte, je přirozené, že jste naštvaný. Ano, nechal jsem ji sem přijít. Ano, já… mno… přesvědčil jsem vás, abyste se s ní setkal. Pokud jste teď rozzuřený, dobrá, pokračujte, nazuřte se do sytosti a vyrovnejte se s tím.“

„Nejsem rozzuřený a sloveso nazuřit se neexistuje.“

„Pak to beru zpátky. Zjevně je to horší než nazuřenost, protože místo abyste mi vynadal, to zesměšňujete. Nemůžete mi prostě říct, co si o mně myslíte?“

„Ne. Nemám ve své slovní zásobě takové slovo. Uvědomujete si, do čeho jste se dostal?“

„Jistě. Jestli to byla vražda, a to zjevně byla, Flora Gallantová jim poví, kde byla a co se stalo. Pak budeme mít návštěvu a nejen to, jestli z toho bude někdo obviněn a postaven před soud, my budeme v tom případu hlavními svědky, protože jsme slyšeli, jak se to stalo. Ne očití svědkové, ale ti, co to slyšeli na vlastní uši. Můžeme přesně na minutu určit čas. Budete sedět hodiny a hodiny na tvrdé dřevěné lavici v soudní síni, žádný klient, žádný honorář. Vím, jak se cítíte, a nemám vám to za zlé.

Pokračujte a řekněte mi, co si o mně myslíte.“

„Připouštíte, že za to všechno můžete?“

„Ne. Měl jsem prostě smůlu.“

„To vás neomlouvá. Člověk je odpovědný za své štěstí a smůlu, stejně jako za svůj úsudek. Jak dlouho tu ženu znáte?“

„Devatenáct hodin. Sbalila mě na Osmatřicáté ulici včera v pět hodin odpoledne.“

„Sbalila?“

„Ano. Myslel jsem, že sleduje Putze, ale ona řekla, že jde za mnou. To mi dodalo pocit pohody a lichotilo to mé mužské ješitnosti. Vzal jsem ji do baru, koupil jí drink, dala si vermut, a ukázalo se, že ve skutečnosti jste to vy, o koho jí jde. Napadlo mě, že by z toho mohl koukat honorář. Zavedl jsem ji do jednoho podniku, nakrmil ji a zatancoval si s ní. Kdyby to bývalo vedlo k získání honoráře, nechal bych si to proplatit jako výdaje, ale teď nepředpokládám…“

„Ne.“

„Dobrá. Nepověděla mi tu historku celou, ale řekla dost na to, aby mi připadalo, že to stojí za půlhodinku vašeho času, a tak jsem ji pozval, aby přišla dnes dopoledne v jedenáct hodin.“

„Jak dlouho jste byli spolu?“

„Do půlnoci. Dohromady sedm hodin.“

„Odvezl jste ji domů?“

„Ne. Nechtěla. Zavolal jsem jí taxi.“

„Telefonovala vám dnes ráno, než přišla?“

„Ne.“

„Jak přijela? Taxíkem?“

„Nevím. Možná to ví Fritz, on ji vpouštěl dovnitř.“

„Pravděpodobně přijela.“

Stiskl rty. Povolil je. „Taxíky a auta vůbec mají denně tisíce nehod. Proč nemohlo to její být jedním z nich?“

Napřímil se v křesle a zazvonil si pro pivo. „K čertu s tím. Ušetří nám čas a trápení, když budeme mít připravené hlášení. Napíšete ho. To, jak jste se s ní včera potkal, o čem jste s ní mluvil a co se tady dnes přihodilo včetně všeho, co bylo řečeno. Oba to podepíšeme.“

„Ne všechno z toho, co bylo řečeno včera večer.“

„Ne. Raději ne. Říkal jste, že jste se stal sentimentálním. Co podepisuji, to čtu, a tohle bych tedy číst nechtěl.“

Otočil jsem se, přitáhl si psací stroj a připravil si papír a kopírák. Hlášení, obzvláště když to mají být podepsaná prohlášení, musí být ve třech exemplářích.

To mě zaměstnalo na celý zbytek dne, s hodinovou přestávkou na oběd a různými vyrušeními, ponejvíce telefonáty včetně toho od Lona Cohena z Gazette, který mě žádal o důvěrné informace o vraždě Bianky Vossové. Divil jsem se, že policie tak rychle a tak ochotně pověděla tisku o návštěvě Flory Gallantové u Nero Wolfa, ale tak to nebylo. Nějaký novinář z Gazette mě s Florou viděl v Colloně a Lon je jedním ze spousty lidí, kteří mají představu, že kdykoliv jsem někde viděn s někým, kdo je jakýmkoliv způsobem spojen s násilnou smrtí, vynořuje se zpoza toho Nero Wolfe. Řekl jsem mu, že naším jediným zájmem ve věci vraždy Vossové je nezaplést se do ní, a v tom jsem nelhal.

Za ty roky jsem Wolfovi tlumočil stovky dlouhých rozhovorů slovo od slova, někdy i potom, co od nich uplynul týden i víc, a tak napsat tu zprávu nepředstavovalo promou pa měť žádnou zátěž, ale dával jsem si načas, protože jsem si tím musel být sakra jistý, když se to chystal podepsat. Také si to hodlal přečíst a ve své momentální náladě by byl radostí bez sebe, kdyby mi mohl sdělit, že neřekl „zdlouhavý, složitý a extrémně drahý.“ On totiž řekl

„zdlouhavý, pracný a extrémně drahý.“ A já bych musel přepsat celou stránku.

Takže jsem si na tom dal záležet. Byl jsem u posledního odstavce, když sešel dolů do kanceláře po své odpolední seanci s orchidejemi, která probíhá od čtyř do šesti. Jakmile se uvelebil za stolem, podal jsem mu prvních pět stránek a on začal číst. Od svého psacího stroje jsem po něm čas od času hodil okem a viděl, že nemá víc zamračený výraz než obvykle. Když jsem skončil, podal jsem mu zbytek, vrátil jsem se ke svému stolu, srovnal kopíráky a pak jsem vstal, urovnal si kalhoty a protáhl se.

Wolfe čte rychle. Když se dostal na konec, odkašlal si. „Jen jedna věc. Řekl jsem ‚nemusí nezbytně skrývat nějaké proviněni‘?

Nebylo to spíš ‚nemusí vždycky skrývat nějaké provinění‘?“

„Ne, pane. Jak víte, máte rád výraz nezbytně. Líbí se vám, jak to vyslovujete. Možná si vzpomínáte…“

Zazvonil zvonek u dveří. Šel jsem do haly, rozsvítil venkovní světlo a podíval se ven jednosměrně průhledným sklem. Nebylo nutné přistoupit blíž, abych poznal inspektora Cramera z oddělení vražd.

Druhá část.

Vrátil jsem se do kanceláře a oznámil Wolfovi:

„On.“

Stiskl rty a zhluboka se nadechl nosem.

„Vidím, že jste podepsal to prohlášení,“

řekl jsem. „Mám pootevřít dveře, podat mu ho škvírou a říct mu, že je v tom všechno, a vyřídit mu, že se poroučíte?“

„Ne. Škvíra je otevřená obousměrně. Jestli má zatykač, mohl by vám ho taky podat. Pusťte ho dovnitř.“

Udělal jsem čelem vzad, došel ke dveřím, doširoka je otevřel a srdečně ho přivítal:

„Vy jste právě ten muž, kterého chceme vidět, inspektore Cramere! Pojďte dál.“

Byl vevnitř, než jsem to dořekl. Tou dobou, kdy jsem za ním zavřel dveře a obrátil se, si už sundával kabát a klobouk. Hodil je na křeslo, a když jsem klobouk uložil na polici a kabát na věšák, kam, jak sakra dobře věděl, patřily, a došel do kanceláře, už seděl v červeném koženém křesle a hovořil.

„… a neříkejte mi, že jste nevěděl, že byl spáchán zločin, nebo tyhlety kecy. Dozvěděli jste se o tom z první ruky, vy i Goodwin, a šli jste s tím rovnou za mnou? Ne. Sedíte si tu za svým stolem a zákon, město New York a vaše povinnosti jakožto občana a soukromého detektiva s licencí ať jdou k čertu. Vy…“

Wolfe měl zavřené oči. Já, zpět na svém místě, jsem je měl otevřené. Vždycky rád pozoruji, jak se inspektor Cramer rozohňuje. Zpočátku je velký a zavalitý, a pak jako by se zvětšoval a zaplňoval celý prostor a jeho kulatý červený obličej postupně ještě víc rudne, čímž se zvýrazňuje kontrast s jeho šedými vlasy.

Když se odmlčel, aby nabral dech, Wolfe otevřel oči. „Ujišťuji vás, pane Cramere, že vaše stížnosti jsou neodůvodněné. Pan Goodwin tady skutečně seděl, ale ne nečinně. Plnil naše povinnosti, svoje a moje, coby řádných občanů a soukromých detektivů s licencí.“

Zvedl listy papíru. „Toto je prohlášení podepsané námi oběma. Až si to přečtete, zodpovíme vaše dotazy, pokud budou relevantní.“

Cramer se nepohnul a ani Wolfe ne, takže jsem vstal, vzal prohlášení a podal ho Cramerovi. Vytrhl mi ho bez poděkování, zamračil se na Wolfa, vrhl pohled na nadpis na první stránce, zamračil se na mě, když jsem si sedal, a začal číst. Nejprve to jen prolétl očima, pak se vrátil na začátek a začal skutečně číst. Wolfe se opřel v křesle a zavřel oči. Já trávil čas pozorováním změn výrazu na Cramerově tváři. Když došel na konec, vrátil se ještě k jedné z předchozích stránek a něco zkontroloval, a pak upřel své pronikavé šedé oči na Wolfa.

„Takže jste to měli připravené,“

řekl beze stopy vděku.

Wolfe otevřel oči a přikývl. „Myslel jsem si, že nám to ušetří čas a nepříjemnosti.“

„Jo. Vy jste byl vždycky hlava. Musím přiznat, že to moc pěkně souhlasí s historkou slečny Gallantové, ale proč by taky nemělo?

Je vaší klientkou?“

„Fuj. Z toho prohlášení dostatečně jasně vyplývá, že nemám žádného klienta.“

„To vyplývá, pokud je v něm všechno. Vynechali jste něco?“

„Ano. Velkou část konverzace pana Goodwina se slečnou Gallantovou z včerejšího večera. Nic, co by se týkalo případu.“

„Dobrá, budeme si to chtít důkladně prostudovat. Některé detaily jsou samozřejmě životně důležité, například, že bylo přesně jedenáct třicet jedna, když jste zaslechli ten úder.“

Wolfe namítal:

„Nezaslechli jsme žádný úder průkazně. V tom prohlášení se nemluví o tom, že bychom slyšeli úder.“

Cramer našel příslušné místo na straně 9 a zkontroloval to.

„Dobrá. Slyšeli jste zachroptění, třeskot a šelest. Ale byl tam úder. Byla udeřena zezadu do hlavy kusem mramoru, těžítkem, a potom jí byla okolo krku utažena šála, aby přestala dýchat. Tady říkáte v jedenáct třicet jedna.“

Opravil jsem ho. „Ne, když jsme slyšeli to zachroptění.

Následovaly ještě další zvuky, pak bylo spojení přerušeno a já řekl několikrát do sluchátka haló, což bylo lidské, ale nesmyslné. Teprve až když jsem zavěsil, jsem se podíval na hodinky a viděl, že je jedenáct třicet jedna. To zachroptění mohlo být tak o minutu dřív, řekněme v jedenáct třicet. Pokud vám na té minutě záleží.“

„Nezáleží. Ale vy jste neslyšel ten úder?“

„Nic, co by mi připadalo jako úder.“

Vrátil se k prohlášení, se zamračeným výrazem pročítal části některých stran, na ostatní vrhl jen zběžný pohled. Vzhlédl k Wolfovi. „Vím, jak jste dobrý při výběru správných slov. Tady z toho vyplývá, že Flora Gallantová pro vás byla úplně cizí osoba, že jste nikdy neměl nic do činění ani s ní, ani s jejím bratrem, ani s nikým jiným z jeho firmy, ale tak úplně výslovně řečeno to tu taky není. Rád bych to slyšel.“

„To jste si vyvodil správně,“

odpověděl mu Wolfe. „Kromě toho, co je uvedeno v té zprávě, jsem nikdy nebyl v žádném spojení se slečnou Gallantovou ani s jejím bratrem, ani, pokud je mi známo, s někým z jejich kolegů. Stejně tak pan Goodwin… Archie?“

„Správně,“

souhlasil jsem.

„Prozatím mi to stačí.“

Cramer složil prohlášení a zasunul si ho do kapsy. „Takže jste nikdy předtím neslyšeli hlas Bianky Vossové a nedokázali byste ho v telefonu poznat?“

„Jistěže ne.“

„A teď už ho slyšet nemůžete, protože je mrtvá. Takže nemůžete přísahat, že to byla ona, kdo s vámi mluvil.“

„To je zřejmé.“

„A to je ten důležitý bod. Pokud to byla ona, kdo s vámi hovořil, pak byla zabita přesně v půl dvanácté. A teď, v té organizaci jsou čtyři významní lidé, kteří měli na Bianku Vossovou spadeno.

Kromě Flory Gallantové je to Anita Princeová, zkoušečka a návrhářka, u Gallanta je osm let, Emmy Thornová, pověřená kontakty a propagací, je u něj čtyři roky a Carl Drew, podnikový manažer, pracuje pro něj pět let. Nikdo z nich nezabil Bianku Vossovou v půl dvanácté. Carl Drew byl od jedenácti patnácti až do chvíle, kdy zavolal Goodwin, který se představil jako John H. Watson, dole na hlavním patře, nepřetržitě v dohledu čtyř lidí, dva z nich byli zákazníci. Anita Princeová se od jedenácti hodin nacházela v horním patře, v ateliéru s Alekem Gallantem, dvěma modelkami a tuctem dalších zaměstnanců. Emmy Thornová se v jedenáct dvacet dostavila na předem dohodnutou schůzku s jedním mužem do jeho kanceláře na Šestačtyřicáté ulici a byla tam s ním a dvěma dalšími až do tři čtvrtě na dvanáct. A Flora Gallantová byla tady s vámi. Všechna alibi neprůstřelná.“

„Moc pěkné,“

souhlasil Wolfe.

„Až sakra příliš pěkné. Samozřejmě mohli existovat další, kteří chtěli odklidit Bianku Vossovou z cesty, ale jak to vypadá v tuto chvíli, tihle čtyři na seznamu vévodí. A všichni jsou…“

„Proč ne pět? Co sám Alec Gallant?“

„Dobrá, berme všech pět. Všichni jsou z toho venku včetně jeho, pokud byla zabita v jedenáct třicet. Takže předpokládejme, že nebyla. Předpokládejme, že byla zabita dřív, o půl hodiny, nebo tak, dřív. Řekněme, že když jí Flora Gallantová odsud zavolala a nechala vás s ní hovořit, nebyla to vůbec ona, ale někdo jiný napodobující její hlas, a ten taky zahrál to divadlo, chroptění a ostatní zvuky, abyste si mysleli, že jste právě v tu chvíli slyšeli vraždu.“

Wolfe zdvihl obočí. „S mrtvolou ležící tam na podlaze?“

„Jistě.“

„Pak jste si ale příliš nepomohl. Kdo ji zastoupil? Pořád mají všichni alibi na jedenáct třicet.“

„To si uvědomuji. Ale kromě nich se tam pohybovalo dohromady devatenáct žen, a žena, která sice vraždu nespáchala, by mohla být ochotná pomoci ji zakrýt, poté co ji spáchal někdo jiný. To přece víte.“

Na Wolfa to neudělalo dojem. „To je překombinované, pane Cramere.

Pokud předpokládáte, že ji zabila Flora Gallantová, bylo to pečlivě naplánováno. Jenže až teprve včera pozdě večer přesvědčila slečna Gallantová pana Goodwina, aby jí sjednal schůzku na jedenáctou hodinu dnes dopoledne tady. Zabila slečnu Vossovou, umístila tam vedle mrtvoly někoho, aby zvedal telefony, přispěchala sem a přiměla mě, abych vytočil číslo slečny Vossové?

To je poněkud za vlasy přitažené.“

„Neřekl jsem, že to byla Flora Gallantová.“

Cramer se nenechal odradit. „Mohl to být kterýkoliv z nich. On nebo ona nemusel vědět, že se sem za vámi chystá a hodlá vás přimět, abyste vytočil to číslo. Mohl mít v plánu, že ho vytočí sám, před svědky, aby se tak dala určit doba vraždy, a když jste zavolal vy, toho, kdo tam byl na telefonu, to vyvedlo z míry a zahrál svůj akt. Existuje tucet různých způsobů, jak se to mohlo stát.

Sakra, vím, že to je překombinované. Nežádám vás, abyste si na tom procvičoval svůj mozek. Musíte vědět, proč jsem s tím začal.“

Wolfe přikývl. „Ano, myslím, že vím. Chcete po mně, abych posoudil to, co jsem slyšel… a pan Goodwin také. Chcete vědět, jestli jsme přesvědčeni, že ty zvuky byly autentické. Chcete slyšet, jestli připouštíme, že to někdo mohl nahrát.“

„To je ono. Přesně.“

Wolfe si poškrabal nos kloubem ukazováčku a zavřel oči. Za okamžik je znovu otevřel. „Je mi líto, ale nemohu vám pomoct, pane Cramere. Pokud to někdo nahrál, bylo to provedeno velmi dobře. V tu chvíli, kdy jsem to slyšel, jsem neměl nejmenší podezření, že by to mohl být podfuk. Přirozeně, jakmile jsem se dozvěděl, že to sloužilo k určení přesného okamžiku vraždy, věděl jsem, že okolo toho vyvstane otázka, ale skutečně zpochybnit to nemohu… Archie?“

Potřásl jsem hlavou. „Potvrzuji.“

Ke Cramerovi:

„Četl jste prohlášení, takže víte, že hned potom, co jsem to uslyšel, následoval můj odhad, že ji něco uhodilo, ona spadla, stáhla za sebou telefon a ten dopadl na zem. Svůj odhad už přehodnocovat nebudu. Co se týká toho, že jsme neslyšeli úder, přečtěte si prohlášení. Říká se v něm, že zpočátku to vypadalo, jako by to měl být výkřik, ale bylo to zachroptění. Možná viděla, jak ten úder přichází, a chtěla křičet, ale rána dopadla a její výkřik se změnil v zachroptění, a v tom případě bychom úder neslyšeli.

Kus mramoru dopadající na lebku mnoho hluku nenadělá. A co se týče předpokladu, že byla zabita o půl hodiny dřív nebo tak nějak, já, nebo chcete-li John H. Watson, tam telefonoval o tři minuty později a za dalších šest nebo sedm minut jsem hovořil s Carlem Drewem, takže on, nebo někdo jiný, musel vidět tělo ne víc než pět minut poté, co jsme slyšeli to zachroptění. Hýbala se ještě?“

„Podle Drewa ne. S šálou tak pevně utaženou kolem krku se dlouho nehýbete.“

„Co na to koroner, který ji prohlížel?“

„Dorazil na místo dvě minuty po dvanácté. Kdyby byl našel krev, byl by mohl určit dobu smrti dost přesně, ale žádná tam nebyla.

To nám nepomůže.“

„Kde kdo byl v tu dobu? Někdo musel tu místnost opustit brzo potom, co jsme slyšeli ty zvuky. Pokud to byl vrah, musel zavěsit telefon a utáhnout šálu, ale to nezabere moc času. Jestli to byla náhradnice, jak chcete předpokládat, vše, co musela udělat, bylo zavěsit telefon. Ať už to byl kterýkoliv z nich, nebyl někdo poblíž?“

„Pokud ano, nechávají si to pro sebe. Jak víte, Bianca Vossová nebyla moc oblíbená. Kromě toho je tam pěkné bludiště, tři výtahy, jeden v obchodě, druhý vzadu pro obsluhu a dodávky a třetí ve vnější hale s odděleným vchodem, aby mohli vyjet do kanceláří, aniž by museli projít obchodem.“

„Tím se nám to pěkně komplikuje. Takže je to pro každého otevřené.“

„Jako dveře od stodoly.“

Cramer vstal a obrátil se k Wolfovi:

„Takže tohle je nejlepší, co vás napadá. Že okolo těch zvuků vyvstává otázka.“

„Ne nutně. Za určitých okolností jistě.“

„Vy ale umíte slovíčkařit, že ano? Poté, co prostudujeme tohle prohlášení, se vás možná budeme chtít ještě na něco zeptat.“

Otočil se k odchodu. Po pár krocích se zastavil. „Nemám rád, když se okolo násilné smrti vtipkuje, vražda není žádný žert, ale můžu vám říct jedno, jestli to byla Bianca Vossová, s kým jste mluvil, odhadla vás špatně. Skunk. Smradlavá stoka. To je příliš silné.

To je trochu moc silné.“

A odešel.

Když jsem se vrátil do kanceláře, poté, co jsem mu šel přidržet kabát, což si vzhledem ke svému rýpnutí na rozloučenou nezasloužil, Wolfe měl křeslo otočené do čtecí pozice a právě otvíral knihu.

Přistoupil jsem ke svému stolu, abych shromáždil záložní kopie prohlášení, a poznamenal jsem:

„Pomohlo by, kdyby mohl prokázat, že to, co jsme slyšeli, bylo jen předstírané. Nakonec byste nemusel sedět na tvrdé lavici v soudní síni.“

„To neprokáže. Takové štěstí nemám.“

Pohlédl na mě. „Archie.“

„Ano, pane.“

„Jsem hňup?“

„Ne. To by bylo trochu moc silné.“

„Pak za něj nehodlám být pokládán.“

„To zní, jako byste něco zvažoval. Mohu být nějak nápomocen?“

„V tuto chvíli ne.“

„Nějaké instrukce na dnešní večer?“

„Ne.“

Vrátil se ke své knize a já šel založit kopie.

Příštího rána, ve středu, jsem v kuchyni pojídal snídani, před sebou otevřené noviny, což je u mě běžné, a četl v nich zprávu o vraždě Bianky Vossové. Našlo se tam pár detailů, které pro mě byly novinkou, ale nic převratného ani nápomocného. Byl zmíněn i telefonát od Johna H. Watsona, ale nedodali, že byl posléze identifikován jako Archie Goodwin, a nebyla tam ani zmínka o Nero Wolfovi. Připouštím, že poldové a státní návladní mají právo nechat si něco pro sebe, ale nikdy nezaškodí mít své jméno v novinách a já měl nutkání zavolat Lonu Cohenovi do Gazette a poskytnout mu exkluzivní informaci. Nicméně musel bych se o tom nejdřív zmínit před Wol fem, takže by to muselo počkat do jedenácti hodin. Snídá ve svém pokoji z podnosu, který mu donese Fritz, a do kanceláře schází teprve po své dopolední seanci s orchidejemi.

Ve skutečnosti pro mě osobně znamenal víc jiný článek v těch novinách. Sarah Yareová spáchala sebevraždu. Tělo bylo nalezeno v úterý večer v jejím malém bytě na Východní třinácté ulici.

Nikdy jsem žádné herečce neposlal obdivný dopis, ale byl jsem v pokušení to udělat před pár lety, když jsem viděl Sarah Yareovou v Autostopu. Poprvé, když jsem to viděl, jsem měl společnici, ale podruhé, potřetí a počtvrté jsem byl sám. Důvod, proč jsem to viděl tolikrát, byl, že jsem měl dojem, že jsem šíleně zamilovaný, a chtěl jsem to zlomit, ale když ten dojem přetrvával i po třech pokusech, vzdal jsem to.

Herečky by neměly být viděny ani slyšeny ze vzdálenosti menší než pátá řada a nemělo by být zakázáno se jich dotýkat. Možná bych ten dojem prověřil po ro ce nebo dvou, kdybych k tomu měl příležitost. Ale ona po pár měsících náhle skončila své účinkování v Autostopu a kolovaly zvěsti, že se z ní stala alkoholička a už je vyřízená.

Takže jsem si ten článek přečetl dvakrát. Nebylo v něm řečeno, že to bylo oficiálně a s konečnou platností prohlášeno za sebevraždu, ale na stole prý stála téměř prázdná láhev bourbonu a na podlaze vedle pohovky, na které zemřela, se našla sklenice a v ní dost na to, aby mohl být identifikován kyanid. Na fotce vypadala jako tehdy, když jsem získal dojem, že jsem do ní zamilovaný. Zeptal jsem se Fritze, jestli někdy viděl Satan Yareovou, a on se zeptal, v jakém filmu hrála, a já řekl, že v žádném, že pro film byla příliš dobrá.

Už jsem se nedostal k tomu, abych Wolfovi navrhl, že bychom mohli zatelefonovat Lonu Cohenovi, protože když v jedenáct hodin sešel do kanceláře, nebyl jsem tam. Když jsem totiž dopíjel svůj druhý šálek kávy, zavolali mi z kanceláře státního návladního a pozvali mě, abych se zastavil na kus řeči, a já šel a strávil několik hodin v Leonardově ulici s asistentem státního návladního jménem Brill. Když jsme skončili, já jsem věděl o něco málo víc, než když jsme začali, on ne. Měl na stole kopii našeho prohlášení, a co jsem k tomu mohl dodat? Nicméně se dobře pobavil. Vždycky na mě vyštěkl nějakou otázku a pak strávil devět minut tím, že studoval prohlášení, aby mě přistihl při lži.

Domů jsem se dostal až krátce před polednem, a tak jsem byl připraven, že naleznu Wolfa pěkně čerstvě nabroušeného. Má rád, když tam jsem v době, kdy přichází ze skleníku dolů do kanceláře, a i když si nemohl dost dobře stěžovat, protože si mě povolal sám státní návladní v záležitosti, která se nás týká, přece jen to není naše věc. Nemáme klienta ani případ a v dohledu není žádný honorář. Ale čekalo mě překvapení. Místo aby byl nabroušený, pilně se zaobíral telefonním seznamem, který před ním ležel otevřený na stole. On vážně došel až k mému stolu, sehnul se, aby vzal seznam, zvedl ho a zanesl si ho ke svému křeslu.

Naprosto neslýchané.

„Dobré poledne,“

řekl jsem. „Máme tu nějaký výjimečný stav?“

„Žádný výjimečný stav. Potřeboval jsem znát jedno číslo.“

„Našel jste ho?“

„Ano.“

Posadil jsem se. Vždycky vás chce mít na stejné úrovni, protože je pro něho příliš namáhavé zaklonit hlavu. „V kanceláři státního návladního nic nového,“

hlásil jsem. „Chcete zprávu?“

„Ne. Mám pro vás úkol. Vytvořil jsem si domněnku, o které si myslím, že stojí za prověření. Pojedete do podniku Aleka Gallanta na Čtyřiapadesáté ulici a promluvíte si s panem Gallantem, jeho sestrou, slečnou Princeovou, slečnou Thornovou a panem Drewem.

S každým zvlášť, pokud možno. Každému z nich řeknete… Četl jste dnes ráno jako obvykle noviny?“

„Jistě.“

„Řeknete každému z nich, že jsem byl najat, abych prošetřil něco ohledně slečny Sarah Yareové, a že bych byl vděčný za všechny informace, které by mohli a chtěli poskytnout. Zvláště bych rád viděl všechny zprávy, které od ní třeba obdrželi, řekněme za poslední měsíc. Nezdvihejte takhle to obočí. Víte, že mě to zneklidňuje.“

„Zatím jsem vás ještě nikdy neviděl zneklidněného.“

Nechal jsem obočí trochu poklesnout. „Co je to za domněnku?“

„Možná je neopodstatněná. Nepotřebujete ji znát, abyste mohl vykonat tenhle úkol.“

„Teď?“

„Ano. Bez prodlení.“

„Jestli se mě zeptají, kdo vás najal, co jim mám říct?“

„Že nevíte. Jen plníte instrukce.“

„Jestli se vás já zeptám, kdo vás najal, co mi řeknete?“

„Řeknu vám pravdu. Nikdo. Nebo přesněji, sám jsem se najal. Je možné, že jsem byl obalamucen, a hodlám to zjistit. Možná budete rybařit tam, kde žádné ryby nejsou. Třeba všichni řeknou, že nemají se Sarah Yareovou nic společného, a třeba budou mluvit pravdu. A třeba taky ne. Tohle musíte mít na paměti a s ohledem na to i vytvářet závěry. Jestli někdo z nich přizná nějaké spojení s ní, prozkoumejte to natolik, abyste se dozvěděl, nakolik byla ta známost důvěrná, ale jinak to nijak nerozebírejte. To může počkat, dokud nenahodíme návnadu. Na vás je pouze zjistit, jestli jsou v rybníce nějaké ryby.“

Vstal jsem. „Možná to nějakou chvíli potrvá, jestli je zpracovávají poldové a státní návladní, což je pravděpodobné. Jak moc je to naléhavé? Chcete, abych vám podával průběžná hlášení po telefonu?“

„Ne, pokud to nebudete považovat za nezbytné. Musíte mluvit se všemi pěti.“

„Dobrá. S obědem na mě nečekejte.“

Odešel jsem.

Cestou v taxíku jsem si procvičoval mozek. Nebudu na tomhle místě vysvětlovat, proč chtěl Wolfe vědět, jestli někdo z těch lidí znal Sarah Yareovou, a pokud ano, jak dobře, a to ze dvou důvodů.

Za prvé, jistě jste na to už přišli sami, a za druhé, já, protože nejsem tak chytrý jako vy, jsem na to ještě nenalezl odpověď. A stejně, to jen tak mimochodem. To, kvůli čemu jsem především zaměstnával svůj mozek, byl telefonní seznam. Bezpochyby to mělo nějakou spojitost s tím, že byl obalamucen, protože to ho žralo, takže to pravděpodobně mělo nějaký vztah s telefonátem Biance Vossové, který byl uskutečněn z jeho kanceláře, ale čeho mohl dosáhnout hledáním v telefonním seznamu? Když jsem na rohu Čtyřiapadesáté a Páté třídy platil taxikáři, neměl jsem na to ani slušný dohad, natožpak odpověď.

Budova podniku Alec Gallant, akciová společnost, na severní straně ulice poblíž Madisonské třídy, nebyl žádný palác, zvenčí ani zevnitř. Průčelí mělo možná devět metrů a z toho metr a půl zabíral samostatný vchod do postranní haly. Ve výkladní skříni, celé tmavě zelené, byl jediný exponát: několik metrů hladké černé látky, hedvábné nebo nylonové nebo bavlněné nebo lněné nebo bůhvíjaké –nařasené na malém stojanu. Stejně tak uvnitř nebylo nic v dohledu, tedy nic ke koupení. Koberec, který se táhl ode zdi ke zdi, měl tutéž tmavě zelenou barvu jako výloha. Byla tam zrcadla, zástěny, stoly, popelníky a tucet nebo víc křesel, nic přepychového, spíš na sezení než na ozdobu. Udělal jsem po koberci tři kroky a žena stojící s nějakým mužem u jednoho ze stolů mě spatřila a vyšla mi v ústrety. Řekl jsem jí své jméno a oznámil jí, že bych rád mluvil s panem Gallantem.

Muž k nám přistoupil a promluvil:

„Pan Gallant není momentálně k dispozici. Co chcete?“

To mi nepřipadalo jako příliš zdvořilé přivítání někoho, kdo, alespoň co on věděl, mohl být připraven zacvakat 800 dolarů za odpolední šaty. Ale s vraždou v domě musel strávit pěkně perných čtyřiadvacet hodin, takže jsem zůstal přívětivý.

„Nejsem novinář,“

ujistil jsem ho, „ani polda, ani právník, co se snaží sehnat kšeft. Jsem soukromý detektiv jménem Archie Goodwin, který sem byl poslán jiným soukromým detektivem jménem Nero Wolfe, aby položil panu Gallantovi pár neškodných otázek.

Netýkají se smrti Bianky Vossové.“

„Pan Gallant není momentálně k dispozici.“

Nikdy předtím jsem jeho hlas osobně neslyšel, jen po telefonu, ale poznal jsem ho. Taky vypadal jako podnikový manažer, se svou vymydlenou tváří, pěkným kvalitním oblekem a vkusnou tmavě pruhovanou vázankou. Měl povislé tváře a poněkud opuchlé oči, ale pánové od policie se zřejmě vynasnažili, aby se příliš nevyspal.

„Smím se zeptat,“

řekl jsem, „jestli jste pan Carl Drew?“

„Jsem, ano.“

„Tak to mám štěstí. Byl jsem instruován, abych si zde promluvil s pěti různými lidmi, panem Gallantem, slečnou Gallantovou, slečnou Princeovou, slečnou Thornovou a panem Carlem Drewem.

Možná bychom se mohli posadit?“

Ignoroval to. „Promluvit si s námi o čem?“

Žena poodešla, ale byla v doslechu, pokud měla dobrý sluch, a Wolfe řekl mluvit pokud možno s každým zvlášť. „Pokud by vám to nevadilo,“

řekl jsem, „radši bych hovořil vždycky jenom s jedním, protože musím podat zprávu panu Wolfovi, a já jsem náchylný k tomu leccos poplést, když mluvím se dvěma lidmi najednou. Takže jestli je tahle dáma slečna Princeová nebo slečna Thornová…“

„Není. A já mám práci. Co chcete?“

„Chci informaci, pokud nějakou máte, o ženě, která včera zemřela.

Ne o Biance Vossové. O slečně Sarah Yareové.“

Zamrkal. „Sarah Yareové? Co je s ní?“

„Je mrtvá. Spáchala sebevraždu. Včera.“

„To vím. Je to tragédie. Ale nemohu vám o tom poskytnout žádné informace. Žádné nemám.“

„Nejde mi o informace o její smrti. To je práce policie. O co mi jde, někdo najal pana Wolfa, aby ohledně ní něco prošetřil, a on mě sem poslal, abych se vás, lidičky, zeptal, jestli jste od ní zhruba za poslední měsíc obdrželi nějaké vzkazy nebo dopisy, a pokud ano, mohli byste ho nechat do nich nahléd nout?“

„Vzkazy nebo dopisy?“

„Správně.“

„Ale co… kdo ho najal?“

„Nevím.“

Nedal jsem na své tváři ani ve svém hlase znát, že jsem zahlédl rybu. „Kdybyste měl nějaké vzkazy nebo dopisy a rád byste věděl, kdo je chce vidět, než je ukážete, mám za to, že by vám to pan Wolfe řekl. Musel by.“

„Nemám žádné vzkazy ani dopisy.“

Byl jsem zklamaný. „Vůbec žádné? Řekl jsem zhruba za poslední měsíc, ale i starší by pomohly. Z jakékoliv doby.“

Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem žádné neměl. Pochybuji, že by kdy napsala dopis, tedy někomu odtud, nebo poslala nějaké vzkazy, kromě telefonických. Vždycky všechno vyřizovala po telefonu. A v posledním měsíci, vlastně ještě déle, víc než rok, se tu… hmm… se tu neukázala.“

„Chápu.“

Vyjádřil jsem lítost a myslel jsem to vážně, ale nebyla to lítost nad ním. „Stejně, nemyslím si, že by pana Wolfa zajímaly dopisy ohledně oblečení. Hádám, že to, co chce, jsou osobní dopisy, domnívá se, že jste ji možná znali dost osobně na to, abyste nějaké měli.“

„No, já tedy ne. Nemohu říct, že jsem ji neznal osobně, dva roky to byla naše velmi dobrá zákaznice, a navíc velmi přátelská osoba. Ale nikdy jsem od ní nedostal osobní dopis.“

Musel jsem odolat pokušení. Podařilo se mi ho rozpovídat, a přitom se nedalo říct, jestli nebo kdy se dostanu k těm ostatním.

Ale Wolfe řekl, abych to nerozebíral, a já neposlechnu instrukce, jen když mám důvod si myslet, že vím víc než on, a já v tu chvíli nevěděl, ani proč hledal v tom telefonním seznamu. Takže jsem na něj netlačil. Poděkoval jsem mu a řekl, že bych ocenil, kdyby mi sdělil, kdy bude pan Gallant k dispozici.

Řekl, že to zjistí, a odešel. Prošel dozadu a zmizel za zástěnou a já brzo zaslechl jeho hlas, ale příliš slabě, než abych rozeznal slova. Jiný hlas slyšet nebylo, takže jsem si jakožto detektiv domyslel, že mluví do telefonu. S tímto bodem vyřešeným jsem se rozhodl, že zjistím, jestli nás žena, která seděla za stolem a procházela nějaké listiny, poslouchala. Pokud ano a jestli pro ni má zmínka o Sarah Yareové měla větší smysl než pro mě, nechávala si to pro sebe.

Drew se znovu objevil a já se s ním setkal v půlce místnosti.

Řekl, že pan Gallant je ve své kanceláři se slečnou Princeovou a poskytne mi pět minut. Další ryba. Drew jistě Gallantovi řekl, s čím jsem přišel, a copak ho asi vedlo k tomu, že mě ohodnotil na celých pět minut? Když mě Drew vedl k výtahu, nastoupil se mnou a zmáčkl tlačítko označené dvojkou, musel jsem se hlídat, abych nevypadal samolibě, ale plný naděje. Chodba ve druhém patře byla úzká, s holými stěnami a bez koberce. Jak jsem řekl, žádný palác. Následoval jsem Drewa šest kroků chodbou, pak dveřmi do místnosti a ocitl se v plakátovém ráji. Všechny čtyři stěny byly po celé své ploše pokryté ženami na kresbách, grafikách a fotkách, černobílých i barevných, ve všech velikostech, a v jednom ohledu si byly všechny podobné: žádná z nich na sobě neměla ani nitku. Nikdy předtím mě nenapadlo, že by měl návrhář dámského oblečení znát ženskou anatomii, ale připouštím, že to může být užitečné. Celý efekt byl tak ohromující, že mi trvalo čtyři nebo pět vteřin, než jsem dokázal zaostřit na muže a ženu sedící za stolem. V tu chvíli vyslovil Drew mé jméno a odešel.

Ačkoliv ten muž i ta žena byli kompletně oblečení, i oni vypadali zajímavě. On mi někoho připomínal, ale koho, to jsem si vzpomněl až později. Lorda Byrona. Obrázek lorda Byrona v jedné knížce v otcově knihovně, který na mě udělal dojem už v dětství. Bylo to hlavně Gallantovými tmavými vlnitými vlasy shrnutými z čela a sčesanými dozadu, ale nos a brada byly taky podobné. Ovšem vázanka vůbec nesouhlasila, místo Byronovy bílé šály se honosil úzkou stuhou uvázanou v motýlka s dlouhými volně visícími konci.

Žena k němu neladila. Byla přísně moderní, malá a upravená, měla na sobě na míru ušitý kostýmek, který byl naměřen a nastříhán odborníkem, a třebaže i její tvář byla naprosto přijatelná, nejvýraznější byly oči. Jejich barva se tak blížila černé, jako jsem u žádných jiných očí neviděl. Vévodily jejímu zjevu. Když jsem přistoupil ke stolu, přistihl jsem se, že i přes důstojnou přítomnost Aleka Gallanta hledím do očí Anity Princeové.

Gallant promluvil:

„Co je to ohledně Sarah Yareové?“

„Jen pár otázek.“

I on měl zajímavé oči, když jste se do nich zahleděli. „Nemělo by to trvat ani pět minut. Předpokládám, že vám to pan Drew pověděl?“

„Řekl mi, že Nero Wolfe něco vyšetřuje a poslal sem vás. Co je to za vyšetřování? Kvůli čemu?“

„To opravdu nevím.“

Zatvářil jsem se omluvně. „Fakt je, pane Gallante, že v téhle záležitosti dělám jenom poslíčka. Dostal jsem instrukce, že se vás mám zeptat, jestli od ní máte nějaké vzkazy nebo dopisy z posledního měsíce, a pokud ano, mohli byste do nich nechat pana Wolfa nahléd nout?“

„Dobré nebe!“

Zavřel oči, sklonil hlavu a potřásl jí, lev obtěžovaný mouchou. Pohlédl na ženu. „Tohle je příliš. Příliš!“

Obrátil pohled ke mně. „Musíte přece vědět, že tu byla včera zavražděna žena. Samozřejmě, že to víte!“

Ukázal na dveře.

„Tamhle!“

Jeho ruka spadla na stůl jako mrtvý pták. „A po takové pohromě ještě tohle, smrt mé dlouholeté drahé přítelkyně. Slečna Yareová nebyla jen má přítelkyně, svou postavou a stylem byla dokonalost sama, její pohyby byly jako hudba a jako modelka by bývala byla božská. Mé nadšení z ní bylo naprosto nevinné. Nikdy jsem od ní žádný dopis nedostal.“

Trhl hlavou směrem k Anitě Princeové. „Pošli ho pryč,“

zamumlal.

Položila mu prsty na paži. „Dal jsi mu pět minut, Aleku, a on je tu teprve dvě.“

Její hlas byl jemný a jistý. Její černé oči se obrátily ke mně. „Takže vy neznáte důvod vyšetřováni pana Wolfa?“

„Ne, slečno Princeová, neznám. Říká mi jenom to, o čem si myslí, že to potřebuji vědět.“

„Ani kdo ho najal?“

Takže Drew je informoval důkladně. „Ani to ne. Vám to pravděpodobně poví, jestli máte to, co chce, dopisy od ní, a budete chtít vědět, proč je chce vidět.“

„Nemám od ní žádné dopisy. Nikdy jsem žádné neměla. Neměla jsem žádné osobní vztahy se slečnou Yareovou.“

Její hlas byl nyní o málo ostřejší. „I když jsem ji viděla mnohokrát, mé kontakty s ní nikdy nebyly bližšího charakteru. Pan Gallant dával přednost tomu postarat se o zkoušky jejích šatů sám. Já jsem jen přihlížela. Připadá mi…“

Odmlčela se a hledala vhodné slovo.

„Připadá mi podivné, že by Nero Wolfe začal s vyšetřováním ihned po její smrti. Nebo s ním začal už předtím?“

„To nedokážu říct. Já jsem se o tom poprvé dozvěděl dnes dopoledne, když mi zadal tenhle úkol. Dnes v poledne.“

„Moc toho nevíte, co?“

„Ne. Já jen poslouchám rozkazy.“

„Ale jistě víte, že slečna Yareová spáchala sebevraždu, nebo ne?“

K odpovědi jsem se nedostal. Gallant znenadání uhodil dlaní do stolu a zařval na ni:

„Proboha! Copak musíš? Pošli ho pryč!“

„Omlouvám se, pane Gallante,“

řekl jsem mu. „Myslím, že můj čas vypršel. Když mi řeknete, kde najdu vaši sestru a slečnu Thornovou, bude to…“

Zmlkl jsem, protože se jeho ruka přesunula k popelníku, k těžkému kovovému popelníku, který vypadal, že je dost těžký, a vzhledem k tomu, že nekouřil, pravděpodobně se chystal poslat ho vzduchem.

Anita Princeová ho zarazila. Levou rukou mu přidržela zápěstí, pravou uchopila popelník a odstranila ho z jeho dosahu. Provedla to velmi rychle a obratně.

Pak promluvila ke mně:

„Slečna Gallantová tady není. Slečna Thornová je zaneprázdněná, ale můžete se dole zeptat pana Drewa.

Měl byste raději jít.“

Šel jsem. Za příznivějších okolností bych býval mohl strávit ještě dalších pět minut prohlížením těch plakátových fešand, ale teď ne, ne kdybych přitom musel uhýbat před popelníky. Takže jsem šel.

Tedy vyrazil jsem. Ale když už jsem byl na dosah ruky od dveří, jen natáhnout ruku a vzít za kliku, náhle se proti mně samy rozlétly a já musel uskočit, abych jim udělal místo. Byla to Flora Gallantová.

Když se obrátila, aby za sebou zavřela, spatřila mě a zastavila se, těsně přede mnou. Zacouvala a pak rychle obrátila tvář ke stolu.

Anita Princeová promluvila. „Znáš pana Goodwina, že ano? Své alibi?“

Flora neodpověděla. Gallant vstal ze svého křesla, obešel stůl, aby se k ní dostal, a ona napřáhla ruce a on je uchopil.

„Má drahá,“

řekl. „Má drahá sestřičko. Bylo to zlé?“

„To je v pořádku,“

odpověděla. „Trvalo to hrozně dlouho.“

„Který to byl? Ten, co skřehotá jako žába?“

„Ne, ten ne. Byli tam dva, jeden se jmenoval Brill a druhý Bowen.

Trvalo to dlouho.“

To muselo, pomyslel jsem si, když to vzal do ruky sám státní návladní.

„Přes tři hodiny,“

řekla. „Většinu času se nejednalo o mně, mluvilo se o tobě a ostatních. Nejspíš proto, že já mám alibi.“

Otočila hlavu. „Ano, Anito, znám pana Goodwina, své alibi, jak říkáš. Carl mi řekl, že je tady a klade vám otázky.“

Flora se otočila ke mně. „Tak tedy… ahoj.“

Oplatil jsem jí to. „Ahoj. Jestli jste tři hodiny odpovídala na otázky, odhaduji, že toho máte na nějakou chvíli dost, takže se jen zeptám…“

Přerušila mě. „Tady ne.“

Pohnula se. „Nevadí mi, když mi budete klást otázky.“

Dotkla se mé paže. „Ale důvěrně, mezi čtyřma očima.“

Obrátila se ke svému bratrovi. „Nebylo to tak zlé, Aleku.

Povím ti to později.“

Vyšla na chodbu a já ji následoval a zaklapl za sebou dveře.

„Můj pokoj je tak malý,“

řekla, „že si tam nemůžete ani natáhnout nohy.“

Znovu se dotkla mé paže. „Já vím. Stejně byste ho měl vidět. Jsem si jistá, že jste lepší detektiv než kterýkoliv z nich. Pojďte.“

Vedla mě zpátky chodbou, okolo výtahu až téměř na konec a tam otevřela dveře, ustoupila stranou, abych mohl vejít, a pak mě následovala dovnitř.

„Tohle byla její místnost,“

řekla. „Až skončíte s kladením otázek, můžete Si ji projít a možná něco vypátráte. Třeba najdete něco, čeho si nevšimli.“

Rozhlédl jsem se. Byly tam kabáty, kostýmy, šaty, všechno možné.

Byly navěšené na figurínách rozesetých po místnosti, na ramínkách pověšených na tyči podél zdi a na hromadách na velkém dlouhém stole. Polovinu jedné stěny zabíralo zrcadlo velké od podlahy ke stropu. Na vzdálenějším konci místnosti stál psací stůl s blokem, stojanem na tužky, kalendářem a dalšími předměty včetně telefonu, podle všeho toho, který jsme s Wol fem slyšeli spadnout na zem.

Flora přešla ke stolu a usadila se v křesle u jeho kraje. „Vy si sedněte do jejího křesla,“

vyzvala mě.

„Nejspíš to ani nestojí za to si sedat,“

řekl jsem jí. „Ale dobrá,“

otočil jsem křeslo Bianky Vossové a posadil se. „Jen jednu nebo dvě otázky… ve skutečnosti jednu. Carl Drew vám zjevně řekl, jaká to je.“

„Řekl, že chcete vědět, jestli máme nějaké dopisy od Satan Yareové, že by je Nero Wolfe rád viděl. Nemám žádné.“

„Tím je otázka zodpovězena. Moc důvěrný rozhovor to nebyl, viďte?“

„Ne.“

„Získal jsem dojem, že všichni tady měli Sarah Yareovou dost rádi. Vy taky?“

„Ano.“

„Předpokládám, že jste se s ní poprvé setkala předtím, než… když jí ještě svět ležel u nohou.“

„Ano.“

Pohlédl jsem na ni. Na její tvář dopadalo přímé světlo z okna a její brada se zdála špičatější než kdy předtím, oči měla zarudlé a rty příliš pevně sevřené. Na tom nebylo nic pozoruhodného, koneckonců, nejenže se právě vrátila z Brillem a Bowenem vedeného otravného tříhodinového výslechu ohledně vraždy, vraždy ženy, která sedávala v křesle, které jsem teď okupoval já, ale navíc někdo, koho měla ráda, právě zemřel, a to velmi nepříjemným způsobem. Ale bylo na ní ještě něco, její oči, hádám, co mi dodávalo pocit, že kdybych na ni trochu naléhal, něco bych se dozvěděl. Problém byl v tom, že to už bych překračoval pokyny, a já pořád nevěděl, co Wolfe dělal s tím telefonním seznamem.

Takže jsem prostě jen řekl:

„Dobrá, myslím, že to je všechno.“

„Archie,“

ozvala se.

„Ano, Dlouhé prsty?“

„Políbil jste mě na dobrou noc, když jsme se loučili u taxíku.“

„To jsem udělal. Je od vás pěkné, že si to pamatujete.“

„Políbil byste mě teď?“

To bylo trochu komplikované. Když Wolfe vyšetřuje pro nějakého klienta případ vraždy a já pomáhám, nechodím líbat podezřelé.

Ale žádného klienta jsme neměli a já pracoval na případu Satan Yareové, ne Bianky Vossové. Kromě toho, kdybych odmítl, mohla by si myslet, že jsem se rozhodl, že je na ní něco odpudivého, a já se vůbec nijak nerozhodl ani o ní, ani o nikom jiném. Takže jsem vstal. Ona udělala totéž, což bylo rozumné. Jeden ve stoje a druhý v křesle, to není vhodná pozice k líbání.

Odtáhla se. „Takže se vám pořád líbím.“

„Myslím, že ano. Mohl bych to posoudit lépe po několika dalších polibcích.“

„Pak se vás mohu zeptat. Nemohla bych se vás zeptat, kdybyste nebyl… kdybyste byl můj nepřítel. Takhle můžu. Proč se ptáte na všechno ohledně Sarah Yareové?“

„Protože mi to pan Wolfe nařídil.“

„Proč vám to nařídil?“

„Nevím.“

„Jistěže víte. Říká vám všechno. Proč?“

Potřásl jsem hlavou. „Tohle je k ničemu, Dlouhé prsty. Buď to nevím, nebo vím, ale nechci říct. Jaký je v tom rozdíl? Náhodou to opravdu nevím a nezáleží na tom, jestli tomu věříte nebo ne.“

„Nevěřím. Lžete mi. Jste můj nepřítel. Řekl jste Carlu Drewovi, že někdo najal pana Wolfa, aby vedl vyšetřování. Kdo ho najal?“

„Nevím.“

„Jistěže víte. Byl to Carl Drew?“

„Nevím.“

„Byla to Emmy Thornová?“

„Nevím.“

„Byla to Anita Princeová?“

„Nevím.“

Popadla mě za ruce. Nikdy by mě nenapadlo, že ty její malé ručičky mají takové svaly. Stála těsně u mě, tvář obrácenou vzhůru k mé. „Musím to vědět, Archie. Je tu jistý důvod, proč to musím vědět. Co mohu udělat? Jak vás mám přimět, abyste mi to řekl?“

Instrukce neinstrukce, tohle bylo příliš. Musel jsem zjistit, co ji trápí. „Nemohu vám říct, co sám nevím,“

řekl jsem, „ale možná vám mohu pomoci. Posaďte se, uklidněte se a uvidíme. Je docela možné…“

Dveře se otevřely. Stál jsem proti nim. Flora pustila mé ruce a otočila se. Zazněl hlas, který jsem já sám častokrát slyšel skřehotat víceméně jako žába: „Ha? Vy?“

Byl to můj starý kamarád a nepřítel seržant Purley Stebbins z oddělení vražd. Po dvou krocích se zastavil a zamračil se. Za jedním jeho ramenem se objevily svěšené tváře a opuchlé oči Carla Drewa. Za druhým vykoukl obličej orámovaný vlasy barvy bílého zlata, s pěkným jemným obočím, párem modrých očí, které nebyly vůbec opuchlé, a nos, který to všechno moc pěkně doplňoval.

Zbytek byl zakryt mohutnou postavou Purleyho Stebbinse.

Purley udělal další krok a další. Zřejmě si myslel, že pomalé a odměřované přiblížení bude působivější a výhružnější a ve skutečnosti taky bylo nebo bylo by, kdybych to už dřív neviděl.

„Zdravím,“

přivítal jsem ho.

„Dějiště vraždy,“

řekl, „a vy.“

Zastavil se na délku paže ode mě.

Zašklebil jsem se na něj. „Tentokrát,“

řekl jsem, „budete zklamaný. Nemám pro vás připravenou odpověď, protože mě to nezajímá. Lituji, ale má mysl dlí jinde. Ve skutečnosti jsem si jen vyjel zarybařit.“

Sklouzl jsem pohledem ke Carlu Drewovi, který se přibližoval zleva. „Jestli je tohle slečna Thornová, mohl byste mě prosím představit, pane Drewe?“

„Jsem to já,“

řekla. „Žádné představování není potřeba. Vy jste Archie Goodwin.“

Nyní, když se objevila v mém zorném poli celá, viděl jsem, že ústa a brada za ostatním v ničem nezaostávají.

„Zarybařit,“

zaskřehotal Purley. „Co chytáte?“

„Ryby.“

Zdvihl jsem jedno obočí. Myslí si, že to dělám proto, že on to neumí, ale mé motivy jsou má věc. „Poslyšte, seržante.

Nezačínejme zase tu starou hru. Pokud se hodláte ptát, proč strkám nos do vraždy, víte sakra dobře, co ze mě dostanete, takže k čemu to je? I kdybych vám řekl, kvůli čemu jsem tady, a to nemám v úmyslu –, neměl byste ani tu nejmenší představu o tom, jestli nebo jakou to má spojitost s tím, proč jste tady vy. Já ji taky nemám. Každopádně už jsem téměř u konce a ještě jsem neobědval. Vše, co chci, je prohodit pár slov o samotě se slečnou Thornovou… Byla byste tak laskavá, slečno Thornová?“

„Jistě,“

řekla. „Má kancelář je na téhle chodbě.“

„Ještě moment,“

zavrčel Stebbins. „Možná byste se chtěl svézt do města.“

To bylo na mě.

„Už jsem tam byl. Strávil jsem dnes dopoledne v kanceláři státního návladního dvě hodiny.“

„Řekl jste jim, že se chystáte jít sem?“

„Nevěděl jsem, že sem půjdu. Přišel jsem domů a pan Wolfe mě poslal něco zařídit.“

„A já vás najdu tady. Bráníte průchodu spravedlnosti a zadržujete důkazy, jako obvykle.“

„Blbost. Jaké důkazy?“

„Nevím, ale zjistím to. Nehodlám ztrácet čas šaškováním s vámi.“

Pohnul se. „Slečno Gallantová, co vám tenhle chlápek říkal?“

Tak tohle by nešlo. Wolfe mi sice neřekl, že si chce svou domněnku nechat pro sebe, ale na to jsem mohl vzít jed, že chtěl, protože ji nesdělil ani mně, a jistě by nechtěl, aby do toho strkal svůj velký nos Purley Stebbins, o Cramerovi a zbytku mordparty ani nemluvě. A i kdyby to Flora nevyklopila, někdo z ostatních by to určitě udělal.

Bylo třeba zakročit. Stoupl jsem si před Purleyho a řekl Floře:

„Pojďte, rád bych vašemu bratrovi něco řekl a chci, abyste to také slyšela. Pojďte se mnou.“

Vrhla kratičký pohled na Purleyho, pak vstala z křesla a já jí nabídl rámě. Když jsme zamířili ke dveřím, řekl jsem Carlu Drewovi a Emmy Thornové: „Vy také. Chci, abyste to slyšeli všichni. Pojďte.“

Šli. Po cestě chodbou se drželi těsně za mnou a Florou a v patách jim šel Stebbins. Prošli jsem kolem výtahu. U dveří do kanceláře Aleka Gallanta jsem vzal za kliku, otevřel dveře dokořán a postavil se na práh, abych odříkal svůj part.

„Promiňte, že vás znovu vyrušuji, pane Gallante, ale seržant Stebbins se pokouší překročit své pravomoci, jako obvykle. Chce, abych mu řekl, kvůli čemu jsem za vámi všemi přišel, já mu to nepovím a on si myslí, že to vymáčkne z vás. Samozřejmě mu to můžete říct, pokud chcete, ale neexistuje důvod, proč byste měli, a jestli se ptáte mě, já bych to neříkal. Policie je prostě někdy příliš zvědavá. Myslí to dobře, ale to ten chlapec, co hodil kamenem po králíkovi a trefil svou sestru, taky.“

Flora se protáhla kolem mě do místnosti. Carl Drew chtěl také vstoupit, a tak jsem mu uhnul. Následoval ho Stebbins, který se na mě, když kolem mě procházel, vztekle zamračil. Ucítil jsem na lokti dotyk a otočil jsem se.

„To byla tedy řeč,“

řekla Emmy Thornová. „Zatleskala bych vám, kdybych poznala, že už jste skončil.“

„Jsem rád, že se vám líbila. Naprosto nenazkoušené. Bez scénáře.“

„Úžasné. Pokud si se mnou chcete prohodit pár slov v soukromí, má kancelář je na konci chodby. Tudy.“

Třetí část.

Její kancelář byla asi o polovinu menší než ty druhé dvě, které jsem viděl, a nebyly v ní vystaveny ani ženy, ani šaty. Na stole ležely hromady časopisů a desek, za ním stálo křeslo a kromě něj byla v místnosti už jen jedna další židle. Stál jsem, dokud se neusadila, a pak jsem si tu židli přitáhl.

„Flora říkala, že dobře tancujete,“

promluvila.

„To je od ní milé. Taky se dokážu dvacetkrát přitáhnout na hrazdě.“

„To jsem nikdy nezkoušela.“

Její levé oko bylo modřejší než pravé, nebo to možná dělalo to světlo. „Co je to za nesmysl ohledně dopisů od Sarah Yareové?“

„Víte,“

řekl jsem, „zřejmě mám nakřivo uvázanou kravatu, nebo na ní mám mastný flek. Panu Drewovi jsem se nezamlouval a pan Gallant se chystal po mně hodit popelníkem. Teď s tím začínáte i vy. Co je nesmyslného na tom, zdvořile a s úctou se ptát na jednoduchou otázku?“

„No,“

připustila, „možná ‚nesmysl‘ není to správné slovo.

‚Drzost‘ by možná bylo lepší. Kdo vám vůbec dal právo nakráčet sem a vyptávat se? Zdvořile nebo nezdvořile.“

„Nikdo. Tady nejde o právo, to je věc osobní svobody. A vy mi taky můžete svobodně říct, abych vám vlezl na záda, jestli vám ta otázka připadá ožehavá. Máte nějaké dopisy od Sarah Yareové?“

Zasmála se. Měla pěkné zuby. Pak náhle přestala. „Dobrý bože,“

řekla, „nemyslela jsem, že se budu ještě někdy smát. Tahle hrozná záležitost, to, co se tu včera stalo, a pak Sarah. Ne, nemám od ní žádné dopisy.“

Její modré oči, které hleděly přímo na mě, byly chladné a pronikavé. „Proč by mi ta otázka měla připadat ožehavá?“

„Já o žádném důvodu nevím. To vy jste řekla, že mám tu drzost se na to ptát.“

„Pokud jsem tím nějak ranila vaše city, beru to zpátky. Co dál?“

Opět jsem musel odolávat pokušení. Co se týkalo Drewa, to pokušení bylo čisťě profesionální, s ní to bylo jen částečně profesionální a jen částečně čisté. Cramer řekl, že má na starosti kontakty a jeden navíc by se jí mohl hodit.

Ale odolal jsem a potřásl hlavou. „Dál nic, pokud ovšem o něčem nevíte. Například jestli víte o někom, kdo by ty dopisy mohl mít.“

„Nevím.“

Pozorovala mě. „Jsem samozřejmě zvědavá. Zajímalo by mě, oč jde… kvůli čemu jste tady. Řekl jste panu Drewovi, že to nevíte, že dokonce ani nevíte, kdo najal Nero Wolfa.“

„Správně. Nevím to.“

„Takže mi to nemůžete říct. Nemohu na vás uplatnit svůj šarm a vymámit to z vás. Nebo ano?“

„Obávám se, že ne.“

Vstal jsem. „Škoda. Moc rád bych viděl, jak to zkoušíte. Nejspíš to dost dobře umíte.“

V hale cestou k výtahu jsem se zastavil u Gallantových dveří a přitiskl na ně ucho. Slyšel jsem burácení (to byl Purley), sopránové mumlání (to byla Anita Princeová) a bojovný baryton (to byl Gallant). Ale dveře byly příliš silné, než abych dokázal rozeznat slova.

Vyšel jsem z budovy, zahnul doleva, na Madisonské třídě našel telefonní budku a vytočil číslo, které znám nejlépe. Zvedl to Fritz a já ho poprosil, aby zavolal Wolfa.

Za chvíli se ozval jeho hlas:

„Ano, Archie?“

„Je tam plno ryb. Jen se to tam jimi hemží. Sarah Yareová tam dva roky nakupovala oblečení a všichni ji milovali. Zjevně nikdy nepsala dopisy. Všichni chtějí vědět, kdo vás najal a proč, obzvláště Flora Gallantová. Neobědval jsem a jsem napůl mrtvý hlady, ale zastavil jsem se, abych vám zavolal, protože možná jde o něco naléhavého. Narazil tam na mě Stebbins a samozřejmě chtěl vědět, co tam dělám.“

„Neřekl jste mu to?“

„Jistěže ne. Když prohlásil, že to dostane z nich, všechny jsem je shromáždil a pronesl řeč, znáte to, drzé čelo lepší než poplužní dvůr. Ale někdo z nich to může každou chvíli vyklopit a já si myslel, že byste to měl vědět hned, pro případ, že by to nějak narušilo váš plán, pokud opravdu nějaký máte.“

„To nenaruší. Ne jestli v něm budu pokračovat. Mám pro vás další instrukce. Půjdete…“

„Ne, pane. Svůj žaludek mohu ukonejšit sendvičem a sklenicí mléka, ale na žádné další pochůzky nejdu, dokud nebudu mít nějakou představu o tom, kam tím míříme. Chcete mi to říct po telefonu?“

„Ne. Ale dobře. Není to neodkladné a váš oběd je díky Fritzovi ještě teplý. Přijďte domů.“

„Fajn. Za patnáct minut.“

Zavěsil jsem, vyšel ven a mávl na taxi.

Obyčejně s Wol fem obědváme v jídelně, ale když jím sám, dávám přednost kuchyni, takže jsem zamířil tam. Když jsem se propracoval ke kávě, odnesl jsem Si ji s sebou do kanceláře.

„Cítím se lépe,“

oznámil jsem Wolfovi. „Přál bych si, aby tu teď byl Purley. Jak to chcete, od začátku do konce?“

„Ne.“

Položil knihu. „Řekl jste mi všechno, co jsem potřeboval vědět.“

„Vy nechcete slyšet nic z toho? Ani tu řeč, kterou jsem pronesl?“

„Později to můžete napsat do zprávy pro naše záznamy. Jak jsem řekl, mám pro vás instrukce.“

„Jo.“

Usrkl jsem kávy. „Ale nejdřív, co děláme a proč?“

„Tak tedy dobře.“

Opřel se. „Jak jsem vám řekl dnes ráno, myslel jsem, že jsem byl možná obalamucen, a měl jsem v úmyslu to zjistit. Bylo dost možné, že to, co se tu odehrálo včera, to, že nás dostala na telefon přesně v ten moment, abychom slyšeli spáchat vraždu –byl podfuk. Skutečně, bylo to víc než pravděpodobné. Musím vám to vysvětlovat?“

„Ne. Dokonce i Cramer měl takové podezření.“

„To měl. Ale jeho teorie, že Bianca Vossová byla zabita dřív a že jiná žena, ne vrah, stála nad mrtvolou a čekala na telefonát, byla prostě směšná. Mám vysvětlovat tohle?“

„Ne, pokud to nebyl šílenec. Každý, kdo by to udělal, i vrah, s vědomím, že tam může každou chvíli někdo přijít, by byl praštěný.“

„Samozřejmě. Ale jestli nebyla zabita tehdy, když jsme slyšeli ty zvuky, musela být zabita dřív, protože jste tam téměř okamžitě telefonoval a někoho do té kanceláře poslal. Takže ty zvuky nepocházely odtamtud. Slečna Gallantová nevytočila číslo do podniku. Vytočila číslo nějaké jiné osoby, kterou předtím přesvědčila, aby sehrála tohle divadlo.“

Pokrčil rameny. „Došel jsem k tomuto závěru nebo tomu říkejme domněnka, než jsem šel včera večer spát, a shledal to netolerovatelným. Nikdo si mě nebude plést s pitomcem. Když jsem si dnes ráno při snídani četl noviny, narazil jsem na článek o smrti Sarah Yareové a mou pozornost upoutal fakt, že byla herečka. Herečka může zahrát jakýkoliv part. A byla v krizi.

Navíc zemřela. Pokud by ji někdo přesvědčil, aby zahrála tuhle úlohu, bylo by pro toho někoho obzvláště výhodné, aby zemřela dřív, než se dozvěděla, že byla spáchána vražda a že do toho byla zapletená. Tohle byla samozřejmě pouhá spekulace, ale nikoliv neopodstatněná, a tak když jsem sešel do kanceláře, podíval jsem se do telefonního seznamu, jestli je tam uvedeno číslo Satan Yareové, zjistil, že je, a vytočil ho. Algonquin devět, jedna osm čtyři sedm.“

„K čemu to? Je mrtvá.“

„Nezvedl jsem sluchátko. Prostě jsem jenom vytočil číslo, abych si to poslechl. Než jsem to udělal, zapátral jsem ve své paměti.

Potřeboval jsem si vybavit něco, co bylo uloženo v mém mozku a co se tam dostalo ušima. Jak víte, jsem naučen dávat pozor, sledovat dění a zaznamenávat je do paměti. Vy také. Stejná věc je uložena i ve vašem mozku. Zavřete oči a najděte ji. Vstaňte.

Přeneste svůj sluch ke včerejšku, ke chvíli, kdy jste tady stál, poté co jste své křeslo přenechal slečně Gallantové. Ona držela sluchátko vašeho telefonu a vytáčela číslo. Ne to první, to jste později vytočil i vy sám. Soustřeďte se na to druhé, kdy, jak říkala, vytáčela číslo na přímou linku do kanceláře Bianky Vossové.“

Poslechl jsem. Vstal jsem a stoupl si tam, kde jsem stál, když telefonovala, zavřel jsem oči a v mysli se přenesl zpět. Za deset vteřin jsem oznámil: „Oukej. Do toho.“

Zazněl zvuk vytáčení. Zadržel jsem dech na celou dobu, pak jsem otevřel oči a s přesvědčením jsem prohlásil: „Ne. Špatně. První, třetí a čtvrté bylo špatně. U toho druhého si nejsem jistý, ale ty tři…“

„Zavřete oči a zkuste to znova. Tohle bude jiné číslo.“

Opět se ozval zvuk vytáčení, sedm číslic. Otevřel jsem oči.

„Tohle se tomu podobá víc. Řekl bych, že je to ono, každopádně ty první čtyři. Potom se už trochu ztrácím. Ale v tomhle případě…“

„Uspokojivé.“

Odstrčil telefon a opřel se. „První čtyři stačí.

To číslo, které jste zavrhl, stejně jako dnes ráno já, bylo Plaza dva, devět nula dva dva, podle telefonního seznamu číslo přímé linky Bianky Vossové, to, co slečna Gallantová předstírala, že vytáčí. To druhé, které jste odsouhlasil, bylo číslo Sarah Yareové, Algonquin devět, jedna osm čtyři sedm.“

„Chápu.“

Posadil jsem se a dopřál si hlt kávy, která mezitím vychladla natolik, že se dala pít. „Pěkný výkon.“

Můj potlesk nevzal na vědomí. „Takže to byla stále přijatelná domněnka, o něco posílená, ale nic víc. Pokud by se nedalo prokázat, že ti lidé měli něco do činění se Sarah Yareovou, byla by neobhajitelná. Takže jsem vás tam poslal, abyste to prošetřil, a to, co jste zjistil, přeměnilo domněnku na předpoklad, jistě velmi závažný. Kolik je hodin?“

Musel by totiž otočit hlavu o celou čtvrtotáčku, aby se mohl podívat na nástěnné hodiny. Udělal jsem to za něj. „Za pět minut čtyři.“

„Pak tedy instrukce pro váš další úkol musejí být stručné, což je možné.“

Nesmí se opozdit na svou odpolední seanci ve skleníku.

„Půjdete na adresu Sarah Yareové na Třinácté ulici a prohlédnete její byt. Od vydání tohoto seznamu už uplynula nějaká doba, třeba jí mezitím odpojili telefon. Potřebuji vědět, že tam ten přístroj stále je a že funguje, než budu pokračovat. Pokud mám v úmyslu zařídit, aby toho ten, kdo ze mě udělal blázna, litoval, musím si dát pozor, abych ho ze sebe neudělal sám.“

Odsunul své křeslo, chytil se opěrek a zvedl pozadí. „Uspokojil jsem vás?“

Dopil jsem zbytek kávy, teď už studené, šel si do haly pro svůj klobouk a kabát a vyrazil.

Neměl jsem den. Na adrese zesnulé Sarah Yareové na Východní třinácté ulici jsem si zase spálil prsty. Šeredně jsem se zmýlil v domovníkovi toho starého činžáku. Vypadal, jako by u něj všechno mohlo projít, takže jsem mu prostě řekl, aby mě pustil do bytu Sarah Yareové zkontrolovat telefon, a ten balík trval na tom, že chce vidět mé pověření. Pak jsem ho špatně posoudil ještě jednou. Nabídl jsem mu desetidolarovku a řekl mu, že chci jen dvě minuty, abych se za jeho přítomnosti mohl podívat na telefon, a on odmítl. Celkový výsledek byl, že jsem musel zajet domů pro svou sbírku klíčů, vrátit se, postavit se naproti přes ulici, plnou hodinu čekat, abych se ujistil, že nepřítel nečíhá, a pak jsem se v podstatě vloupal dovnitř.

Nebudu to popisovat, bylo to příliš bolestné. Příšerný brloh pro Sarah Yareovou, dokonce i pro ztroskotance, který kdysi býval Sarah Yareovou. Ale telefon tam byl a fungoval. Abych se ujistil, vytočil jsem číslo a řekl Fritzovi, který to zvedl, že jsem je chtěl jen pozdravit a že budu doma za patnáct minut, a on řekl, že to pana Wolfa potěší, protože je tam inspektor Cramer.

„Je s ním Stebbins?“

„Ne, je sám.“

„Kdy přišel?“

„Před deseti minutami. V šest hodin. Pan Wolfe řekl, abych ho vpustil, a je s ním teď v kanceláři. Oba mluví velmi hlasitě.

Pospěš domů, Archie.“

Poslechl jsem. Vystoupal jsem po schodech a otevřel si, a aniž jsem bouchl dveřmi, přešel jsem po špičkách halu a zastavil se kousek od dveří do kanceláře. Řekl jsem si, že trochu nasaju atmosféru, než vstoupím.

Slyšel jsem Wolfův hlas:

„… a neřekl jsem, že jsem nikdy nezažil, že byste měl pravdu, pane Cramere. Řekl jsem, že jsem nikdy nezažil, abyste se tolik mýlil. Vy to překrucujete, snažíte se mě vyprovokovat. Obviňujete mě z toho, že hraju na obě strany.

Fuj!“

„Blbost.“

Cramer už se propracoval ke svému nejzarytějšímu skřípavému hlasu. „Neobvinil jsem vás z ničeho. Prostě jsem uvedl fakta. Předpokládalo se, že čas vraždy byl určen tím, že jste ji s Goodwinem slyšeli po telefonu. Je to fakt? Všech těch pět lidí má na tu dobu alibi. Jeden z nich byl tady s vámi. Je to fakt?

Když jsem vám včera předestřel, že ta záležitost s tím telefonem mohla být nahraná, že mohla být zabita dřív, slyšel jsem jen samé vytáčky. Mohl jste to zpochybnit jen za jistých okolností, nikoliv nutně –ať už to znamená cokoliv. Je to fakt? Tak, abyste oba s Goodwinem mohli přísahat, kdybyste se dostali na svědeckou lavici, že jste slyšeli, jak to dostala přesně v půl dvanácté.

Je to fakt? Přitom jste mi dal najevo, že vás to nezajímá, že se vás to nijak netýká, že…“

„Ne,“

namítal Wolfe. „S tím jste přišel vy.“

„Řekl jste, že jste nikdy neměl nic do činění s nikým z těch lidí, kromě toho, co bylo uvedeno ve vašem prohlášení, tak jak by se vás to mohlo týkat, když je Bianca Vossová mrtvá? Povězte mi jedno, kontaktoval vás kterýkoliv z nich přímo nebo nepřímo mezi sedmou hodinou včera a dnešním polednem?“

„Ne.“

„Ale…“

Zdůraznil to

„ale.“ „Ale dnes jste tam poslal Goodwina.

A když tam na něj Stebbins narazil a zeptal se ho, kvůli čemu tam je, odpověděl, že si vyšel zarybařit. A všichni odmítli vypovědět, co jim Goodwin řekl nebo co oni řekli jemu. To je fakt. Prohlásili, že je to soukromá záležitost a že to nemá žádnou souvislost s vraždou Bianky Vossové. A když sem přijdu a zeptám se vás, proč jste tam Goodwina poslal, odpovíte mi, že budete pravděpodobně připraven mi to říct do čtyřiadvaceti hodin.

To, co jsem uvedl, bylo naprosto oprávněné. Neobvinil jsem vás, že hrajete na obě strany. Vy víte, co jsem řekl.“

„To skutečně vím, pane Cramere.“

Nemohl jsem Wolfa vidět, ale věděl jsem, že pokrčil rameny. „Tohle je dětinské a zbytečné.

Pokud se podaří potvrdit spojitost mezi vaším vyšetřováním vraždy a tématem dnešního rozhovoru pana Goodwina s těmi lidmi, bude to jen proto, že jsem si vytvořil určitou domněnku a jednal podle ní. Doufám, že ji potvrdím do čtyřiadvaceti hodin, a neuškodí, když vám mezitím něco naznačím. Máte nějaké informace o smrti ženy jménem Sarah Yareová?“

Pomlka. Cramer musel jistě přerušit své mračení, aby mohl zamrkat. „Proč?“

chtěl vědět.

„Prostě vám kladu tuhle otázku.“

„Dobrá, odpovím vám. Nějaké mám, ano. Předpokládaná sebevražda, ale prověřuje se to. Dělají na tom dva mí muži. Co je s tím?“

„Navrhuji, abyste tím pověřil víc lidí, dobrých, a důkladně to prošetřil. Myslím, že to oba shledáme užitečným. Možná budu mít brzo konkrétnější návrhy, ale tohle musí prozatím stačit. Víte moc dobře…“

Zazvonil domovní zvonek. Otočil jsem se a pohlédl jednosměrně průhledným sklem ve dveřích ven. Na schodech nestál osamělý návštěvník, nýbrž celý dav. Byli tam všichni: Gallant, Flora, Anita Princeová, Emmy Thornová i Carl Drew. Z kuchyně se vynořil Fritz, uviděl mě a zastavil se. Vytáhl jsem z kapsy svůj zápisník a pero a napsal: Ten telefon funguje.

Pět dotyčných osob stojí přede dveřmi.

Řekl jsem Fritzovi, aby tam zůstal hlídat, vytrhl jsem list se vzkazem, vstoupil do kanceláře, přešel k Wolfovu stolu a podal mu ho.

Wolfe si ho přečetl, tři vteřiny se na něj mračil, otočil hlavu a zavolal:

„Fritzi!“

Objevil se ve dveřích. „Ano, pane?“

„Dejte na dveře řetízek a řekněte těm lidem, že budou přijati za okamžik. Zůstaňte tam.“

„Ano, pane.“

Odešel.

Wolfe pohlédl na Cramera. „Pan Gallant, jeho sestra, slečna Princeová, slečna Thornová a pan Drew dorazili, nezváni a nečekáni. Budete muset odejít, aniž byste byl viděn. Počkáte v předním pokoji, dokud nevejdou. Spojím se s vámi později.“

„To se ví, že odejdu.“

Cramer už byl na nohou. „To se ví, že neočekáváni.“

Pohnul se směrem k hale s jasným záměrem, převzít úlohu vrátného.

„Pane Cramere!“

vykřikl Wolfe za ním a to ho donutilo se obrátit.

„Byl bych vám tak neohrabaně lhal, kdyby byli očekáváni, byl bych vás pustil dovnitř? Byl bych tu s vámi seděl a hašteřil se? Buď odejdete vy, nebo já. Pokud je vpustíte dovnitř, budete je mít zcela pro sebe a já vám přeji mnoho štěstí.“

Cramer zatnul zuby. „Myslíte si, že se proplížím ven a budu sedět na schodech, zatímco vy si tu budete hrát?“

„To by nebylo vhodné,“

připustil Wolfe. „Dobrá.“

Ukázal na obraz na zdi vlevo za sebou, pěkný vodopád. „O tomhle víte. Můžete se usídlit tam, ale jen pokud se zavážete, že se neprozradíte, dokud nebudete vyzván. Jednoznačně.“

Ten vodopád zakrýval otvor ve zdi. Na druhé straně, v chodbě proti kuchyni, nebyl otvor ničím zakrytý, takže jste jím mohli nejen vidět, ale i slyšet. Cramer už to jednou použil, před pár lety.

Stál a zvažoval to, znovu zatnul zuby. Wolfe chtěl vědět:

„Takže?

Oni čekají. Na vás, nebo na mě?“

Cramer řekl:

„Dobrá, zkusím to po vašem,“

otočil se a odkráčel do haly, kde zahnul vlevo.

„V pořádku, Archie. Přiveďte je.“

Zatímco jsem byl v hale, vítal hosty a pomáhal jim s kabáty, Fritz v kanceláři posouval křesla, a když jsme vstoupili, čelem k Wolfovu stolu stála řada křesel. Pak, když jsem vyslovil jejich jména a Wolfe se s každým seznámil skloněním hlavy o třetinu centimetru, Flora odmítla přijmout mou představu správného uspořádání. Myslel jsem si, že by bylo žádoucí mít ji po ruce, v křesle nejblíž ke mně, z profesionálních důvodů, ne z osobních, ale nesouhlasila. Posadila se do křesla na opačném konci řady, nejdál ode mě, zřejmě proto, že to bylo blízko jejího bratra, který seděl v červeném koženém křesle u kraje Wolfova stolu.

Vedle něj byl Carl Drew, pak Anita Princeová, a na mém konci Emmy Thornová.

Když byli všichni, včetně mě, usazeni, Wolfe se obrátil ke Gallantovi:

„Předpokládám, pane, že vy jste mluvčí?“

„Mluvím za nás za všechny, ano, ale stačí, když budu mluvit za sebe. Chci vědět, proč jste poslal Goodwina, aby mi kladl otázky ohledně Sarah Yareové.“

Wolfe přikývl. „Samozřejmě. Přirozeně to vzbudilo vaši zvědavost.

Ale zjevně to ve vás vyvolalo víc než jen zvědavost, vy jste byl dohnán k tomu mě osobně navštívit, takže já chci taky něco vědět.

Proč byly otázky pana Goodwina tak pobuřující?“

„Pan!“

Gallant udeřil pěstí do opěradla křesla. „Já odpověděl na jeho otázku, vy můžete odpovědět na moji! Ptám se na to!“

Vložila se do toho Ani ta Princeová:

„Přišli jsme, protože si myslíme, že je to důležité, ale nevíme proč. Policie trvá na tom, že chce vědět, proč tam pan Goodwin byl a co chtěl.“

„A vy jste jim to odmítli říct. Jen proto, že vám to pan Goodwin poradil?“

„Ne,“

prohlásila Emmy Thornová. „Protože jim do toho nic nebylo.

A my máme právo vědět, proč jste ho poslal, ať už byly jeho otázky pobuřující nebo ne.“

Tohle děvče si na práva potrpělo.

Wolfe přejel pohledem zprava doleva a zpět. „Není důvod, proč bych to měl zbytečně protahovat. Poslal jsem za vámi pana Goodwina, protože jsem měl podezření, že jsem byl napálen, a chtěl jsem to zjistit, a navíc proto, že jsem odhadoval, že mezi Sarah Yareovou a její smrtí a vraždou Bianky Vossové existuje nějaká souvislost. Tím, že jste sem přišli en masse, jste změnili můj odhad v přesvědčení, pokud jsem ještě měl nějaké pochybnosti.“

„Věděla jsem to,“

zamumlala Flora. Pohlédla na svého bratra.

„Věděla jsem to! Kvůli tomu…“

„Tais toi,“

poručil jí Gallant. Rychle se obrátil zpět k Wolfovi. „Povím vám, proč jsme sem přišli. Přišli jsme si pro vysvětlení. Přišli jsme…“

Vložil se do toho Carl Drew. „Pro porozumění,“

prohlásil. „Jsme v maléru, my všichni, vy to víte. Potřebujeme vaši pomoc a jsme připraveni za ni zaplatit. Za prvé musíme vědět, jakou souvislost se Sarah Yareovou má to, co se přihodilo Biance Vossové.“

Wolfe potřásl hlavou. „To nemyslíte vážně. Chtěl jste říct, že potřebujete vědět, zda se mi podařilo tu souvislost potvrdit, a pokud ano, jak. Jsem připraven vám to prozradit, ale než to udělám, musím záležitost ujasnit. Nesmí vzniknout žádné nedorozumění. Například vím, že jste si všichni připadali přítomností slečny Vossové vážně ohroženi. Vy, slečno Princeová, vy, slečno Thornová, a vy, pane Drewe, v sázce bylo vše, oč jste usilovali. Vaše budoucnost byla spjata s úspěchem a slávou toho podniku a vy jste byli přesvědčeni, že slečna Vossová z něj udělá laciný šunt a možná ho dokonce zničí. Zpochybňujete to?“

„Jistěže ne,“

prohlásila opovržlivě Emmy Thornová. „Každý to věděl.“

„Takže tohle je jasné… To se vztahuje rovněž na vás, slečno Gallantová, a to se zvláštním důrazem. Měla jste ještě jeden, více osobní zájem, svého bratra. Řekla jste mi to. A co se týká vás, pane Gallante, vy očividně nejste muž, který by se před někým plazil, a přesto jste nechal tu ženu, aby se vměšovala do vašich záležitostí. Podle všeho jste byl pod silným tlakem. Je to tak?“

Gallant otevřel ústa a zase je zavřel. Pohlédl na svou sestru, pak vrátil pohled k Wolfovi, a znovu otevřel a posléze zavřel ústa. Teď pod tlakem byl, o tom se nedalo pochybovat.

Přinutil se říct:

„Ano. Měla mě ve své moci.“

Zatnul zuby.

Povolil je. „Policie to ví. Zjistili toho dost a já jim řekl zbytek. Byla to špatná žena a já to poznal, až když bylo příliš pozdě. Seznámil jsem se s ní za války ve Francii. Byli jsme oba v résistance, odboji, a já se s ní oženil. Až potom jsem se dozvěděl, že je perfide. Byla to vlastizrádkyně. Nemohl jsem to dokázat, ale věděl jsem to. Opustil jsem ji, změnil si jméno a odešel do Ameriky, a pak mě vloni našla a začala klást požadavky. Měla mě ve své moci.“

Wolfe se zamračil. „Takhle to nepůjde, pane Gallante. Pochybuji, že jste tímhle policii přesvědčil, mě totiž rozhodně ne. V takové situaci byste ji byl možná zabil, ale rozhodně byste ji nenechal převzít vládu nad svým podnikem a svým životem. Co v tom ještě bylo?“

„Nic. Nic!“

„Fuj. Jistěže v tom něco bylo. A jestli bude vyšetřování pokračovat, policie to odhalí. Radím vám, abyste to prozradil a nechal mě se do toho pustit a vyřídit celou tuhle záležitost.

Copak její smrt nezlomila její moc?“

„Ano. Díky bohu, zlomila. A nejsem slepý, vidím, že to ukazuje na mě.“

Gallant uhodil dlaní do opěradla křesla. „Ale ona je pryč a já vám to mohu říct. Když je pryč, neexistuje žádný důkaz, kterého bych se musel bát. Měla dva bratry a ti byli zrádci jako ona a já je zabil. Byl bych zabil i ji, ale unikla mi. Během války by to bývala byla pouhá epizodka, ale já se to o nich dozvěděl až později, mnohem později, a tehdy už to byl zločin.

S důkazy, které měla, jsem byl vrah, takže jsem byl odsouzen k záhubě. Teď je pryč, díky bohu, ale já ji nezabil. Vy víte, že ne. V půl dvanácté včera dopoledne jsem byl ve své dílně se slečnou Princeovou a mnoha dalšími a vy můžete přísahat, že byla zabita právě v ten moment. Proto jsme za vámi přišli, abychom se dohodli, že vám zaplatíme…“

„Mýlíte se, pane Gallante. Nemohu přísahat, že Bianca Vossová byla zabita ‚právě v ten moment‘. Naopak, jsem si jist, že nebyla, z mnoha důvodů. Některé z nich jsou jen drobné, jako například ty neobvyklé nadávky, které na mě chrlila po telefonu, zcela bezdůvodně, a to, že mě nazvala hroudou tuku. Žena, která stále mluví anglicky s tak výrazným cizím přízvukem, by nebyla tak pohotově použila slovo hrouda, pravděpodobně by ho vůbec ve své slovní zásobě neměla.“

Mávl nad

„hroudou“

rukou. „Ale ty hlavní důvody jsou pádnější.

Především, byla to příliš velká shoda okolností. Díky složitosti přírody se denně odehrává nesčetně mnoho náhod, takže ji nemůžeme bez rozmyslu vyloučit, ale musíme rozlišovat. Tahleta, že se útok uskutečnil přesně v okamžiku, kdy mě a pana Goodwina slečna Gallantová spojila po telefonu se slečnou Vossovou, je značně podezřelá. Kromě toho, od vraha by to bylo neuvážené, kdyby zaútočil zrovna tehdy. Skutečně, příliš riskantní. Proč by nepočkal, až zavěsí? Ať by s ní mluvil kdokoliv, jistě by slyšel ty zvuky a vyvolal by poplach. Jak jsem řekl panu Cramerovi, dalo by se to zpochybnit za jistých okolností, i když ne nutně.

Nicméně je tu ještě jeden důvod. Ve skutečnosti rozhodující.

Slečna Gallantová nevytočila Plaza dva, devět nula dva dva, číslo slečny Vossové, jak předstírala. Vytočila Algonquin devět, jedna osm čtyři sedm, číslo Sarah Yareové.“

Od vodopádu se ozval zvuk, takové tiché zavrčení. Já seděl nejdál a slyšel jsem to zřetelně, takže to muselo dolehnout i k jejich uším, ale Wolfova poslední slova tak upoutala jejich pozornost, že to ani nezaznamenali.

Wolfe ale ano, a tak spěšně dodal:

„Tohle jsem včera nevěděl.

Jistoty jsem ohledně toho nabyl až potom, co jste zazvonili u mých dveří, když mi pan Goodwin podal tento vzkaz.“

Poklepal na něj na stole před sebou. „Píše se v něm: ‚Ten telefon funguje.‘

Poslal jsem ho, aby zjistil, jestli je telefon slečny Yareové v provozu. Je zřejmé, že slečna Gallantová se domluvila se slečnou Yareovou, že bude hrát Bianku Vossovou, a je opodstatněné…“

„Zadržte na okamžik,“

napřímil se Gallant ve svém červeném koženém křesle. „To nemůžete dokázat.“

„Přímo ne. Úsudkem ano.“

„A jak víte, že vytočila číslo Sarah Yareové? Nestál jste na místě, odkud byste mohl to vytáčení vidět, a Goodwin taky ne.“

Wolfe přikývl. „Zjevně jste to s ní probral. Máte vcelku pravdu, pane Gallante, neviděl jsem to vytáčení. Nicméně můžeme poskytnout důkaz a domníváme se, že bude přesvědčivý. Nejsem…“

„Jaký druh důkazu?“

„Tohle nemá smysl, Aleku.“

To byla Emmy Thornová, kontaktní osoba. „Nero Wolfa nepřinutíš. Zakousl se do toho, to sám vidíš.

Víš, jak jsme se rozhodli.“

„Nejsem si jistá,“

namítla Anita Princeová, „že jsme se rozhodli správně.“

„Já ano. Carle?“

„Ano.“

Drew se kousl do rtu. „Alespoň myslím. Ano.“

„Floro? Je to na tobě.“

„Snad ano.“

Hlasivky Floře vypověděly službu, a tak to zkusila ještě jednou. „Snad ano.“

O něco lepší.

Emmy přikývla. „Pokračuj, Aleku. Jeho nepřinutíš.“

Gallant pohlédl na svou sestru a pak zpět na Wolfa. „Dobrá.

Zaplatíme vám, abyste nám pomohl. Já vám zaplatím. Má sestra je nevinná a nesmí trpět. To by byl hřích proti přirozenosti, proti Bohu samotnému. Pověděla mi o tom všechno. Udělala hloupost, ale je nevinná. Domluvila se se Sarah Yareovou, jak jste řekl, ale jen aby na vás zapůsobila. Hodně toho o vás četla a měla vysoké mínění o vašich schopnostech. Byla zoufalá kvůli Biance Vossové.

Věděla, že žádáte vysoké honoráře, značně převyšující její možnosti, a tak vymyslela plán. Přemluvila by vás, abyste si po telefonu promluvil s Biankou Vossovou, a ona by vás místo toho spojila se Sarah a Sarah by vám nadávala s takovou prudkostí, že by vás to urazilo a naštvalo, a to by vás přimělo, abyste proti Biance Vossové něco podnikl. Bylo to hloupé, ano, velmi hloupé, ale nebyl to zločin.“

Wolfovy oči, upřené na něj, byly přivřené. „A vy mi chcete zaplatit, abych jí pomohl.“

„Ano. Když se dozvěděla, že je u nás váš člověk a vyptává se na Sarah Yareovou, a potom, co s ním mluvila, byla vyděšená a já se jí zeptal proč a ona mi řekla, co provedla. Probral jsem to s ostatními a bylo zřejmé, že máte podezření, co se ve skutečnosti odehrálo, a to bylo nebezpečné. Rozhodli jsme se přijít sem a požádat vás o pomoc. Má sestra nesmí trpět.“

Wolfovy oči se pohnuly. „Slečno Gallantová, slyšela jste svého bratra. Potvrzujete to?“

„Ano!“

Tentokrát to bylo až příliš nahlas.

„Udělala jste to? Jak to popsal?“

„Ano!“

„Kdy jste se dohodla se Sarah Yareovou, že bude hrát Bianku Vossovou? Včera ráno, než jste šla sem?“

„Ne. V pondělí v noci. Pozdě. Potom, co mi pan Goodwin zavolal taxi. Potom, co jsme se rozešli.“

Wolfe se obrátil ke Gallantovi. „Opět, pane, si mě někdo plete s pitomcem. Souhlasím s vámi, že vaše sestra udělala hloupost, ale vy nejste ten, kdo by to měl prohlašovat. Říkáte, že se domluvila se Sarah Yareovou, aby mi po telefonu nadávala, ale slečna Yareová se u toho nezastavila. Skončila tím, že vydala zvuk naznačující, že byla náhle napadena, strhla telefon na zem, nahrála ještě další zvuky a pak zavěsila a přerušila spojení.

Udělala to z vlastní iniciativy? Její vlastní nápad? Hloupost vaší sestry se musí sklonit před vaší, pokud očekáváte, že tenhle bod přehlédnu, nebo ještě hůř, pokud jste ho sám přehlédl.“

„Nejsem hlupák, pane Wolfe.“

„Pak jste pro mě nevyzpytatelný.“

„Nevyzpytatelný?“

„Rusé. Subtil.“

„Ne. Nejsem.“

Gallant se zhluboka nadechl, pak ještě jednou.

„Bien. Dostali jsme se k tomuto bodu. Předpokládejme –jen předpokládejme –, že tohle domluvila také, tuhle komedii.

Předpokládejme dokonce, že zabila Bianku Vossovou. Byl to zločin?

Ne. To byla spravedlnost. Bylo to v rukou božích. Bianca Vossová byla ďábelská žena. Byla vilaine. Jste tak počestný, tak bezúhonný, že musíte mou sestru odsoudit? Jste vzor ctností?

Protože její osud leží ve vašich rukách, je vám vydána na milost.

Vy víte o Sarah Yareové, ale policie ne a nedoví se to, pokud jim to neřeknete. Podle vašich slov může zůstat při tom, že má sestra byla zde s vámi v době, kdy byla Bianca Vossová zabita. Jak jsem řekl, zaplatím vám. Zaplatím vám dobře. Bude to od vás velká laskavost a zaslouží si být odměněna. Zaplatím vám hned.“

Wolfe zavrčel. „To byl velkolepý proslov.“

„To nebyl proslov. Nepronáším proslovy. Byl to apel na vaši blahosklonnost.“

„A namou chamtivost.“

Wolfe potřásl hlavou. „Ne. Nejsem vzor ctností. A nejsem ani strážce zákona. Ale vy jste nevzal v úvahu dva důležité faktory. Za prvé mou sebeúctu. Dokonce i jestli si Bianca Vossová zasloužila zemřít, nedovolím, abych byl považován za hlupáčka. Za druhé, umřela ještě jiná žena. Byla Sarah Yareová také ďábelská? Byla vilaine.“

Gallant vykulil oči. Nepředpokládám, že by lord Byron někdy kulil oči, ale Gallant to udělal. „Ale ona… Sarah spáchala sebevraždu!“

„Ne. Tomu nevěřím. To je další shoda náhod, kterou nepřijímám.

Mohla být dost zoufalá i na takové krajní řešení, ale proč si zvolila zrovna tuhle dobu? Opět příliš velká náhoda. Podle toho, co vyšlo v novinách, koroner říká, že zemřela mezi desátou hodinou včera dopoledne a druhou odpoledne, ale teď se to trochu zúžilo. Protože mluvila se mnou a s panem Goodwinem po telefonu v jedenáct třicet, musela zemřít mezi touto dobou a druhou hodinou. Věřím, že osoba, která zabila Bianku Vossovou nějakou dobu před půl dvanáctou a předtím domluvila se Sarah Yareovou, aby sehrála tu komedii, jak to nazýváte, šla pak do jejího bytu a zabila ji. Opravdu, opatrnost to vyžadovala. To tedy žádáte mé blahosklonnosti příliš. Kdyby zemřela jen Bianca Vossová…“

„Ne!“

vybuchl Gallant. „Nemožné! Naprosto nemožné! Má sestra Sarah milovala! Ona že ji zabila? Šílené!“

„Vy ale věříte, že zabila Bianku Vossovou. Přišel jste sem s tímto přesvědčením. Jako vy všichni, kromě jednoho. To bylo taky hloupé. Ona to neudělala.“

Gallantovi spadla čelist a on ztuhl s otevřenými ústy. Ostatní vydávali různé zvuky. Flora seděla strnule ve svém křesle a přerývaně dýchala.

Carl Drew se zeptal:

„Neudělala to? Říkáte, že to neudělala?“

„Co to je, pane Wolfe? Nějaká hra?“

pronesla se Emmy Thornová a postavila se.

„Ne, madam, žádná hra. Ani komedie, slovy pana Gallanta. Jak řekl včera jeden můj známý, vražda není žádný žert.“

Wolfův pohled sklouzl k Floře. „Ve váš neprospěch toho mluvilo hodně, slečno Gallantová, především fakt, že jste vytočila to druhé číslo předtím, než jste zavolala k Sarah Yareové, a ptala jste se někoho, koho jste oslovovala Doris, jestli je tam někde slečna Vossová. Jste příliš vyvedená z míry, než abyste si na to vzpomněla?“

„Ne.“

Stále seděla strnule v křesle. „Nejsem vyvedená z míry, jsem jen…“

Nedokončila. „Pamatuji si to.“

„Samozřejmě, důvod toho byl zřejmý. Kdybyste byla zabila Bianku Vossovou předtím, než jste šla sem, dřív, než byste pokračovala ve svém lstivém plánu, byla byste potřebovala vědět, jestli její tělo nebylo nalezeno. Ale pokud jste Bianku Vossovou nezabila, proč jste tam volala?“

„Chtěla jsem se ujistit, že neodešla, že je ve své kanceláři.

Mohl byste jí zavolat potom, co bych odešla, a zjistit, že tam není. Bylo mi jedno, jestli jí zavoláte a ona popře, že s vámi takhle mluvila. Myslela jsem si, že byste se domníval, že lže.

Předpokládám, že to byla taky hloupost.“

Odmlčela se. „Jak jste věděl, že jsem ji nezabila?“

„Řekla jste mi to. Ukázala jste mi to. Kdybyste byla zabila Bianku Vossovou a zosnovala tenhle komplikovaný podfuk, jistě byste se také rozhodla, jak se zachováte v okamžiku krize.

Rozhodla byste se, že se budete tvářit překvapeně, šokovaně a možná trochu užasle. Ale tak to nebylo. Vás to omráčilo a uvrhlo do naprostého zmatku. Když vám pan Goodwin pověděl, co mu řekl pan Drew, vykřikla jste: ‚Řekl, že je mrtvá?‘ Pak jste vyslovila: ‚Ale jak?‘ a opakovala to. ‚Ale jak?‘ Kdybyste byla zabila Bianku Vossovou, musela byste být mistrovský dramatik, abyste napsala takovouhle roli, a geniální herečka, abyste ji takhle zahrála, a vy nejste ani jedno.“

Wolfe nad tím mávl rukou. „Ale to bylo jen pro mě. Ostatním, soudci a porotě, musím předložit něco lepšího a myslím, že to udělat můžu. Zbývá fakt, že Bianca Vossová byla zavražděna.

Jestli jste vy nevinná, vinen je někdo jiný. Někdo jiný se dozvěděl o dohodě, kterou jste uzavřela se Sarah Yareovou, buď od vás, nebo od ní, a pod nějakou záminkou ji přesvědčil, aby přidala dramatické vyvrcholení. Někdo jiný zabil Bianku Vossovou a pak si zajistil neprůstřelné alibi na kritickou dobu. Někdo jiný si opatřil požadované množství kyanidu, to nedá moc práce.

Někdo jiný, poté, co si zajistil alibi, šel do bytu Sarah Yareové a nasypal jí jed do sklenky s whisky. To bylo provedeno před druhou hodinou a tím by se to mělo zjednodušit. Skutečně, tím se to zjednodušilo. Krátce předtím, než jste sem přišli, dozvěděl jsem se od inspektora Cramera, že jste včera dorazila do podniku svého bratra pár minut po poledni. Protože odsud jste odešla ve tři čtvrtě na dvanáct, neměla jste čas jet nejdřív na Třináctou ulici a postarat se o Sarah Yareovou. A po zbytek odpoledne jste byla nepřetržitě pod dohledem policistů. Je to tak?“

„Ano,“

řekla Flora. „Když jsem odsud odešla, chtěla jsem tam jít a podívat se, co se stalo Sarah, ale bála jsem se. Nevěděla jsem…“

„Dobře, že jste tam nešla, madam… Také jsem se od pana Cramera dozvěděl, že vy, pane Gallante, vy, pane Drewe, a vy, slečno Princeová, jste byli též střeženi, celé hodiny, od chvíle, kdy policie dorazila. To se vztahuje na vás čtyři, a tak zbývá jen jeden.“

Upřel přimhouřené oči na Emmy Thornovou. „Zbýváte vy, slečno Thornová. Byla jste se třemi muži v kanceláři na Šestačtyřicáté ulici od jedenácti dvaceti do tři čtvrtě na dvanáct. Dorazila jste do podniku pana Gallanta a nalezla tam policii krátce před třetí hodinou. Možná jste schopna uspokojivě vysvětlit chybějící dobu. Chcete se o to pokusit?“

„Nemusím se o nic pokoušet.“

I ona měla přimhouřené oči a upírala je přímo na Wolfa. „Takže je to hra.“

„Ne taková, jaká by se vám líbila, obávám se. Ani mně se líbit nebude, jsem z ní teď venku. Odhalit, jak jste se dostala ke kyanidu, který jste potřebovala pro Sarah Yareovou, dokázat, že jste včera dopoledne, předtím, než jste odešla na svou obchodní schůzku, vstoupila do kanceláře Bianky Vossové, najít důkaz vaší návštěvy na Třinácté ulici po té schůzce, rozhodnout, za kterou z těch vražd budete postavena před soud, to vše už je na jiných. Archie!“

Vstal jsem, ale zarazil jsem se. Gallant, který se zvedl ze svého křesla a blížil se k ní, se nechystal se jí dotknout. Pěsti měl zaťaté, ale ne k úderu, přitiskl si je k hrudi.

Zastavil se před ní a poručil jí:

„Podívej se na mě, Emmy.“

Aby to mohla udělat, musela by pohnout hlavou, zaklonit ji a ona se ani nepohnula.

„Miloval jsem tě,“

řekl. „Zabila jsi Sarah?“

Její rty se pohnuly, ale žádný zvuk z nich nevyšel.

Jeho pěsti se rozevřely a prsty se rozprostřely po hrudníku.

„Takže ty jsi nás tehdy slyšela a věděla jsi, že si tě nemůžu vzít, protože jsem ženatý s Biankou, a tak jsi ji zabila. Tohle dokážu pochopit, protože jsem tě miloval. Ale to, že jsi zabila Sarah, to ne. Ne! A dokonce to ještě není to nejhorší! Dnes, když jsem tobě a ostatním řekl, co mi Flora pověděla, přijalas to, dovolilas, abychom uvěřili, že Bianku zabila Flora, přestože to popírala. Byla bys ji za to nechala trpět. Podívej se na mě.

Nechala bys mou sestru…“

Flora k němu přistoupila, zatahala ho za rukáv a vzrušeně drmolila:

„Miluješ ji, Aleku! Neubližuj jí teď! Ne…“

„Slečno Gallantová!“

Wolfův hlas zazněl jako prásknutí bičem. „Na soucit už je příliš pozdě. A pochybuji, že je to pro vás nějaké překvapení. Řekla jste slečně Thornové o své schůzce se mnou a o dohodě se Sarah Yareovou. Nebo ne? Odpovězte mi.“

„Já nemohu…“

Polkla.

Myslel jsem, že potřebuje pomoc. „Do toho, Dlouhé prsty,“

povzbudil jsem ji. „Chce to jen jediné slovíčko. Ano, nebo ne?“

„Ano,“

odpověděla mně, nikoliv Wolfovi. „Ano, řekla.“

„Kdy? V pondělí v noci?“

„Ano. Zavolala jsem jí.“

„Řekla jste to ještě někomu?“

„Ne.“

Stále svírala Gallantův rukáv. Vytrhl se jí, poodstoupil, založil si ruce a nadechl se, a Emmy Thornová se pohnula. Vstala z křesla, chvíli strnule stála a věnovala přitom Gallantovi přímý tvrdý pohled, pak potřásla hlavou, otočila se k němu zády a zamířila ke dveřím. Prosmýkla se kolem Flory, pak musela projít kolem Anity Princeové, která zaklonila hlavu, aby na ni pohlédla, a kolem Carla Drewa.

Nehnul jsem se z místa, říkal jsem si, že mě nebude zapotřebí.

Dohoda zněla, že se do toho Cramer nebude plést, dokud nebude vyzván, ale okolnosti dohody mění. Když došla do haly a otočila se ke vstupním dveřím, ozvaly se těžké kroky a mužská ruka sevřela její paži, ruka, která měla se svíráním paží spoustu zkušeností.

„Jen v klidu, slečno Thornová,“

řekl Cramer. „Budeme si muset promluvit.“

„Grand Dieu!“

zasténal Gallant a zakryl si dlaněmi tvář.