Rex Stout, Zmije hraje golf.

KAPITOLA 1.

Nebyl tu žádný důvod, proč bych neměl být toho dne poslán pro pivo, protože případ Fairmontské národní banky jsme dotáhli před týdnem, a tak až na pár pochůzek nebylo do čeho píchnout a Wolfe se nikdy nerozpakoval vyhnat mě třeba až do Murrayovy ulice pro plechovku krému na boty, kdyby ji náhodou potřeboval. Ale pro pivo byl poslán Fritz. Hned po obědě ho z kuchyně ještě před mytím nádobí povolal zvonek a poté, co obdržel příkazy, odešel ven a vzal si roadstera, který vždycky parkuje před domem. Za hodinu se vrátil s vrchovatě naloženým kufrem auta, kde byly vyrovnány košíky plné lahví. Wolfe byl v kanceláři, jak jí doma říkal on a já, zatímco Fritz mluvil zásadně o knihovně, a já jsem seděl v předpokoji nad knihou o střelných zraněních, ze které jsem nebyl vůbec moudrý, a když jsem se podíval oknem ven, uviděl jsem Fritze, jak zastavuje u obrubníku. To byl dobrý důvod, abych si protáhl nohy, a tak jsem vyšel ven a pomohl mu vyložit a dopravit košíky do kuchyně, kde jsme zrovna začali vyrovnávat láhve do kredence, když se ozval zvonek. Šel jsem s Fritzem do kanceláře.

Wolfe nadzvedl hlavu. Zmiňuju se o tom proto, že jeho hlava je tak velká, že nadzvednout ji musí být asi pořádná dřina.

„Kde je pivo?“

„V kuchyni, pane. Spodní police vpravo, souhlasíte?“

„Chci je mít tady. Je studené? A otvírák s dvěma sklenicemi.“

„Ano, pane. Většinou studené.“

Zakřenil jsem se a usedl do křesla. Přemýšlel jsem, co asi Wolfe dělá s malými papírovými kolečky, která vystříhal a šoupal je do rozmanitých pozic na psací podložce. Fritz začal přinášet pivo, po šesti na podnose. Po třetí cestě jsem se znovu zakřenil, protože jsem si všiml Wolfova pohledu na ten šik lahví na stole a na Fritze, který právě odcházel. Po dalších dvou tácech Wolfe ten pochod zarazil.

„Fritzi, informoval byste mě, kdy to skončí?“

„Velmi brzy, pane. Je jich tam ještě devatenáct. Čtyřicet devět celkem.“

„Nesmysl. Promiňte, Fritzi, ale tohle je zjevně nesmysl.“

„Ano, pane. Řekl jste jedno od každého druhu, který je k mání. Byl jsem nejméně v tuctu obchodů.“

„V pořádku. Přineste to. Žádná nesmí přijít o svou příležitost, Fritzi, to by nebylo spravedlivé. A ještě nějaké slané tyčinky.“

Wolfe mě vyzval, abych si k jeho stolu přitáhl křeslo a posadil se. Začal otvírat láhve a přitom mi vysvětlil, že najde-li nějaký druh legálního piva, které by se dalo pít, skoncuje s pašovaným pivem, jež celá léta nakupuje v barelech a chová v chladničce v přízemí. Rozhodl se také, že dvanáct kousků denně není třeba, protože to zabírá moc času, a že se omezí na deset. Ušklíbl jsem se, protože jsem tomu nevěřil, a znovu jsem se zakřenil při pomyšlení, jak si Fritz ušoupe nohy, aby se pokoj neucpal prázdnými láhvemi. Řekl jsem mu něco, co už ode mne slyšel víckrát, že totiž pivo zpomaluje myšlení, a že nikdy nepochopím, jak on, do nějž pivo teče jako potok, dokáže, aby mu mozek pracoval tak rychle a dobře jako nikomu jinému. Odpověděl mi, jako už víckrát, že to není jeho mozek, který pracuje, nýbrž jeho nižší nervová centra; a když jsem mu otvíral pátou láhev, aby ji vyzkoušel, řekl, ostatně nikoli poprvé –, že mě nehodlá urážet oceněním mého pochlebování, protože je-li upřímné, jsem blázen, a jeli vypočítavé, pak jsem padouch.

Pomlaskal si při pátém druhu, podržel sklenici a podíval se skrze tu jantarovou žluť proti světlu. „To je příjemné překvapení, Archie. Nevěřil bych tomu. Je to ovšem výhoda toho, že je člověk pesimista; tomu se přiházejí pouze příjemná překvapení, kdežto optimistovi zas výhradně nepříjemná. Dosud žádné splašky. Jak vidíte, Fritz na nálepky poznamenal ceny a já jsem začal u levných. Ne, tady, vemte si to další.“

V tom okamžiku jsem zaslechl slabé bzučení z kuchyně, což znamenalo domovní dveře. A tohle bzučení celou věc odstartovalo, i když to v tuhle chvíli na nic zajímavého nevypadalo, jen Durkin přišel požádat o laskavost.

Durkin byl prima chlápek. Když uvážím, jak byl natvrdlý, překvapovalo mne, že dokáže stopovat. Vím, že bullteriéři jsou také prostoduší, ale dobré stopování znamená mnohem víc než zavěsit se a Fred Durkin je dobrý. Jednou jsem se ho ptal, jak to dělá a on mi odpověděl: „Prostě se ho zeptám, kam má namířeno, a když ho ztratím, vím, kam jít.“

Snad to myslel jako vtip, ale nevím, jistý si nejsem. Když jdou obchody tak, že Wolfe musí krátit výdaje, jako ostatně každý od bankéře po posledního pobudu, Saul Panzer a já dostáváme naše týdenní obálky zredukované, ale Durkin nedostává vůbec nic. Wolfe si ho najímá jen když ho potřebuje a platí mu denně, takže ho vídávám přicházet a odcházet a vím, že mívá těžký život. Obchody jdou pomalu a já jsem ho neviděl už víc než měsíc, když najednou zazvonil a Fritz ho přivedl do kanceláře.

Wolfe vzhlédl a kývl. „Hleďme, Fred! Dlužím vám něco?“

Durkin přistoupil ke stolu s kloboukem v ruce a potřásl hlavou. „Dobrý den, pane Wolfe. Přál bych si moc, abyste dlužil. Kdyby mi tady někdo něco dlužil, jen tak by se mě nezbavil.“

„Posaďte se. Dáte si pivo?“

„Ne, děkuju.“

Fred zůstal stát. „Přišel jsem požádat o laskavost.“

Wolfe znovu vzhlédl a jeho tlusté rty se trochu vyšpulily a zase se stáhly. Byl to jen takový drobný pohyb, který několikrát zopakoval. Hrozně rád se dívám, když to dělá! Dnes mě to ale doopravdy vzalo. Vůbec nezáleží na tom, jestli jde o nějakou maličkost, jako v Durkinově případě, nebo jestli je na stopě něčeho velkého či nebezpečného. Chápal jsem, co se děje; něco se mu mihlo hlavou, šlo o záblesk, intuici v jediném okamžiku a tomu nikdo nemohl porozumět, ani kdyby se Wolfe sebevíc snažil to vysvětlit, což ostatně nedělal. Jen jednou byl natolik trpělivý, že se o to pokusil a mně se tehdy dokonce zdálo, že to dává smysl. Pak jsem si ale řekl, že to bylo jen proto, že jsme měli důkaz a proto jsem byl ochoten jeho vysvětlení přijmout. Kdysi jsem Saulu Panzerovi řekl, že jsem si připadal, jako kdybychom se společně ocitli v nějakém temném pokoji, v němž nikdo z nás nikdy nebyl, a on popisuje všechno, co v něm je. Když se pak rozsvítí, vidím, že jeho popis je přesný.

Wolfe řekl Durkinovi:

„Vy víte, jak mi záleží na finanční stránce. Ale protože jste si nepřišel půjčit peníze, jsem vám k službám. O co jde?“

Durkin se zamračil. Wolfe ho vždycky rozhází. „Nikdo si nepotřebuje půjčit víc než já. Jak víte, že mi o to nejde?“

„Na tom nesejde. Archie to vysvětlí. Takové potíže zas nemáte a nepřivedl byste s sebou ženu. O co jde?“

Předklonil jsem se a skočil jim do řeči:

„K čertu, je sám! Uši mám v každém případě dobré!“

Wolfovým obrovitým tělem proběhlo jemné zachvění, nepostřehnutelné pro oči, nejsou-li zrovna moje. „Samozřejmě, Archie, znamenité uši. Nemohl jste ji slyšet, ta dáma nevydala žádný slyšitelný zvuk. Ani Fritz na ni nemluvil, ale když vítal Freda, zazněla v jeho hlase rytířskost, kterou si šetří pro jemnější pleť. Kdybych u Fritze zaslechl podobný tón a jednalo se o muže, poslal bych ho okamžitě k psychoanalytikovi.“

Durkin řekl:

„Je to přítelkyně mé ženy. Její nejlepší přítelkyně; víte, moje žena je Italka. Možná to nevíte, ale je. Zkrátka, ta její přítelkyně má potíže, nebo si to aspoň myslí. Vypadá to na malér. Maria doráží na Fanny, Fanny na mne, a to všechno proto, že jsem Fanny jednou řekl, jaký jste ďábel, a že dokážete odhalit všechno na světě. Hloupá věc, že to tak musím říct, pane Wolfe, ale vy víte, co chlap někdy napovídá.“

Wolfe jen řekl:

„Přiveďte ji.“

Durkin vyšel do haly a hned se vrátil zpět, krok za tou ženou. Byla malá, ale nijak hubená, měla černé vlasy a oči, typická Italka, třebaže ne ten typ se šátkem. Byla spíš středního věku a v růžových bavlněných šatech s černým kabátkem z umělého hedvábí vypadala úhledně. Povysunul jsem křeslo a ona se posadila naproti Wolfovi.

Durkin řekl:

„Maria Maffeiová, pane Wolfe.“

Usmála se na Freda, ukázala drobné bílé zuby a oznámila Wolfovi s naprosto jinou výslovností:

„Maria Maffeiová.“

Wolfe pravil:

„Nikoli paní Maffeiová?“

Potřásla hlavou:

„Ne, pane, nejsem vdaná.“

„Máte nějaké potíže?“

„Ano, pane. Pan Durkin si myslel, že byste mohl –“

„Řekněte nám o tom.“

„Ano, pane. Jde o mého bratra Carla. Zmizel.“

„Zmizel kam?“

„Nevím, pane. A proto se bojím. Odešel před dvěma dny.“

„Kam, ne, ne. Chci jen fakta, pouhá fakta.“

Wolfe se obrátil na mne. „Pusťte se do toho, Archie.“

Zatímco říkal svá

„ne, ne“, připravil jsem si poznámkový blok.

Z takové činnosti za Wolfovy přítomnosti jsem měl větší požitek než z čehokoli jiného, protože jsem moc dobře věděl, že jsem v ní dobrý. Jenže to nebyla tak velká práce; ta žena věděla, čemu věnovat pozornost právě tak jako já. Vypověděla svůj příběh rychle a bez oklik. Pracovala jako hospodyně v nóbl bytě v Park avenue, kde také bydlela. Její bratr Carlo, starší o dva roky, bydlel v penziónu na Sullivanově ulici. Byl, jak řekla, prvotřídní kovotepec a celé roky vydělával slušné peníze klenotnickou prací pro Rathbuna & Crosse, ale protože trochu pil a čas od času se nedostavil do práce, byl jedním z prvních, kdo musel jít, když přišla krize. Nějaký čas se dostával k příležitostné práci, pak vyčerpal své úspory a minulou zimu a jaro ho živila jen sestra. Někdy v polovině dubna, už úplně podlomený, se rozhodl, že se vrátí do Itálie a Maria mu slíbila, že ho na cestu vybaví; dala mu peníze na lodní lístek. Jenže o týden později jí najednou ohlásil, že plavba je odložena; neřekl jí proč, ale prohlásil, že už nebude další peníze potřebovat a že jí brzy bude moci vrátit všechno, co mu půjčila, a že zřejmě zůstane. Nikdy nebyl moc sdílný, ale ohledně této změny plánu byl až zatvrzele tajuplný. A teď zmizel. V sobotu jí telefonoval, že se s ní sejde v pondělí večer, kdy ona má volno, v italské restauraci na Prince street, kde spolu často večeřívali, a vesele dodal, že bude mít dost peněz, aby jí všechno vrátil a ještě jí na oplátku půjčil, bude-li potřebovat. V pondělí večer na něj čekala až do deseti hodin, pak se sebrala a šla do jeho penziónu, kde se dozvěděla, že bratr odešel krátce po sedmé a ještě se nevrátil. „Předevčírem,“

poznamenal jsem.

Durkin, který, jak jsem viděl, měl svůj blok taky otevřený, pokýval hlavou. „V pondělí, čtvrtého června.“

Wolfe zakroutil hlavou. Seděl tiše a nezúčastněně jako nějaká hora, bradu na prsou, a aniž se jinak pohnul, jen lehce zakroutil hlavou a zamručel: „Durkine. Dnes je středa, sedmého června.“

„No vždyť,“

vzhlédl Durkin. „Souhlasí, pane Wolfe.“

Wolfe zamířil prstem na Marii:

„Bylo to pondělí?“

„Ano, pane. Samozřejmě. Je to můj volný večer.“

„To byste měl vědět, Durkine, přečíslujte si svůj diář nebo ho raději rovnou zahoďte. Jste o plných dvanáct měsíců napřed, čtvrtého června bude v pondělí příštího ro ku.“

Obrátil se k ženě. „Marie Maffeiová, je mi líto, že vám musím dát takovou radu. Obraťte se na policii!“

„To jsem udělala, pane.“

V jejích očích se mihl záblesk rozmrzelosti. „Řekli mi, že odjel s mými penězi do Itálie.“

„Možná, že ano.“

„To ne, pane Wolfe. Zadržte, vždyť přece znám svého bratra.“

„Řekla vám policie, jakou lodí váš bratr odcestoval?“

„Jak by mohli? Žádnou lodí neodjel. Nezkoumali to, ani to nevzali v úvahu. Jenom řekli, že odjel do Itálie.“

„Chápu, že je to napadlo. Dobře. Je mi líto, ale nemohu vám pomoci. Mohu jen hádat. Loupežná vražda? Kde je ale jeho tělo? Musíte se poradit s policií. Dřív nebo později ho někdo najde a vaše hádanka bude vyřešena.“

Maria Maffeiová potřásla hlavou. „Tomu nevěřím, pane Wolfe. Tomu prostě nevěřím. A navíc ten telefon.“

Zapojil jsem se:

„O žádném telefonu jste se nezmínila.“

Usmála se na mě svými bělostnými zuby. „Měla jsem. Někdo mu do penziónu chvíli před sedmou telefonoval. Telefon je tam v hale pod schody a jedna dívka ho slyšela mluvit. Byl rozčilený a dohodl se s někým, že se s ním setká v půl osmé.“

Otočila se k Wolfovi. „Vy mi můžete pomoci, pane. Vy mi můžete pomoci nalézt Carla. Naučila jsem se vypadat chladnokrevně, už jsem mezi Američany dlouho, ale jsem Italka a svého bratra musím nalézt; musím najít toho, kdo mu ublížil!“

Wolfe jen zakroutil hlavou. Nevšímala si toho.

„Musíte, pane. Pan Durkin říká, že jste hodně na peníze. Dávám si pořád něco stranou a můžu zaplatit všechny výdaje a možná i trochu navíc. A pak, vy jste přítel pana Durkina a já jsem přítelkyně paní Durkinové, tedy Fanny.“

Wolfe poznamenal:

„Nejsem ničí přítel. Kolik můžete zaplatit?“

Zamyslela se.

„Kolik máte?“

„Mám, no, mám víc než tisíc dolarů.“

„Kolik z nich chcete použít?“

„Zaplatila bych, všechno, co mám. Jestli najdete mého bratra živého, zaplatím všechno. Jestliže ho najdete mrtvého, ukážete mi ho a taky toho, kdo mu to udělal, zaplatím pořád hodně. Nejdřív zaplatím pohřeb.“

Wolfova víčka zvolna klesla a zase se pomalu otevřela. To znamená, jak dobře vím, souhlas. Často jsem se na tohle znamení těšil, ale často nadarmo, když jsem mu podával zprávu o nějakém případu. Řekl: „Jste praktická žena, Marie Maffeiová. A navíc patrně čestná žena. Máte pravdu, mé schopnosti vám mohou pomoci, neposkytla jste mi však žádný podnět, který by je probudil, a těžko říct, zda takový podnět během pátrání po vašem bratrovi získám. V každém případě, nejdřív je na řadě rutina a výdaje na ni budou malé.“

Otočil se na mne.

„Archie, zajdete do penziónu Carla Maffeiho; jeho sestra vás doprovodí, abyste měl zmocnění. Promluvíte s dívkou, která slyšela ten telefonní hovor, promluvíte s ostatními, prohlédnete jeho pokoj a přijdete-li na něco, zavolejte sem kdykoli po páté pro Saula Panzera. Zpátky přineste cokoli, co vám bude připadat nevýznamné.“

Pomyslel jsem si, že bylo zbytečné dopřát si před cizincem takový šťouchanec, ale už dávno jsem se naučil nebrat si jeho žerty příliš k srdci. Maria Maffeiová se zvedla a poděkovala mu.

Durkin pokročil:

„Pokud jde o to, že jste hodně na peníze, pane Wolfe, vy víte, co chlap někdy napovídá –“

Zachránil jsem ho:

„Pojď, Frede, vezmeme si roadstera, cestou tě můžu vyložit.“

KAPITOLA 2.

Když jsem velkého nablýskaného černého roadstera zaparkoval na Sullivanově ulici před číslem domu, které udala Maria Maffeiová, měl jsem pocit, že už ho nikdy znovu neuvidím, protože ulice byla vystlána odpadky a plná zdivočelých italských dětí, řvoucích a poletujících kolem jako černoocí ďáblové. Ale už jsem se s roadsterem dostal do horších končin, jako například té noci, kdy jsem honil mladého Gravese, který seděl za volantem svého pierce a s pytlíkem smaragdů se řítil z New Milfordu přes celý Pikeský okres, nahoru a dolů přes kopce, hlubokým blátem a v nejhorším lijáku, jaký jsem kdy zažil. Wolfe nařídil, že po sebemenším šrámu musí roadster vypadat jako nový, ale musím říct, že mně se to taky líbilo.

Byl to jen jeden z mnoha penziónů. Z nějakých důvodů vypadají všechny stejně, ať už jde o nějakou tu snobskou záležitost kolem Padesáté, o poctivé cihlové západně od Centrálního parku, plné počestných, uměnímilovných slečen, anebo o italské zapadáky jako byl právě ten v Sullivanově ulici. Samosebou, jsou rozdíly v detailech jako je česnekový pach. Marie Maffeiová mě nejdřív zavedla k domácí, milé tlusté ženské s vlhkýma rukama, vtlačeným nosem a s prsteny na rukou, a potom nahoru do bratrova pokoje. Byl to pěkně velký pokoj v třetím patře s dvěma okny. Běhoun byl prošlapaný a nábytek starý a omlácený, ale byl to přece jen čistý a opravdu vůbec ne špatný pokoj, až na rámus těch syčáků dole, který se ozval, jakmile jsem otevřel okno, abych se přesvědčil, že roadster ještě přežívá. V rohu stály dvě velké cestovní tašky, jedna stará a omšelá, druhá také stará, ale pořád ještě bytelná. Zavřené nebyly. Ta opotřebovaná byla prázdná; druhá obsahovala množství nejrůznějšího náčiní rozmanitého tvaru a velikostí, některé s visačkou ze zastavárny, a pár dřevěných a kovových kousků a jiného harampádí. Ve skříni visel starý oblek, byly tam dvoje montérky, jeden kabát, dva páry bot a plstěný klobouk. V zásuvkách sekretáře, který stál mezi okny, byla kolekce, ne zrovna skromná na muže, kterého už rok živí jeho sestra, košilí, kravat, kapesníků, ponožek a kopa zbytečností, jako jsou tkaničky do bot, tužky, fotky a prázdné plechovky od tabáku. V hořejším šuplíku byl svazek sedmnácti dopisů v obálkách s italskými známkami, svázaných gumičkou. Dále se tam povalovaly stvrzenky a zaplacené účty, poznámkový blok, pár výstřižků z novin a časopisů a obojek na psa. Na sekretáři spolu s hřebenem, kartáčem a podobnými potřebami, jak by řekl Wolfe, se válelo půl tuctu knih, samých italských, až na jednu, která byla plná fotografií a kreseb, dále stoh časopisů a tři ročníky měsíčníku s názvem Kovořemesla. V rohu u pravého okna stál obyčejný dřevěný stůl s poškrábanou a pořezanou vrchní deskou, na níž byl malý svěrák, brusný kotouč, bruska a pár kusů nářadí podobného tomu, které bylo v cestovní tašce. Podíval jsem se právě na brusný kotouč, abych odhadl, kdy mohl být použit naposledy, když vešla Maria Maffeiová s tou dívkou. „To je Anna Fioreová,“

řekla.

Přistoupil jsem k ní a podali jsme si ruce. Bylo to takové mládě kolem dvacítky s pletí jako odpočaté těsto. Vypadala, jako by ji v kolíbce někdo vyděsil a ona se ještě nevzpamatovala. Pověděl jsem jí své jméno a řekl jsem, že od slečny Maffeiové vím, že vyslechla telefonický rozhovor pana Maffeiho předtím, než v pondělí večer odešel. Přikývla.

Obrátil jsem se k druhé ženě. „Předpokládám, že se budete chtít vrátit do města, slečno Maffeiová. Anna a já teď budeme pokračovat.“

Potřásla hlavou. „Bude stačit, když se vrátím na večeři.“

Vjela do mě menší nevrlost. Souhlasil jsem s Durkinem, že půjde o malér, od kterého se nedalo nic čekat. A tak jsem řekl Marii Maffeiové, že se bez ní obejdu, a že udělá nejlíp, když se odbatolí, protože pan Wolfe jí určitě vzkáže, bude-li mít co. Usmála se na dívku, mně ukázala zuby a opustila nás.

Vytáhl jsem dvě židle, dívku jsem posadil proti sobě a připravil si zápisník.

„Nemusíte se ničeho bát,“

řekl jsem jí. „Nejhorší, co se vám může přihodit, je, že pomůžete slečně Maffeiové a jejímu bratrovi a ona by vám mohla za to dát nějaké peníze. Máte slečnu Maffeiovou ráda?“

Zdála se udivena, jako by ji překvapilo, že si někdo může dělat starosti o to, zda někoho má, či nemá ráda, ale její odpověď byla pohotová. „Ano, mám ji ráda. Je hodná.“

„Máte ráda pana Maffeiho?“

„Ano, samozřejmě, každý ho má rád. Ale jen když nepije, protože pak by se ho děvčata měla stranit.“

„Jak se stalo, že jste to pondělí večer slyšela ten telefon? Čekala jste ho?“

„Jak bych ho mohla čekat?“

„To nevím. Zvedla jste ho?“

„Ne, pane. Zvedla ho paní Ricciová. Řekla mi, abych zavolala pana Maffeiho, a tak jsem zavolala nahoru. Pak jsem sklízela v jídelně a protože byly otevřené dveře, slyšela jsem, jak mluví.“

„Slyšela jste, co říkal?“

„Ovšem.“

Zatvářila se trochu opovržlivě. „Vždycky slyšíme všechno, když někdo telefonuje. Paní Ricciová ho slyšela také, slyšela to samé, co já.“

„Co říkal?“

„Nejdřív řekl ‚haló‘. Pak řekl ‚ano, Carlo Maffei, co chcete?‘ Pak řekl ‚to je moje věc, řeknu vám to, až se uvidíme‘. Potom řekl ‚proč ne v mém pokoji?‘ Pak řekl ‚ne, nebojím se, nejsem z těch, co se bojí‘. Paní Ricciová říká, že on řekl ‚já to nejsem, kdo se bojí‘, ale nepamatuje se přesně. Pak řekl jasně, potřebuju peníze a o moc víc‘. Pak řekl ‚přesně v sedm třicet na rohu‘. Pak řekl ‚do toho vám nic není, o co se starám‘. Pak řekl ‚dobře, sedm třicet, to auto znám‘.“

Zarazila se. Řekl jsem:

„S kým mluvil?“

Samozřejmě, že jsem čekal, že odpověď bude, že neví, protože Maria Maffeiová to nevěděla, ale ona řekla:

„S tím člověkem, který ho volal už předtím.“

„Předtím? Kdy?“

„Už několikrát. V květnu. Jednoho dne i dvakrát. Paní Ricciová říká, že před pondělkem ho už volal celkem devětkrát.“

„Slyšela jste někdy jeho hlas?“

„Ne, pane. Vždycky to zvedá paní Ricciová.“

„Slyšela jste někdy jeho jméno?“

„Ne, pane. Paní Ricciová to chtěla vědět, ale on vždycky řekl ‚na tom nezáleží, řekněte mu, že ho volali‘.“

Začal jsem si myslet, že by v tom přece jen mohla být nějaká zábava a možná i nějaké ty peníze. Ne že by mě peníze zajímaly, to nechám na Wolfovi, ale o zábavu nechci přijít nikdy. V žádném případě by se na East River nemělo jednat ani o něco velkého, ani o nějaké fiasko. Rozhodl jsem se, že zjistím, co se z toho dá získat, a pustil jsem se do dívčiny. Slyšel jsem už mockrát, jak to Wolfe dělá, a i když většina jeho výsledků pocházela z toho druhu intuice, kterou nemám, přesto vím, že se v tom skrývá hodně trpělivosti a nahodilosti. A tak jsem se do toho vlomil. Pracoval jsem na tom dvě hodiny a sebral jsem množství faktů, ale nic mi to neříkalo. Už jsem si myslel, že se rozjedu, to když jsem se dozvěděl, že Carlo Maffei se stýkal se dvěma ženami a ukazoval se s nimi při různých příležitostech na veřejnosti, přičemž jedna z nich byla vdaná. Pak se ale ukázalo, že to nemá souvislost s tím telefonickým rozhovorem a nechal jsem to plavat. Maffei řekl, že jede do Itálie, ale neudal žádné podrobnosti. Své obchody si pečlivě nechával pro sebe. Nikdy mu nikdo netelefonoval, až na jeho sestru a kamaráda ze starých dob prosperity, s nímž zašel občas na večeři. Pumpoval jsem to z ní celé dvě hodiny a neobjevil jsem nic, čeho by se dalo chytit. Přesto mi něco z toho telefonického hovoru bránilo v tom, abych řekl, že to byl nudný den, a narazil si klobouk. Nakonec jsem řekl: „Počkejte chvilku, Anno, skočím za paní Ricciovou.“

Paní domácí potvrdila dívčinu verzi rozhovoru a řekla, že nemá tušení, kdo byl ten volající, ačkoli se to několikrát snažila zjistit. Položil jsem jí několik dalších otázek a pak jsem ji požádal, jestli bych si mohl odvést Annu. Řekla, že ne, nemůže být sama při podávání večeře, a tak jsem vytáhl dolarovku a ona se přeptala, kdy může čekat děvče zpátky, přičemž podotkla, že to nesmí být po deváté hodině.

Když si vzala můj dolar, řekl jsem jí:

„Nemůžu vám nic slíbit, paní Ricciová, když můj šéf začne s otázkami, den ani noc nic neznamená. Vrátí se ale v pořádku a co nejrychleji to půjde.“

Vrátil jsem se nahoru, vzal jsem Annu a pár věcí ze zásuvky sekretáře a když jsme vyrazili na ulici, zmocnilo se mě uspokojení, že roadster nepřišel ani o blatník ani o rezervní kolo.

Pomaloučku jsme se loudali městem; nechtěl jsem do Pětatřicáté ulice dorazit moc brzo, protože se Wolfe mezi čtvrtou a šestou zdržuje nahoře ve skleníku, a pokud to není nutné, je zbytečné ho v těch dvou hodinách vyrušovat. Roadster Annu ohromil; nohy přitiskla k sedadlu a ruce složila nehybně do klína. Pobavilo mě to a tak jsem jí konejšivě řekl, že bych jí mohl dát dolar, kdyby mému šéfovi pověděla cokoli, co by mu pomohlo. Pár minut po šesté jsem zastavil necelý blok od řeky před starým cihlovým domem, v němž Wolfe bydlí už dvacet let a spolu s ním třetinu té doby i já.

Anna se domů v devět hodin nedostala. Bylo po jedenácté, když mě Wolfe poslal do redakce Times pro noviny, a bylo už dobře po půlnoci, když jsme se konečně vrátili do penziónu. Mezitím už paní Ricciová třikrát telefonovala, a když jsme se s Annou chvíli před jednou dostali do Sullivanovy ulice, čekala domácí před domem a možná, že s nožem po ruce. Neřekla však ani slovo, jen se po mně podívala. Dal jsem Anně její dolar, protože nám přece jen pomohla.

Informoval jsem Wolfa nahoře ve skleníku, ve slunečném pokoji, zatímco Annu jsem nechal dole v kanceláři. Seděl ve velkém křesle, vzadu na krku ho šimrala červená a světlehnědá orchidej široká skoro dvacet centimetrů, a vypadal bez zájmu. Bez zájmu také skutečně byl. Sotva se podíval na noviny a věci, které jsem přinesl z Maffeiho pokoje. Připustil, že telefonický rozhovor měl v sobě příslib nějaké možnosti, neměl však za to, že by se tím měl zabývat. Snažil jsem se ho přesvědčit, že když už máme dole tu dívku, mohl by snad přece jen zkusit, jestli s tím lze něco dělat, a zlomyslně jsem dodal: „A vůbec, stála mě dolar. Musel jsem ho dát domácí.“

„Byl to váš dolar, Archie.“

„Ne, pane, je to dolar výdajů. Už je zapsán v knize.“

Šel jsem s ním k výtahu. Kdyby byl musel chodit nahoru a dolů pěšky, myslím, že by nahoru za kytkami vůbec nevyšel.

Okamžitě vyrukoval na Annu. Bylo to nádherné. Ještě před pěti lety bych to neocenil. Bylo to skvělé, protože naprosto vyčerpávající. Kdyby v té dívce bylo sebemenší smítko znalosti, jakýkoli zapomenutý útržek reakce nebo citu, který by nám ukázal nějaký směr nebo náznak, pak by to nedokázal nepostřehnout. Vyptával se jí pět hodin. Ptal se jí na hlas Carla Maffeiho, na jeho zvyky, oblečení, jídlo, nálady, chování u stolu, na jeho vztahy k sestře, k paní Ricciové, k samotné Anně a ke všem, které Anna viděla v jeho společnosti. Ptal se jí na paní Ricciovou, na všechny obyvatele penziónu za poslední dva roky, na sousedy, na obchodníky dodávající do domu. Všechno to dělal s lehkostí a uvolněností, dávaje si pozor, aby ji neunavil, bylo to něco úplně jiného než tehdy, když jsem ho sledoval při případu Lona Gravese, kterého zlomil a přivedl téměř k šílenství za jediné odpoledne. Zdálo se mi, že z ní dostal jen jednu jedinou věc a to nebylo moc: jen jakési přiznání, že něco z Maffeiho pokoje toho středečního rána vzala. Šlo o kousky papíru z šuplíku jeho sekretáře, s lepidlem na rubu a s vytištěným názvem lodí LUCIA a FIORENZA. Samozřejmě, že to byly lodní zavazadlové štítky. Z novinových výstřižků jsem zjistil, že LUCIA vyplula 18. května a FIORENZA 3. června. Maffei se zjevně rozhodl pro cestu do Itálie nikoli jednou, nýbrž dvakrát a vždycky toho nechal. Anna si je vzala, jak řekla, proto, že byly pěkně barevné, a že si je chtěla přilepit na krabici, v níž má uloženy šaty. Během večeře, kterou jsme si společně dali v jídelně, Annu úplně vynechal a mluvil jen se mnou, převážně o pivu. Na kávu nás odvedl zpátky do kanceláře, kde se do toho znovu pustil. Převracel a rozšiřoval prostor, přeskakoval bez výběru z věci na věc, střídal nepodstatné s důležitým, věci, které spolu nesouvisely, že ten, kdo ho nezná a neví, jaký je to kouzelník, by si musel být jistý, že je to cvok. V jedenáct hodin jsem toho měl dost a zíval jsem. Nejraději bych to vzdal a zoufal jsem si z toho, že Wolfe neprojevoval ani ten nejmenší náznak netrpělivosti nebo znechucení. A pak na to zčista jasna udeřil. „Takže pak Maffei vám nikdy nedával dárky?“

„Ne, pane. Až na tu krabici křídy, o které jsem vám řekla. A pak noviny, jestliže tomu říkáte dárek.“

„Ano. Řekla jste, že vám vždycky dával své ranní Times.“

„Ano, pane. Jednou mi řekl, že bere Times kvůli inzerátům. Kvůli inzerátům na zaměstnání, rozumíte.“

„Dal vám své pondělní noviny?“

„Vždycky mi je dával odpoledne. V pondělí odpoledne, pane.“

„Předpokládám, že to ráno tam nebylo nic zvláštního.“

„Nebylo, pane.“

Wolfe musel v jejích očích postřehnout nějaký slabý záblesk, nějaký nenápadný pohyb, který mi unikl. V každém případě trval na svém.

„Opravdu nic zvláštního?“

„Ne, pane. Až na to, ano, až na ten útržek.“

„Útržek?“

„Kousek byl odstřižený. Velký kus.“

„Vystřihoval si z novin často?“

„Ano, pane. Hlavně inzeráty. Možná, že jenom inzeráty. Používala jsem noviny, abych do nich balila odpadky a tak jsem musela dávat pozor na díry.“

„Ale tohle byl velký výstřižek?“

„Ano, pane.“

„Tedy nikoli inzerát. Nebyl to tedy inzerát, co si z pondělních novin vystřihl?“

„Ne, bylo to něco z první strany.“

„Ale? Viděla jste někdy, že by si byl něco vystřihl z první strany?“

„Ne, pane, tím jsem si jistá.“

„Nic než inzeráty?“

„No, nevím to určitě. Myslím si ale, že to byly hlavně inzeráty.“

Wolfe chvíli seděl, bradu na prsou. Pak se obrátil na mne.

„Archie, zajeďte na Čtyřicátou druhou ulici a přineste dvacet výtisků pondělních Times.“

Byl jsem rád, že mám něco, co mě probudí. Ne že by to bylo něco, kvůli čemu bych se měl vzrušovat, protože bylo vidět, že se Wolfe zaměřil na jedinou skulinku, která dávala naději na trochu světla. Nečekal jsem nic a nemyslel jsem si, že on snad ano. Ale byla pěkná červnová noc, chladná ale příjemná, a já jsem si aspoň do plic natáhl čerstvý vzduch při jízdě přes město k Broadwayi a dál na sever. Na Times Square jsem zahlédl známého poldu Marvea Doylea, který šlapal chodník směrem k Čtrnácté ulici. Nechal mě zaparkovat na Broadwayi a doběhnout si přes ulici do redakce Times. Z chodníků se do ulice vylily davy lidí z divadel a kin a váhaly, zda mají utratit dva dolary v nějakém lokále nebo dva nikláky u Nedicka.

Vrátil jsem se do kanceláře ve chvíli, kdy Wolfe nechal dívku odpočinout. Fritz přinesl nějaké pivo, ona ho usrkávala jako by to byl horký čaj a na horním rtu jí zaschl proužek pěny. On už měl v sobě tři láhve, ačkoli jsem nemohl být pryč déle než dvacet minut. Když jsem vstoupil, řekl: „Měl jsem vám říci, že chci městské vydání.“

„Jasně, taky ho mám.“

„Dobrá.“

Obrátil se na dívku. „Kdyby vám to nevadilo, slečno Fioreová, bylo by dobré, kdybyste si raději nevšímala našich příprav. Otočte jí křeslo, Archie, tamhle, a stolek pro její pivo. A teď noviny. Ne, nevytrhávat, nechte je tak, jak jsou, takhle jste je viděla poprvé. Vyndejte jen přílohu, slečně Fioreové se bude hodit, představte si všechny ty odpadky, které do ní zabalí. Tady.“

Na stůl před něj jsem rozložil noviny, on se k nim přisunul a nahrbil se nad nimi. Bylo to, jako bych se v ZOO díval na hrocha u žrádla. Vzal jsem zbytek novin, položil jsem je na židli a pak jsem se chopil první strany a pustil se do ní. Na první pohled to zcela určitě vypadalo beznadějně: v Pensylvánii stávkovali horníci, dva mládenci překonali Atlantik v devítimetrovém člunu, univerzitní profesor utrpěl srdeční záchvat při golfu, z brooklynského bytu vyhnali slzným plynem gangstera, v Alabamě lynčovali jednoho černocha a někdo někde v Evropě nalezl nějaký starý obraz. Mrknul jsem na Wolfa: vpíjel se do stránky. Jediná věc, která by snad mohla stát za pokus, byl ten obraz, který byl nalezen ve Švýcarsku a ukraden byl údajně v Itálii. Ale když Wolfe konečně vytáhl ze šuplíku nůžky, nevystřihl tuhle zprávu, ale tu o tom gangsterovi. Pak odložil noviny stranou a poručil si další. Podal jsem mu je, ale tentokrát jsem se pousmál, protože se hned vrhl na článek o tom obrazu. Když si řekl o třetí výtisk, byl jsem už zvědavý, a když jsem viděl, že vystřihuje příběh o univerzitním profesorovi, zadíval jsem se na něj. Všiml si toho. Aniž by ke mně vzhlédl, řekl: „Modlete se za tuto stranu, Archie. Jestliže je to ona, máme na vánoce Angroacum sesquipedale.“

Dokážu to hláskovat, protože vedu jeho účty týkající se orchidejí i všeho dalšího, ale už bych to nedokázal vyslovit, stejně jako jsem si nedovedl představit žádnou spojitost mezi univerzitním profesorem a Carlem Maffeim.

Wolfe řekl:

„Ukažte jí jedny.“

Poslední, které vystřihl, byly nahoře, jenomže já jsem vzal ty pod nimi, vystřižený článek o obraze ležel ve velkém rámečku v dolní čtvrtině pravé strany novin. Zvedl jsem noviny, ukázal je Anně a Wolfe řekl: „Podívejte se na to, slečno Fioreová. Byly ty pondělní noviny vystřiženy takto?“

Jen na ně pohlédla. „Ne, pane. Byl to velký kus tam nahoře, tady, ukážu vám to –“

Složil jsem noviny ještě dřív než by si je mohla vzít, hodil jsem je na stůl a vzal jiné. Ukázal jsem jí je. Tentokrát se na ně podívala pozorně a řekla: „Ano, pane.“

„Chcete říct, že to vypadalo takhle?“

„Ano, byly vystřižené právě takhle, pane.“

Wolfe byl chvilku zticha, slyšel jsem ho dýchat, a pak řekl:

„Otočte ji, Archie.“

Vzal jsem za opěradlo křesla a otočil jsem jím. Wolfe se na ni díval a pravil:

„Jak si můžete být jista, slečno Fioreová, že byly vystřiženy právě tímto způsobem?“

„Vím to, pane. Jsem si jistá.“

„Viděla jste ten ústřižek? V jeho pokoji, v koši nebo snad v jeho ruce?“

„Ne, nikdy jsem ho neviděla. Nemohlo to být v koši, protože tam žádný není.“

„Dobrá. Kdyby tak všechny důkazy byly tak dobré, jako tento. Můžete jít nyní domů, slečno Fioreová. Byla jste hodné děvče, hodné, trpělivé a shovívavé a na rozdíl od většiny lidí, jimž se vyhýbám tak, že zůstávám uvnitř svého domu, jste ochotna omezovat svůj jazyk na jeho vlastní funkce. Odpovíte mi však ještě na jednu otázku? Uděláte mi tu laskavost?“

Dívka byla úplně vyčerpaná, ale bylo v ní ještě dost života na to, aby se v jejích očích ukázal zmatek. Hleděla na něj. Wolfe řekl:

„Jediná otázka. Viděla jste vůbec někdy v pokoji Carla Maffeiho golfovou hůl?“

Jestli čekal na vyvrcholení, dostalo se mu ho, protože poprvé za ty dlouhé hodiny dívka úplně zmlkla. Bylo komické jak snadno se to stalo. Chvíli jen civěla, ale jakmile otázku pochopila, ztratila i ten zbytek barvy, kterou ještě měla, až úplně zbělela a její ústa se pootevřela. Vypadala absolutně prostoduše a začala se celá třást.

Wolfe zcela pokojně pokračoval:

„Kdy jste ji viděla?“

Najednou semkla rty a její ruce se v klíně sevřely v pěsti. „Ne, pane,“

zamumlala. „Ne, pane, nikdy jsem ji neviděla.“

Wolfe na ni pohlédl a řekl:

„V pořádku. Je to v naprostém pořádku, slečno Fioreová.“

Obrátil se ke mně:

„Odvezte ji domů, Archie.“

Nepokusila se vstát, a tak jsem k ní přišel a dotkl se jejího ramena. Položila ruce na opěradla křesla a vzepřela se na nohy. Určitě ji chytil, ona však nevypadala vyděšeně, jen utahaně. Sundal jsem její kabátek z opěradla a pomohl jí do něj. Vydala se ke dveřím, já jsem se otočil na Wolfa, abych mu něco řekl a nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Sám se zvedal z křesla, aby vstal! Skutečně. Jednou jsem ho zažil, jak si tohle trápení odpustil, když z tohoto pokoje odcházela dáma v ceně dvaceti miliónů amerických dolarů, která se provdala za anglického vévodu. Řekl jsem nicméně, co jsem právě chtěl: „Řekl jsem jí, že ode mne dostane dolar.“

„Pak to musíte udělat, obávám se.“

Trochu přidal na hlase, aby ho bylo slyšet u dveří:

„Dobrou noc, slečno Fioreová.“

Neodpověděla. Šel jsem za ní do haly a odvedl ji do roadsteru. Když jsme dojeli do Sullivanovy ulice, paní Ricciová čekala před domem a v očích měla výraz, který mě přiměl, abych se nezdržoval společenskými ohledy.

KAPITOLA 3.

Když jsem zaparkoval auto a vrátil se ty dva bloky zpět na Pětatřicátou ulici, byla už kancelář temná, a když jsem vystoupal do prvního poschodí, všiml jsem si pod dveřmi Wolfovy ložnice proužku světla. Vždycky mě zajímalo, jak se dostane z šatů, protože vím, že Fritz mu s tím nepomáhá. Fritz spal o patro výš, v pokoji, který je na druhém konci chodby vedoucí do skleníků. Můj pokoj je jako Wolfův ve druhém patře, je přiměřeně velký, má vlastní koupelnu a dvojici oken. Bydlím tu sedm let. Je to můj opravdový domov a vypadá to tak, že jím zůstane dalších sedm let nebo sedmadvacet, protože ta jediná slečna, do které jsem byl opravdu udělaný, si našla někoho lepšího. Takhle se stalo, že jsem se potkal s Wol fem, ale není na mně, abych to vyprávěl, aspoň teď ne. Jednu nebo dvě maličkosti bude jednou třeba vyjasnit. Ale tenhle pokoj je určitě můj domov. Postel je velká a dobrá, je tu stůl s množstvím zásuvek, tři prostorná a pohodlná křesla a opravdový koberec od stěny ke stěně, žádné ty koberečky, na kterých to klouže jako máslo na horkém koláči. Obrazy na zdech jsou moje vlastní a mám zato, že je to dobrý výběr: jeden zachycuje Mount Vernon, dům George Washingtona, další je barevný výjev se lví hlavou, pak mám krajinku se stromy, trávou a květinami a velkou zarámovanou fotografii matky a otce, kteří zemřeli, když jsem byl ještě malý kluk. Pak je tu ještě jeden barevný obrázek s názvem Zářijové jitro, znázorňující mladou ženu, která na sobě nemá nic, jen vlasy jí spadají přes tvář, ale ten je v koupelně. V pokoji není nic neobvyklého, je to zkrátka příjemný pokoj k bydlení, snad jen ten velký gong u zdi pod postelí, který není vidět. Je to zařízeno tak, že jakmile Wolfe zapne spínač, což dělá každou noc, gong se rozezní pokaždé, dostane-li se někdo na chodbě do vzdálenosti tří metrů od jeho dveří, nebo jeli rozbito některé z jeho oken. Gong je také napojen na všechny vchody do skleníků. Ne že by na tom nějak záleželo, ale Wolfe mi jednou řekl, že to není ze zbabělosti, ale jen proto, že intenzívně nesnáší, když se ho kdokoli dotýká a také proto, aby se vyhnul rychlým pohybům bez varování, čemuž při představě hmoty, kterou by měl uvést do pohybu, ochotně věřím. Z nějakých důvodů mě otázka, zda je Wolfe zbabělý, nikdy netrápila, ačkoli obyčejně, když mám důvod myslet si o někom, že je srab, tak ať ten dotyčný radši sedí u vedlejšího stolu.

Vzal jsem si jedny noviny nahoru a když jsem se svlékl a vzal si pyžamo a pantofle, uvelebil jsem se v křesle s cigaretami a popelníkem po ruce a třikrát po sobě jsem si přečetl ten článek o univerzitním profesorovi. Začínal těmito titulky: Peter Oliver Barstow zemřel na srdeční záchvat rektor hollandu skonal při golfu. Jeho přátelé ho zastihli, když naposledy vydechl.

Byl to velký článek: celý sloupec na titulní straně, pokračování uvnitř a dlouhý nekrolog s příspěvky řady prominentních osobností. Příběh samotný za moc nestál a ve skutečnosti v něm nebylo nic až na to, že zase někdo zemřel. Čtu noviny každý den, a tyhle byly dva dny staré a já si nevzpomínám, že bych si zprávy všiml. Profesor Barstow, osmapadesátiletý rektor Hollandovy Univerzity hrál v sobotu odpoledne golf ve společnosti svého syna Lawrence a dvou přátel, e, d. Kimballa a Manuela Kimballa, na hřišti Green Meadow Klubu u Pleasantvillu, padesát kilometrů na sever od New Yorku. Na odrazišti čtvrté jamky se náhle předklonil, upadl na tvář, chvíli sebou škubal a pak znehybněl. Brašna s jeho holemi se převrátila a udeřila ho do paže a když k němu dorazili ostatní, byl už mrtev. Mezi lidmi z klubovny a dalšími hráči byl lékař, starý Barstowův přítel, který s jeho synem odvezl zesnulého autem do Barstowova domu deset kilometrů odtud. Lékař konstatoval srdeční záchvat.

Ostatní byla už jen vata o Barstowově kariéře a úspěších, jeho fotky a to či ono a jak se jeho žena zhroutila, když ho přivezli domů, zatímco jeho syn a dcera se chovali statečně. Po třetím přečtení jsem zívnul a vzdal to. Jediná souvislost mezi Barstowovou smrtí a Carlem Maffeiem, jak jsem to viděl, byla v tom, že se Wolfe zeptal Anny Fioreové, zda někdy viděla golfovou hůl, a tak jsem odhodil noviny a potichu se oslovil: „Pane Goodwine, tak se mi zdá, že tenhle případ do šanonu s uzavřenými případy zařadit nemůžete.“

Pak jsem se napil vody a šel do postele.

Bylo téměř deset ráno, když jsem sešel dolů, protože já potřebuju, jak jen to jde, osm hodin spát. Wolfe se samozřejmě neobjeví dřív než v jedenáct. Vstává vždycky v osm, ať jde spát v kteroukoli hodinu, posnídá ve svém pokoji u novin a stráví dvě hodiny, od devíti do jedenácti, ve sklenících. Občas, při oblékání nebo ve vaně, slýchám starého Horstmanna, který ošetřuje květiny, jak na něj ječí. Ne snad, že by starý pán Wolfa neměl rád, jsem si jist, že tak to není. Nedivil bych se, kdyby měl obavy z Wolfovy váhy, která tím, že už dosáhla mezí rovnováhy, by mohla způsobit jeho převážení a rozdrcení orchidejí. Horstmann nemyslel na ty rostlinky méně než já na své pravé oko. Spal na malém prostoru vyhrazeném v jednom koutě a vůbec by mě nepřekvapovalo, kdyby v noci kvůli orchidejím nespal a nervózně je obcházel.

Když jsem v kuchyni skoncoval s mísou ledvinek, oplatky a několika sklenicemi mléka, absolutně odmítám, aby pro mne Fritz k snídani, u které jsem vždycky sám, prostíral stůl, vyšel jsem si na deset minut na čerstvý vzduch k přístavišti. Pak jsem se posadil ke stolu v rohu kanceláře u knihovny, ale před tím jsem ještě trochu setřel prach, otevřel sejf a naplnil Wolfovi plnicí pero. Jeho poštu jsem na stole nechal neotevřenou, takový je zvyk. Pro mne žádná nebyla. Vyplnil jsem pár šeků a uzavřel účty v knize výdajů. Nebylo toho moc, protože se toho moc nedělo. Pak jsem se pustil do záznamů o rostlinách, abych se ujistil, že Horstmann ve svých zápisech nezaostává. Byl jsem kdesi uprostřed, když jsem z kuchyně zaslechl zvonek a chvíli poté se ve dveřích objevil Fritz a oznámil, že si s panem Wol fem přeje mluvit nějaký O’Grady. Vzal jsem si jeho navštívenku, prohlédl si ji a zjistil, že je to pro mne nové jméno. Znal jsem řadu chlápků z oddělení vražd, ale tohohle O’Gradyho jsem nikdy neviděl. Řekl jsem Fritzovi, ať ho uvede.

O’Grady byl mladý a velice atletický, soudě podle jeho vzhledu a způsobu chůze. Měl podivný pohled, sebevědomý a divoký; z toho, jak si mě prohlížel, by se dalo soudit, že mám v kapse přímo Lindbergovo unesené dítě. Řekl: „Pan Nero Wolfe?“

Pokynul jsem k jednomu křeslu:

„Posaďte se.“

Pohlédl jsem na hodinky. „Pan Wolfe tu bude za devatenáct minut.“

Zamračil se. „Je to důležité. Nemohl byste ho zavolat? Poslal jsem navštívenku, jsem z oddělení vražd.“

„Ano, vím, to je v pořádku. Jen si sedněte. Kdybych ho zavolal, něčím by po mně hodil.“

Sedl si do křesla a já jsem se vrátil k záznamům o rostlinách. Jednou či dvakrát během čekání jsem si pomyslel, že bych se mohl pokusit z něj něco vytáhnout, jen tak, pro zábavu, ale pohled na jeho tvář mi stačil; byl příliš mladý a sebevědomý, než aby to stálo za pokus. Celých devatenáct minut seděl jako v kostele a neřekl ani slovo.

Jakmile Wolfe vstoupil do kanceláře, zvedl se z křesla. Wolfe mi popřál dobré jitro, požádal, abych otevřel další okno a zběžně mrknul na návštěvníka. Usadil se za stolem, všiml si navštívenky, kterou jsem tam položil, a pak svými hbitými prsty probral poštu. Odsunul ji stranou a obrátil se k chlápkovi.

„Pan O’Grady?“

O’Grady postoupil blíž. „Pan Nero Wolfe?“

Wolfe přikývl.

„Dobře. Pane Wolfe, potřebuji ty noviny a další věci, které jste si včera odnesl z pokoje Carla Maffeiho.“

„Ale ne!“

Wolfe povytáhl krk, aby ho lépe viděl. „Skutečně? Zajímavé, pane O’Grady. Posaďte se. Přistrčte mu křeslo, Archie.“

„Ne, děkuji, jsem ve službě. Jen si vezmu ty noviny a, věci.“

„Jaké věci?“

„Věci, které jste si vzal.“

„Vyjmenujte je.“

Polda vysunul bradu. „Nesnažte se o vtípky. Dělejte, pospíchám.“

Wolfe na něj namířil ukazováčkem. „Jen klid, pane O’Grady.“

Wolfův hlas byl jasný a hluboký, měl tón, který u něj není často slyšet; použil ho na mne jen jednou, když jsem ho viděl poprvé, a já jsem na něj nikdy nezapomněl; vyvolal ve mně tehdy pocit, že kdyby chtěl, mohl by mi uříznout hlavu, aniž by hnul rukou.

Pokračoval v něm i teď:

„Jen klid. Sedněte si. Myslím to doopravdy, skutečně, sedněte si.“

Podšoupnul jsem křeslo poldovi pod kolena a on se do něho pomalu posadil.

„Čeho se vám nyní dostane, bude bezplatná, leč cenná RADA,“

řekl Wolfe. „Jste mladý a může se vám hodit. Od chvíle, kdy jsem vešel do tohoto pokoje, dopouštěl jste se pouze samých chyb. Nejste zdvořilý, a to je urážlivé. Prohlašujete cosi, co je v rozporu s fakty, a to je hloupé. Směšujete domněky s fakty a to je neupřímné. Vysvětlil byste mi laskavě, o co vám jde? Mé motivy jsou zcela přátelské.“

O’Grady zamrkal. „Neobviňuji vás, že vaše motivy –“

„Dobře. Pochopitelně, že nemůžete vědět, jak hloupé je vyvozovat, že jsem navštívil pokoj Carla Maffeiho. Odporuje to totiž mým zvykům. Nemůžete si být vědom, že bych se k takovému podniku neodhodlal ani kdyby mi odměnou za něj měla být cattleya dowiana aurea. Určitě ne pro nějaké noviny a, jak říkáte, věci. Archiemu Goodwinovi,“

jeho prst zamířil na mne, „takové věci nevadí a tak tam šel. Co jste měl udělat, je toto. Za prvé jste mi měl odpovědět na pozdrav. Za druhé jste svou žádost měl přednést zdvořile, úplně a správně, pokud jde o fakta. A za třetí, ačkoli právě tohle je méně podstatné, jste mě měl podle zásad profesionální slušnosti stručně informovat o tom, že tělo Carla Maffeiho bylo nalezeno a identifikováno, a že ony noviny jsou nutné pro odhalení vraha. Souhlasíte se mnou, pane O’Grady, že tohle by bývalo bylo vhodnější?“

Polda na něj zíral:

„Jak k sakru –“

začal, pak se zarazil a pokračoval:

„Takže už je to v novinách. Neviděl jsem je, ale jeho jméno tam přece nemohlo být, když i já jsem se ho dozvěděl teprve před dvěma hodinami. Umíte pěkně hádat, pane Wolfe.“

„Děkuji. Ani já jsem to v novinách neviděl. Avšak protože zpráva Marie Maffeiové o zmizení jejího bratra v policii nevzbudila žádné ušlechtilé úsilí, zdá se mi pravděpodobné, že nic menšího než vražda ji nedonutilo k horečné činnosti, jež vyústila v odhalení, že pan Goodwin navštívil jeho pokoj a odnesl noviny. Nuže, byl byste tak laskav a sdělil mi, kde bylo tělo nalezeno?“

O’Grady se zvedl. „Večer si to můžete přečíst. Jste eso, pane Wolfe. A teď ty noviny!“

„Ovšem.“

Wolfe se nehýbal. „Ale nabídnu vám něco k úvaze.

Vše, o co vás žádám, jsou tři minuty vašeho času a informace, které budou k mání z veřejných pramenů během několika hodin. Co když, kdoví, dnes, zítra nebo za rok třeba ve spojitosti s tímto či jiným případem získám nějaký fakt, a ten poskytnu vám? Pro vás by to mohlo znamenat povýšení, slávu a zvýšení platu! Opakuji, děláte chybu, když nedbáte profesionální slušnosti. Nebylo to tělo náhodou nalezeno ve Westchesterském okrese?“

„Krucinál,“

prohlásil O’Grady. „Kdybych si vás už pořádně neprohlídl, a kdyby nebylo tak jasné, že byste potřeboval náklaďák k tomu, abyste se tam dostal, řekl bych, že jste to udělal sám. Dobře. Ano, Westchesterský okres. V houští, nějakých třicet metrů od polní cesty pět kilometrů za Scardale, včera v osm hodin večer. Tělo našli dva kluci, když vybírali ptačí hnízda.“

„Zastřelen?“

„Ubodán. Doktor říká, že nůž musel v těle nějakou dobu, hodinu i víc, zůstat, ale nebyl tam a nebyl nalezen. Kapsy měl prázdné. Štítek na jeho šatech ukazuje na obchod v Grand Street. Štítek spolu s bločkem prádelny mi byly předány dnes ráno v sedm hodin. V devět jsem už znal jeho jméno a od té doby jsem si už stihl prohlédnout jeho pokoj a mluvit s domácí a tím děvčetem.“

„Vynikající,“

řekl Wolfe. „Skutečně vynikající.“

Polda se zahloubal. „To děvče,“

řekl, „buď něco ví, nebo má hlavu tak dutou, že si nemůže pamatovat co měla k snídani. Měl jste ji tady. Co jste si myslel, když si nepamatovala vůbec nic z toho telefonu, a přitom domácí tvrdí, že musela slyšet každé slovo?“

Mrknul jsem na Wolfa, ale ten nehnul brvou. Jen řekl:

„Slečna Anna Fioreová není po mentální stránce dokonale vybavena, pane O’Grady. Shledal jste tedy v její paměti jisté mezery?“

„Mezery? Nepamatuje si ani Maffeiho křestní jméno!“

„Jistě. Škoda.“

Wolfe se rukama vzepřel o kraj svého stolu a odstrčil křeslo. Pochopil jsem, že míní vstát. „A nyní ty noviny. Dalšími věcmi jsou pouze prázdná plechovka od tabáku a čtyři fotografické snímky. Musím vás však požádat o laskavost. Dovolíte, aby vás pan Goodwin doprovodil z pokoje? Je to věc osobní idio-synkrazie. Chovám ostrý odpor k tomu, abych sejf otevíral v přítomnosti jiné osoby. Není to míněno jako urážka. Bylo by to stejné, ne-li ještě výraznější, kdybyste byl mým bankéřem.“

Žiju s Wol fem už dostatečně dlouho, abych ho obyčejně dokázal pochopit, ale tentokrát jsem se musel držet. Už jsem otevřel pusu, abych mu oznámil, že ty věci jsou v zásuvce jeho stolu, kam jsem je uložil minulé noci v jeho přítomnosti, ale jeho pohled mě zastavil. Poldík váhal, jenomže Wolfe ho uklidnil: „Tak pojďte pane O’Grady. Nebo spíš běžte. Není důvod k domněnce, že hledám příležitost k tomu, abych něco ukryl, protože kdyby ano, nic by mi v tom nemohlo zabránit. Podezíravost takového druhu je mezi profesionály zbytečná.“

Odvedl jsem poldu do předpokoje a zavřel jsem za sebou. Předpokládal jsem, že Wolfe bude kolem dveří sejfu dělat opičárny, abychom slyšeli hlomoz, a tak jsem pro případ, že by se tím nechtěl obtěžovat, navázal nicneříkající konverzaci, aby O’Gradyho uši měly zaměstnání. Brzy nás zavolal zpátky. Seděl u stolu s plechovkou od tabáku a obálkou, do níž jsem strčil noviny a fotky. Podal je našemu poldovi.

„Hodně štěstí, pane O’Grady. Ještě bych vás chtěl ujistit o jednom: moje slova berte tak, jak jsou míněna. Jestliže kdykoli narazíme na něco, o čem budeme přesvědčeni, že by vám to mohlo nějak pomoci, okamžitě vám to sdělíme.“

„Jsem vám zavázán. Doufám, že to myslíte doopravdy.“

„Ano, myslím. Jak jsem řekl.“

Polda odešel. Jakmile jsem uslyšel, že domovní dveře zaklaply, přešel jsem k oknu a přesvědčil se, že odchází. Pak jsem se obrátil, přistoupil k Wolfovu stolu, u něhož seděl, zakřenil jsem se na něj a řekl: „Jste zatracený mizera.“

Záhyby jeho tváří se poněkud vzdálily od koutků jeho úst. Když toho docílil, měl za to, že se usmívá. Zeptal jsem se:

„Co máte?“

Z kapsy vesty vytáhl kousek papíru, zhruba pět centimetrů širokého a přes centimetr dlouhého, a podal mi ho. Byl to jeden z těch výstřižků z horního šuplíku sekretáře v Maffeiho pokoji a bylo skoro neuvěřitelné, že o něm Wolfe vůbec věděl, když do věcí včera večer jen zběžně nakoukl. Dal si tu práci, aby O’Gradyho dostal z kanceláře jen proto, aby si papírek vzal.

KOVOTEPEC, odborník na jemné mechanismy, který se hodlá natrvalo vrátit do Evropy, může odpovědět na výnosnou nabídku. Times L467 Downtown.

Přečetl jsem si to dvakrát, ale neviděl jsem v tom nic víc, než když jsem to četl poprvé to odpoledne v Maffeiho pokoji.

„Dobře,“

řekl jsem, „chcete-li tím dokázat, že se rozhodl k odjezdu, můžu zajet do Sullivanovy ulice a vyšťourat ty zavazadlové lístky z Annina šatníku. A vůbec, ať je to jak chce, i kdyby to něco znamenalo, kdy jste to vůbec četl? Neříkejte mi, že ty věci můžete číst, aniž byste se na ně podíval. Přísahal bych, že jste to nečetl –“

Zmlkl jsem. Samozřejmě, že četl. Zašlebil jsem se na něj:

„Prohrábl jste ty věci, když jsem Annu v noci vezl domů.“

Vrátil se znovu do svého křesla a pak sarkasticky zavrčel:

„Bravo, Archie!“

„V pořádku,“

pravil jsem. Sedl jsem si naproti němu. „Můžu se ptát? Chci vědět tři věci! Nebo snad mám jít nahoru a věnovat se domácím pracem?“

Byl jsem samozřejmě trošku namíchnutý; vždycky jsem, když vím, že si před mýma očima dal něco dohromady, aniž bych pochopil, o co jde.

„Žádné domácí práce,“

řekl. „Půjdete si pro auto a rozumnou rychlostí se vydáte do White Plains. Jestliže ty otázky budou stručné –“

„Jsou hodně stručné, ale když mám práci, můžou počkat. Když jde o White Plains, předpokládám, že bych se měl podívat na tu díru v Carlu Maffeim a na další věci, které mi připadají bezvýznamné.“

„Ne. Nechte toho, Archie, přestaňte v mé přítomnosti předpokládat nahlas. A jestliže je nevyhnutelné, abyste se nakonec choval jako například pan O’Grady, tak to aspoň odložte na co nejpozději.“

„O’Grady odvedl od rána slušnou práci, jen dvě hodiny od štítku na obleku a bločku z prádelny až k tomu telefonu.“

Wolfe zakroutil hlavou:

„Mozkové nedochůdče. Vaše otázky?“

„Můžou počkat. O co jde ve White Plains, když ne o Maffeiho?“

Wolfe mi věnoval svou náhražku za úsměv, na něj nezvykle dlouhou. Nakonec řekl:

„O šanci, jak přijít k nějakým penězům. Říká vám něco jméno Fletcher M. Anderson, aniž byste se podíval do svých papírů?“

„Doufám, že ano.“

Odfrkl jsem si. „Nečekejte díky za nějaké bravo. Devatenáct set dvacet osm. Náměstek okresního prokurátora v Goldsmithově případu. O rok později se přestěhoval a teď je okresním prokurátorem ve Westcherském okrese. Přiznal by, že vám něco dluží jen za zavřenými dveřmi a ještě by vám to jen zašeptal do ucha. Vyženil peníze.“

Wolfe přikývl. „Správně. Bravo je vaše, Archie, obejdu se bez díků. Ve White Plains navštívíte pana Andersona a předáte mu provokativní a možná i lukrativní zprávu. Tak si to aspoň představuji. Očekávám jistou informaci od někoho, kdo by se měl každým okamžikem dostavit.“

Zamířil rukou přes svou oblost do kapsičky u vesty a vylovil velké platinové hodinky. „Jak vidím, obchodník sportovními potřebami není dochvilnější, než by skeptik čekal. Telefonoval jsem v devět, dodávka měla být uskutečněna zcela určitě v jedenáct a nyní máme jedenáct čtyřicet. V tomto případě by bylo bývalo lepší vyhnout se jakémukoli zpoždění. Měl jsem poslat vás –Á!“

Byl to zvonek. Fritz dole v chodbě dorazil ke dveřím, bylo slyšet zvuk otvíraných domovních dveří, nějaký hlas a Fritzovy otázky. Pak těžké kroky přehlušily Fritzovu chůzi a za chvíli se na prahu objevil mladý muž, který vypadal jako ragbyový hráč a který na rameni nesl obrovský balík, skoro metr dlouhý a objemný snad jako sám Wolfe. Oddech si a řekl: „Od Corlisse Holmese.“

Na Wolfovo kývnutí jsem přispěchal na pomoc. Položili jsme balík na podlahu, mládenec si klekl a začal rozvazovat provaz, jenže se s tím páral tak dlouho, až jsem ztratil trpělivost a sáhl do kapsy pro nůž. Z křesla se ozvalo Wolfovo zamručení. „Ne, Archie, je to jen pár uzlů.“

Vrátil jsem tedy nůž do kapsy. Konečně se mu je podařilo uvolnit a sundat provaz. Pomohl jsem mu srolovat papír a pytlovinu, narovnal jsem se a zíral. Pohlédl jsem na Wolfa a zase zpátky na hromadu na zemi. Nebylo to nic jiného než golfové hole a musela jich být aspoň stovka, dost na to, myslel jsem si, aby se jimi dalo utlouct milión hadů, protože se mi vždycky zdálo, že na nic jiného snad ani nemohou být.

Řekl jsem Wolfovi:

„Tréning vám udělá dobře.“

Wolfe nám ze svého křesla řekl, ať je poskládáme na stole před ním, a tak jsme si je s mládencem nakládali do náručí. Začal jsem je rovnat na desku stolu: byly dlouhé a krátké, těžké a lehké, železné, dřevěné, ocelové, chromované, všechno, co si člověk dokáže představit. Wolfe si jednu po druhé prohlížel a po první desítce řekl: „Tyhle s těmi železnými konci ne. Ty dejte pryč. Chci jen ty s dřevěným koncem.“

Mladíka se zeptal:

„Vy tomu neříkáte konec?“

Mládenec vypadal pobaveně a povýšeně:

„To je hlavice.“

„Přijměte mou omluvu, vaše jméno?“

„Moje jméno? Townsend.“

„Přijměte mou omluvu, pane Townsende. Jednou jsem viděl golfové hole přes sklo výkladní stříně obchodu, když jsme museli zastavit kvůli prázdné pneumatice. Konce holí tam však neměli označené. Toto jsou tedy všechny typy jednotlivých druhů?“

„Cože? Jsou všechny různé.“

„Hleďme. Opravdu, opravdu. Obyčejná dřevěná čela, vykládaná čela, kostěná, kombinovaná, se slonovinou, předpokládám, že je to čelo, mluvíme-li o hlavici?“

„Ovšem, je to čelo.“

„Ovšem. A účel takového vykládání? Vždyť s výjimkou kultury Orchidaceae má vše v životě nějaký účel.“

„Účel?“

„Přesně. Účel.“

„No –“

Mládenec znejistěl. „Samozřejmě, že je to kvůli nárazu. To znamená úder do míčku. Tou vložkou v čele se udeří do míčku a vznikne náraz.“

„Chápu. Netřeba pokračovat. To stačí. A co ty rukojeti, některé ze dřeva, opravdu hladké a citlivé, jiné z oceli, předpokládám, že ocelové rukojeti jsou duté.“

„Ano, pane, může být dutá. Je to věc vkusu. Touhle holí, říká se jí driver, se odpaluje míček na větší vzdálenost. A tahle mosazná, vidíte tu mosaz dole, se jmenuje brassie.“

„Bezvadné,“

zabručel Wolfe. „To bude vše, myslím, lekce je u konce. Víte, pane Townsende, je naším štěstím, že naléhavé požadavky zrodu a výchovy nám všem poskytují příležitosti k domýšlivosti. Moje neznalost tohoto speciálního názvosloví dala příležitost vám; vaše neznalost elementárních mentálních procesů zase mně. Pokud jde o předmět vaší návštěvy, neprodáte mi nic. Tyto věci pro mne navždy zůstanou bez užitku. Můžete si sbalit váš balík a odnést si ho, řekněme však, že jsem odkoupil tři hole a zisk z jedné činí jeden dolar. Tři dolary? Dám-li vám tři dolary, bude to stačit?“

Mladík zachoval důstojnost, ne-li svou vlastní, pak přinejmenším důstojnost Corlisse Holmese. „Nejste povinen cokoli kupovat, pane.“

„Ne, neskončil jsem však. Musím vás požádat o laskavost. Mohl byste uchopit jednu z těcho holí, zde právě tu, postavil se zde, za to křeslo a švihnout s ní správným způsobem?“

„Švihnout s ní?“

„Ano. Udeřit, zasáhnout, nebo jak tomu říkáte. Předstírejte, že odpalujete míček.“

Mládenec špatně skrýval své opovržení. Vzal si od Wolfa hůl, poodstoupil od stolu, odsunul křeslo, rozhlédl se do stran, za sebe i nahoru a pak od ramene dolů s ohromujícím svistem švihnul holí.

Wolfe se zachvěl. „Neovladatelná zběsilost,“

zamumlal. „Ještě jednou, prosím, a pomaleji.“

Mladík mu vyhověl.

„Pane Townsende, mohl byste ještě pomaleji?“

Tentokrát udělal opravdu pomalý pohyb a bylo to jako v kresleném filmu. Tvářil se posměšně, ale Wolfe ho pozoroval dychtivě a potichu. Pak řekl:

„Znamenitě. Tisíceré díky, pane Townsende. Archie, protože u Corlisse Holmese nemáme účet, budete tak laskav a dáte panu Townsendovi tři dolary? A trochu rychleji, nevadí-li vám to. Cesta, o které jsem se zmínil, je velmi důležitá až naléhavá.“

Po těch klidných předchozích týdnech mi srdce poskočilo, když jsem Wolfa slyšet mluvit o rychlosti. V mžiku jsme s mladíkem sbalili hole, doprovodil jsem ho k domovním dveřím a pak se vrátil do kanceláře. Wolf tu seděl s ústy sešpulenými, jako by si pískal, ale nebylo skoro nic slyšet; jen podle pravidelného pohybu jeho hrudi bylo jasné, že ústy proudí vzduch dovnitř i ven. Někdy, když jsem dost blízko, se snažím zjistit, jestli si skutečně popiskuje nějakou písničku, zatím ale marně. Jakmile jsem vstoupil, přestal a pravil: „Jenom minutku, Archie. Posaďte se. Blok nebudete potřebovat.“

KAPITOLA 4.

Při řízení auta toho kromě silnice moc nedivím, protože mám ten typ myšlení, které se zabývá právě tím, na čem dělám. A toho dne jsem měl naspěch; kvůli ucpaným ulicím to chvíli trvalo než jsem se dostal do Woodlawnu, ale pak už mi do White Plains stačilo jen jednadvacet minut. Ale navzdory mému typu myšlení i spěchu jsem se koutkem oka přece jen potěšil pohledem na Parkway. Množství keřů už kvetlo, čerstvé listí na stromech povívalo ve vánku jako v nějakém pomalém tanci a tráva už byla hustá a zelená. Řekl jsem si, že žádný koberec, i kdyby stál deset tisíc dolarů, by nemohl být příjemnější než tahle tráva.

Ani spěch mi nepomohl. Když jsem se dostal k soudní budově, čekala mě jen smůla. Anderson byl pryč a měl se vrátit až v pondělí, tedy za čtyři dny. Řekli mi, že je v Adirondacksu, ale adresu mi dát nechtěli. Nebylo by zrovna nepříjemné vyrazit si s roadsterem do Lake Placid. Jeho první asistent Derwin, jehož jméno jsem nikdy neslyšel, byl ještě na obědě a měl přijít nejdřív za půl hodiny. Nezdálo se, že by někdo měl chuť mi pomoci.

Vrátil jsem se na ulici a zavolal do New Yorku Nero Wolfa. Řekl mi, abych na Derwina počkal a zkusil to s ním. Vůbec mi nevadilo, že mám čas na pár sendvičů a sklenici mléka, než bude zpátky. Když jsem se vrátil do soudní budovy, byl Derwin už v kanceláři, ale musel jsem ještě dvacet minut počkat, zřejmě si potřeboval vypárátkovat zuby. Bylo tam mrtvo.

Když uvážím, kolik nejrůznějších týpků jsem už viděl, připadá mi to divné, ale všichni právníci mi přijdou nějak podobní. Je to ta směsice vyděšeného a uspokojeného výrazu, jako by právě měli přejít ulici plnou aut. Čekají, že budou každou chvilku sraženi autem a přitom už v kapse mají přesně ten pravý papír, který dají řidiči, kdyby byli zabiti. Derwin tak vypadal taky. Jinak vyhlížel velice důvěryhodně, dobře oblečený, dobře živený, něco kolem čtyřicítky, spíš pod než nad, tmavé vlasy ulíznuté dozadu, spokojená a líbivá tvář. Položil jsem svůj panama na roh jeho stolu, usedl do křesla a řekl: „Je mi líto, že jsem nezastihl pana Andersona. Nevím, jestli vás bude zajímat moje zpráva, ale jsem si jist, že jeho by zajímala.“

Derwin se opřel o opěradlo svého křesla a nasadil úsměv politika:

„Má-li nějakou spojitost s posláním mého úřadu, pak jistě bude, pane Goodwine.“

„Samozřejmě, že s ním je spojena. Jsem však v určité nevýhodě, protože neznáte mého zaměstnavatele Nero Wolfa. Pan Anderson ho zná.“

„Nero Wolfe?“

Dervin svraštil čelo. „Slyšel jsem o něm. Máte ovšem na mysli onoho soukromého detektiva? Jsme jen ve White Plains, chápete, ale venkov začíná trochu dál na sever.“

„Ano pano. Ne že bych Nero Wolfa nazýval soukromým detektivem. Jako popis, no, v jistém ohledu je to trochu nadnesené. Ale ano, je to člověk, pro něhož pracuji.“

„Přinášíte od něho zprávu?“

„Ano, pane. Jak říkám, ta zpráva je pro pana Andersona, ale před hodinou jsem Wolfovi telefonoval a on mi řekl, abych vám ji předal. Možná, že to nebude fungovat stejně, protože o panu Andersonovi náhodou vím, že je bohatý. O vás to nevím. Možná, že jste jako já a vedete to od výplaty k výplatě.“

Derwin se zasmál, ale byl to neupřímný smích, protože ve vteřině se tvářil vážně a zaměstnaně. „Možná, že jsem. Ale i když tohle odpoledne nemám zrovna naspěch, pořád čekám na tu vaši zprávu.“

„Ano, pane. Jde o tohle. Minulou neděli odpoledne, před čtyřmi dny, náhle zemřel rektor Hollandovy university Peter Oliver Barstow. Stalo se to při golfu na hřišti Green Meadow Klubu u Pleasantvillu. Slyšel jste o tom?“

„Jistě. Je to ztráta pro společnost, pro celou zemi. Jistě.“

Kývl jsem. „Pohřeb se konal v úterý na hřbitově v Agawalku. Pan Nero Wolfe se chce s vámi vsadit, raději by se vsadil s panem Andersonem, ale říká, že to bude stačit s vámi, že když necháte vyzvednout tělo a nařídíte pitvu, prokáže se, že byl otráven. Je ochoten vsadit deset tisíc dolarů a vystavit ověřený šek na uvedenou částku na jakoukoliv odpovědnou osobu, kterou určíte.“

Jen jsem se zazubil, když ke mně Derwin vzhlédl. Dlouho mě pozoroval a nakonec řekl:

„Pan Nero Wolfe je blázen.“

„Ale ne,“

řekl jsem. „Vsaďte na cokoli, ale na tohle ne. Ale se sázkou Nero Wolfa jsem ještě neskončil. Zbývá dodat, že někde v Barstowově břiše, patrně přímo pod žaludkem, takových pět šest centimetrů pod kůží, bude nalezena krátká, ostrá a tenká jehlička, pravděpodobně ocelová, ale může být i z velice tvrdého dřeva. Bude směřovat vzhůru, přibližně pod úhlem pětačtyřiceti stupňů, nebyla-li odchýlena kostí.“

Derwin na mě jen hleděl. Když jsem přestal, pokusil se znovu o ten svůj úsměv, ale už se mu tak nepodařil. „Takovou hromadu nesmyslů jsem ještě neslyšel,“

řekl. „Doufám, že nejste blázen a že na tom něco je.“

„Samozřejmě, že je.“

Sáhl jsem do kapsy pro šek, který mi Wolfe dal. „Na světě je jen moc málo lidí, kteří by riskovali deset táců kvůli té hromadě nesmyslů, a já vám ručím za to, že Nero Wolfe k nim patří. Peter Oliver Barstow byl zavražděn. Říkám vám to já, říká vám to Nero Wolfe a těch deset táců taky. To je dost důkazů, pane Derwine.“

Právník už nevypadal tak šťastně a pobaveně jako ve chvíli, když jsem přišel. Vstal z křesla a zase se posadil. Já jsem čekal. Řekl:

„Je to absurdní. Naprosto absurdní.“

„O to se Wolfe nesází.“

Zašklebil jsem se. „Sází jen na to, že je to pravda.“

„Jenže není. Je to jen absurdní, a zrůdné. Ať už vám jde o senzaci, nebo ne, vyrukoval jste s tím na toho nepravého. Náhodou se znám s Barstowovic rodinou a tak znám fakta. Něco tak idiotského jim ani nebudu recitovat. Víte, kdo vystavil úmrtní list? Nepřepokládám –“

„Jistě,“

skočil jsem mu do řeči. „Doktor Nathaniel Bradford. Trombóza věnčitých tepen. Ale i kdyby všichni doktoři světa byli stejně tak dobří jako on a i kdyby všichni mluvili o trombóze věnčitých tepen, peníze Nero Wolfa jsou pořád tady, aby promluvily.“

Sledoval jsem změnu, kterou prodělávala Darwinova tvář; překonal překvapení a zdálo se, že zmoudří. Řekl ostře:

„Co to tu hrajete?“

„Nic nehraju. Nic. Jen o těch deset táců.“

„Ukažte ten šek.“

Podal jsem mu ho. Pečlivě si ho prohlédl, pak si přitáhl telefon, zvedl sluchátko a za chvíli komusi řekl:

„Slečno Ritterová, spojte mě, prosím, s pobočkou Metropolitní banky na Třicáté čtvrté ulici.“

Seděl, zíral na šek zatímco já jsem si trpělivě založil ruce. Jakmile se ozval zvonek, zvedl sluchátko a začal klást otázky, spoustu otázek. Ujišťoval se, že nejde o omyl. Když zavěsil, řekl jsem roztomile: „Takže jsme začali. Ty dolary, jak teď víte, jsem si nevymyslel.“

Nesledoval mě, jen se mračil na ten šek. Nakonec zlověstně řekl:

„Chcete mi naznačit, že jste skutečně zplnomocněn k tomu, abyste vsadil ty peníze do věci, kterou jste vylíčil?“

„Ano, pane. Ten šek je vypsán a vystaven na mne. Můžu ho prostě potvrdit. Chcete-li si zavolat Wolfovi, jeho číslo je Bryant devět, dvě, osm, dvě, osm. Abychom se vyhnuli nedorozumění, doporučuji, aby vaše písařka napsala podrobné memorandum, které bychom podepsali. Měl bych vám říct, že Wolfe se zavazuje, že neposkytne žádné důkazy, ani podněty či tipy a nebude o věci mluvit. Je to sázka, toť vše.“

„Sázka, hergot. Co čekáte? Kdo si myslíte, že se s vámi bude sázet? Westchesterský okres?“

Ušklíbl jsem se. „Měli jsme na mysli pana Andersona, ale když už jsme se s ním minuli, tak to může být kdokoli. Kdokoli s deseti tisíci dolarů. Wolfovi je to jedno, může to být šéf policie, šéfredaktor novin nebo i nějaký prominentní člen demokratické strany s vyvinutým smyslem pro občanskou povinnost.“

„Neříkejte.“

„Ano, pane, opravdu. Mám instrukce udělat, co je v mých silách, aby ty peníze byly proplaceny před setměním.“

Derwin vstal a odkopnul křeslo. „Cha! Sázka? Taková blbost!“

„Myslíte, pane? Zkuste to. Jen to zkuste!“

Zjevně se k něčemu odhodlal. Ještě jsem nedomluvil a už mířil ke dveřím, kde se otočil a řekl:

„Počkáte tu na mne deset minut? Řekl bych, že ano, protože v kapse mám váš šek.“

Odešel dřív, než jsem stačil přikývnout. Usnesl jsem se, že počkám, i když šek nebyl potvrzený. Přemýšlel jsem o tom, jak to proběhlo. Nepřipravil jsem se o výhody? Nebylo by bývalo lepší odložit to hecování a být umírněnější? Jak jen ho donutit k rychlejšímu jednání? A pak, má vůbec tenhle třetiřadý poskok dostatečné postavení nebo aspoň odvahu, aby do toho šel, když je jeho šéf pryč? To, co Wolfe chtěl, byla rychlá akce; samozřejmě, že jsem věděl, že na tu sázku čeká asi tak jako já čekám, že mi k narozeninám dá deset táců; šlo mu o pitvu a o tu jehličku. Teď už jsem chápal, jak došel k té jehličce, ale jak ji vůbec mohl dát do souvislosti s Carlem Maffeim už od začátku, nechal jsem toho a vrátil se k práci. Jestliže to ten Derwin složí a bude hrát mrtvého brouka, kam půjdu? Mezi čtvrtou a šestou budu muset používat svoji hlavu, protože bych se nedovážil rušit Wolfa telefonem, když bude nahoře u těch svých zatracených orchidejí. Bylo dvě padesát. Derwin byl pryč už deset minut. Začal jsem si připadat hloupě. Co když mě tady nechá sedět celé odpoledne s rukama v klíně, s mým šekem ve své kapse? Jestli tohle třetiřadé eso nechám, aby si dělal, co chce, pak už se nikdy nedokážu podívat Wolfovi do té jeho velké tlusté tváře. Neměl jsem ho spustit z očí a už vůbec ne s tím šekem. Vyskočil jsem z křesla a teprve u dveří jsem se uklidnil a přestal to brát vážně; potichu jsem zmáčkl kliku a vstrčil hlavu do dveří. Byla tam maličká předsíňka vedoucí do přijímací kanceláře, odkud bylo slyšet děvče hovořící do telefonu.

„Ne, nikdo jiný. Jenom pan Anderson, žádný prostředník.“

Počkal jsem, dokud nepoložila sluchátko, a pak jsem se vydal k jejímu stolu. „Moc by vás obtěžovalo, kdybyste mi mohla říct, kam šel pan Derwin?“

Zdálo se, že ji zajímám; pořádně si mě prohlédla a pak věcně odpověděla:

„Telefonuje v kanceláři pana Andersona.“

„Nelhala byste mi jen tak ze cviku, že?“

„Žádný cvik nepotřebuji, děkuji.“

„Výborně. Nevadí-li vám to, vyzkouším jedno z těch křesel. Tam vedle a sám, to je nepříjemné.“

Posadil jsem se ani ne metr od dveří a nestačil jsem se zabydlet, když se dveře otevřely a dovnitř vstoupil udělaný a důležitě vyhlížející chlápek v modrém obleku, černých botách a se slamákem na hlavě. Z mého místa jsem mu viděl jen záda, bylo však jednoduché všimnout si pistole na jeho boku. Dívka pozdravila: „Zdravíčko, pane Cooku, pan Derwin je v kanceláři pana Andresona.“

Když chlápek jinými dveřmi odešel, zeptal jsem se jí:

„Snad Ben Cook?“

Aniž by se na mě podívala, přikývla, já jsem se zašklebil, seděl jsem a čekal. Trvalo dalších patnáct minut, než se otevřely dveře Andersonovy kanceláře v nich se ukázal Derwin a zavolal: „Pojďte sem, Goodwine.“

Šel jsem. Když jsem vstoupil dovnitř, měl jsem co dělat, abych se nerozesmál, protože jsem si připadal jako na divadle. Ben Cook seděl v křesle u stolu, ke kterému bylo přiraženo další, to bylo přirozeně pro Derwina. Třetí křeslo, určené mně, stálo proti nim a proti světlu.

„Bavíte se, co?“

zavrčel hromotluk Cook. Derwin se posadil do svého křesla a poučil mě:

„Tohle je šéf policie.“

Předstíral jsem, že mě oslňuje světlo. „Neříkejte,“

pravil jsem. „Copak si myslíte, že reputace Bena Cooka končí před Bronx Parkem?“

Derwin se do mě pustil zhruta. Šel dokonce tak daleko, že mi jednu chvíli pohrozil prstem. „Goodwine, dal jsem si půlhodiny tu práci a teď vám můžu říct, co bude dál. Zatímco si počkáme na Wolfa, vy nám řeknete, co vůbec víte. Jaké důvody vás –“

Nechtělo se mi to show přerušovat, ale nemohl jsem odolat. Nemohl jsem si pomoct. „Počkáte na Wolfa? Tady?“

„Ovšemže tady. Jestliže pochopí, co je pro něj dobré. Myslím, že jsem mu to dostatečně po telefonu vysvětlil.“

Nesmál jsem se. Pouze jsem řekl:

„Poslechněte, pane Derwine. Máte jeden z vašich mizerných dnů. Nero Wolfe je způsobilý k tomu, aby sem přijel právě tak, jako já jsem způsobilý k tomu, abych vám sdělil, kdo zabil Barstowa.“

„Jo?“

To byl Ben Cook. „Povíte nám toho spoustu! Spoustu.“

„Možná. Ale neřeknu vám, kdo zabil Barstowa, protože to nevím. A teď, jestli se mě chcete přeptat na silnice, například –“

„Nechte toho.“

Derwin přitvrdil. „Goodwine, vznesl jste nejpodivuhodnější obvinění tím nejsenzačnějším způsobem. Nebudu předstírat, že mám pro vás připraveno množství otázek, protože nemám zjevně nic, na čem bych je založil. Mám jen jednu a chci okamžitou a vyčerpávající odpověď. Z jakých důvodů a s jakým úmyslem vás sem dnes poslal váš zaměstnavatel?“

Povzdechl jsem si a zatvářil se vážně. „Už jsem vám to řekl, pane Derwine, vsadit se.“

„No tak, chovejte se rozumně. Tohle vám neprojde, to víte moc dobře. No tak, posloucháme.“

Ben Cook řekl:

„Nesnažte se chytračit. Překvapilo by vás, jak se tady s chytráky občas zachází.“

Myslím, že bych v tom mohl pokračovat celou noc, kdybych chtěl, ale čas běžel a oni mi už lezli krkem. Řekl jsem:

„Chvilku poslouchejte, pánové. Samozřejmě, že jste naštvaní a to je moc spatné, jenže, co já s tím? Řekněme, že vás pošlu k čertu, zvednu se a vypadnu. Co uděláte? Jasně, šéfe, já vím, že k vám na stanici to je jen kousek, ale já tím směrem nejdu. Hrajete to opravdu jako pár zabedněných policajtů. Překvapujete mě, pane Derwine. Nero Wolfe vám nabízí, že vás uvede přímo do začátku jedné velké věci, a první, co vy uděláte je, že to vyklopíte Benu Cookovi a pak mě nutíte, abych vám to sebral a nechal to běžet. Nedotýkejte se mě, nebuďte blázni. Wolfovi by se moc líbilo řízení ohledně mého protiprávního zadržení a já sám nikdy nenavštěvuju policejní stanice, nejdu-li tam za přáteli. Musel byste mi ukázat zatykač, ale už vidím, jak bude veselo, až novináři dostanou můj příběh a nakonec i důkaz o Barstowově vraždě. Po pravdě řečeno, začíná mě to už trochu štvát a mám sto chutí požádat vás o ten šek a nechat vás tady. Pochopte, neřeknu vám nic. Snad to chápete. A teď mi vraťte ten šek nebo mluvte rozumně.“

Derwin seděl se založenýma rukama a civěl na mě, aniž by se pokusil otevřít vůbec pusu. Ben Cook řekl:

„Takže vy jste si vyrazil na venkov, abyste buranům ukázal, jak se to dělá. Synku, jsem už dost velký na to, abych vás odvedl na stanici, a stačí mi k tomu jen chuť. To je všechno, co potřebuju.“

„Můžete si dovolit být žoviální,“

řekl jsem mu. „Derwin vám dal prskavku, kterou si měl zapálit sám, a vy to víte.“

Obrátil jsem se na Derwina. „Komu jste to do New Yorku volal? Na ústředí?“

„Ne. Prokurátorovi.“

„Dovolal jste se?“

Derwin si rozpletl ruce, usadil se hlouběji do křesla a bezmocně se na mě podíval. „Morleyovi.“

Kývl jsem. „Dick Morley. Co vám řekl?“

„Řekl mi, že když Nero Wolfe nabídl, že na něco vsadí deset tisíc dolarů, byl by rád, kdybych za něj přidal další tisícovku. Sází deset k jedné.“

Neměl jsem ani sílu zašklebit se. Řekl jsem:

„A to mě pořád zvete jen na čaj místo toho, abyste vzal rýč a vyrazil na hřbitov v Agawalku? Opakuju, že ani já ani Wolfe nic neřekneme, ale jestliže jste někdy měl co jistého, tak je to teď. Další věc, kterou musíte udělat: vrátit mi ten šek, a pak?“

Derwin si povzdechl, vysmrkal se a musel to udělat ještě jednou. „Goodwine,“

řekl, „budu upřímný. Na tohle nestačím. Bene, nech si to pro sebe, ale je to fakt. Na tohle jasně nestačím. Bože, copak nevíš, co to bude znamenat, exhumace a pitva Petera Olivera Barstowna?“

Poznamenal jsem:

„Pitomost. Stačí jakákoli výmluva.“

„Možná, třeba nejsem dobrý na výmluvy. A pak, znám tu rodinu. Nemůžu to udělat. Telefonoval jsem Andersonovi do Lake Placid, ale nedovolal jsem se. Chytnu ho před šestou, do sedmi určitě. Může přijet ve spacím voze a ráno tu bude. Pak rozhodne.“

„Takže dneska končíme,“

řekl jsem. „Ano. Rozhodně. Nemůžu to udělat.“

„V pořádku.“

Vstal jsem. „Jdu zavolat Wolfovi a zjistím, jestli může tak dlouho čekat. Pokud řekne, že ano, vyrazím na jih, daleko od buranů. Potřeboval bych ale ten šek.“

Derwin šek vytáhl z kapsy a podal mi ho.

Na Bena Cooka jsem se zakřenil:

„Můžu vás odvézt na stanici, šéfe?“

„Padej pryč, synku, padej.“

KAPITOLA 5.

Wolfe byl toho večera jako mílius. Dostal jsem se domů právě včas, abych s ním povečeřel. Dokud jsme nedojedli, nenechal mě, abych mu řekl, co se přihodilo ve White Plains, a nemluvili jsme ani o ničem jiném, protože měl puštěné rádio. Zvykl si říkat, že žijeme v perfektní době pro usedlého muže; dříve mohl takový člověk uspokojovat svou zvědavost směrem k minulosti tak, že si sedl s Gibbonem, Rankem nebo Tacitem či Greenem, ale chtěl-li se setkat se svými současníky, musel vyrazit na cesty, zatímco dnešnímu člověku, kterého momentálně Galba nebo Vitelius unavují, stačí jen pustit rádio a vrátit se do svého křesla. Program, který Wolfe vynechal jen zřídka, se jmenoval Veselí mládenci. Nikdy jsem nepochopil proč. To se uvelebil s prsty propletenými na břiše, přimhouřené oči a pusu sešpulenou, jako kdyby v ní bylo něco, co každou chvíli vyplivne. V dobu tohohle vysílání jsem často odcházel ven, ale když se stalo, že večeře byla o něco dřív, byl jsem nucen poslouchat. Samozřejmě, že mám taky svoje pořady, ale Veselí mládenci mi připadají pěkně ordinérní.

Když jsme se po večeři dostali do kanceláře, podání zprávy mi nezabralo moc času. Nerad se Wolfovi omlouvám a on je velmi uznalý: vždycky považuje za dané, že jsem udělal všechno, co bylo v mých silách, a že není co kritizovat, krom protivenství okolností, jak říká. Neměl žádné připomínky a nezdálo se, že by ho zpráva či omluva příliš zajímaly. Chtěl jsem, aby se do toho dal, chtěl jsem například zjistit, jestli už opravdu má nějakou pořádnou představu o tom, co bych mohl namluvit okresnímu prokurátorovi, aby přijal tu sázku o deset tisíc dolarů, ale zůstával jen roztomilý a klidný. Zeptal jsem se ho, jestli si myslí, že jsem nějak mohl Derwina donutit k tomu, aby ještě odpoledne začal kopat. Pravil, že patrně nikoli.

„Žáby nelétají.“

Seděl za svým stolem a pod zvětšovacím sklem zkoumal uvadlý okvětní lístek druhu Cymbidium Alexandri, jejž Horstmann uštípl ze stonku. „Potřeboval by trochu představivosti, jen trochu, ale z vašeho popisu soudím, že mu taková vlastnost není dána. Prosím, abyste si to nevyčítal. Nakonec se zřejmě ukáže, že to bylo stejně zbytečné. U Fletchera M. Andersona by to mohlo být jiné. Je to bohatý muž s profesionálními ambicemi a žádný blázen. Mohl by si klidně spočítat, že kdyby tichá a neveřejná pitva dokázala, že nemám pravdu, vyhrál by deset tisíc dolarů. Kdyby se ukázalo, že pravdu mám já, musel by mě zaplatit, ale na oplátku by dostal pozoruhodný a senzační případ. Také by mohl usoudit, že tím, že jsem ho obral o peníze, jsem mu jaksi zavázán poskytnout další informace, které zřejmě mám. Váš zájezd do White Plains byl v podstatě primitivním obchodním podnikem. Něco jste nabídl a něco jste chtěl. Kdyby tam pan Anderson byl, pravděpodobně by to tak chápal. Možná se tak ještě stane a stále to ještě stojí za trochu práce. Myslím si nicméně, že bude pršet.“

„Teď chcete měnit téma?“

Nehnul jsem se z křesla u jeho stolu, ačkoli jsem cítil, že ho začínám poněkud otravovat, neboť mám ještě další dotazy. „Když jsem přijel, zatahovalo se. Nesplácíme všechny ty vaše stopy déšť?“

Stále se nevzrušeně nakláněl nad zvětšovacím sklem. „Jednoho dne, Archie, až se rozhodnu, že už to s vámi není k vydržení, se budete muset oženit s ženou velmi skromné mentální kapacity, abyste měl odpovídající posluchačstvo pro své mizerné vtípky. Když jsem mluvil o dešti, měl jsem na mysli váš klid a pohodlí. Odpoledne mi napadlo, že byste rozhodně měl navštívit Sullivanovou ulici, ale bude to stačit i zítra.“

Kdybych ho tak dobře neznal, těžko by se tomu dalo věřit. Věděl jsem, že to myslí vážně. Má zato, že opouštět dům v jakoukoli dobu je nepříjemná záležitost, ale vyjít do deště se už blíží ztřeštěnosti. Řekl jsem: „Myslíte si, že jsem snad z cukru? Jasně, že půjdu. Co si myslíte o tom, že je Anna Fioreová tak vysazená na O’Gradyho? Protože nebyl tak laskavý a šarmantní jako vy a já?“

„Asi. Skvělá domněnka, Archie. Tím spíše, že když jsem za ní dnes poslal Panzera, jen zdráhavě se přiznala ke svému jménu a nechtěla se hnout. Takže vaše laskavost i šarm budou zapotřebí. Jestli to půjde, přiveďte ji sem v jedenáct dopoledne. Není to zrovna nejdůležitější, ale nijak to neuškodí a pak, taková umíněnost si zaslouží přemlouvání.“

„Zajedu pro ni hned.“

„Ne. Opravdu zítra. Posaďte se. Dal bych přednost tomu, mít vás tady, nečinného a nepotřebného, zatímco já budu bezúčelně zkoumat tento zbytečný květ. Zbytečný a zjevně sterilní. Jak už jsem dříve poznamenal, mít vás tady je vždycky osvěžující, protože mi to neustále připomíná, jak tísnivé by bylo mít tu někoho, například manželku, koho bych nemohl libovolně propustit.“

„Ano, pane.“

Zašklebil jsem se. „Dokončete to.“

„Teď ne. Ne, když prší. Nemám to rád.“

„Dobře. Řekněte mi tedy pár věcí, jak jste věděl, že byl Carlo Maffei zavražděn? Jak jste věděl, že byl Barstow otráven? Jak víte, že se do něj dostala ta jehla? Samozřejmě, že vím, jak se tam dostala, když tady byl ten hoch od Corlisse Howlese, který nám to ukázal, ale jak jste k tomu došel?“

Wolfe odložil lupu a vzdychl. Věděl jsem, že ho otravuju, ale odhlédnu-li od zvědavosti, byla to moje práce. Asi si nikdy neuvědomoval, že pro mě je sice skvělé cítit v zádech jeho neomylnost, ale že bych odvedl svůj díl práce jistě inteligentněji, kdybych věděl, jak se věci mají. Nevěřím, že by se vůbec kdy v jakémkoli případě, ať už velkém či malém, někdy odkryl, kdybych ho nepopichoval.

Vzdychl si. „Musím vám, Archie, znovu připomínat, jaké reakce byste se dočkal, kdybyste po Velasquezovi chtěl vysvětlit, proč Ezopovi nechal ruku pod pláštěm místo toho, aby mu visela podél boku. Musím znovu demonstrovat, že zatímco je možné požadovat na vědci, aby vás ve svých stopách vedl zpět, je podobný požadavek kladený na umělce naprostý nesmysl, neboť tak jako skřivan nebo orel žádné stopy nezanechává? Musím vám znovu říkat, že jsem umělec?“

„Ne, pane. Jediné, co potřebuju vědět je, jak jste zjistil, že byl Barstow otráven.“

Zvedl zvětšovací sklo. Seděl jsem a čekal a zapálil si další cigaretu. Dokouřil jsem ji a začal přemýšlt o tom, zda si v předpokoji vzít knížku nebo časopis, když promluvil.

„Carlo Maffei zmizel. Kdyby nebylo toho telefonu a inzerátu, bylo by to dost běžné, pravděpodobně byl zbit a oloupen. Ten telefonní hovor jako takový není bez zajímavosti, ale význam má především ta hrozba, ta věta; nejsem z těch, kdo se bojí! Inzerát všechno upřesňuje. Do té doby nebyl Maffei nijak zajímavý, teď se však stal mužem, který měl udělat cosi komplikovaného a pracného, cosi, co bude fungovat. To slovo mechanismus dělá inzerát inzerátem, poskytuje však také hloubavé mysli skvělé podněty. Maffei se pak úplnou náhodou, právě takovou, jakou bylo stvoření světa, stává ještě někým: mužem, který si ráno toho dne, kdy zmizel, vystřihl z novin zprávu o Barstowovi. Přečtěte si ji znovu a nalezněte rys, který ji dává do spojitosti s Carlem Maffeim. Obskurní italský kovotepec a přistěhovalec a známý učenec, univerzitní rektor. A přece nějaká spojitost tu musí být, i když ona neslučitelnost rysů vám brání ji nalézt.

Tady máte ten článek, nalezněte spojení, je-li tu; zastavte se u každého slova a přejděte k dalšímu, až když se ujistíte o jeho nevinnosti. Vyžaduje to jen trochu úsilí; to spojení je tak zřejmé. Ve chvíli, kdy zkolaboval a nějakou dobu bezprostředně před tím, držel v rukou a používal nikoli pouze jeden, nýbrž celou sadu nástrojů, které, kdyby to nebyly komplikované a složité mechanismy, by se k takovému použití výtečně hodily. Je to dokonale komponovaný obraz. Ale i když si nežádá žádného zdůvodnění, ničeho, jen pouhé kontemplace jako pravé umělecké dílo, tak pro praktické použití je zapotřebí jen trochu fixativu. A tak jsem se jen otázal slečny Fioreové, zda někdy v Maffeiho pokoji viděla golfovou hůl. Výsledek byl potěšitelný.“

„V pořádku,“

řekl jsem. „Ale co kdyby ta dívka jen tak zírala a řekla, že ne, že nikdy nikde žádnou neviděla?“

„Už jsem vám řekl, Archie, že ani pro vaši zábavu vám nehodlám odpovídat na hypotetické otázky.“

„Jistě, to je snadné…“

Wolfe lítostivě potřásl hlavou. „Odpovědět znamená připustit, že ty vaše řeči mají nějakou cenu, jenže už jsem si zvykl nečekat od vás nic lepšího. Sakra, jak mám vědět, co bych udělal? Popřál bych jí zřejmě dobrou noc. Našel bych lak pro můj obraz někde jinde? Možná ano, možná, že ne. Mám se vás zeptat na to, jak byste se naučil jíst, kdybyste měl hlavu otočenou na druhou stranu?“

Ušklíbl jsem se. „Nevyhladověl bych. Ani vy ne a jestli něco vím, tak je to tohle. Ale jak jste mohl vědět, že Maffei byl zavražděn?“

„Dokud nepřišel O’Grady, nevěděl jsem to. Slyšel jste, co jsem mu řekl. Policie prohledala jeho pokoj. To se mohlo stát jen proto, že se zapletl do nějakého kriminálního činu nebo byl zavražděn. Ve světle ostatních skutečností bylo to první nepravděpo– dobné.“

„V pořádku. Ale to nejlepší jsem si nechal na konec. Kdo zabil Barstowa?“

„Ach,“

zavrčel jemně Volfe. „Tohle by byl jiný obraz, Archie, a myslím si, že drahý. Drahý pro kupujícího a výnosný pro umělce. Jedna z jeho postav by bylo vhodné téma. Abych pokračoval se svou otřepanou metaforou, my nemůžeme postavit stojan, pokud nevíme, co na obraze bude. I když v jistém smyslu to není striktně vzato pravda. Pozadí obrazu si dokreslíme zítra ráno, až sem přivedete slečnu Fioreovou.“

„Dojedu pro ni hned. Je teprve chvilka po deváté.“

„Ne. Slyšíte ten déšť? Zítra stačí.“

Věděl jsem, že nemá smysl naléhat a tak, když jsem se nechal znudit několika časopisy, vzal jsem si nahoře plášť do deště a šel jsem na hodinku do kina. Nepřiznal bych to nikomu, jen sobě, ale klidnou hlavu jsem neměl. Podobnou zkušenost jsem zažil častěji, což znamenalo, že by mi to nějak pomohlo. V kostech jsem dobře cítil, že Wolfe by nás nikdy nenechal spadnout do jámy, aniž by neměl žebřík, po kterém bychom se zas dostali nahoru, ale navzdory tomu jsem někdy míval hrozné pochybnosti. Dokud budu naživu, nikdy nezapomenu, jak tenkrát skřípnul jednoho bankovního prezidenta, vlastně já jsem ho skřípnul, a přitom jediným důkazem bylo vyschlé plnící pero na stole. Nikdy se mi neulevilo víc, než když se ten chlápek hodinu poté zastřelil. Bylo ale marné pokoušet se Wolfa trochu brzdit. Byla to ztráta času. Když jsem mu chtěl vysvětlit, jak snadno se může zmýlit, jen mi řekl: „Věříte faktu, až když ho uvidíte, Archie, ale nemáte vůbec cit pro fenomény.“

Když jsem si ve slovníku našel slovo fenomén, nepochopil jsem, co vůbec znamená. Nemělo smysl přít se s ním.

Takže mi zase nebylo nejlíp. Chtěl jsem si to promyslet, a tak jsem si vzal plášť do deště a šel jsem do kina, kde jsem si mohl potmě sednout, na něco koukat a nechat pracovat mozek. Nebylo těžké přijít na to, jak to Wolfe vykoumal. Někdo, říkejme mu X, chtěl zabít Barstowa. Dal do novin inzerát, že hledá nějakého experta, který by pro něj cosi vyrobil, a navlékl to tak, aby sehnal člověka, který zamýšlí natrvalo odejít ze země. Kdyby totiž dotyčný projevil později nějakou zvědavost, nemohlo by to už X nijak ublížit. Maffei na inzerát odpověděl a práci dostal: měl do golfové hole zabudovat mechanismus, jenž poté, co čelo hole zasáhne míček, uvolní spouštědlo a vystřelí jehlu z rukojeti na druhém konci hole. Ten X celou věc pravděpodobně prezentoval jako zkoušku dovednostii pro pozdější poslání v Evropě, ale dal přitom za to Italovi tolik peněz, že se Maffei nakonec rozhodl nevracet se domů. X použil hole k zamýšlenému účelu: uložil ji do Barstowovy brašny (hůl byla samozřejmě vzhledově totožná s Barstowovým driverem). Maffei pak četl pondělní Times, sečetl si dvě a dvě, na čemž nebylo nic zvláštního, když uvážil, za co dostal zaplaceno. X mu zatelefonoval, Maffei se s ním sešel a dal mu najevo své podezření a pokusil se ho vydírat. X tentokrát na odborníka přes mechanismy použil prostého nože; dokonce ho ani z Maffeiho zad nevytáhl, aby si neušpinil čalounění v autě. Potom zamířil ho Westchesterských kopců, kde nalezl odlehlé místečko, zatáhl tělo do houští, vytáhl nůž a později ho hodil do nějakého potoka nebo tůně. Domů se vrátil ve slušnou hodinu, před spaním si dal skleničku, nebo radši dvě, a když ráno vstal, místo obleku si vzal žaket, neboť šel na pohřeb svého přítele Barstowa.

Ovšemže to byl Wolfův obraz, a byl parádní, ale jak jsem tak seděl v tom kině, uvědomil jsem si, že když Wolfe nechá Barstowa vykopat, riskuje deset táců i svoji reputaci. Jednou jeden klient Wolfovi řekl, že je nesnesitelně bezstarostný. Líbilo se mi to a Wolfovi také. Neubránil jsem se však úvaze, že když Barstowa otevřou a najdou v jeho žilách jen trombózu a žádné harampádí v jeho žaludku, pak do týdne všichni od okresního prokurátora až po čmuchala v Bath Beach ušetří dvacet centů, protože se budou chechtat doma, místo toho, aby šli do kina na film s Mickey Mousem. Nejsem tak zabedněný, abych nevěděl, že každý může udělat chybu. Vím ale taky, že když někdo má takovou sebejistotu, což byl Wolfův případ, musí mít pravdu vždycky.

Stejně jsem však svým způsobem zabedněný byl. Celou tu dobu, kdy jsem si lámal hlavu, jsem moc dobře věděl, že Wolfe pravdu má. S tím jsem šel spát, když jsem se vrátil z kina a zjistil, že Wolfe už odešel nahoru do svého pokoje.

Ráno jsem se probudil krátce po sedmé, ale raději jsem se poflakoval v posteli. Věděl jsem, že kdybych vstal a oblékl se, musel bych se poflakovat stejně, protože bylo zbytečné vodit sem Annu Fioreovou, když je Wolfe nahoře ve sklenících. Ležel jsem tedy a zíval, díval se na obrázek se stromy, trávou a květinami a potom na fotku mých rodičů, až jsem nakonec zavřel oči, ale ne proto, abych pokračoval ve spaní, byl jsem úplně vzhůru, ale proto, abych si spočítal, kolik nejrůznějších zvuků z ulice dokážu rozpoznat. Dělal jsem to až do chvíle, kdy se ozvalo zaklepání na dveře a po mé výzvě vstoupil Fritz.

„Dobré ráno,“

řekl jsem. „Dám si grepový džus a šáleček kakaa.“

Fritz se usmál, uměl to tím svým roztomile nepřítomným způsobem. Vtipu rozumí, ale nikdy ho nevrátí. „Dobré ráno. Dole je jistý pán a chce mluvit s panem Wol fem.“

Posadil jsem se. „Jak se jmenuje?“

„Říká že Anderson. Ale vizitku mi nedal.“

„Cože?“

Vymrštil jsem se. „Ale, ale, ale! To není žádný pán, Fritzi, jen normální zbohatlík. Pan Wolfe doufá, že brzy už takový zbohatlík nebude. Řekni mu, ne, nech to být. Hned jsem dole.“

Opláchl jsem si obličej studenou vodou, pro každý případ jsem se pořádně oblékl a přejel si kartáčem vlasy. Pak jsem sešel dolů.

Anderson se z křesla nezvedl, když jsem vešel do kanceláře. Byl tak opálený, že kdybych ho potkal na ulici, musel bych si ho pořádně prohlédnout, abych ho poznal. Vypadal ospale a vážně a jeho vlasy na tom byly stejně jako moje.

Pravil jsem:

„Jmenuji se Archie Goodwin. Nepředpokládám, že si mě pamatujete.“

Nehýbal se. „Myslím, že ne, omlouvám se. Přišel jsem za panem Wol fem.“

„Jistě, pane. Obávám se, že si budete muset počkat. Pan Wolfe ještě není vzhůru.“

„Doufám, že ne dlouho.“

„Neřekl bych. Podívám se, když dovolíte.“

Vyšel jsem na chodbu a zůstal jsem stát u schodiště. Musel jsem se rozhodnout, jestli jde o případ, kdy by Wolfe měl porušit pravidlo. Bylo čtvrt na osm. Nakonec jsem vyšel nahoru a prošel chodbou až k tlačítku, které je ve zdi zhruba tři metry od jeho dveří. Zmáčkl jsem tlačítko a okamžitě se ozval jeho tlumený hlas: „Ano?“

„Vypněte spínač. Musím k vám.“

Zaslechl jsem klapnutí a pak:

„Pojďte.“

Nikdy byste nevěřili, že taková věc, jako je Wolfe v posteli, může existovat. Viděl jsem to často a vždycky s potěšením. Na vrcholu je nadýchaná pokrývka z černého hedvábí, kterou používá v zimě v létě. Z kopce uprostřed spadá strmě do všech stran, takže chcete-li spatřit jeho tvář, musíte si stoupnout pěkně k němu a pak se musíte naklonit a nahlédnout pod baldachýnový přístřešek zabudovaný v čele jeho postele. Je rovněž z černého hedvábí a sahá takovou stopu za jeho bradu a po všech třech stranách je spuštěn poměrně hluboko. Na bělostném polštáři uvnitř spočívá jeho velká kulatá tvář jako obraz v nějaké svatyni.

Zpod pokrývky se vynořila jeho ruka, zatáhla za šňůru po pravici a baldachýn se stáhl k čelu postele. Zamžoural. Řekl jsem mu, že dole čeká Fletcher M. Anderson a chce ho vidět.

Zaklel. Nemám rád, když kleje. Jde mi to na nervy. A to z toho důvodu, že, jak mi jednou řekl, zatímco ve většině případů je klení pouhou vokální explozí, v jeho případě jde o uvážlivý výraz hluboké touhy. Dělal to zřídka. Tohoto rána klel dokonale. Na závěr řekl: „Odejděte, jděte pryč, jděte!“

Koktání nemám rád rovněž:

„Ale, ale, Anderson –“

„Přeje-li si pan Anderson se mnou mluvit, může tak učinit v jedenáct hodin. Ale tohle je zbytečné. Za co vás platím?“

„Dobře, pane. Ovšem, máte pravdu. Porušil jsem pravidlo a seřval jste mě. Ale když už se stalo, mohu vám připomenout, že by bylo dobré s panem Andersonem promluvit –“

„Nemůžete.“

„Deset tisíc dolarů?“

„Ne.“

„Pro kristapána, pane, proč ne?“

„K čertu, týráte mě!“

Wolfova hlava se na polštáři odvrátila, avšak jeho ruka zahrozila prstem. „Ano, týráte mě. Někdy je to však cenná vlastnost a já nechci být malicherný. Místo toho vám odpovím na vaši otázku. Nebudu s panem Andersonem mluvit ze tří důvodů: za prvé jsem dosud v posteli, nejsem oblečen a mám hroznou náladu. Za druhé, můžete to udělat sám. A za třetí, rozumím technice výstřednosti; bylo by zbytečné dřít se s vybudováním věhlasu výstředníka, pokud by byl člověk ochoten při nejmenší provokaci vrátit se k normálnímu jednání. Jděte. Okamžitě.“

Opustil jsem pokoj, sešel do kanceláře a sdělil Andersonovi, že chce-li si počkat, uvidí pana Wolfa v jedenáct hodin.

Samozřejmě, že nemohl věřit svým uším. Jakmile byl schopen uvěřit, že takové poselství je určeno jemu, vybuchl. Zdálo se, že je zejména rozhořčen tím, že se k Wolfovi vydal přímo ze spacího vagónu na Centrálním nádraží, ačkoli já jsem nemohl pochopit proč. Několikrát jsem mu vysvětlil, o co jde, řekl jsem mu, že je to výstřednost, se kterou se nedá nic dělat. Řekl jsem mu také, že den předtím jsem byl ve White Plains a že jsem se seznámil se situací. Zdálo se mi, že tohle ho trochu uklidnilo, protože mi začal klást otázky. Dával jsem mu to po kapkách a měl jsem plezír z toho, jak se tváří, když jsem mu řekl, jak si Derwin zavolal Bena Cooka. Když se dozvěděl celou historii, opřel se, promnul si nos a podíval se mi někam nad hlavu.

Konečně svým pohledem spočinul na mně. „Ten závěr, ke kterému Wolfe dospěl, je překvapivý. Nemám pravdu?“

„Ano, pane. Opravdu je.“

„Pak musí mít také překvapivou informaci.“

Usmál jsem se. „Pane Andersone, je mi potěšením hovořit s vámi, ale není užitečné ztrácet čas. Pokud jde o překvapivou informaci, dokud nebude hrob otevřen a Barstow pitván, Wolfe a já jsme totéž, co dvě mumie v muzeu. Žádná šance.“

„Dobře. To je velmi zlé. Chtěl jsem Wolfovi nabídnout jistý honorář jako zvláštnímu vyšetřovateli, za vyšetřování a zprávu.“

„Honorář?“

„Řekněme takových pět set dolarů.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Obávám se, že má moc práce. Já také, možná, že budu teď dopoledne muset do White Plains.“

„Aha.“

Anderson se kousl do rtu a podíval se na mě. „Podívejte, Goodwine, jen zřídka si musím hrát na nepříjemného, ale nepřipadá vám, že je tahle věc pěkně špinavá? Možná, že bych měl říct neetická.“

Namíchlo mě to. Pohlédl jsem na něj a řekl mu:

„Podívejte, pane Andersone. Řekl jste, že si na mě nepamatujete. Já si na vás pamatuju. Nezapomněl jste na Goldsmithův případ před pěti lety. Nic by vám to bylo neudělalo, kdybyste lidem řekl, jak vám Wolfe v té věci pomohl. Nevadí, řekněme, že jste si to potřeboval nechat pro sebe. Nám to tak moc nevadilo. Ale co bylo etického na tom, že jste to zařídil tak, aby místo toho, co měl Wolfe skutečně dostat, utržil jen pěknou modřinu? Máte zřejmě na mysli vlastní etiku.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Nevadí. Ale když se dnes dostanu do White Plains, někdo už bude vědět, o čem mluvím. Za všechno, co tentokrát dostanete, zaplatíte.“

Anderson se zasmál a vstal. „Neobtěžujte se, Goodwine. Ve White Plains vás dnes nebude třeba. Na základě informace, kterou jsem dostal, jsem se definitivně rozhodl exhumovat Barstowovo tělo. Budete během dne vy nebo Wolfe tady? Možná, že s ním budu muset mluvit.“

„Wolfe je tu pořád, ale mezi devátou a jedenáctou nebo čtvrtou a šestou ho nezastihnete.“

„Aha. Takový výstředník!“

„Ano, pane. Váš klobouk je v hale.“

Přešel jsem k oknu vedoucímu do ulice a přesvědčil jsem se, že nasedl do svého taxíku a odjel. Pak jsem se vrátil ke stolu s telefonem. Váhal jsem, ale věděl jsem, že má Wolfe pravdu, a i kdyby ji neměl, trocha publicity nám už nemohla uškodit. A tak jsem zavolal Harrymu Fosterovi do redakce Gazette a on tam náhodou byl.

„Harry? Archie Goodwin. Něco pro tebe mám, ale musíš mlčet jako hrob. Dnes ráno dostane ve White Plains prokurátor Anderson soudní povolení k exhumaci a pitvě Petera Olivera Barstowa. Pravděpodobně o tom ani nemukne, ale myslel jsem si, že bys mu s tím mohl pomoct. A teď poslouchej. Až přijde čas, s radostí ti řeknu, proč je Anderson tak zvědavý. Tohle si nech pro sebe.“

Vyšel jsem nahoru, oholil jsem se a dooblékl. Než jsem s tím skončil, než jsem se nasnídal a v kuchyni pohovořil s Fritzem o rybě, bylo půl desáté. Odešel jsem do garáže pro roadstera a zamířil na jih do Sullivanovy ulice.

Protože byla škola, nebyl kolem ani rámus ani špína jako tehdy, když jsem tam byl naposledy, a vůbec to bylo jiné. Nenapadlo mě, že bych mohl očekávat změnu dekorace. Na dveřích byla velká černá růžice s dlouhými černými stuhami a nad ní široký věnec z listů a květin. Na ulici postávalo pár lidí. Kousek dál, jako by bez zájmu, stál polda, ale když jsem několik metrů ode dveří s věncem zaparkoval, všiml jsem si, jak se po mně podíval. Vystoupil jsem z vozu a pozdravil jsem ho.

Dal jsem mu vizitku:

„Jsem Archie Goodwin z kanceláře Nero Wolfa. Den před tím, než bylo objeveno Maffeiho tělo, najala si nás jeho sestra, abychom se po něm poohlédli. Přišel jsem si popovídat se správcovou.“

„Jó?“

Polda si vizitku strčil do kapsy. „Krom toho, že tu stojím, nevím nic. Archie Goodwin? Těší mě.“

Potřásli jsme si rukama a když jsem odcházel, požádal jsem ho, aby mi ohlídal auto.

Paní Ricciová ze mě neměla velkou radost, ale tomu jsem rozuměl. Ten čmuchal O’Grady si ji zřejmě podal za to, že mi dovolila, abych si z Maffeiho pokoje odnesl ty věci, samozřejmě, že k tomu neměl právo ani důvod, ale to O’Gradymu nemohlo překážet. Usmál jsem se, když jsem viděl, jak se správcová rozhodla mlčet na všechny moje otázky, kvůli kterým jsem podle ní měl přijít. Nikdy to není žádná legrace, když narazíte na zavražděného muže, i když je to jen nájemník. A tak jsem se k ní chvíli choval přátelsky a pak jsem jí oznámil, že bych rád viděl Annu Fioreovou.

„Má práci.“

„Jistě. Ale je to důležité, můj šéf by s ní potřeboval mluvit. Trvalo by to tak hodinku a stálo pár dolarů –“

„Ne! Nemůžete nás, pro lásku Boží, nechat ve vlastním domě na pokoji? To nemůžete ubohou ženskou nechat pohřbít vlastního bratra? Kdo jste, že –“

Bývala by mě musela hodně nadzvednout, abych se naštval. Viděl jsem, že je beznadějné, aby se mnou spolupracovala, nechtěla mne ani poslouchat, a tak jsem se vzdálil a vrátil jsem se na chodbu. Dveře do jídelny byly otevřeny, ale místnost byla prázdná. Vešel jsem dovnitř a když jsem zaslechl kroky na chodbě, podíval jsem se mezerou mezi dveřmi a spatřil paní Ricciovou, jak stoupá schodištěm vzhůru. Nezastavovala se a já jsem slyšel, že pokračuje do druhého poschodí. Zastavil jsem se u dveří a čekal. Štěstí mi vyšlo vstříc. Neuplynulo ani deset minut a na schodech se ozvaly kroky. Mezerou u dveří jsem uviděl Annu. Potichu jsem vyslovil její jméno. Zastavila se a rozhlédla se kolem. Znovu jsem potichu řekl: „V jídelně.“

Došla až k prahu a já jsem vystoupil ze dveří.

„Ahoj, Anno. Paní Ricciová mi řekla, abych tu počkal, až půjdete dolů.“

„Ach, pan Archie.“

„Ano. Přišel jsem, abychom se trochu projeli. Paní Ricciová se zlobila, že jsem si pro vás přišel, ale vzpomínáte si, jak jsem jí ve středu dal dolar? Dnes jsem jí dal dva a ona souhlasila. Ale pospěšte si, řekl jsem jí, že se do poledne vrátíme.“

Vzal jsem Annu za ruku, ale ona se vzepřela. „V tom autě, co naposled?“

„Jistě. Pojďte.“

„Podívejte se na moje šaty, a kabátek mám nahoře.“

„Na kabátek je moc teplo. Pospěšte, co když si to paní Ricciová rozmyslí? Můžeme nějaký koupit, pojďte!“

Držel jsem ji za paži a vedl jsem ji z jídelny krátkou chodbou k domovním dveřím. Nechtěl jsem však, abych venku vypadal nějak podezřele; nedalo se odhadnout, jak důležitě si připadal ten polda venku a jakýkoli zásah by všechno mohl zkazit. A tak jsem přidržel otevřené dveře a řekl: „ Běžte do auta, jdu se rozloučit s paní Ricciovou.“

Počkal jsem pár vteřin a vydal jsem se za ní. Byla u roadsteru a zrovna otevírala dveře. Obešel jsem auto na svou stranu, nastoupil, spustil startér, zamával jsem na poldíka a vystřelil jsem ze Sullivanovy ulice plným plynem, aby k Anniným uším nedolehlo ječení z hořejšího okna.

Samozřejmě, že vypadala jako strašák. Její šaty, to bylo něco. Ale nijak jsem se za ni nestyděl. Vracel jsem se zpátky do města, objel jsem Washingtonovo náměstí a vjel do Páté avenue. Ani trošku jsem se nestyděl. Hodiny na palubní desce ukazovaly dvacet minut po desáté.

Anna se zeptala:

„Kam jedeme, pane Archie?“

Řekl jsem:

„No tak vidíte, jak je to s těmi vašimi šaty. V té nízké sedačce je z vás vidět jen vaše tvář a na ní není nic špatného. Co byste řekla, kdybychom si objeli Centrální park? Je nádherné ráno.“

„Ano, ano.“

Celých deset domovních bloků jsem neřekl nic a ona mlčela také, až pak zopakovala:

„Ano.“

Připadala si určitě senzačně. Projel jsem Park avenue a pak Šedesátou ulicí. Pokračoval jsem západní stranou směrem ke Sté a Desáté, křižoval jsem Riverside Drive ke Grantovu památníku, který jsem objel a vracel se zpátky. Nemyslím si, že by se jedinkrát podívala na stromy, trávníky nebo řeku; jen se dívala na lidi v jiných autech. Bylo za pět minut jedenáct, když jsem zajížděl k Wolfovu domu.

Paní Ricciová už telefonovala dvakrát. Fritz se tvářil pobaveně, když mi o tom říkal. Vyřídil jsem to okamžitě jedním telefonem, když jsem jí poučil o maření spravedlnosti. Nevím, kolik toho slyšela přes své ječení, ale zdálo se, že to zapůsobilo. Až do poledne, kdy jsem odvezl Annu domů, jsme o ní neslyšeli.

Wolfe přišel, zatímco jsem mluvil s paní Ricciovou. Díval jsem se na něho, jak se cestou k svému stolu zastavil u Anny, aby ji pozdravil. K ženám byl galantní. Měl sice o nich jakousi zvrácenou představu, které jsem nikdy nedokázal přijít na kloub, ale pokaždé, když jsem ho viděl v jejich přítomnosti, byl galantní. Neuměl bych popsat, jak to dělal, protože to nechápu. Byl takový, i když některou z nich trápil, jako tenkrát Nyuru Pronnovou v případu Diplomatického klubu. To byla nejlepší ukázka do sucha vyždímané houby, jakou jsem kdy viděl.

S Annou Fioreovou začal polehounku. Prohrábl se poštou, otočil se k ní, chvilku si ji prohlížel a pak řekl:

„Už se dál nemůžeme oddávat dohadům o místě pobytu vašeho přítele Carla Maffeiho. Přijměte mou soustrast. Viděla jste jeho tělo?“

„Ano, pane.“

„Je to škoda, skutečně škoda, protože násilí nevyhledával; dostal se na jeho cestu nedopatřením. Je zvláštní, na jak tenké nitce může viset osud člověka. Například osud vraha Carla Maffeiho na ní může viset také. Slečno Fioreová, kdy a za jakých okolností jste v Maffeiho pokoji viděla golfovou hůl?“

„Ano, pane.“

„Ano. Bude snadné nám to říct. Možná, že když jsem vám tu otázku naposledy položil, připomněly se vám právě ty okolnosti.“

„Ano, pane.“

„Připomněly?“

Otevřela ústa, ale neřekla nic. Pozoroval jsem ji a připadala mi divná. Wolfe se znovu otázal:

„Připomněly?“

Mlčela. Nemohl bych říct, že byla nervózní nebo vystrašená, prostě jen mlčela.

„Když jsem se vás na to posledně ptal, slečno Fioreová, zdálo se mi, že vás to rozrušilo. Bylo mi to líto. Řekla byste mi, proč vás to rozrušilo?“

„Ano, pane.“

„Byla to snad vzpomínka na nějakou nepříjemnost, která vás potkala toho dne, kdy jste viděla tu golfovou hůl?“

Znovu ticho. Viděl jsem, že něco nefungovalo. Tu poslední otázku Wolfe nepoložil jen tak. Znal jsem odstíny jeho hlasu a věděl jsem, že tahle otázka ho nezajímá. Cosi ho zavedlo na jinou kolej. Zničehonic a jiným tónem vypálil jinou otázku: „Kdy jste se rozhodla odpovídat mi ‚Ano, pane‘ na jakoukoli mou otázku?“

Žádná odpověď, ale Wolfe nečekal:

„Slečno Fioreová, chci, abyste mi rozuměla. Moje poslední otázka nemá vůbec nic společného s golfovou holí nebo s Carlem Maffeim. Copak to nechápete? Takže, jestliže jste se rozhodla odpovídat mi jen ‚Ano, pane‘ na otázky týkající se Carla Maffeiho, je to v pořádku. Máte absolutně právo tak učinit, neboť tak jste se rozhodla. Avšak ptám-li se vás na jiné věci, nemusíte mi říkat, ‚Ano, pane‘, protože tak jste se nerozhodla. O ostatních věcech byste měla mluvit jako každý jiný. Tak tedy, když jste se rozhodla říkat mi pouze ‚Ano, pane, bylo to kvůli něčemu, co Carlo Maffei udělal?“

Anna se mu upřeně dívala do očí. Bylo jasné, že ho z ničeho nepodezírala, že s ním nezápolila, pouze se snažila porozumět mu. Dívali se jeden’na druhého. Za nějakou chvíli řekla: „Ne, pane.“

„Á! Výborně. Nebylo to kvůli něčemu, co udělal. Nemá to tedy s ním nic společného a vy klidně můžete odpovědět, na co se vás zeptám. Rozumíte, že? Když jste se rozhodla, že o Carlovi Maffeim mi nic neřeknete, nebudu se vás ptát. Ale ta druhá záležitost. Rozhodla jste se říkat ‚Ano, pane‘ panu O’Gradymu, tomu člověku, který za vámi včera ráno přišel a vyptával se?“

„Ano, pane.“

„Proč jste tak učinila?“

Zamračila se, ale řekla:

„Protože se něco stalo.“

„Výborně. Co se stalo?“

Zavrtěla hlavou.

„No tak, slečno Fioreová.“

Wolfe byl klidný. „Nemáte ten nejmenší důvod, proč byste mi to nemohla říci.“

Otočila hlavu, aby se na mě podívala a pak se vrátila k němu. Po chvilce řekla:

„Povím to panu Archiemu.“

„Výborně. Povězte to panu Archiemu.“

„Dostala jsem dopis,“

řekla mi.

Wolfe po mně šlehl očima a vmísil se do řeči:

„Dostala jste včera dopis?“

Přikývla:

„Včera ráno.“

„Od koho?“

„Nevím. Nebylo tam žádné jméno, bylo to na psacím stroji, a na obálce bylo napsáno jen Anna a adresa, zbytek jména ne. Paní Ricciová vyzvedla poštu ze schránky a přinesla mi ji, ale já jsem to před ní nechtěla otevřít, protože já dopisy nikdy nedostávám. Šla jsem dolů, kde spím, a otevřela jsem dopis tam.“

„Co v něm stálo?“

Pohlédla na mě, chvíli mlčela, a pak se najednou zasmála takovým divným smíchem, z kterého mi nebylo zrovna příjemně a stejně tak málo příjemný byl pohled na ni. Přesto jsem ten pohled vydržel. Konečně řekla: „Ukážu vám, co v něm stálo, pane Archie.“

Sáhla dolů, vyhrnula si sukně nad koleno, vsunula ruku za punčochu a vytáhla ji, svírajíc cosi v dlani. Pak jsem jen zíral, protože rozbalila svitek pětadvacetidolarových bankovek a ukázala mi je.

„Chcete mi říct, že tohle bylo v tom dopisu?“

Přikývla. „Sto dolarů.“

„No vida. Ale bylo tam také cosi psaného strojem.“

„Ano. Bylo tam napsáno, že když nikdy nic nikomu neřeknu o panu Maffeim a o tom, co dělal, že si ty peníze můžu nechat. Ale když to neudělám a něco řeknu, budu je muset spálit. Spálila jsem dopis, ale peníze nespálím. Nechám si je.“

„Vy jste ten dopis spálila?“

„Ano.“

„Obálku také?“

„Ano.“

„A jste rozhodnuta, že o panu Maffeim a golfové holi nikomu neřeknete?“

„Nikdy.“

Pozoroval jsem ji. Wolfova brada sice spočívala na jeho prsou, ale i on se na ni díval. Zvedl jsem se. „No, ze všech výmyslů, co jsem –“

„Archie! Omluvte se!“

„Prokristapána –“

„Omluvte se.“

Otočil jsem se k dívce. „Omlouvám se, ale když si vzpomenu, kolik jsem toho najezdil, jen abych vás povozil kolem parku –“

Posadil jsem se.

Wolfe řekl:

„Slečno Fioreová, nevšimla jste si náhodou razítka na známce? Dalo se podle něj poznat, odkud byl dopis poslán?“

„Ne, pane.“

„Samozřejmě, že ne. Mimochodem, ty peníze nepatřily člověku, který vám je poslal. Vzal je z kapsy Carla Maffeiho.“

„Nechám si je, pane.“

„Nepochybně ano. Možná však, že si neuvědomujete, že kdyby se o tom dozvěděla policie, mohla by vám je nemilosrdně vzít. Ale neděste se, vaše důvěra v pana Archieho patří tomu pravému.“

Obrátil se ke mně. „Půvab a šarm jsou vždy obdivuhodné vlastnosti a někdy i užitečné. Odvezte slečnu Fioreovou domů.“

Zaprostestoval jsem. „Ale proč ne –“

„Ne. Proč nespálit ty peníze a nahradit je z vašich výdajů? Ne. Neudělala by to, ale i kdyby to udělala, nechtěl bych vidět, jak hoří peníze. Zničení peněz je jediná autentická svatokrádež, již si máme ošklivit. Možná, že si neuvědomujete, co pro slečnu Fioreovou znamená oněch sto dolarů. Pro ni to představuje vysokou odměnu za zoufalý a heroický čin. A nyní, když je má opět zpátky ve své skrýši, odvezte ji domů.“

Začal se zvedat ze svého křesla. „Na shledanou, slečno Fioreová. Složil jsem vám vzácný kompliment; pochopil jsem, že to vše myslíte vážně. Na shledanou.“

Stál jsem u dveří a řekl jsem jí, že jdeme.

Cestou zpátky jsem si jí nevšímal. Byl jsem pěkně namíchnutý z toho, že jsem ji unesl a vozil městem ve velkém stylu skoro hodinu jen pro to, aby z nás udělala pitomce, ale nestálo mi za to, abych se namáhal cokoli říct. V Sullivanově ulici jsem ji jen s velkou chutí vyklopil na chodník, protože jsem si myslel, že Wolfe byl galantní za nás oba.

Zůstala stát. Zařadil jsem rychlost, abych zmizel, když řekla:

„Děkuji, pane Archie.“

Byla velmi zdvořilá! Pochytila to od Wolfa. Řekl jsem:

„Nerado se stalo, Anno, ale sbohem a nic si z toho nedělejte!“

Odstartoval jsem.

KAPITOLA 6.

Během té půlhodiny, co jsem byl pryč, abych odvezl Annu Fioreovou domů, utrpěl Wolfe recidivu. Byla těžká a trvala tři dny. Když jsem se vrátil do Třicáté páté ulice, seděl v kuchyni u stolku, kde vždycky snídám, a pil pivo. Stačil už udělat tři a dohadoval se s Fritzem, jestli se do rajčatových koláčků může dát pažitka. Stál jsem a chvíli poslouchal, aniž bych se zapojil, a pak jsem odešel do svého pokoje, kde jsem ze skříně vytáhl láhev žitné a dal si panáka.

Nikdy jsem moc Wolfovým redicivám nerozuměl. Někdy se zdálo jasné, že jde prostě jen o obyčejné zastrašení a podělanost, jako tehdy, když nás v případu Sosnové ulice nechal na holičkách taxikář, ale jindy šlo o něco úplně jiného. Všechno klape a mně už se zdá, že balík zabalíme a odešleme na dobírku, když on bez nejmenšího důvodu o všechno ztratí zájem. Prostě vypne a to je vše. I kdybych řekl cokoli, nehne to s ním. Může to trvat jedno odpoledne až pár týdnů, je ale také možné, že jen tak, pro nic za nic, vypne a dostane ho z toho něco nového. Když ho to chytne, chová se jedním ze dvou způsobů: buď se odebere do postele a zůstane tam o chlebu a cibulové polévce, odmítá až na mne kohokoli vidět, a to ještě za podmínky, že pomlčím o všem, nač myslím; nebo se usadí v kuchyni, řekne Fritzovi, co má uvařit, a pak to sní u mého stolku. Jednou takhle ve dvou dnech spořádal celou polovinu berana, jehož jednotlivé partie byly připraveny dvaceti různými způsoby. V takových časech obyčejně lítám s vyplazeným jazykem mezi Battery a Bronx Parkem a sháním nějaká koření, zeleninu či likérek, což ti dva potřebují k jídlu, které se chystají udělat. Jedinkrát jsem mu dal výpověď, a to se stalo tehdy, když mě poslal do Brooklynského doku, kde kotvil jeden parník z Číny, abych se od kapitána lodě pokusil odkoupit nějaký kořen. Kapitán musel mít na lodi náklad opia nebo čeho, protože byl velmi podezíravý. V každém případě měl za to, že vyhledávám maléry a tak mou objednávku splnil tím, že na mě poslal půltuctu kostnatých chlapíků. Výpověď jsem dal příštího odpoledne z nemocnice, odkud jsem zatelefonoval. Jenomže dalšího dne přišel Wolfe, odvezl mne domů a fakt, že přišel osobně, mě vyvedl natolik z míry, že jsem na svou výpověď zapomněl. Tehdy tím jeho recidiva skončila.

Jakmile jsem ho dnes uviděl, jak sedí v kuchyni a dohaduje se s Fritzem, pochopil jsem, že jde o recidivu, a to mě tak znechutilo, že jsem si nahoře u sebe dal pár panáků, sešel dolů a vypadl ven. Přešel jsem několik bloků, ale po těch panácích jsem dostal na něco chuť a tak jsem se zastavil na jídlo v jedné restauraci. Po sedmi letech každodenního Fritzova vyváření mi jídlo v restauraci nic neříká, ale jíst doma jsem nechtěl: za prvé jsem byl znechucen a za druhé, na tohle recidivální menu se nedá spolehnout, někdy je to epikurejská hostina, jindy malý pamlsek za osmdesát centů od Schraffta a občas obyčejná brynda.

Po jídle už mi bylo lépe a tak jsem se vrátil do Pětatřicáté a sdělil jsem Wolfovi, co ráno řekl Anderson, a dodal jsem, že se mi zdá, že než vyjde měsíc, je třeba něco udělat.

Wolfe pořád seděl u stolku a pozoroval Fritze, jak něco míchá na pánvi. Pohlédl na mě, jako by se snažil přijít na to, kde už mě viděl. Pravil:

„Už nikdy přede mnou jméno toho gaunera nevyslovujte.“

Řekl jsem, doufaje, že ho namíchnu:

„Ráno jsem volal Harrymu Fosterovi do Gazette a řekl jsem mu, co se děje. Měl jsem zato, že byste si přál slušnou publicitu.“

Neslyšel mě. Fritzovi řekl:

„Chce to mít po ruce vařící vodu pro případ, že se to začne rozpadat.“

Vyšel jsem nahoru říct Horstmannovi, že svá děťátka bude muset dnes odpoledne, ne-li celý týden, opatrovat sám. Bude z toho nešťastný. Je vždycky komické, jak se snaží předstírat, že ho Wolfova přítomnost otravuje. Jenže pokaždé, když se stane, že se Wolfe nemůže nahoře v devět nebo ve čtyři ukázat, je z toho tak ustaraný a zasmušilý, že vypadá, jako by mu ulítly včely. A tak jsem ho šel učinit nešťastným.

Tohle bylo ve dvě v pátek odpoledne a první normální pohled, kterým mě Wolfe obšťastnil, jsem zaznamenal v pondělí v jedenáct dopoledne, tedy po devětašedesáti hodinách.

Mezitím se věci začaly hýbat. Nejdřív to byl v pátek kolem čtvrté telefon od Harryho Fostera. Čekal jsem to. Řekl mi, že vykopali Barstowa a provedli pitvu, ale nic k tomu nechtějí říct. Nebylo to přímo od něj, i ostatní už chytili vítr a obcházeli koronerův úřad.

Chvíli po šesté se ozval druhý telefon. Tentokrát to byl Anderson. Když jsem uslyšel jeho hlas, zašklebil jsem se a mrknul na hodinky; představoval jsem si ho, jak soptí a čeká, až bude šest večer. Řekl, že chce mluvit s Wol fem.

„Je mi líto, pan Wolfe má práci. Tady Goodwin.“

Řekl, že po Wolfovi chce, aby přijel do White Plains. Zasmál jsem se. Zavěsil. Nelíbilo se mi to, choval se jako padouch. Chvíli jsem si to rozmýšlel a pak jsem zavolal Henrymu H. Barberovi do bytu a získal jsem všechny informace o okolnostech a zadržených svědcích. Nato jsem se vrátil do kuchyně a o obou telefonech jsem Wolfa informoval. Namířil na mě lžíci.

„Archie. Ten Anderson, to je nemoc. Umyjte telefon. Zakázal jsem vám vyslovit jeho jméno?“

Řekl jsem:

„Omlouvám se, měl jsem si to uvědomit. Víte, co chci říct, pane. Cvok je vždycky cvok, i kdybyste to byl vy sám. Chci mluvit s Fritzem.“

Wolfe neposlouchal. Fritzovi jsem řekl, že k večeři si vezmu do kanceláře sendviče, a pak jsem mu ještě řekl, že zazvoní-li zvonek, nepůjde ke dveřím, protože k nim půjdu já, a to v každém případě.

Věděl jsem, že taková opatrnost je asi zbytečná, ale nechtěl jsem riskovat, aby sem někdo jen tak vrazil, když má Wolfe jednu ze svých pověstných nálad. Byl jsem rád, že se mě nesnažil pro něco poslat a doufal jsem, že to neudělá, protože bych tentokrát nešel. Kdyby to zkrachovalo, prosím, ale nechtěl jsem, aby z nás někdo dělal pitomce, pokud v tom můžu něco udělat. V noci se nic nestalo. Ráno jsem Woifovi co nejméně lezl do cesty a zdržoval jsem se hlavně v předpokoji, otvíraje dveře tu plynaři, tu pošťákovi, jednou dokonce i jakémusi skvělému mladíkovi, co potřeboval pomoct na fakultě. Pomohl jsem mu až ke schodům před dům. Bylo kolem jedenácté, když jsem opět zaslechl zvonek a otevřel dveře. Venku stál pořez, botou tlačil do dveří a valil se dovnitř. Pevně jsem ho chytil, vytlačil ho ven ze dveří a zavřel jsem za sebou.

Řekl jsem:

„Dobrý den. Kdo vás pozval?“

Odpověděl:

„No vy jste to nebyl. Potřebuji mluvit s Nero Wol fem.“

„Nemůžete. Je nemocný. Co potřebujete?“

Uhlazeně se usmál a podal mi vizitku. Prohlédl jsem si ji. „Ovšem. Z Andersonovy kanceláře. Jeho pravá ruka? Co chcete?“

„To dobře víte,“

usmál se opět. „Pojďme dovnitř a probereme to.“

Nemělo smysl se nějak upejpat. Stejně jsem neměl představu, kdy se Wolfe vyhrabe ze své recidivy, a to mě hnětlo. A tak jsem pořezovi řekl, že Wolfe neví víc než oni, a to, co ví, že se mu zjevilo ve snu. Řekl jsem mu, že jestliže na ten případ Wolfa chtějí, tak ať řeknou, za jakou cenu, a Wolfe to pak buď vezme, nebo ne. Řekl jsem mu, že budou-li se snažit o jakékoli ukvapené kroky, budou překvapeni, jak směšně budou vypadat, až to s nimi Wolfe skončí. Pak jsem mu ještě řekl, že jak vidím, je o dobrých deset kilo těžší než já, a že se tudíž nepokusím vrátit do domu, dokud on neodejde, a že ocením, když půjde, protože mám rozečtenou zajímavou knihu. Zatímco jsem mluvil, utrousil pár poznámek, ale když jsem skončil, řekl jsem: „Řekněte Wolfovi, že se z toho nedostane.“

„Jistě. Ještě něco?“

„Jo. Jděte se vycpat!“

Zakřenil jsem se a díval jsem se za ním, když vyrazil směrem na východ. Nikdy jsem o něm neslyšel, ale Westchester jsem nijak moc neznal. Jméno na vizitce znělo H. R. Corbett. Vrátil jsem se do předpokoje, posadil se a kouřil cigarety.

Po obědě, někdy kolem čtvrté jsem uslyšel, jak na ulici kamelot vyvolává zvláštní vydání. Vyšel jsem, zavolal na něj a noviny si koupil. Bylo to tam a zabíralo to polovinu titulní stránky: BARSTOW OTRÁVEN, V TĚLE NALEZENA ŠIPKA! Zprávu jsem si přečetl. Jestli mi někdy něco lezlo krkem, tak to bylo právě tohle. Samozřejmě, o Wolfovi a o mně tam nebyla ani zmínka. Nečekal jsem, ale mrzelo mě pomyšlení, co by to pro nás mohlo znamenat! Štvalo mě, že jsem to tak zhudlařil s Derwinem a znovu pak s Andersonem. Byl jsem přesvědčen, že se dalo zařídit, abychom v tom taky jeli, i když jsem přesně nevěděl jak. A taky mě štvala Wolfova recidiva. Znovu jsem si to přečetl. Nebyla to žádná šipka, byla to krátká ocelová jehlička, taková, o jaké mluvil Wolfe, a byla nalezen pod žaludkem. Byl jsem na Wolfa naštvaný a noviny jsem mu odnesl.

Šel jsem do kuchyně, noviny jsem beze slov položil na stůl před Wolfa a zase jsem odešel. Zavolal za mnou:

„Archie! Vezměte si vůz, tady máte seznam!“

Dělal jsem, že neslyším. Místo mě šel později Fritz.

Nedělní noviny už toho byly plné. Poslali své smečky pobíhat a šmejdit po celém Westchesterském okrese, ale ty nic nenašly. Pročetl jsem poctivě všechny články a dozvěděl se množství po– drobností o Green Meadow Klubu, o Barstowově rodině, o Kimballových, kteří s Barstowem hráli golf, o doktorovi, který se seknul, a mnoho dalšího, ale nikdo skutečně nevěděl víc než to co Wolfe už v pátek večer, když se ptal Anny Fioreové, jestli viděla v pokoji Carla Maffeiho golfovou hůl. Dokonce ani tolik ne, protože nikde nebyla ani úvaha o tom, jak se do Barstowova břicha ta jehlička vlastně dostala. Ve všech novinách zato byly články ex– pertů přes jedy o tom, co s vámi takové jedy všechno udělají.

V neděli večer jsem šel do kina a Fritzovi jsem řekl, ať nikomu neotvírá. Ne že bych něco čekal, vypadalo to, že už si Anderson jede po svém. Pospojoval si zřejmě motivy a nálezy, k nimž došel. Kdyby nebyla neděle, ten večer bych se asi namazal. Když jsem se z kina vrátil, Wolfe už byl nahoře ve svém pokoji a Fritz umýval v kuchyni nádobí. Opekl jsem si kousek šunky, udělal jsem si sendvič a nalil si sklenici mléka, protože jsem toho moc nepovečeřel. Všiml jsem si, že Times, které jsem ráno přichystal pro Wolfa, ležely na lednici tak, jak jsem je položil. Deset k jedné, že se do nich ani nepodíval.

V pokoji jsem si pak četl ještě přes půlnoc a nemohl jsem usnout, protože mi to v hlavě pracovalo. Nakonec jsem ale se spaním potíže neměl, protože když se mi ráno podařilo rozlepit oči, abych se podíval na hodinky, zjistil jsem, že je po deváté. Seděl jsem na kraji postele a zíral, když jsem nad hlavou uslyšel hluk, který mě dokonale probral. Buď to byly dva páry nohou, jež dobře znám, nebo jsem ještě snil. Vyšel jsem na chodbu, chvíli jsem poslouchal a pak jsem seběhl do kuchyně. Fritz tam byl a pil kávu. „To nahoře je pan Wolfe s Horstmannem?“

„To se ví.“

Tohle je jediný slangový výraz, jehož je Fritz schopen a užívá každou možnost, aby ho uplatnil. Smál se na mě a byl rád, že mě vidí vzrušeného a rozjařeného. „A teď vytáhnu jehněčí kýtu a potřu ji česnekem.“

„Potři ji třeba škumpou jedovatou.“

Vrátil jsem se nahoru, abych se oblékl.

Bylo po recidivě! Ano, byl jsem vzrušený. Přepečlivě jsem se oholil a ve vaně jsem si pískal. S normálním Wol fem se může stát cokoli. Když jsem se vrátil zpátky do kuchyně, čekala na mě miska fíků a tlustá omeleta a o konvici s kávou byly opřeny noviny. Začal jsem titulky současně s fíky, ale po prvních slovech jsem přestal žvýkat. Proběhl jsem pár odstavců a polkl, aby mi nic nepřekáželo. Bylo to jasné, noviny o tom mluvily jako o hotové věci. Ačkoli jsem nepotřeboval žádné potvrzení, listoval jsem novinami a prohlížel stránky shora dolů. Ten malý inzerátek v tenkém rámečku byl na osmé straně dole: VYPLATÍM ODMĚNU PADESÁT TISÍC DOLARŮ TOMU ČI TĚM, KTEŘÍ POSKYTNOU INFORMACI VEDOUCÍ K ODHALENÍ A SPRAVEDLIVÉMU POTRESTÁNÍ VRAHA MÉHO MANŽELA PETERA OLIVERA BARSTOWA.

ELEN BARSTOWOVÁ.

Přečetl jsem si to třikrát a pak jsem noviny odhodil a uklidnil se. Snědl jsem ovoce a omeletu, tři toasty a vypil jsem tři šálky kávy. Padesát táců, když je Wolfova bankovní bilance prověšená jako šňůra na prádlo pod mokrou koňskou houní! A nejen to, jde přece o šanci, jak si udržet naše místa na scéně největší show sezóny. Byl jsem klidný a měl jsem chladnou hlavu, ale bylo teprve dvacet minut po desáté. Zamířil jsem do kanceláře, odemkl sejf, setřel všude prach a čekal.

Když se v jedenáct objevil Wolfe, vypadal svěže, leč nijak zřetelně dobře naložen. Jen mi kývl na pozdrav a nezdálo se, že by se příliš staral o to, jestli tam jsem, či ne. Usedl do svého křesla a začal prohlížet poštu. Jen jsem čekal a myslel na to, že bych mu mohl předvést, že i jiní lidé dokáží být stejně otrlí jako on, ale když začal zkoumat měsíční účet od Harvey’s, vyrukoval jsem na něj: „Doufám, že jste prožil hezký víkend, pane.“

Nepodíval se na mě, ale já viděl, jak se jeho tváře skládají do faldů:

„Děkuji, Archie. Bylo to příjemné, ale procitnuv dnešního rána, připadal jsem si tak dokonale zbahnělý, že kdybych měl myslet pouze na sebe, byl bych zůstal v posteli a vyčkal rozkladu.

Udeřila na mě jména: Archie Goodwin, Fritz Brenner, Theodore Horstmann, odpovědnost. A tak jsem vstal, abych na sebe vzal své břímě. Nikoli, nestěžuji si. Odpovědnost je vzájemná, avšak svůj díl mohu nést pouze já.“

„Promiňte, pane, ale jste zatracený lhář. Jediné, co jste udělal, bylo, že jste se podíval do novin.“

Zkoumal položky účtu. „Nemůžete mě naštvat, Archie, dnes ne. Noviny? Dnes ráno jsem nahlédl pouze život, nic jiného, a to nikoli skrze noviny.“

„Pak tedy nevíte, že paní Barstowová nabídla padesát tisíc dolarů za vraha svého manžela?“

Přestal kontrolovat účet. Nepodíval se na mě, ale tužka na pár vteřin v jeho prstech strnula. Potom vsunul účet pod těžítko, vedle položil tužku a zvedl hlavu.

„Ukažte.“

Nejdřív jsem mu ukázal inzerát a teprve pak článek z první strany. Z inzerátu přečetl každé slovo, článek jen přehlédl.

„Opravdu,“

řekl. „Opravdu. Pan Anderson nepotřebuje peníze, ani když má zaručenou možnost, že je vydělá. A to jsem před chvílí mluvil o odpovědnosti. Archie, víte, o čem jsem toto ráno v posteli přemýšlel? Myslel jsem na to, jak strašné a zábavné by bylo, kdybych propustil Theodora a nechal ty žijící a dýchající rostliny, všechny ty arogantní a rozmazlené miláčky, žíznit, lapat po dechu a vadnout.“

„Pane bože!“

„Ano. Jen takové blouznění časně po ránu. K takovému gestu mi schází vůle. Daleko pravděpodobněji bych je nabídl v aukci, kdybych se měl zříci odpovědnosti, a odjel do Egypta. Vy ovšem víte, že v Egyptě vlastním dům, který jsem nikdy neviděl. Člověk, který mi jej před více než deseti lety dal, ano, Fritzi, copak je?“

Fritz byl trochu neupravený, narychlo se navlékl do saka, aby šel otevřít dveře. „Čeká na vás jistá dáma, pane.“

„Jméno?“

„Neměla vizitku, pane.“

Wolfe přikývl a Fritz odešel. Za okamžik byl zpátky a uvedl mladou ženu. Stál jsem. Zamířila ke mně, a tak jsem hlavou kývl Wolfovým směrem. Pohlédla na něj, zastavila se a řekla: „Pan Nero Wolfe? Jsem Sarah Barstowová.“

„Posaďte se,“

pravil Wolfe. „Musíte mi prominout, avšak z technických důvodů vstávám pouze v mimořádných případech.“

„Toto je mimořádný případ,“

řekla.

KAPITOLA 7.

Díky novinám jsem byl o tom, kdo je Sarah Barstowová, přesně v obraze. Je jí pětadvacet, je populární, graduovala na Smithově koleji a je prominentkou jak v univerzitních kruzích Hollandu, tak mezi letní společností Westchesteru. Podle novin je samozřejmě krásná. Pomyslel jsem si, že tentokrát byl tenhle detail přesný, když jsem ji pozoroval, jak se uvelebuje v křesle tváří v tvář Wolfovi. Měla na sobě světlehnědé lněné šaty, plášť do barvy a malý čer– ný klobouček na stranu. Její rukavice svědčily o tom, že řídí. Měla drobnější tvář, ale všechno bylo na správném místě jak se sluší a patří; její oči v zorničkách lesklé a zarudlé v bělmu svědčily o únavě a zřejmě i o pláči. Její pleť byla bledá, ale zdravá a působila příjemně. Měla hluboký hlas, z něhož zazníval cit. Líbila se mi.

Začala se ospravedlňovat, ale Wolfe na ni zamířil ukazováčkem. „Je to zbytečné a pro vás jistě i bolestné, slečno Barstowová, vím. Jste jedinou dcerou Petera Olivera Barstowa. Řekněte mi jen, proč jste za mnou přišla.“

„Ano.“

Chvilku přemýšlela. „Ovšem, měl byste to vědět, pane Wolfe. Je to však složitější, potřebovalo by to asi úvod.“

Pokusila se o úsměv. „Chci vás požádat o laskavost, nevím však, kolik jí bude zapotřebí.“

„Mohu vám to říci.“

„Ovšem. Nejdřív se vás musím zeptat, zda víte, že moje matka v dnešních novinách uveřejnila inzerát?“

Wolfe přikývl. „Četl jsem.“

„Dobrá. Pane Wolfe, já, to znamená my, rodina, vás musím požádat, abyste si inzerátu nevšímal.“

Wolfovi zároveň s povzdechem poklesla brada. „Mimořádný požadavek, slečno Barstowová. Očekává se ode mne, že budu také tak mimořádný a přijmu to bez vysvětlení, anebo se mi dostane důvodů?“

„Důvody samozřejmě existují.“

Odmlčela se. „Není to rodinné tajemství, je známo, že moje matka je, do jisté míry a za různých okolností, nezodpovědná.“

Měla ty nejupřímnější oči. „Nesmíte si myslet, že je na tom něco špatného nebo že to má něco společného s penězi. Máme spoustu peněz a můj bratr a já nejsme skoupí. Nesmíte si ani myslet, že by moje matka nebyla svéprávnou osobou, určitě ne v právním smyslu. Avšak za ta léta byly chvíle, kdy potřebovala naši pozornost a lásku, a ta, ta hrozná věc přišla právě v takovou chvíli. Obyčejně není pomstychtivá, jenže ten inzerát, můj bratr tomu říká volání po krvi. Naši přátelé to budou chápat, ale jsou tu i další lidé a můj otec znal hodně lidí. Budeme rádi, když ho budou oplakávat spolu s námi, ale nechceme, otec by si to nepřál, aby se stali svědky toho, jak vypouštíme honicí psy –“

Povzdechla si a zarazila se, pak pohlédla na mne a vrátila se k Wolfovi. Řekl:

„Ano, slečno Barstowová, nazýváte mne honicím psem. Nedotklo se mě to. Pokračujte.“

„Promiňte. Jsem netaktní. Bývalo by bylo lepší, kdyby přišel doktor Bradford.“

„Rozvážil si doktor Bradford tu záležitost?“

„Ano. Tedy, myslel si, že by se měla provést.“

„A váš bratr?“

„No, ano. Můj bratr toho velice lituje, mám na mysli ten inzerát. Neschvaluje zcela, že jsem se vypravila za vámi. Myslí si, že to bude, bez užitku.“

„Je přesvědčený, že je těžké takového honicího psa zastavit. Patrně rozumí psům. Skončila jste, slečno Barstowová? Myslím, zda máte ještě nějaké další důvody?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, pane Wolfe, tyto stačí.“

„Rozumím-li tomu dobře, pak je vaším přáním nevyvíjet žádné úsilí k odhalení a potrestání osob, které zavraždily vašeho otce.“

Vzhlédla k němu. „Ne, proč? Neřekla jsem nic takového.“

„Služba, kterou po mně žádáte, spočívá v tom, že se mám takového úsilí zdržet?“

Sevřela rty. Pak je pootevřela, aby řekla:

„Chápu. Vykládáte si to špatně.“

„Vůbec ne. Jasně, nikoli špatně. Vaše mysl je pochopitelně zmatená; moje je nezkalená. Vaše stanovisko, soudě podle toho, jak jste je vyjádřila, jednoduše není inteligentní. Můžete na mne vznést několik požadavků, avšak nemůžete je chtít naráz, protože se vzájemně vylučují. Možná mi chcete říct, že si přejete, abych odhalil vraha, ale nemůžete po mně žádat, abych nečekal, že za to budu zaplacen, jak nabízí vaše matka. O tohle mne žádáte?“

„Ne. To dobře víte.“

„Anebo mi snad chcete říct, že mohu nalézt vraha, dovedu-li to, a přijmout odměnu, pakliže budu chtít využít právního závazku, avšak že rodina nabídku odměny z mravních důvodů odmítá, je to tak?“

„Ano.“

Zachvěly se jí rty, ale v okamžiku je pevně sevřela. Pak se náhle postavila a vykřikla:

„Ne! Lituji, že jsem přišla! Profesor Gottlieb se mýlil. Možná že jste chytrý, na shledanou, pane Wolfe.“

„Na shledanou, slečno Barstowová.“

Wolfe se ani nepohnul. „Technické důvody mě poutají ke křeslu.“

Šla. Ale v půli cesty ke dveřím zaváhala a obrátila se. „Vy jste honicí pes. Jste. Jste bez srdce.“

„Velmi pravděpodobně.“

Wolfe zakýval prstem. „Vraťte se do křesla. Pojďte, no tak. Váš úkol je příliš důležitý, než aby ho zmařilo momentální znechucení. Tak je to lepší, sebeovládání je obdivuhodná vlastnost. Nyní, slečno Barstowová, můžeme učinit jednu ze dvou věcí: buď kategoricky, leč elegantně odmítnu váš původní požadavek a pak se spolu rozejdeme docela ve zlém, nebo mi odpovíte na pár otázek, které bych vám rád položil, a pak se dohodneme, co by se dalo dělat. Která z těch věcí to bude?“

Byla nejistá, ale bojovná. Vrátila se do křesla a pozorně ho sledovala. Řekla:

„Za poslední dva dny jsem odpovídala na mnoho otázek.“

„O tom nepochybuji. Dovedu si představit jejich smysl a jejich stupiditu. Nebudu marnit váš čas ani urážet vaši inteligenci. Jak jste se dozvěděla, že o celé věci něco vím?“

Vypadala překvapeně. „Jak jsem se to dozvěděla? Proč? Vždyť za to můžete! Odhalil jste to. Každý to ví. Bylo to v novinách, ne v newyorských, ale v novinách ve White Plains.“

Wolfe kývl. „Požádala jste pana Andersona o tutéž službu, o jakou jste požádala mne?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Přemýšlela. „No, nezdálo se mi to nutné. Nezdálo se, nevím, jak to lépe vyjádřit.“

„Používejte svého důvtipu, slečno Barstowová. Bylo to proto, že se zdálo nepravděpodobné, že by mohl učinit nějaký objev hodný toho jména?“

Byla celá napjatá. Její ruce, moc pěkné ruce se silnými prsty a křehkým zápěstím, byly zaťaty v malé pěsti a ležely v klíně. „Ne.“

řekla.

„Velmi dobře. Ale co vás přimělo k tomu, abyste si myslela, že je pravděpodobné, nebo alespoň možné, že já spíš než on odhalím pravdu?“

Řekla:

„Nemyslela jsem si –“

Ale on ji zarazil:

„Počkejte, ovládejte se. Je to nezáludná a jasná otázka. Měla jste mě za kompetentnějšího k nějakému odhalení než pana Andersona, že? Bylo to proto, že jsem dospěl k původnímu objevu?“

„Ano.“

„To znamená k tomu, že jsem jaksi věděl, že váš otec byl zabit otrávenou jehličkou vystřelenou z rukojeti golfové hole?“

„Já, já nevím. Já nevím, pane Wolfe.“

„Odvahu. Brzy bude konec. Další otázku si vynucuje pouhá zvědavost. Co ve vás vyvolalo tu zvláštní představu, že já jsem ta vzácná osoba, která by mohla příznivě odpovědět na tu nesmyslnou žádost, kterou jste mi chtěla přednést?“

„Nevím. Neměla jsem žádnou představu, opravdu. Ale chtěla jsem se pokusit a slyšela jsem, jak o vás mluvil profesor Gottlieb, ten psycholog, zmínil vaše jméno. Napsal knihu Moderní detekce zločinu…“

„Vím. Tu knížku by měl každý inteligentní zločinec poslat všem detektivům, které zná, jako dárek.“

„Snad. Jeho názor na vás je daleko uctivější. Když jsem profesoru Gottliebovi zatelefonovala, řekl mi, že nejste schopen analýzy, protože máte intuici od ďábla, a že jste právě tak citlivý umělec jako bezúhonný člověk. To mi připadalo, zkrátka rozhodla jsem se, že vás navštívím, pane Wolfe. Omlouvám se, omlouvám se…“

Byl jsem si jist, že se rozpláče, a to jsem nechtěl. Ale Wolfe ji rychle vzpamatoval.

„Toť vše, slečno Barstowová. To jsem potřeboval vědět. A nyní o laskavost požádám já vás: dovolíte panu Goodwinovi, aby vás doprovodil nahoru a ukázal vám mé květiny?“

Zírala na něj a on pokračoval:

„Nezamýšlím žádný úskok. Přeji si pouze zůstat o samotě s ďáblem, tak asi půl hodiny, a potřebuji si zatelefonovat. Až se vrátíte, budu pro vás mít jistý návrh.“

Otočil se ke mně. „Fritz vás zavolá.“

Vstala a beze slova se mnou odešla. Bylo to dobře, protože byla celá rozkolísaná a nevěděla, co si o tom všem má myslet. Místo toho, abych jí řekl, že musíme vyjít dvě poschodí, odvedl jsem ji chodbou k Wolfovu výtahu. Když jsme nahoře vystoupili, zastavila se a vzala mě za paži.

„Pane Goodwine. Proč mě sem pan Wolfe poslal?“

Zakroutil jsem hlavou. „Nechte to být, slečno Barstowová. I kdybych to věděl, neřekl bych vám to, a i když to nevím, květiny si stejně můžeme prohlédnout.“

Otevřel jsem dveře vedoucí na chodbu a před námi se objevil Horstmann. Vyšel z místnosti s květináči. „V pořádku, Horstmanne. Můžeme se tu rozhléd nout?“

Přikývl a odpochodoval zpátky. Pokaždé, když vejdu do skleníků, musím zatajit dech. Stává se mi to i jindy, například pokaždé, když vidím, jak se Snyder vymrští do vzduchu a jednou rukou zachytí přízemní míč, prudký jako blesk: vždycky se mi zastaví srdce. Tohle se mi stává, když přijdu do skleníků.

Wolfe tu umístil betonové římsy na ocelových úhelnících a rozprašovací systém, který pro zavlažování vymyslel Horstmann. Jsou tu tři hlavní skleníky: jeden pro Cattleya Laelia a hybridy, druhý pro Odontoglossum, Oncidium a hybridy Miltonia a konečně tropický skleník. Pak tu je místnost s květináči, Horstmannovo doupě, a malý rohový pokoj pro množení. Různé potřeby, písek, rašelina, listovka, země, osmundin, dřevěné uhlí a střepy jsou skladovány v nevytápěné místnosti bez oken vzadu vedle šachty venkovního výtahu.

Protože byl červen, stály tu už příčky z tenkých latí a všude se míhaly mřížky stínu a slunečního světla, na širokých listech a květech, v úzkých uličkách a na deseti tisících květináčů. Měl jsem to rád, bylo to veselé.

Bylo poučné sledovat, jak kytičky slečnu Barstowovou dostaly. Samozřejmě že když vešla dovnitř, dělala, že si květin nevšímá právě tak, jako já jsem si nevšímal inzerátu její matky, a až k prvnímu záhonu Cattleyí se snažila být ohleduplná a předstírala, že tu ke koukání přece jen něco je. První, co ji zaujalo, byl malý trs asi dvaceti květů druhu Laeliocattleya Lustre. Potěšilo mě to, protože patří k mým oblíbeným. Zastavil jsem se za ní.

„Nádherné,“

řekla. „Něco podobného jsem ještě neviděla. Ty barvy, úžasné.“

„Ano. Je to hybrid z dvou druhů, v přírodě se takhle nevyskytuje.“

Začalo ji to zajímat. V dalším záhonku bylo několik rostlin druhu Brassocattlaelia Truffantiana. Pár jsem jich uřízl a podal jí je. Řekl jsem jí trochu o hybridizaci a semenáčích, ale nejspíš mne neposlouchala. V dalším skleníku jsem ale zažil rozčarování. Dávala přednost druhu Dolontoglossum před Cattleyami a hybridy! Podezíral jsem ji, že je to jen proto, že jsou dražší a náročnější, ale ukázalo se, že o tom nic neví. Proti gustu žádný dišputát, řekl jsem si. A k dovršení všeho, když jsme už prošli i tropický skleník, přiznala, že se jí líbila taková drobná věcička, na kterou bych se nikdy podruhé nepodíval, totiž Miltonia blueanaeximina. Rozpovídala se o její delikátnosti a formě. Kýval jsem a začal jsem ztrácet zájem a především už jsem myslel na Wolfa. Pak se konečně zjevil Fritz. Uprostřed pěšinky se uklonil a sdělil nám, že nás pan Wolfe očekává. Zašklebil jsem se na něj a s chutí bych ho dloubnul do žeber, jenže jsem věděl, že by mi to nikdy nezapomněl.

Wolfe vězel stále ve svém křesle a z ničeho se nedalo usoudit, že by se z něj vzdálil. Kývl směrem k našim křeslům, počkal, až se usadíme, a pak pravil: „Líbily se vám květiny?“

„Jsou úžasné.“

Všiml jsem si, že se na něj dívala novýma očima. „Je to skutečně velká krása.“

Wolfe přikývl. „Na první pohled jistě. Avšak dlouhá intimní blízkost vás této iluze zbaví a navíc vás seznámí s omezeností jejich charakteru. Dojem, který ve vás vyvolaly, je výsledkem jejich prolhanosti. Něco takového jako skutečně velká krása neexistuje.“

„Možná.“

Ztratila o orchideje zájem. „Ano, možná.“

„V každém případě vám však zkrátily čas. A vy byste ovšem chtěla vědět, jak jsem ho strávil já. Nejprve jsem zatelefonoval do mé banky, aby mně okamžitě dodala zprávu o finanční situaci Elleny Barstowové, vaší matky, a o poslední vůli Petera Olivera Barstowa, vašeho otce. Poté jsem zatelefonoval doktoru Bradfordovi a snažil jsem se ho přesvědčit, aby mě dnes odpoledne či večer navštívil, je však už vázán jinde. Pak jsem seděl a čekal. Před pěti minutami mi banka podala žádanou informaci. Poslal jsem pro vás Fritze. Takové byly moje aktivity.“

Začala být znovu rozrušená. Její rty se sevřely. Zjevně je nemínila otevřít.

Pokračoval:

„Řekl jsem, že pro vás budu mít jistý návrh. Zde je. Váš blok, Archie! Doslova, prosím! Vynasnažím se ze všech sil, abych nalezl vraha Petera Olivera Barstowa. Výsledky mého úsilí sdělím vám, Sarah Barstowová, a nebudete-li mít námitky, sdělím je rovněž příslušným úřadům a v příslušné chvíli budu očekávat šek s obnosem, který vaše matka nabídla jako odměnu. Avšak jestliže má pátrání povedou k závěru, že vrahem je ve skutečnosti osoba, a vy se obáváte, že jím je, kterou se snažíte krýt před spravedlností, budu o tom mlčet. Pan Goodwin a já to vědět budeme, avšak nikdy nikdo jiný. Okamžik. Toto je projev, slečno Barstowová, prosím, vyslechněte jej celý. Ještě dvě věci. Musíte pochopit, že já si mohu dovolit takový návrh přednést. Nejsem státní zaměstnanec, nejsem ani členem advokacie a nepřísahal jsem, že budu bránit právo. Nebezpečná situace spoluviníka mě nedojímá. Tedy: ukáže-li se, že jsou vaše obavy oprávněné a já nic nezveřejním, co s odměnou? Shledávám, že jsem příliš sentimentální a romantický, než abych za těchto okolností považoval za součást návrhu i vyplacení odměny. Slovo vydírání na mě působí nepříjemně. Ale ačkoli jsem znevýhodněn svým romantismem a sentimentem, žádná další hrdost mně už nebrání, uznáte-li to za vhodné, přijmout dar. Přečtěte to nahlas, Archie, abychom se ujistili, že vše bylo pochopeno.“

Hlas slečny Barstowové byl první:

„Ale to, to je absurdní! To je –“

Wolfe na ni zamířil prstem. „Nedělejte to. Prosím. Chcete popřít, že jste sem přišla s tím nesmyslem někoho krýt. Slečno Barstowová! Právě teď? Mluvme spolu na slušné úrovni. Přečtěte to, Archie.“

Přečetl jsem svůj zápis. Když jsem skončil, Wolfe řekl:

„Radím vám, slečno Barstowová, abyste to vzala. Budu ve svém pátrání pokračovat v každém případě, a dospěji-li k výsledku, jehož se obáváte, bude se vám ochrana, kterou nabízím, hodit. Ta nabídka, jen tak mimochodem, je ryze sobe cká. S touto smlouvou budu očekávat váš zájem o spolupráci. I pro vás bude dobré, vyřešíme-li to co nejrychleji, ať už to dopadne jakkoli. Když se nedohodneme, očekávám závažné překážky. Nejsem altruista ani bon enfant, jsem toliko člověk, který si rád přivydělá. Řekla jste, že nahoře je mnoho krásy; ve skutečnosti se za ní skrývá mnoho výdajů. Máte vůbec představu, na kolik to přijde, pěstovat orchideje?“

Sarah Barstowová na něj jen zírala.

„Nuže,“

řekl Wolfe. „Samozřejmě že nebudeme nic podepisovat. Tohle je to, čemu se humorně říká gentlemanská dohoda. První krok jejího naplnění patří panu Goodwinovi, který se zítra dopoledne, do té doby to počká, dostaví do vašeho domu, aby s vaším svolením promluvil s vámi, s vaším bratrem, s vaší matkou a s kýmkoli…“

„Ne!“

vybuchla a zmlkla.

„Ale ano. Je mi líto, ale je to podstatné. Pan Goodwin je muž velké diskrétnosti, slušnosti a nezměřitelné neohroženosti. Je to skutečně podstatné. Já vám něco povím, slečno Barstowová.“

Položil ruce na hranu stolu, odstrčil křeslo, přemístil ruce na opěradla křesla, zvedl se na nohy a postavil se před ni. „ Běžte domů nebo po svých pochůzkách, na tom nezáleží. Lidem často přijde obtížné myslet v mé přítomnosti, nenechávám jim dost prostoru. Vím, že trpíte, vaše emoce vás trýzní; musíte ale svou mysl uvolnit k práci, kterou je třeba vykonat. Běžte. Kupte si klobouček, běžte na schůzku, zajděte za svou matkou, učiňte, co vás napadne. Mezi šestou a sedmou dnes večer mi zatelefonujete a řeknete mi, v kolik hodin může pan Goodwin ráno přijet, nebo mi řeknete, že přijet nesmí a jsme nepřáteli. Běžte.“

Vstala. „Já, já nevím, Bože, já nevím –“

„Prosím vás! Teď nepromluvil váš rozum, byla to jen pěna zvířených pocitů beze smyslu. Nepřeji si stát se vaším nepřítelem.“

Stála přímo proti němu, bradu vysunutou vzhůru, takže její oči byly ve stejné rovině s jeho. „Věřím vám,“

řekla. „Skutečně vám věřím, že si to nepřejete.“

„Vskutku, nepřeji si to. Na shledanou, slečno Barstowová.“

„Na shledanou, pane Wolfe.“

Doprovodil jsem ji k domovním dveřím a pustil ji ven. Myslel jsem, že se se mnou taky rozloučí, ale neudělala to. Neřekla nic. Vyšla ven a já jsem viděl, že u obrubníku na ni čeká její vůz, tmavomodré kupé.

Vrátil jsem se do kanceláře a Wolfe už byl zpátky ve svém křesle. Zastavil jsem se na opačném konci jeho stolu a zadíval se na něj.

„Dobrá,“

řekl jsem, „co o tom víte?“

Jeho tváře se zkrabatily. „Vím, že mám hlad, Archie. Je příjemné mít znovu chuť k jídlu. Celé týdny jsem žádnou neměl.“

Rozhořčilo mě to, přirozeně. Podíval jsem se na něj. „Tohle říkáte po pátku, sobotě a neděli…“

„Bez chuti k jídlu! Zoufale jsem ji hledal. Nyní mám hlad. Oběd bude ve dvaceti minutách. A mezitím: zjistil jsem, že v golfovém klubu působí osoba, které se říká profesionál. Zjistěte, kdo tuto funkci vykonává v Green Meadow Klubu; zjistěte, zda by se nenašel nějaký uznalý klient, který by nás telefonicky představil. Pozvěte toho profesionála bezodkladně tak, aby s námi dnes povečeřel. Ze soboty zůstala husa. Po obědě navštívíte kancelář doktora Nathaniela Bradforda a stavíte se v knihovně pro pár knih, jež potřebuji.“

„Ano, pane. Koho podle vás slečna Barstowová…“

„Teď ne, Archie. Raději bych zde jen klidně seděl a měl hlad. Po obědě.“

KAPITOLA 8.

V úterý ráno 13. června v deset hodin jsem v roadsteru projel branou Barstowova sídla. Otevřel ji pro mne zdatný policista, který tu byl ve službě. Další silák, který tam byl s ním, byl soukromý hlídač Barstowů, jemuž jsem musel předložit množství důkazů o tom, že jsem ten Archie Goodwin, kterého očekává Sarah Barstowová. Vypadalo to, že se tady v posledních třech dnech v korunách stromů poschovávalo množství lidí od novin.

Dům stál v nejnižším bodu sedla mezi dvěma kopci, asi tak dvanáct kilometrů na sever od Pleasantvillu. Byl kamenný, strašně velký, řekl bych dobře přes dvacet pokojů, a kolem stála řada hospodářských stavení. Asi po třech stovkách metrů mezi stromy a okrasnými keři obtočila cesta obrovský svažitý trávník a vyústila pod přístřešek, odkud se po dvou schůdkách vešlo na vydlážděnou terasu po straně domu. To byl jen boční vchod, průčelí domu shlíželo na trávník. Všechno kolem byla jen zahrada, která pokračovala i na druhé straně trávníku, tentokrát s obrovskými balvany a bazénem. Když jsem tudy pomalu projížděl, řekl jsem si, že padesát táců není nic. Měl jsem na sobě tmavomodrý oblek s modrou košilí, světlehnědou vázanku a pochopitelně své panama, které jsem hned po Dni padlých nechal vyčistit. Mám za to, že člověk by se měl oblékat tak, aby to odpovídalo místu, kam má namířeno.

Sarah Barstowová mě čekala v deset a já jsem přijel na minutu přesně. Zaparkoval jsem roadster na vyštěrkované ploše vedle vchodu a stiskl jsem tlačítko na brance k terase. Branka se otevřela, ale v pohledu dovnitř mi bránily oboustranně zamřížované dveře. Brzy se ozvaly kroky, jedna z mříží zmizela a přede mnou stál dlouhý vyzáblý mládenec v černém obleku. Byl zdvořilý. „Pán mi promine. Pan Goodwin?“

Přikývl jsem. „Slečna Barstowová mě očekává.“

„Já vím. Pojďte, prosím, za mnou. Slečna Barstowová vás čeká na zahradě.“

Šel jsem za ním přes terasu, pak po cestě podél druhé strany domu, pak mezi stromy a spoustou keřů, až jsme došli ke květinovému lánu. Slečna Barstowová seděla na lavičce ve stínu.

„V pořádku,“

řekl jsem. „Už ji vidím.“

Zastavil se, uklonil a pak se otočil a vzdálil se.

Vypadala špatně, hůř než minulého dne. Zřejmě toho moc nenaspala. Buď zapomněla, nebo si Wolfovy instrukce nepamatovala do detailů, protože zavolala před šestou. Zvedl jsem telefon a její hlas vypovídal o tom, že to všechno těžce prožívá. Byla stručná a úřední, jen mi řekla, že mě čeká v deset ráno, a zavěsila.

Teď mě vyzvala, ať si sednu na lavičku vedle ní.

Když jsme šli předchozího večera spát, Wolfe mi žádné další instrukce nedal. Pravil, že dává volnost mé fantazii, a pak mi připomněl, že naše velká výhoda spočívá ve faktu, že nikdo netuší, kolik toho víme, a že v důsledku našeho prvního tahu nás všichni podezírají z vševědoucnosti. Skončil po zívnutí, jež by pojalo tenisový míček: „Vraťte se s touto výhodou neoslabenou.“

Řekl jsem slečně Barstowové:

„Orchideje tu asi nemáte, ale pár kytek by se tu určitě našlo.“

„Ano,“

řekla, „myslím, že ano. Požádala jsem Smalla, aby vás přivedl sem, protože mám za to, že bychom neměli být rušeni. Nebude vám to vadit, že?“

„To opravdu ne. Je tu pěkně. Lituju, že vás musím otravovat, ale jinak se k faktům nedostanu. Wolfe říká, že on cítí fenomény a já že sbírám fakta. Když jsem si ve slovníku přečetl, co slovo fenomén znamená, nejsem o nic chytřejší; opakuju jen, co řekl.“

Připravil jsem si blok. „Nejdřív mi řekněte takové ty věci jako rodina, kolik vám je, koho si vezmete a tak.“

Seděla s rukama v klíně a povídala. Něco z toho jsem už četl v novinách nebo v Kdo je Kdo, ale nepřerušoval jsem ji. Měla jen matku a bratra Lawrence, kterému bylo dvacet sedm, tedy o dva roky víc než jí. Promoval na Hollandu v jednadvaceti a pak promarnil pět let (a jak jsem mezi řádky vyrozuměl, i pěknou část otcova času a trpělivosti). Před rokem v sobě objevil talent pro techniku a teď se tomu věnuje ponejvíc v letadlech. Matka s otcem si zachovávali věrnost celých třicet let. Nepamatuje si, kdy začaly matčiny potíže, protože to bylo ještě za jejího dětství. Rodina tu věc nikdy nepovažovala za něco, zač je třeba se stydět nebo co by mělo být skrýváno, bylo to neštěstí, které potkalo milovanou osobu a jež bylo nutné snášet a pokud možno zmírňovat. Doktor Bradford a dva specialisté je popsali v neurologických pojmech, ale nikdy o tom se Sarah nemluvili. Pro Sarah to byly jen chladné pojmy, svou matku vřele milovala.

Westchesterské sídlo byl dávný majetek rodiny Barstowů, ale rodina sama v něm pobývala méně než tři měsíce do roka, protože museli žít od září do června na univerzitě. Přijížděli sem každé léto na deset jedenáct týdnů i se služebnictvem a sídlo s podzimem opouštěli a uzavřeli. Znali se s množstvím lidí v okolí. Okruh přátel jejího otce byl samozřejmě rozsáhlý nejen ve Westchesteru, a řada jeho nejlepších a nejstarších přátel žila na dosah. Řekla mi jejich jména a já jsem si je zapsal. Poznamenal jsem si také jména služebnictva a další podrobnosti. Zapisoval jsem si je, když slečna Barstowová najednou vstala z lavičky a zamířila k cestičce na slunci. Nad námi se ozval zvuk letadla, které bylo tak blízko, že jsme museli mluvit hodně hlasitě. Dopsal jsem právě poznámku „Fin, 6 let, N Y agent., svob.“

a podíval jsem se po ní. Měla zvrácenou hlavu, takže vyniklo její hrdlo, a s pohledem upřeným vzhůru mávala kapesníkem. Vyskočil jsem z lavičky zakryté stromy a díval jsem se na letadlo. Letělo právě nad námi, mířilo dolů, a bylo vidět dvě rozpřažené paže, odpovídající na její mávání. Letadlo se mírně naklonilo, pak opsalo oblouk a vracejíc se zpět ztratilo se nám z dohledu mezi stromy. Vrátili jsme se na lavičku a ona řekla: „To byl můj bratr. Je nahoře poprvé od otcovy…“

„Je pěkně lehkomyslný a má určitě dlouhé ruce.“

„On letadlo neřídí, přinejmenším ne sám. Byl s ním Manuel Kimball, je to letadlo pana Kimballa.“

„Aha. Jeden z golfových spoluhráčů.“

„Ano.“

Kývl jsem a vrátil se zpátky k faktům. Začal jsem s golfem. Peter Oliver Barstow nebyl nijak náruživý hráč, řekla mi. Na univerzitě hrál zřídka a ne častěji než jednou za týden, v létě příležitostně i dvakrát. Téměř vždy to bylo v klubu Green Meadow, jehož byl členem; měl tam samozřejmě skříňku, ve které měl svou výzbroj. Přesto, že nehrál často, byl docela dobrý, dělal v průměru mezi pětadevadesáti a stovkou. Obyčejně hrával s přáteli svého věku, někdy i se synem a dcerou. Jeho žena si to nikdy nevyzkoušela. Měla za to, že čtveřice z té osudné neděle, totiž P. D. Kimball se synem Manuelem a Barstow a jeho syn Lawrence, nikdy společně nehrála. Zřejmě to byla náhoda, protože jsou sousedé, její bratr neříkal, že by hra byla domluvená předem, ale ona ví, že bratr s Manuelem už párkrát hráli. Pochybovala však, že by šlo o domluvenou hru, protože to bylo poprvé tohoto léta, co se její otec na Green Meadow objevil; Barstowovi přijeli do Westchesteru o tři týdny dřív, než je jejich zvykem, a to kvůli stavu paní Barstowové, přičemž Barstow se chystal zpátky na univerzitu tuto neděli večer.

Když to řekla, zarazila se. Vzhlédl jsem k ní od svého bloku. Měla propletené prsty a dívala se někam na cestu. Řekla nikoli ke mně:

„Teď se tam už nikdy nevrátí. Všechno, co chtěl udělat, co měl udělat, vůbec nic –.“

Chvilku jsem počkal a pak jsem ji vrátil zpátky otázkou:

„Nechával si otec brašnu na hole celý rok v Green Meadow?“

Obrátila se ke mně. „Ne. Proč?, Vždyť ji občas používal i na univerzitě.“

„Měl jenom jednu brašnu?“

„Ano.“

Vypadala rozhodně.

„Takže si ji bral s sebou? Přijeli jste sem až v sobotu v poledne. Jeli jste z univerzity a zavazadla odvážel náklaďák. Byla brašna ve vašem voze nebo v náklaďáku?“

Zjevně jsem se dotkl čehosi živého. Na jejím krku se objevily svaly, její paže se přimkly k bokům, byla křečovitě ztuhlá. Dělal jsem, že si ničeho nevšímám, jen jsem čekal. Řekla: „Nevím. Opravdu si nevzpomenu.“

„Asi v náklaďáku,“

řekl jsem. „Protože nebyl zas takový fanda, nechtěl se s tím obtěžovat. Kde je brašna teď?“

Čekal jsem, že ji má otázka úplně znehybní, ale ne. Byla klidná, snad trochu odevzdaná. „Ani tohle nevím. Předpokládám, že víte, že se nenašla.“

„Ale?“

řekl jsem. „Brašna se nemůže najít?“

„Ne. Lidi z White Plains a Pleasantvillu hledali všude, po celém domě, v klubu, na hřišti, ale nenašli nic.“

Ano, řekl jsem si, a vy, mladá dámo, vy jste hrozně ráda, že se nic nenašlo! Řekl jsem:

„Chcete tím říct, že si nikdo nic nepamatuje?“

„Ne. Tedy ano.“

Zamyslela se. „Pokud vím, tak ten hoch, co otci nosil hole, říká, že dal brašnu do auta, na sedadlo vedle řidiče, když Larry a doktor Bradford vezli otce domů. Larry a doktor Bradford si nepamatují, že by ji vůbec viděli.“

„To je zvláštní. Vím, že tu nejsem od toho, abych sbíral názory, jen fakta, slečno Barstowová, ale když dovolíte, nepřipadá vám to zvláštní?“

„Vůbec ne. Prostě si brašny v takovou chvíli nevšímali.“

„Ale když sem přijeli, někdo s tou brašnou musel hýbat, někdo ze služebnictva, řidič…“

„Nikdo si nevzpomíná.“

„Můžu s nimi mluvit?“

„Jistě.“

Znělo to pohrdavě. Nevěděl jsem, jakou kariéru si plánuje, ale mohl bych jí poradit, ať se nepokouší o herectví.

Bylo to tak. Jako kdyby jádro vyschlo a z ořechu nic nezůstalo. Radši jsem přehodil výhybku.

„Jaký druh driveru váš otec používal? S ocelovou nebo dřevěnou rukojetí?“

„Používal dřevo. Ocel neměl rád.“

„Čelo obyčejné nebo vykládané?“

„Obyčejné, myslím. Myslím si, že obyčejné. Nejsem si ale jistá.

Larry má vložku a já taky.“

„Zdá se, že na bratrovu hůl si vzpomínáte dobře.“

„Ano.“

Dívala se mi do očí. „Není to výslech, doufám, že, pane Goodwine?“

„Pardon.“

Zakřenil jsem se na ni. „Promiňte mi to, vyvedlo mě to z míry. Možná že jsem i namíchnutý. Z celého westchesterského okresu netoužím po ničem, jen po té brašně na hole a zejména pak po driveru.“

„Je mi líto.“

„Ne, není. Všechno to vyvolává řadu otázek. Kdo vyndal brašnu z auta? Jestliže to byl sluha, tak který, a jak loajální a nezkorumpovatelný byl? Kdo po těch pěti dnech, kdy vešlo ve známost, že jedna z holí byla použita k vraždě, pro niž byla zkonstruována, vzal brašnu, aby ji ukryl nebo zničil? Vy, váš bratr nebo doktor Bradford? To jsou otázky, na které jsem krátký. A kde je brašna ukryta nebo jak byla zničena? To přece nemůže být jen tak, zbavit se tak objemné věci.“

Zatímco jsem mluvil, vstala a stála velice vyrovnaně a důstojně. Její hlas zněl rovněž vyrovnaně. „To by mohlo stačit. Ve smlouvě není, že jsem povinna poslouchat idiotská nařčení.“

„Bravo, slečno Barstowová.“

Taky jsem se pobavil. „Máte absolutně pravdu, ale já vás nechci urážet, vyvedlo mě to jen z míry. A teď bych rád na chvilku promluvil s vaší matkou. Už se z míry vyvést nenechám.“

„Ne. Neuvidíte ji.“

„To ve smlouvě bylo.“

„Porušil jste ji.“

„Nesmysl.“

Zašklebil jsem se. „Právě naše smlouva mě nutí, abych byl tak neodbytný. K vaší matce si nebudu dovolovat nic. Možná že jsem grázl, ale vím, kdy mám s kým jednat v rukavičkách.“

Podívala se na mě. „Pět minut bude stačit?“

„Nevím. Budu se snažit, aby to bylo co nejkratší.“

Otočila se a vyrazila po cestičce vedoucí k domu, se mnou v patách. Na cestě jsem viděl spoustu kamínků, které bych nejraději nakopl. A nejradši tu zatracenou brašnu na hole. Samozřejmě že jsem nečekal, že budu mít to potěšení přivézt dnes večer Wolfovi tu hůl, protože Anderson ji nejspíš šlohnul. Věděl jsem, že je schopný dát si dohromady, že dvě a dvě jsou čtyři, když se dostal tak daleko, ale počítal jsem i s tím, že Sarah Barstowová ho požádá a přesvědčí, abych se na tu hůl mohl mrknout. Ale teď, celý ten zatracený krám je pryč! Ať už to udělal kdokoli, nejenže mě to naštvalo, ale nechápal jsem to. Kdyby to byl jen ten driver, dávalo by to smysl, ale proč celá brašna?

Ten dům byl uvnitř fantastický. Chci říct, že to byl právě takový dům, jaký většina lidí může vidět jen ve filmu. I když tam bylo množství oken, světlo nikde neoslňovalo, bylo mírné, koberce a nábytek vypadaly velice čistě, udržovaně a draze. Všude byly kytky, příjemně to vonělo, a i když venku už slunce začínalo pražit, tady bylo přiměřeně chladno. Sarah Barstowová mě vedla velkou halou a rozlehlým pokojem, pak další halou do dveří na jejím konci. Vstoupili jsme do jakési verandy, jejíž celá jedna stěna byla prosklená; skoro všechny rolety byly však staženy až k podlaze, takže sem moc slunečního světla nepronikalo. Bylo tam pár květin a řada proutěných křesílek a pohovek. V jednom křesílku seděla žena a na stolku před sebou měla skládanku. Slečna Barstowová zamířila k ní.

„Máti. Tohle je pan Goodwin. Řekla jsem ti, že přijde.“

Otočila se ke mně a ukázala mi křeslo. Sedl jsem si. Paní Barstowová pustila z prstů dílek skládačky a otočila se, aby si mě prohlédla.

Byla velice hezká. Bylo jí, jak mi její dcera řekla, šestapadesát, ale vypadala na víc než na šedesát. Měla šedé oči, hluboko zasazené a daleko od sebe, téměř bílé vlasy, ale přesto, že její tvář jemných rysů byla úplně vyrovnaná, měl jsem pocit, že v tom nebylo nic přirozeného; muselo to vycházet ze síly mohutné osobní vůle. Pohlížela na mě beze slova, až jsem nabyl dojmu, že já příliš vyrovnaně nevypadám. Sarah Barstowová si sedla do vzdálenějšího křesla. Už jsem se chystal, že začnu, když najednou paní Barstowová promluvila.

„Vím o vašem úkolu, pane Goodwine.“

Přikývl jsem. „To ale není můj úkol, je mého zaměstnavatele, pana Nero Wolfa. Požádal mě, abych vám poděkoval, že jste mi dovolila přijít.“

„Rádo se stalo.“

Hluboko posazené šedé oči na mně visely. „Opravdu jsem vděčná za to, že někdo, třebas i neznámý, s nímž se nikdy nesetkám, ocení mou autoritu i za dveřmi mého domu.“

„Máti!“

„Ano, Sarah. Nepohoršuj se, holčičko. Já vím, a není důležité, zda to tak cítí zde pan Goodwin, že jsem o svou autoritu nepřišla. Nebylas to ty, kdo mě donutil rezignovat, nebyl to ani tvůj otec. Podle Thana to byl Bůh; jeho ruce byly pravděpodobně nečinné. Všechnu tu spoušť zařídil Satan.“

„Máti, prosím.“

Sarah Barstowová vstala a přistoupila k nám. „Chcete-li se ptát, pane Goodwine –“

Řekl jsem:

„Mám dvě otázky. Mohu vám položit dvě otázky, paní Barstowová?“

„Jistě. Je to váš úkol.“

„Výborně. Tu první je jednoduché položit, avšak zřejmě těžké zodpovědět. Chci říci, že ta otázka může vyžadovat přemýšlení a dobrou pa měť. Jste ze všech lidí jediná, kdo mi může nejlépe odpovědět. Kdo chtěl nebo by mohl chtít zabít Petera Olivera Barstowa? Kdo proti němu něco měl, teď nebo velice dávno? Jaké měl nepřátele? Kdo ho nenáviděl?“

„To není otázka. To jsou čtyři otázky.“

„Dobrá, mohl bych je spojit.“

„To není nutné.“

Vyrovnanost ji neopouštěla, když mi řekla:

„Na všechny lze odpovědět současně. Já.“

Zíral jsem na ni. Její dcera stála za ní, ruku jí položila na rameno. „Máti! Slíbilas mi –“

„No tak, Sarah.“

Paní Barstowová se natáhla a popleskala dceřinu ruku. „Nedovolilas ostatním lidem, aby za mnou přišli, a za to jsem ti vděčná. Avšak jestliže mi pan Goodwin klade otázky, musí se mu dostat odpovědi. Pamatuješ, co říkával tvůj o tec? Pravdě nikdy nechystej léčku.“

Slečna Barstowová řekla:

„Pane Goodwine! Prosím!“

„Nesmysl.“

Šedé oči se zaleskly. „Dokážu se ochránit sama stejně dobře, jako bys mě chránila ty. Pane Goodwine, zodpověděla jsem vaši první otázku. Druhá?“

„Nespěchejte na mě, paní Barstowová.“

Bylo mi jasné, že kdybych dělal, jako že tu Sarah Barstowová není, starých šedých očí bych se nezbavil. „Neskončil jsem s tou první. Možná že byli další, možná že jste nebyla jediná.“

„Další, kdo by si mohli přát zabít mého muže?“

Poprvé za celou dobu si vůle, projevující se v sebeovládání, odpočala a nechala na jejích rtech problesknout náznak úsměvu. „Ne. To je nemožné. Můj manžel byl dobrý, spravedlivý, milosrdný a milovaný muž. Chápu, co chcete, abych udělala, pane Goodwine: mám se ohlédnout po všech těch letech, šťastných i zlých, a vzpomenout si na nějakou výhrůžku nebo zlověstnou hrozbu. Ujišťuji vás, že nic takového se nestalo. Neexistuje žádný žijící muž, jehož by můj manžel podvedl, ani žádný jeho nepřítel. Neexistuje taková žena. Má odpověď na vaši otázku byla přímá a čestná a způsobila mi úlevu, avšak protože jste tak mladý, téměř hoch, mohla vás šokovat jako mou dceru. Vysvětlila bych svou odpověď, kdybych to uměla. Nechci vás mást. Nechci působit bolest své dceři. Když mi Bůh přikázal, abych se vzdala své autority, nezastavil se u toho. Kdybyste Mu náhodou rozuměl, rozuměl byste i mé odpovědi.“

„V pořádku, paní Barstowová. Pak tedy druhá otázka: Proč jste nabídla odměnu?“

„Ne!“

Sarah Barstowová se postavila mezi nás. „Ne! Dál už ne –“

„Sarah!“

Hlas byl ostrý a pak se ztišil:

„Sarah, holčičko. Já odpovím. Je to na mně. Budeš stát mezi námi? Sarah!“

Sarah Barstowová přistoupila ke své matce, položila jí ruku kolem ramen a čelo zabořila do jejích šedivých vlasů.

Ovládla se a znovu byla vyrovnaná. „Ano, pane Goodwine. Nejsem šílená, jsem toliko výstřední. Velice nyní lituji toho, že odměna byla vypsána. Vidím, že to nebylo správné. V jednom neuvěřitelném okamžiku jsem se rozhodla k pomstě. Nikdo nemohl zavraždit mého muže, protože nikdo by si to nemohl přát. Jsem si jista, že jeho smrt si nemohl přát nikdo jiný než já, a i já jsem si ji přála jen tehdy, když jsem prožívala muka, jimž by Bůh nevystavil ani ty nejprovinilejší. Napadlo mě, že kdesi by mohl žít člověk, který by dokázal k spravedlnosti popohnat samotného Boha. Pochybuji, že byste to byl vy, pane Goodwine; neznám vašeho zaměstnavatele. Nyní lituji, že jsem nabídla tu odměnu, avšak bude-li zasloužena, bude i vyplacena.“

„Děkuji, paní Barstowová. Kdo je Than?“

„Prosím?“

„Than. Řekla jste, že Than vám řekl, že vás Bůh donutil vzdát se své autority.“

„Ach. Ovšem. Doktor Nathaniel Bradford.“

„Děkuji vám.“

Sklapl jsem blok a zvedl jsem se. „Pan Wolfe mě požádal, abych vám poděkoval za vaši shovívavost. Věděl, že jí bude zapotřebí.“

„Řekněte panu Wolfovi, že se rádo stalo.“

Obrátil jsem se a vyšel ven. Tušil jsem, že slečna Barstowová na chvíli zaujme mé místo.

KAPITOLA 9.

Slečna Barstowová mě pozvala na oběd. Měl jsem ji radši než dosud. Přes deset minut jsem na ni čekal v hale spojující verandu s ostatními místnostmi. Když za mnou přišla, netvářila se namíchnutě a já věděl proč asi: z paní Barstowové jsem nemusel nic páčit. Předložila mi to sama jako na tácu a to nebyla moje chyba. Ale kolik lidí na místě Sarah Barstowové by o tom takhle přemýšlelo? Ani jeden z tisíce. Byli by v každém případě naštvaní. Ona však nebyla. Uzavřela obchod a pokračovala v něm, nehledíc na to, kolik bezesných nocí probdí a kolik smůly jí to přinese. Nějakou jistě. Věděl jsem, že paní Barstowová mohla každou chvíli přijít s něčím jiným. Nemám představu, co způsobilo, že se tak rozpovídala, ale jestli to byla moje modrá košile a světlehnědá kravata, pak jsem ty peníze nevyhodil zbytečně. Jak by řekl Saul Panzer: Skvělý kotě!

Pozvala mě na oběd. Řekla, že s námi bude i její bratr, což se hodilo, protože jsem s ním stejně potřeboval mluvit. Poděkoval jsem jí. Řekl jsem:

„Jste bezvadná, slečno Barstowová. Opravdu. Díky Bohu, že je Nero Wolfe ten nejchytřejší člověk na světě a že pro vás vymyslel tu smlouvu, protože jestli vás čekají trable, pak je to jediná věc, která by vám z nich měla pomoci.“

„Jestliže mě čekají,“

řekla.

Kývl jsem. „Jistě. Vím, že jich máte dost, ale to, co vás nejvíc trápí, je váš strach, že to nejhorší teprve přijde. Jen jsem vám chtěl říct, že jste opravdu bezvadná.“

Jak se ukázalo, při obědě jsem se kromě jejího bratra setkal i s Manuelem Kimballem. Byl jsem rád, protože se mi zdálo, že ta golfová čtveřice má svůj význam.

Předešlého odpoledne jsem asi po dvouhodinovém telefonování konečně našel spojení na profesionála Green Meadow Klubu, který přijal Wolfovo pozvání na večeři. S Barstowem neměl nikdy nic společného, znal ho jen od vidění, ale Wolfe z něj dostal tunu faktů týkajících se uspořádání klubu a golfového hřiště. Když kolem půlnoci profesionál odcházel domů s láhví Wolfova nejlepšího portského v břiše, věděl už Wolfe o golfovém klubu tolik, jako by byl sám jeho profesionálem. Mezi jiným se dověděl, že členové klubu si brašny s holemi nechávají ve skříňkách, že někteří z nich je nezamykají, a že i když jsou skříňky zamčené na klíč, může si kdokoli bez potíží obstarat duplikát. S takovým klíčem je ovšem snadné vyčíhat si vhodný okamžik, otevřít skříňku, vytáhnout hůl z brašny a nahradit ji jinou. Takže Barstowovi společníci ve čtyřce nejsou podezřelejší než kterýkoli jiný člen či návštěvník klubu, který má přístup do šaten.

To však bylo mimo hru, protože Barstowova brašna nebyla ve skříňce od září. Odvezl si ji na univerzitu. To pozměnilo obraz a čtveřice spoluhráčů se rázem stala zajímavější než řada jiných lidí.

Místnost, ve které jsme stolovali, určitě nebyla jídelna, protože na to nebyla dostatečně velká. Byl tam však stůl, židle a okna, skrze něž toho však nebylo moc vidět kvůli okrasným keřům. Vysoký kostnatý mládenec v černém obleku, jinak komorník Small, jak jsem byl informován, už na nás čekal.

Jídlo bylo na můj vkus moc lehké, ani Fritz by se za ně však nemusel stydět. V okrouhlých lasturách byla prvotřídní nádivka. Stůl byl malý a já jsem seděl naproti slečně Barstowové, jejího bratra jsem měl po pravici a Manuela Kimballa po levici.

Lawrence Barstow se své sestře vůbec nepodobal, ale viděl jsem na něm matčiny rysy. Vypadal dobře a čišela z něj jistota jeho postavení. Měl příjemné pravidelné rysy, na nichž nebylo nic zvláštního. Takových jako on jsem už viděl stovky: v restauracích, kam se chodí v okolí Wall Streetu a Čtyřicáté na oběd. Vždycky když se na někoho podíval, přimhouřil oči, ale mohl to být zvyk, který si jeho oči osvojily při létání v otevřené kabině. Oči měl šedé jako jeho matka, ale chyběla jim vnitřní kázeň.

Manuel Kimball byl úplně jiný. Byl tmavý, velmi elegantní, měl černé vlasy ulízané dozadu, černé živé oči, neustále těkající z jednoho na druhého a nacházející klid a uspokojení jen tehdy, když jejich pohled spočinul na Sarah Barstowové. Znervózňoval mě a zdálo se mi, že stejně se musí cítit i Sarah, ale třeba to bylo tím, že nemohl vědět, jak hluboko jsem už do krize rodiny pronikl. Z ranního rozhovoru se Sarah jsem věděl, že mezi Kimballovými a Barstowovými není nic důvěrného. Jediné pojítko je jen blízkost jejich letních sídel a skutečnost, že Manuel je zkušený amatérský pilot, jehož nabídka, že Larryho Barstowa naučí létat, byla pro Larryho velmi vítaná vzhledem k tomu, že v sobě objevil zájem o letadla. Ona sama letěla s Manuelem Kimballem loňského léta dvakrát či třikrát, ale jinak ho vídala zřídka, a to jen v bratrově společnosti. Kimballovi tu byli noví, sídlo, asi tři kilometry jižně odsud, si koupili před třemi lety. Manuelova otce, E. D. Kimballa, znali Barstowovi jen zběžně, jen z náhodných a nepočetných setkání při společenských nebo veřejných příležitostech. Manuelova matka už nežije a Sarah ani neví, kdy zemřela. Nevzpomíná si, že by její otec s Manuelem Kimballem někdy mluvil, s výjimkou jednoho odpoledne minulého léta, kdy Larry Manuela přivedl k Barstowovým, aby si tu zahráli tenis, při němž ona a otec fungovali jako hlavní a čárový rozhodčí.

Navzdory všemu mě Manuel Kimball zajímal. V každém případě byl jedním ze čtveřice, vypadal jako cizinec a jeho jméno bylo zvláštní. Znervózňoval mne.

Rozhovor při obědě se točil hlavně kolem letadel. Sarah Barstowová k tomuhle tématu konverzaci usměrňovala zejména při každém náznaku pauzy, a dvakrát třikrát, když se bratr začal zajímat o záležitosti rodiny, ho od podobných otázek příkře odvedla. Já jsem se věnoval jídlu. Když slečna Barstowová nakonec odstrčila svou židli a vrazila přitom Smallovi do břicha, zvedli jsme se všichni. Larry Barstow mě poprvé oslovil; všiml jsem si, že nechápe, proč nejím někde jinde.

„Chcete se mnou mluvit?“

Přikývl jsem. „Když si najdete čtvrthodinku.“

Otočil se k Manuelovi:

„Počkáš chvíli, Manny? Slíbil jsem Sis, že si tady s pánem promluvím.“

„Jistě.“

Jeho oči spočinuly na Sarah Barstowové. „Slečna Barstowová bude možná tak laskavá a počká se mnou?“

Nenadšeně řekla, že ano. Vstoupil jsem do toho ale já:

„Je mi líto.“

Obrátil jsem se k slečně Barstowové:

„Můžu vám připomenout váš příslib, že se mého rozhovoru s vaším bratrem zúčastníte?“

Nic takového jsme si neřekli, ale já to považoval za samozřejmé a potřeboval jsem ji k tomu.

„Ach.“

Zdálo se mi, že se jí ulevilo. „Ano, omlouvám se, pane Kimballe. Můžeme vás tady nechat u kávy?“

„Ne, děkuji.“

Uklonil se a obrátil se k Larrymu. „Půjdu a podívám se na to plynové potrubí. Může mě tam vaše auto odvézt? Díky. Počkám v hangáru. Děkuji za znamenitý oběd, slečno Barstowová.“

Jedna z věcí, která mě u něho překvapila, byl jeho hlas. Čekal bych cosi jako tenor, ale to, co z něj vycházelo, znělo jako zabučení býka. Ten hlas byl hluboký, byla v něm jakási bručlavost, ale on ji tišil, takže výsledek byl docela příjemný. Larry Barstow ho doprovodil a komusi řekl, ať ho odveze. Počkali jsme se sestrou na Larryho a pak jsme společně vyšli na zahradu, na lavičku, kde už jsem seděl po svém příchodu. Larry si sedl do trávy a já se slečnou Barstowovou na lavičku.

Vysvětlil jsem, že jsem chtěl, aby tu slečna Barstowová byla proto, že přistoupila na smlouvu s Nero Wol fem, a že chci, aby viděla, že nic z toho, co bude řečeno či uděláno, smlouvu nepřesahuje. Chtěl jsem se Lawrence Barstowa přeptat na jisté věci, a vyskytnou-li se pochybnosti o mém oprávnění k nějakým otázkám, musí je ona vyslovit.

Řekla:

„V pořádku, jsem zde.“

Vypadala vyčerpaně. Ráno tu seděla vzpřímeně, teď měla ramena svěšená.

Její bratr pravil:

„Pokud vím, jmenujete se Goodwin, že?“

„Tak.“

„Dobře, pokud vím, ta vaše smlouva, nebo jak tomu říkáte, není nic jiného než nestoudnost.“

„Nic dalšího, pane Barstowe?“

„Ano. Když chcete. Vyděračství.“

Jeho sestra vybuchla:

„Larry! Co jsem ti řekla?“

„Počkejte chvilku, slečno Barstowová.“

Zalistoval jsem v zápisníku. „Možná že by to měl váš bratr slyšet. Jen co to najdu.“

Našel jsem stránku. „Tady to je.“

Přečetl jsem přesně to, co řekl Wolfe, a ne moc rychle. Pak jsem zápisník zavřel.

„To je ta smlouva, pane Barstowe. Měl bych také asi říct, že můj zaměstnavatel, pan Nero Wolfe, se velmi dobře ovládá, ale já se občas dokážu naštvat. Jestliže budete říkat, že je vyděrač, může být výsledek moc špatný. Když nedokážete rozpoznat, jaké laskavosti se vám dostává, pak budete zřejmě ránu do zubů považovat za kompliment.“

Pravil:

„Sis, asi bys měla jít domů.“

„Za chvilku může jít,“

řekl jsem. „Jestliže se má ta smlouva smést se stolu, měla by to vidět. Když se vám nelíbí, proč jste ji pak samotnou poslal do Wolfovy kanceláře, aby ji dohodla? Býval by vás rád poznal. Řekl vaší sestře, že v pátrání budeme pokračovat za všech okolností. Je to náš byznys, žádný výmysl, jak si snad někdo, kdo s námi jednal, myslí. Opakuju: smlouva nesmlouva, toho, kdo zavraždil Petera Olivera Barstowa, najdeme. Jestli vás to zajímá, tak podle mě vaše sestra udělala dobrý obchod. Jestliže si to nemyslíte, pak k tomu musíte mít důvod, a to je jedna z věcí, které musíme zjistit.“

„Larry,“

řekla slečna Barstowová hlasem, který se ptal, připomínal i sděloval a to vše v jediném okamžiku. „Larry,“

opakovala.

„No tak,“

řekl jsem. „Jste celý vyplašený a moc vám nepomohlo, že jste se na mě při obědě tak koukal. Kdyby se stalo něco s vaším letadlem, určitě byste nekopal a nekřičel, nemám pravdu? Sundal byste kabát a pomohl ho opravit.“

Seděl a díval se nikoli na mne, ale na svou sestru, spodní ret vysunutý a sešpulený, že vypadal napůl jako dítě, které se za chvíli rozbrečí, a napůl jako chlápek, který vás chce poslat k čertu.

„Dobře, Sis,“

řekl nakonec. Nevypadal na to, že by se mi chtěl omluvit, ale to může klidně počkat, až bude pršet.

Když jsem ho začal krmit otázkami, začal je okamžitě odrážet. Odpovídal promptně a přímo, a jak jsem odhadoval, bez promýšlení a zaváhání. I v případě brašny na hole, kolem které jeho sestra chodila jako okolo horké kaše, to pro něj bylo jasné a hotové. Brašna byla z univerzity přenesena do náklaďáku. V autě nebyla žádná zavazadla, kromě matčiny tašky na šaty. Když náklaďák kolem třetí odpoledne přijel na místo, byl náklad složen a okamžitě přemístěn; brašna byla pravděpodobně odnesena přímo do otcova pokoje, ačkoli on o tom nic neví. Při nedělní snídani se on a otec domluvili, že odpoledne půjdou na golf…

„Kdo s tím přišel? Vy nebo váš o tec?“

Nemohl si vzpomenout. Když po obědě otec přišel dolů, přinesl si už brašnu s holemi. Odjeli v sedanu do Green Meadow Klubu, zaparkovali a otec s brašnou zamířil hned k prvnímu odrazišti, zatímco Larry šel do chaty nosičů holí. Larry nebyl nijak vybíravý, ale otec si minulého léta jednoho nosiče oblíbil, a protože tam náhodou zrovna byl, zjednal jeho a ještě jednoho. Cestou k prvnímu praporku Larry potkal Kimballovy, kteří se už chystali zahájit hru. Protože se už několik měsíců s Manuelem neviděl a chtěl si s ním probrat plány na léto, navrhl jim, aby si zahráli s nimi. Myslel si, že otec proti tomu nebude nic namítat. Když společně dorazili k prvnímu odrazišti, otec už se chystal hrát s holí pro středně dlouhé údery. Peter Oliver Barstow se srdečně přivítal s Kimballovými, s potěšením pozdravil svého nosiče a poslal ho sbírat míčky.

Rozehráli se a pak začali. Manuel Kimball byl první, po něm Larry, pak Barstow a poslední starší Kimball. Larry si nepamatuje, že by byl otec hrál s driverem, ať už svým, nebo svého nosiče. Když čekali, až na ně přijde řada, rozmlouval s Manuelem, a ve chvílích, které předcházely otcově hře, hrál Larry. Pamatoval se ale dobře na otcův úder do míčku, a to pro jednu nezvyklou okolnost. Na konci švihu si všiml zvláštního trhnutí hole, a když míček se špatnou falší odletěl, Barstow vykřikl a s vyděšeným výrazem v tváři se chytil za břicho. Larry nikdy neviděl, že by otec tak náhle a zcela na veřejnosti opustil svou navyklou důstojnost. Zeptali se ho, co se děje, a on jim řekl cosi o vose nebo sršni a začal si rozepínat košili. Larryho to znepokojilo a prohlédl rub košile a kůži. Objevil drobný vpich, téměř neviditelný, otec mezitím nabyl svůj obvyklý klid a řekl, že to nic není. Starší Kimball odpálil svůj míček a všichni se vydali na cestu.

O zbytku se už v novinách mnohokrát a dopodrobna psalo. Po třiceti minutách, na cestě k čtvrté jamce, se náhle Barstow zhroutil na zem, přičemž kopal kolem sebe a trhal chuchvalce trávy. Byl ještě živ, když ho jeho nosič vzal za ruku, ale než k němu došli ostatní, byl už mrtev. Kolem se shromáždil shluk lidí, mezi nimiž se objevil i doktor Nathaniel Bradford, starý přítel rodiny Barstowů. Manuel Kimball odešel pro sedana a vrátil se s ním podél hřiště. Tělo bylo přeneseno na zadní sedadlo, doktor Bradford držel v klíně hlavu svého přítele a Larry seděl u volantu.

Larry si kolem brašny na hole nemohl vybavit vůbec nic. Absolutně nic. Ví, co o tom říkal nosič holí, že totiž brašna byla na sedadle vedle něj, ale nedokázal si vybavit, jestli si jí při řízení nebo někdy potom všiml. Řekl, že takových deset kilometrů jel pomalu a opatrně, a že když se dostali domů, zjistil, že má spodní ret zakrvácený, protože si ho prokousl. Byl lepší lhář než jeho sestra. Kdyby se byla neprořekla, byl bych se jeho povídačkou nechal oklamat. Zkoušel jsem to na něj ze všech možných stran, ale nedal se nachytat ani jednou.

Nechal jsem toho a zeptal jsem se ho na Kimballovy. Jeho příběh byl totožný se sestřiným. Žádné kontakty mezi rodinami; jediné spojení bylo mezi ním a Manuelem, a to jen proto, že Manuel byl majitelem a pilotem letadla. Larry měl v úmyslu si také jedno pořídit, jen co bude mít licenci.

Pak jsem položil otázku, která v případě paní Barstowové vyvolala před obědem ten ohňostroj. Zeptal jsem se jak Larryho, tak jeho sestry, ale k ohňostroji nedošlo, nestalo se vůbec nic. Prohlásili, že nevědí o nikom, kdo by měl cokoli proti jejich otci, ať už nenávist či nepřátelství, a že je nemyslitelné, že by vůbec taková osoba existovala. V průběhu jeho pozoruhodné kariéry, rektorem Hollandovy univerzity se stal v osmačtyřiceti, tedy před deseti lety, mnohokrát čelil opozici, ale vždycky našel způsob, jak ji oslabit. Jeho soukromý život se soustředil na rodinu. Jeho syn, jak jsem pochopil, k němu choval hluboký respekt a určitou oddanost. Jeho dcera ho milovala. Shodli se na tom, že ho nikdo nemohl nenávidět. Když mi dcera potvrdila to, co jsem slyšel z úst matky před pouhými třemi hodinami, pověsila se na mě očima plnýma výzvy.

S otázkami na doktora Bradforda jsem se obrátil na slečnu Barstowovou. Podle toho, jak se věci vyvíjely, čekal jsem jisté váhání či vyhýbavost, ale nic takového. Jednoduše mi řekla, že Bradford byl otcovým spolužákem už ze střední školy, byli vždycky blízcí přátelé, a že Bradford, který je vdovec, byl téměř jedním z rodiny, hlavně během léta, neboť i tady byl jejich soused. Byl jejich rodinným lékařem a především na něj spoléhali, že pomůže paní Barstowové, i když si na to povolal specialisty.

Zeptal jsem se Sarah Barstowové:

„Máte ho ráda?“

„Ráda?“

„Ano. Máte doktora Bradforda ráda?“

„Jistě. Je to jeden z nejlepších a nejskvělejších mužů, jaké znám.“

Otočil jsem se na jejího bratra. „Máte ho rád, pane Barstowe?“

Larry se zamračil. Byl unavený, ale velmi trpělivý, i když jsem ho otravoval dobré dvě hodiny. „Mám ho docela rád. Je takový, jak říká sestra, ale rád káže. Ne že by mi to teď vadilo, ale když jsem byl malý, schovával jsem se před ním.“

„Přijel jste sem z univerzity v sobotu v poledne. Byl tady v době od tohoto okamžiku do neděle do druhé hodiny odpoledne?“

„Nevím, ale jistě, byl. Byl tu v sobotu na večeři.“

„Myslíte si, že tu je nějaká možnost, že by zabil vašeho otce?“

Larry zíral. „Proboha! Máte v úmyslu mě šokovat?“

„A vy, slečno Barstowová?“

„Nesmysl.“

„V pořádku, nesmysl. Přesto však, kdo první navrhl, aby Bradford potvrdil, že jde o srdeční záchvat? Kdo z vás dvou? Nebo to byl on?“

Larry se na mě podíval. Jeho sestra řekla klidně:

„Řekl jste, že si přejete, abych sledovala, jak se dodržuje smlouva. Nuže, pane Goodwine. Byla jsem, až příliš trpělivá.“

„Jasně. Nechám toho.“

Obrátil jsem se k jejímu bratrovi. „Zase jste namíchnutý, pane Barstowe. Zapomeňte na to. Lidé jako vy nejsou zvyklí na drzosti, ale byl byste překvapen, jak snadné je nevšímat si jich. Zbývá mi jen pár věcí. Kde jste byl mezi sedmou a půlnocí v pondělí večer, pátého června?“

Stále jen zíral. „Nevím. Jak to mám vědět?“

„Můžete si vzpomenout. To není další drzost; vážně vás žádám, abyste mi to řekl. Pondělí, pátého června. Pohřeb vašeho otce byl v úterý. Ptám se na noc před pohřbem.“

Slečna Barstowová řekla:

„Můžu to říct já.“

„Byl bych radši, kdyby byl tak laskavý a řekl mi to sám.“

Odpověděl. „Nemám důvod, proč bych to neměl říct. Byl jsem tady, doma.“

„Celý večer?“

„Ano.“

„Kdo další tu byl?“

„Moje matka, sestra, služebnictvo a Robertsonovi.“

„Robertsonovi?“

„Jak jsem řekl.“

Promluvila sestra. „Robertsonovi jsou naši staří přátelé. Pan a paní Robertsonovi a jejich dvě dcery.“

„Kdy přišli?“

„Hned po večeři. Ještě jsme ani nedojedli. Kolem půl osmé.“

„Byl tu doktor Bradford?“

„Ne.“

„Nebylo to zvláštní?“

„Zvláštní? Proč?, Ale snad ano, bylo. Byl na nějaké schůzi v New Yorku, na nějaké odborné schůzi.“

„Rozumím. Děkuju, slečno Barstowová.“

Otočil jsem se k jejímu bratrovi. „Mám ještě jednu otázku. Spíše žádost. Má Manuel Kimball ve svém hangáru telefon?“

„Ano.“

„Můžete mu zatelefonovat, že za ním přijdu a že byste byl rád, kdyby mi poskytl rozhovor?“

„Ne. Proč bych měl?“

Slečna Barstowová mi řekla:

„Nemáte právo to chtít. Chcete-li vidět pana Kimballa, je to vaše věc.“

„Správně.“

Zavřel jsem zápisník a vstal jsem. „Naprosto správně. Nezaujímám však v této věci žádné oficiální postavení. Přijdu-li za Manuelem Kimballem jen tak, jen tak mě také vyhodí. Je přítelem rodiny, aspoň si to myslí. Potřebuju, abyste to zařídili.“

„Ovšemže potřebujete.“

Larry vstal a oklepával si trávu z kalhot. „Ale neuděláme to. Kde je váš klobouk, v domě?“

Přikývl jsem. „Stačí, když zatelefonujete. Podívejte se, musím vás požádat, abyste zatelefonoval Manuelu Kimballovi, pak Robertsonovým a do Green Meadow Klubu. To je všechno, co teď potřebuju, později ještě něco bude. Musím se porozhlédnout kolem, mluvit s lidmi a zjistit pár věcí; čím víc mi to usnadníte, tím snadnější to bude i pro vás. Nero Wolfe toho věděl dost a dost toho řekl policii, aby ji přiměl k otevření hrobu vašeho otce. Má toho hodně, ale neřekl jim všechno. Chcete mě donutit, abych zašel k okresnímu prokurátorovi a vysypal mu tolik, že mi dá papír, který mě uvede všude tam, kam budu potřebovat? Zlobí se na nás, protože ví, že na něj něco máme. Budu za ním muset brzo zajít a spřátelit se s ním. To mi nevadí, rád si dělám přátele. Vy asi ne. Jestli vám to připadá jako další vydírání, pane Barstowe, vezmu si jen klobouk, ale pokud jde o vás, s vámi jsem skončil.“

Nebylo to fér, ale musel jsem to udělat. Potíž s těmi dvěma, a hlavně s bratrem, byla v tom, jak byli zvyklí na bezpečnost, nezávislost a důstojnost, že zapomínali na to, že mohou mít i strach. Bylo třeba jim to připomenout. Dal jsem si s tím tu práci a výsledek se dostavil. Když jsem jim nastínil svoje úvahy, opět se vyplašili. Ani jsem se jim nedivil.

Vzdali to, samozřejmě. Odebrali jsme se společně do domu, Sarah zatelefonovala Robertsonovým a její bratr zas do Klubu a Manuelovi. Řekl jsem si, že nemám žádnou šanci dostat něco ze služebnictva, pokud dostali instrukce od toho kostnatého komorníka, a tak jsem si po telefonátech vyzvedl panama v hale a vypadl jsem. Larry Barstow mě vyprovodil na boční terasu, nejspíš aby se ujistil, že se nevrátím zpátky a nebudu poslouchat u dveří. Právě jsme přicházeli ke schodům, když přijelo auto a zastavilo přímo před námi. Vystoupil nějaký muž a já jsem měl to potěšení zakřenit se, protože jsem spatřil H. R. Corbetta, toho čmuchala z Andersonova úřadu, který se pokoušel rozbít dveře Wolfova domu onoho rána, kdy jsem dělal dveřníka. Poslal jsem mu radostné pozdravení a šel dál, jenže on na mne houkl: „Hej, vy tam!“

Zastavil jsem se a otočil. Larry Barstow zůstal stát na terase a pozoroval nás. Řekl jsem:

„Mluvíte na mě, pane?“

Corbett ke mně přistoupil. Mé poznámky si nevšímal. „Co tu k čertu děláte?“

Stál jsem a šklebil se na něj a pak jsem se obrátil k Larrymu na terase. „Pane Barstowe, protože toto je váš dům, měl byste mu vysvětlit, co tady k čertu dělám.“

Z pohledu na Larryho tvář bylo jasné, že by mi nikdy neposlal pozdrav k vánocům, ale že bych ho určitě dostal dřív než Corbett. Řekl mu:

„Pan Goodwin sem přišel na pozvání mé sestry, a to na konzultaci. Pravděpodobně se znovu vrátí. Chcete si to prověřit?“

Corbett zamručel a podíval se na mě. „Možná že byste rád do White Plains.“

„V žádném případě.“

Zatřásl jsem hlavou. „Nemám to město rád, je ospalé.“

Zamířil jsem pryč. „Zdravíčko, Corbette, nepřeju vám nic zlého, protože vy se na náhrobek nezmůžete, ani kdybyste měl štěstí.“

Nezdržoval jsem se vymýšlením odpovědi na výhrůžky, kterými mě vyprovázel, a vyrazil jsem k místu, kde stál roadster, nastoupil jsem, otočil ho a odjel pryč.

KAPITOLA 10.

K Robertsonovým jsem šel nejdřív, protože jsem věděl, že to u nich nebude trvat dlouho, a že se tomu stejně nemůžu vyhnout. Paní Robertsonová a obě její dcery byly doma a čekaly na mne. Řekly mi, že večer před pohřbem strávily u Barstowových a že tam přišly před osmou hodinou a po půlnoci odešly. Byly přesvědčené o tom, že Larry, Sarah a paní Barstowová s nimi strávili celý večer. Ujistil jsem se, že se nemýlí v datu, a pak jsem zkusil několik běžných otázek, mířících na Barstowovic rodinu, a brzy jsem toho nechal. Robertsonovy dámy toho odpoledne své staré přátele před cizincem nepřetřásaly; nehodlaly ani prozradit, že by na tom paní Barstowová byla jinak než zcela dobře. Neuvědomovaly si, co všechno vím.

Ke Kimballovi jsem se dostal krátce po páté. Tak honosné jako Barstowovic sídlo to nebylo, zato pozemek byl mnohem větší; urazil jsem dobrý kilometr po jejich soukromé cestě, než jsem dojel k domu. Cesta se táhla většinou po rovině, na loukách stály ještě staré kamenné zídky, tu a tam se klikatily potůčky. Po levici jsem míjel lesy. Dům stál na vyvýšenině, obklopený smrky a dobře udržovaným trávníkem, který nebyl nijak rozlehlý, a pokud jsem viděl, nerostly tu žádné kytky. Dům byl menší než u Barstowů. Byl nový, dřevo a zděné výplně, vysoká strmá střecha z břidlice, takovému stylu říkám Královna William.

Za domem se táhla rozlehlá louka. Tím směrem mě úzkou vyštěrkovanou cestou poslal jakýsi tlouštík v komornické uniformě, který vyšel z domu, když jsem dorazil. Na louce nebyly žádné kamenné zídky; byla rovná, upravená a čerstvě pokosená a jistě dokonalá pro soukromou přistávací plochu. Asi v polovině její délky stála na kraji nízká betonová budova s plochou střechou. Vedla k ní štěrková cesta. Před budovou začínala dlouhá betonová ranvej, na níž stály dva zaparkované vozy.

Našel jsem Manuela Kimballa uvnitř, právě si myl ruce ve výlevce. V budově bylo letadlo s černými křídly a rudým trupem, opírajícím se o ocas. V letadle se s čímsi lopotil muž v overalu. Všechno tu bylo čisté a uspořádané, nářadí, plechovky s olejem a nejrůznější věci byly vyrovnány na železných policích, které stály po jedné straně. Vedle výlevky byl dokonce věšák s třemi nebo čtyřmi čistými ručníky.

„Jmenuju se Goodwin,“

řekl jsem.

Kimball přikývl. „Ano, čekám vás. Jsem tu celý den. Mohli bychom jít do domu, je to tam pohodlnější.“

Obrátil se na chlápka v overalu. „Jestli chcete, Skinnere, nechte to na zítra. Poletím až odpoledne.“

Utřel si ruce a vyšli jsme ven, kde nastoupil do svého auta a já do roadsteru a vrátili jsme se zpátky k domu.

Byl slušný a zdvořilý, žádné pochyby, i když vypadal jako cizinec a při obědě mě znervózňoval. Zavedl mě do velkého pokoje, nasměroval mě do obrovského a pohodlného koženého křesla a řekl tlustému komorníkovi, aby nám přinesl whisky s ledem. Když si všiml, jak se tu rozhlížím, řekl, že dům zařídil on s otcem, každý podle svého vkusu, protože tu není žádná žena a protože oba nesnášejí bytové architekty.

Přikývl jsem. „Slečna Barstowová mi řekla, že vaše matka už dávno zemřela.“

Řekl jsem to jen tak, aniž bych na to myslel, ale vždycky se dívám na toho, ke komu mluvím, takže to, co se stalo s jeho tváří, mě překvapilo. Byla to křeč, jinak se tomu nedalo říct. Trvala jen zlomek vteřiny, ale tu chvilku opravdu trpěl. Nevím, jestli se to stalo proto, že jsem se zmínil o jeho matce, nebo proto, že měl opravdu nějaké bolesti; v každém případě jsem to už nezopakoval.

Řekl:

„Pokud vím, vyšetřujete smrt otce slečny Barstowové.“

„Ano. Na její žádost, v jistém smyslu. A také smrt otce Larryho Barstowa a manžela paní Barstowové.“

Usmál se a jeho černé oči se stočily ke mně. „Jestli tohle byla vaše první otázka, pane Goodwine, byla položena dobře. Bravo.

Odpověď zní: Mrtvý byl pro mne hlavně otcem dívky, ke které chovám náklonnost. Obdivuji se slečně Barstowové, velice se jí obdivuji.“

„Výborně. Já rovněž. Nebyla to otázka, jen poznámka. To, na co se vás ve skutečnosti chci zeptat, se týká toho, co se stalo na prvním podstavku tuto neděli odpoledne při golfu. Předpokládám, že už jste o tom mluvil.“

„Ano. Dvakrát jsem o tom mluvil s jistým detektivem jménem Corbett a jednou před panem Andersonem.“

„Pak byste to měl umět nazpa měť. Nevadilo by vám, kdybyste mi to zopakoval?“

Pohodlně jsem se usadil se svou whisky s ledem a poslouchal bez přerušování. Zápisník jsem nepoužil, protože jsem porovnával a sledoval hlavně rozdíly mezi jeho a Larryho výpovědí a ty jsem si mohl poznamenat později. Manuel Kimball byl přesný a pečlivý. Když skončil, nezbylo už téměř nic, na co bych se chtěl zeptat s výjimkou jedné či dvou věcí, v nichž se výpovědi lišily. Manuel řekl, že poté, co si Barstow myslel, že ho štípla vosa, odhodil svou hůl na zem a jeho nosič ji zvedl. Larry však řekl, že jeho otec se jednou rukou opíral o hůl, když mu rozepínal košili, aby se podíval, co se mu stalo. Manuel řekl, že si myslí, že má pravdu on, že však na tom netrvá, pokud si to Larry pamatuje jinak. Nezdálo se, že by to mělo velký význam, protože hůl se v každém případě dostala zpátky do brašny, a ve všech ostatních ohledech se Manuelovo podání podobalo výpovědi Larryho.

Povzbuzen tím, že nechal přinést další whisky, rozvinul jsem trochu naši konverzaci. Zdálo se, že proti tomu nic nemá. Dozvěděl jsem se, že jeho otec je obilním makléřem a každý den dochází do své newyorské kanceláře v Pearl street a že on, Manuel, pomýšlí na založení továrny na letadla. Je zkušený pilot a strávil rok ve Facklerových závodech v Buffalu. Jeho otec souhlasil s tím, že poskytne potřebný kapitál, i když pochybuje o šancích podniku a je zcela skeptický, pokud jde o letadla. Manuel má za to, že Larry Barstow vykazuje skutečný talent pro letecké návrhářství, a doufá, že se mu podaří přesvědčit ho, aby se podílel na podniku. Řekl: „Přirozeně, že Larry teď není v tom správném stavu a já na něj nechci pospíchat. Není divu, nejdřív ta náhlá smrt jeho otce a teď pitva a její udivující výsledky. Mimochodem, pane Goodwine, tady samozřejmě každého zajímá, jak mohl Nero Wolfe předvídat výsledky do tak pozoruhodných podrobností? Anderson, okresní prokurátor, sice naznačuje, že má své vlastní informační zdroje, tuhle tady seděl zrovna v tom křesle co vy, ale podstata věci je všeobecně známa. Předevčírem se v Green Meadow mluvilo jen o dvou věcech: kdo zabil Barstowa a jak na to Nero Wolfe přišel. Co budete dělat, odpovíte na obě hádanky v jednu dramatickou chvíli?“

„Možná. Doufám, pane Kimballe. V každém případě poslední nezodpovíme jako první. Ne, děkuju, pro mě už ne. Po další vaší whisky s ledem bych mohl odpovědět už na všechno. To by mě pak mrzelo.“

„Jednu byste si ještě mohl dát. Jsem přirozeně zvědavý jako každý druhý. Nero Wolfe musí být mimořádný člověk.“

„Podívejte se, něco vám řeknu.“

Zaklonil jsem hlavu, abych dopil svou whisku. Viděl jsem, že Manuel Kimball vypadá zvědavě, ale protože právě sám řekl, že je zvědavý, nedalo se říct, že bych udělal nějaký objev. Řekl jsem: „Jestli Nero Wolfe není výjimečná osobnost, pak to Napoleon nikdy nedotáhl výš než na seržanta. Je mi líto, že vám nemůžu říct jeho tajemství, ale já si musím zasloužit to, zač mě platí, i kdybych měl jenom mlčet. Což mi připomíná,“

podíval jsem se na hodinky, „nechystáte se na večeři? Byl jste velmi laskav, pane Kimballe. Vážím si toho a Nero Wolfe rovněž.“

„Nemáte proč. Kvůli mně nepospíchejte. Můj otec se nevrátí a já jím nerad sám. Zajedu si později na večeři do Klubu.“

„Aha,“

řekl jsem. „Váš otec nebude doma? To mne trochu zaskočilo. Měl jsem v úmyslu najíst se v Pleasantvillu nebo ve White Plains a pak si s ním chvilku popovídat. Zrovna jsem vás chtěl požádat o laskavost, abyste mu řekl, že jsem tady.“

„Lituji.“

„Dnes už se nevrátí?“

„Ne. Minulý týden odjel služebně do Chicaga. Nejste první, komu se to nelíbí. Anderson a ten detektiv mu telegrafovali denně, i když moc nechápu, proč. Barstowa znal jen málo. Jejich telegramy ho domů nedostanou, nejdřív musí dodělat svou práci. Už je takový. Každou věc dotáhne až do konce.“

„Kdy ho čekáte?“

„Těžko říct. Kolem patnáctého, to si myslel, když odjížděl.“

„Aha. To je ale špatné. Je to sice jen rutina, ale každý detektiv by si tu čtveřici prověřil. I když mi však tu laskavost týkající se vašeho otce nemůžete udělat, možná že mi budete moci pomoct jinak. Další rutina. Řekněte mi, kde jste byl mezi sedmou večer a půlnocí v pondělí pátého června. Byl to večer před Barstowovým pohřbem. Byl jste na pohřbu? Byl to ten večer před ním.“

Černé oči Manuela Kimballa se na mne soustředěně upíraly jako oči člověka, který se snaží rozpomenout se. „Byl jsem na pohřbu,“

řekl. „Ano, to bylo v úterý. Přesně před týdnem. Ano. Myslím, že to tak bylo. Jsem si tím jist. Skinner by to věděl. Létal jsem.“

„Létal?“

Přikývl. „Zkoušel jsem létat a přistát v noci. Už několikrát v květnu a v to pondělí znovu. Skinner by věděl; pomáhal mi a já jsem chtěl, aby na mne počkal, abych měl jistotu, že světla budou v pořádku. Je to dost jiné, hodně se to liší od létání za světla.“

„V kolik hodin jste začal?“

„Kolem šesté. Samozřejmě že ještě do takových devíti nebylo tma, ale chtěl jsem být nahoře před soumrakem.“

„To se vám podařilo. Kdy jste se vrátil?“

„V deset nebo chvíli poté. Skinner to bude vědět; do půlnoci jsme se motali ještě kolem rozdělovače.“

„Byl jste nahoře sám?“

„Naprosto.“

Manuel Kimball se na mne usmíval rty, ale zdálo se mi, že jeho oči byly vážné. „Musíte uznat, pane Goodwine, že jsem hodně tolerantní. Co má společného moje létání v pondělí v noci nebo jakékoli jiné noci s vámi? Kdybych nebyl tak zvědavý, asi bych se rozčílil. Nemyslíte?“

„Jistě,“

zakřenil jsem se. „Být vámi, rozčílil bych se. Ale v každém případě jsem vám velice zavázán. Rutina, pane Kimballe, jen zatracená rutina.“

Vstal jsem a zahýbal jsem nohou, abych si sklepal nohavici. „Jsem vám zavázán a velice to oceňuji. Myslím si, že létat v noci musí být daleko větší zábava než ve dne.“

Také vstal a zdvořile řekl:

„To taky je. Nemusíte mi děkovat. To, že jsem mluvil s člověkem od Nero Wolfa, tu budou chápat jako vyznamenání.“

Přivolal tlustého komorníka, aby mi přinesl klobouk.

O půl hodiny později, když jsem projížděl jižním směrem zatáčky Bronx River Parkway, jsem si ho stále ještě probíral v myšlenkách. Protože tu nebylo vůbec žádné spojení mezi ním a Barstowem, golfovou holí nebo čímkoli jiným, bylo to nejspíše jen proto, že mě znervózňoval. A přesto Wolfe řekl, že nemám žádný cit pro fenomény. Až mi to příště zase předhodí, měl bych mu připomenout mé mysteriózní tušení o Manuelu Kimballovi.

Za předpokladu, samozřejmě, že se ukáže, že Manuel zavraždil Barstowa, což se mi v tomhle momentu, musím přiznat, zdálo nepravděpodobné.

Když jsem se kolem půl deváté dostal domů, Wolfe už byl po večeři. Telefonoval jsem z dragstóru na Grand Concourse a Fritz mi z trouby vytáhl talíř s platýzem a s jeho nejlepší sýrovou omáčkou, k tomu mísu hlávkového salátu a rajčata a hodně dobrého studeného mléka. Vzhledem k hubenému obědu u Barstowových a k hodině, kdy jsem se usadil k večeři, toho zas tak moc nebylo. Spořádal jsem všechno. Fritz poznamenal, že rád vidí, že mám zase spoustu práce.

Řekl jsem:

„Už je to tak. Něco z toho bude. Ten zapadákov aby se nachystal na šerifa.“

Fritz se zahihňal. Je to jediný člověk, kterého znám, co se může hihňat, aniž by ve vás vzbudil pochybnosti o své podstatě.

Wolfe vězel ve svém křesle v kanceláři a honil mouchy. Nenáviděl mouchy, které se sem dostávaly jen velmi zřídka, ale dvěma se to nějak podařilo a vířily teď kolem jeho stolu. I když je tak strašně nenáviděl, nezabil by je; říkal, že jakkoli ho živá moucha dohání až na samu hranici nenávisti, mrtvá uráží jeho respekt k důstojnosti smrti, což je horší. Podle mě se mu to prostě ošklivilo. V každém případě seděl v křesle, v ruce držel plácačku a zkoumal, kam až plácačku může přiblížit a moucha ještě neodletí. Když jsem přišel, podal mi plácačku, já jsem je plácl a smetl do koše.

„Děkuji vám,“

řekl Wolfe. „Ten zatracený hmyz se pokoušel o to, abych zapomněl, že jedna z Dendrobium chlorostele má dvě poupata.“

„Ale ne! Opravdu?“

Přikývl. „Ta v polostínu. Ostatní jsme posunuli.“

„Klobouk dolů před Horstmannem.“

„Ano. Kdo zabil Barstowa?“

Zašklebil jsem se. „Nechte mě myslet. Jméno mi zrovna vypadlo, za chvilku si vzpomenu.“

„Měl jste si je zapsat., Ne, nerozsvěcujte, stačí jen tahle lampa. Tak je to lepší. Dostal jste pořádně najíst?, Dejte se do toho.“

Moje zpráva byla jen tak něco mezi, nebyl jsem na ni hrdý, ale ani jsem se za ni nestyděl. Wolfe mě přerušil snad jenom jednou. Seděl jako vždycky, když pro něj mám dlouhé povídání; pohodlně opřený, prsty propletené na břiše, přimhouřené oči se mi upírají do tváře. Asi v polovině mě zastavil, protože přivolal Fritze s pivem. S dvěma láhvemi a sklenicí na dosah ruky pak znovu zaujal svou původní polohu. Já jsem pokračoval a o půlnoci skončil.

Vzdechl. Já jsem si do kuchyně zašel pro sklenici mléka. Když jsem se vrátil, zjistil jsem, že se štípe do ucha a vypadá ospale.

„Snad jste si vytvořil nějaký dojem,“

pravil.

Znovu jsem se posadil. „Mlhavý. Pořádně mlhavý. Paní Barstowová je zrovna takový problém. Svého muže mohla, ale také nemusela zabít, ale určitě nezabila Carla Maffeiho. Na slečnu Barstowovou to nesedí. Její bratr je taky mimo, myslím vzhledem k Maffeimu, protože jeho alibi na pátého je neotřesitelné. Doktor Bradford musí být velmi interesantní postava, rád bych se s ním někdy viděl. Pokud jde o Manuela Kimballa, domnívám se, že nemáme šanci, že by Barstowa zabil, ale vsadil bych se, že s tím svým eroplánem prohání andílky.“

„Proč? Je nepříjemný? Jízlivý? Dívá se úkosem?“

„Ne. Ale vemte si to jeho jméno. Znervózňuje mne. Vypadá jako Španěl. Co tak asi může dělat se jménem Kimball?“

„Neviděl jste jeho otce.“

„Já vím. Taky ty špatné zprávy o tom, že brašna s holemi nikdy nebyla ve skříňce v Klubu, mi samosebou zkřížily plány, a tak jsem hledal něco jiného.“

„Špatné zprávy? Proč špatné?“

„Proč? Mysleli jsme si přece, že bude stačit, když si profiltruje-me členy Green Meadow Klubu, jenže teď nás čekají všichni, co byli v posledních devíti měsících u Barstowových.“

„Ó ne. V žádném případě. Žádný známý jed vystavený vzduchu, například tak, že jím je natřena jehla, si neuchová déle než den či dva takovou účinnost, aby zabil člověka. Pravděpodobně jen pár hodin. Záleží na jedu.“

Ušklíbl jsem se. „To nám pomůže. Co dalšího jste vyčetl?“

„Pár zajímavých a hodně nudných poznatků. Takže putování golfové tašky není žádná špatná zpráva. Její pozdější zmizení nás zajímá pouze nepřímo, protože bychom nikdy nemohli čekat, že tu hůl najdeme. Ale kdo se o její ztrátu přičinil a proč?“

„Jistě. Jenže kdo vás přišel požádat, abyste vrátil odměnu nedotčenou a proč? Už víme, že v té rodině má někdo legrační nápady.“

Wolfe zašermoval prstem. „Je jednodušší poznat styl z věty než z jednoho slova. Ale pokud jde o to, odstranění brašny s holemi ze scény bylo přímé, drzé a otevřené, zatímco návštěva naší kanceláře byla toliko zoufalá.“

Řekl jsem:

„Všechno o jedech vědí doktoři.“

„Ano. Ten náš, doktor Bradford, je uspokojivě drzý. Třikrát mi dnes řekli, že je natolik zaneprázdněn, že nemůže vzít telefon, a všechno ukazuje na to, že to nebude jiné. Máte v úmyslu se tam ráno vrátit?“

Přikývl jsem. „Myslel jsem, že nejdříve zajdu do Klubu, pak za koronerem a potom zpátky do města k doktůrkovi Bradfordovi. Škoda že je pryč starý Kimball; rád bych měl tu čtveřici hotovou. Saul Panzer by si mohl vyrazit na výlet do Chicaga, nemyslíte?“

„To by stálo sto dolarů.“

„Proti padesáti tisícům to není zas takový balík.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Jste rozhazovačný, Archie. A to zbytečně a důkladně. Nejdřív se ujistíme, že vraha nenalezneme v dostupné oblasti.“

„V pořádku.“

Vstal jsem a protáhl se. „Dobrou noc, pane.“

„Dobrou noc, Archie.“

11. KAPITOLA.

Na veřejné cestě bylo jedno místo, odkud bylo vidět na klubovní dům Green Meadow, i když ze značné vzdálenosti. Ze silnice bylo třeba sjet k lesíku a objet ho klikatícím se úvozem. Klub stojí uprostřed háje na vrcholku mírného kopce; na jedné straně je několik tenisových kurtů a otevřený bazén, a dál už se všemi směry rozbíhají hladká, travnatá golfová pole, poznačená malými plošinkami odpališť, písčitých překážek rozmanitých tvarů a velikostí a hustými hebkými koberečky jamkovišť. Byly tu dvě dráhy o osmnácti jamkách; barstowovská čtveřice hrála na severní, delší dráze.

Klubový profesionál, který s námi ve Wolfově domě v pondělí povečeřel, tu ještě nebyl a do jedenácti tu neměl být, takže jediné doporučení, které jsem mohl uvést, byl telefonní vzkaz od Larryho Barstowa, který včerejšího odpoledne převzal správce klubu. Byl docela slušný a zavedl mě za šéfem nosičů. Ti dva z nich, s kterými jsem chtěl pohovořit, během týdne nedocházejí, protože jim ještě neskončila škola, a další dva byli někde v terénu u prvních dopoledních her. Hodinku jsem se potloukal kolem a hledal někoho, kdo by mi pomohl zaplnit stránku zápisníku, ale pokud jde o pořádné informace, byli mi všichni užiteční asi jako houf Eskymáků. Skočil jsem do roadsteru a zamířil do White Plains.

Koronerův úřad byl ve stejné budově jako Andersonův, kde jsem byl před šesti dny s Wolfovým šekem, a když jsem teď míjel dveře se skleněnou cedulkou s nápisem Okresní prokurátor, vyplázl jsem na ně jazyk. Koroner tu nebyl, ale náhodou jsem narazil na doktora, který byl u Barstowovy pitvy. Než jsem ráno vyjel, zavolal jsem Sarah Barstowové a teď mi ten doktor řekl, že mu už volal Lawrence Barstow, který mu sdělil, že chci jako zástupce Barstowovic rodiny navštívit koronerovu kancelář. Pomyslel jsem si, že než to skončím, donutím toho Barstowovic spratka, aby mně nakonec napumpoval prázdné pneumatiky.

Ale odešel jsem a nevěděl nic víc, než když jsem přišel. Všechno, co mi doktor řekl, jsem už před třemi dny četl v novinách, s výjimkou kupy medicínských výrazů, které se noviny nepokoušely tisknout ze strachu, že by jim začali sazeči stávkovat. Na technické a odborné pojmy se nedívám svrchu, protože vím, že řada věcí se jinak vyjádřit nedá, ale doktorovo zdlouhavé vysvětlování se jednoduše scvrklo právě na ně, takže ohledně jedu, který zabil Barstowa, se nedalo říct nic rozhodujícího, neboť ho nikdo neanalyzoval. Do newyorské laboratoře byla odeslána tkáň, ale žádná zpráva nepřišla. Jehlu si vzal okresní prokurátor a údajně má být kdesi testována.

„Znamená to,“

řekl jsem, „že tady není žádná možnost, že by zemřel věkem nebo podobně? Byl skutečně otráven? Zemřel násilnou smrtí?“

Doktor přikývl. „Samozřejmě. Bylo to něco neobyčejně silného. Hemolýza –“

„Jasně. Jen tak mezi námi, co si myslíte o doktorovi, který přijde k člověku, který právě takhle zemře, a prohlásí, že jde o trombózu věnčitých cév?“

Ztuhl, jako by ho právě stihl rigor mortis, jen o hodně rychleji. „Nepřísluší mi, abych o tom rozhodoval, pane Goodwine.“

„Nechtěl jsem, abyste o tom rozhodoval, chci slyšet jen váš názor.“

„Žádný nemám.“

„Chcete říct, že máte, jen si ho necháte přede mnou pro sebe. V pořádku. Jsem vám zavázán.“

Cestou z budovy jsem měl chuť stavit se u Derwina a požádat ho o telefonní číslo na Bena Cooka nebo o podobnou legrácku, ale měl jsem toho moc. Když jsem se vrátil do Green Meadow Klubu, bylo už skoro poledne a já jsem si řekl, že dokud nebudu mít to potěšení setkat se s dr Bradfordem, bude život pěkně nudná partie.

Moji dva nosiči už tam byli. Jejich šéf je už na mě připravil a já se s nimi domluvil následovně: každý dostane po dvou sendvičích, banán, zmrzlinu, šumivou limonádu a sedneme si pod strom, kde budeme jíst, pít a veselit se za podmínky, že po mně nebudou chtít náhradu za ušlý čas. Souhlasili, pobrali jsme tedy proviant a vyhlédli si strom.

Jeden z nich, hubený bledý hoch s hnědými vlasy, byl nosič Manuela Kimballa a druhý nosil Peteru Oliveru Barstowovi. Byl to takový boubelatý chlapec s živýma hnědýma očima a se spoustou pih; jmenoval se Mike Allen. Usedli jsme pod strom, a ještě než si něčeho kousl, řekl: „Víte, pane, my nedostáváme plat.“

„Co to povídáš, vy pracujete jen tak?“

„Nedostáváme zaplaceno za celou dobu, jenom když jsme při hře. S vámi teď neztrácíme žádný čas. Další zápas dostaneme až po obědě.“

„Aha. To neříkejte. Jste moc slušní. Jestli si nebudete dávat pozor, zůstanete sedět na lavičce. Teď se dejte do sendvičů.“

Zatímco jsme přežvykovali, zavedl jsem řeč na Barstowovic čtveřici. Z toho, jak to ze sebe sypali, bylo vidět, že se o tom bavili aspoň tisíckrát; samozřejmě s Andersonem a Corbettem, s dalšími nosiči, rodiči a kamarády. Byli pohotoví a připravení na jakoukoli otázku k nejmenšímu detailu a bylo jasné, že bude beznadějné dostat z nich něco nového, protože ten obrázek už malovali tolikrát, že ho přede mnou mohli zopakovat se zavřenýma očima. Ne že bych čekal nějaký zázrak, ale už dávno jsem se od Wolfa poučil, že když někam zapadne desetník, je to vždycky ten nejtemnější kout. Pokud jsem teď vůbec slyšel něco odlišného od verze, kterou jsem měl od Larryho Barstowa nebo Manuela Kimballa, nestojí to ani za zmínku. Když jsme snědli sendviče, pochopil jsem, že ten bledý a vyzáblý hoch mi už nic nepoví, a tak jsem ho poslal zpátky k jeho šéfovi. Zůstal jsem pod stromem s cvalí-kem Mikem. Všiml jsem si, že má jistý postřeh, možná že mohl zaregistrovat i něco zajímavějšího; například to, jak se choval dr Bradford, když se dostavil na scénu na golfové hřiště. Ale nechytil jsem se. Jen si pamatoval, že doktor přiběhl strašně udýchaný a že když Barstowa prohlédl, byl celý bledý, ale klidný.

Poptal jsem se na brašnu. Žádná nejistota: odnesl ji do Barstowova auta a položil na sedadlo vedle řidiče.

Řekl jsem:

„Miku, je mi jasné, že tě to pořádně rozrušilo. V takových chvílích se to stane každému. Nemohlo se stát, žes tu brašnu dal do jiného auta?“

„Ne, pane. To bych nemoh. Žádný jiný auto tam nebylo.“

„Nemohla to být brašna někoho jiného?“

„Ne, pane. Nejsem žádnej pitomec. Každej nosič se vždycky podívá do brašny, jestli tam jsou všechny hole. Já jsem to udělal, když jsem tu tašku dával na sedačku, a dobře si pamatuju, že tam byly samý nový hlavice.“

„Nové hlavice?“

„Jasně, všechny byly nový.“

„Co na nich bylo nového? Chceš říct, že Barstow měl na holích nové hlavice?“

„Ne, pane, měl nový hole. Jeho manželka mu dala novou tašku s novýma holema.“

„Cože?“

„Jasně.“

Nechtěl jsem na něj hloupě civět; utrhl jsem stéblo trávy a strčil si je do pusy. „Jak víš, že mu to dala?“

„On mi to řekl.“

„Jak k tomu došlo, že ti to řekl?“

„No, když jsem za ním přišel, podal mi ruku a řekl, že je rád, že mě vidí. No jasně, když byl loni mý bejby.“

„Prokristapána, Miku, počkej. Co to znamená, že byl tvoje bejby?“

Hoch se zasmál. „To tak s kamarádama říkáme. Když si nás někdo oblíbí jako nosiče a nebere si nikoho jinýho, tak je naše bej-by.“

„Rozumím. Pokračuj.“

„Řekl, že je rád, že mě zase vidí, a když jsem vzal jeho brašnu, viděl jsem, že má samý nový hendersony. Řekl mi, že je rád, že se mi líbí ty nový hole, co mu jeho manželka dala k narozeninám.“

Zbylo mi ještě pár banánů, dal jsem mu jeden a on ho hned začal loupat. Díval jsem se na něj. Pak jsem řekl:

„Víš o tom, že Barstowa zabila otrávená jehla vystřelená z rukojeti golfové hole?“

Měl plnou pusu. Počkal, až polkne, a pak odpověděl:

„Vím, že se to říká.“

„Copak ty tomu nevěříš?“

Zavrtěl hlavou. „Musel bych to vidět.“

„Proč?“

„No –“

Kousl do banánu a polkl. „Nevěřím, že by se to dalo udělat. Měl jsem v ruce spoustu holí. Prostě tomu nevěřím.“

Zašklebil jsem se na něj. „Jsi pochybovač, Miku. Víš, co říká můj šéf? Říká, že nedůvěra je dobrý hlídací pes, když víš, kdy ho pustit z provazu. Asi nevíš, kdy měl Barstow narozeniny, co?“

Nevěděl. Začal jsem se ho ptát jen tak nazdařbůh, ale na nic jsem už nenarazil. Koneckonců přestávka na oběd už končila, odpolední hráči se už chystali a Mikovy oči se už upíraly jen na ně. Ztratil o mne zájem. Už jsem se chtěl sebrat a říct mu, že piknik skončil, ale předhonil mě. Najednou vyskočil, jak to jen dovedou mladé nohy, a vyhrkl: „Promiňte, pane, támhle ten chlápek je mý bejby,“

a byl pryč.

Posbíral jsem papíry a slupky a šel jsem do budovy klubu. Bylo tam mnohem víc lidí, než když jsem přišel ráno, a tak jsem musel poslat jednoho zřízence, aby mi sehnal správce. I když měl práci, ukázal mi, kde je klubovní knihovna, a řekl mi, ať se obsloužím. Rozhlédl jsem se po policích a okamžitě jsem to našel: tlustý červený svazek KDO JE KDO V AMERICE. Vyhledal jsem heslo, které jsem už ve Wolfově kanceláři četl: BARSTOW, Peter Oliver, autor, učitel, fyzik; nar. Chatham, Illinois, 9. dubna 1875…

Vrátil jsem knihu zpátky a zamířil na chodbu, kde jsem viděl několik telefonních kabin, a zavolal jsem domů Sarah Barstowovou, abych se jí zeptal, zda k ní můžu na chvilku přijet. Je to jen pár kilometrů stranou silnice, po které se budu vracet do New Yorku, a já jsem si chtěl ten detail osvětlit. Když jsem šel podél klubovní verandy, kde jsem zaparkoval roadster, potkal jsem Manuela Kimballa. Stál s nějakými lidmi, a když mě uviděl, kývl na mě, já jsem mu to vrátil a bylo mi jasné, co těm lidem říkal, protože se po mně všichni ohlédli.

Za deset minut už jsem byl na příjezdové cestě k Barstowovým.

Small mě zavedl do pokoje, ve kterém jsem dosud nebyl. Za okamžik se objevila Sarah Barstowová. Zdála se mi pobledlá, ale odhodlaná a já jsem si uvědomil, že jsem ji svým telefonem asi vyděsil víc, než jsem chtěl. Měl jsem jí to lépe vysvětlit. Nevěřím, že je nutné tahat psa za ocas, dá-li se dělat něco jiného.

Vstal jsem. Ona si nesedla.

„Zdržím vás jen minutku,“

řekl jsem. „Neobtěžoval bych vás, kdybych byl nenarazil na něco, co ve mně vzbudilo zvědavost. Řekněte mi, prosím vás, narozeniny vašeho otce jsou devátého dubna?“

Vypadala, jako by chtěla lapat po dechu. Přikývla. „Dala mu vaše matka k jeho posledním narozeninám brašnu s golfovými holemi?“

„Oh,“

řekla a položila ruku na opěradlo křesla.

„Poslyšte, slečno Barstowová. Měla byste se vzchopit. Víte přece, že by vám Nero Wolfe nelhal, a tak když mě platí, měla byste na mě hledět jako na Nera Wolfa. Mohli bychom na vás zkoušet nejzáludnější otázky, ale skutečnou lež na vás nevytáhneme. Jestli máte podezření, že hůl, kterou byl váš otec zabit, byla v té brašně, už když mu ji vaše matka dala k narozeninám, tak na to zapomeňte! Víme, že tak to nebylo. Není to možné.“

Jen se na mě dívala, její rty se pohybovaly, leč neotevřely. Viděl jsem, že mohla stát jen proto, že se přidržovala křesla. Držela se pevně.

Řekl jsem:

„Možná, že vám říkám něco, co nevíte, možná že nikoli. Ale přišel jsem s tím hned, jakmile jsem to zjistil, a říkám vám to na rovinu. Jestli vám to pomůže, v pořádku, ale co takhle něco za něco? Taky bych si zasloužil malou pomoc. Byl to tenhle narozeninový dárek, co vám nedal spát? Byl tohle důvod všech těch nesmyslných řečí?“

Pootevřela ústa, olízla si rty, ale jediné, co řekla, bylo:

„Nevěřím, že byste mi lhal. Bylo by to příliš kruté.“

„Nelhal bych. Ale i kdybych to udělal, o tom narozeninovém dárku vím v každém případě, takže mi namou jednoduchou otázku v klidu můžete odpovědět. Bylo to tohle, co vás žralo?“

„Ano,“

řekla. „Tohle, ano, bylo to ono.“

„Co dalšího?“

„Nic. Moje máti –“

„Jistě.“

Přikývl jsem. „Vaše máti byla někdy ztřeštěná a měla o vašem otci své představy a dala mu k narozeninám tu brašnu. A co dál?“

„Nic.“

Stáhla ruku z křesla, ale hned ji tam vrátila. „Pane Goodwine. Myslím, sednu si.“

Přešel jsem k ní, vzal ji za ruku, nohou jsem poodstrčil křeslo a pomohl jí usadit se. Zavřela oči a já zůstal stát, než je zase otevřela.

„Máte pravdu,“

řekla. „Měla bych se vzchopit. Nejsem na tom dobře. Byl to nápor. Nejen tohle, už delší dobu. Vždycky jsem si myslela, že moje máti je vynikající žena, pořád si to myslím a vím, že je. Ale je to tak hnusné! Doktor Bradford říká, že si myslí, že teď, po otcově smrti, se máti úplně vyléčí a že už nikdy nebude mít žádné potíže. Ale i když ji mám tak moc ráda, byla to příliš vysoká cena. Myslím si, že bychom se obešli bez moderní psychologie, všechno, co nám říká, je tak ohavné! Studovala jsem ji na otcovo přání.“

„V každém případě na jedno už myslet nemusíte.“

„Ano. Ještě to nejsem schopna ocenit, ale budu. Měla bych vám poděkovat, pane Goodwine, omlouvám se. Říkáte, že moje máti neměla, že by nemohla –“

„Říkám, že hůl, která zabila vašeho otce, ještě devátého dubna vůbec neexistovala. Byla vyrobena nejméně o měsíc později.“

„Jste si tím tak jist?“

„Zatraceně jist.“

„Výborně. To je hodně.“

Pokusila se na mne usmát a já jsem musel ocenit její sebeovládání; tvrdit, že už se zbavila starostí, zármutku a nespavosti, by bylo totéž, jako čekat, že se Job rozchechtá. Každý, kdo měl kousek cti v těle, by musel vstát a nechat ji o samotě s tou dobrou zprávou ode mne; jenže obchod je obchod a nebylo by v pořádku zahodit možnost, že právě teď bude otevřenější. Řekl jsem: „Nemyslíte, že byste mi měla říct, kdo vzal z auta tu brašnu s holemi a kde se asi ocitla? Teď, když víme, že ten driver nedarovala vašemu otci matka?“

Bez zaváhání odpověděla:

„Z auta ji vzal Small.“

Srdce mi poskočilo přesně tak, jak mi poskočí vždycky, když uvidím jak Wolfe špulí rty. Vyklopila to. Nedal jsem jí čas k přemýšlení:

„Kam ji odnesl?“

„Nahoru. Do otcova pokoje.“

„A kdo ji odtamtud odnesl?“

„Já. V sobotu večer, když přišel Anderson. V neděli kvůli ní prohledali celý dům.“

„Kam jste ji dala?“

„Odjela jsem do Tarrytownu a z lodě jsem ji hodila doprostřed řeky. Naplnila jsem ji kamením.“

„Měla jste štěstí, že vás nikdo nesledoval. Určitě jste si prohlédla tu hůl. Rozložila jste ji?“

„Nic jsem s ní nedělala. Já, neměla jsem čas.“

„Vy jste si ji neprohlédla? Chcete mi říct, že jste ji ani nevytáhla a nepodívala se na ni?“

„Ne.“

Zadíval jsem se na ni. „Měl jsem o vás lepší mínění. Nevěřím, že jste úplný blázen. Taháte mě za nos.“

„Ne, pane Goodwine.“

Pořád jsem se na ni díval. „Tvrdíte, že jste tohle všechno udělala? Aniž byste se na tu hůl vůbec podívala? To říkejte někomu jinému. Co dělal váš bratr a doktor Bradford, hráli biliár?“

Zatřásla hlavou. „Ti s tím nemají nic společného.“

„Ale Bradford říká, že vaše matka teď, po otcově smrti, bude v pořádku.“

„Ano? Když si to myslí –“

Zarazila se, že jsem se zmínil o její matce; byla to chyba, dostalo ji to zas ke dnu. Za chvíli se na mne podívala a já jsem v jejích očích poprvé uviděl slzy.

„Chtěl jste něco za něco, pane Goodwine. Je tohle ono?“

Snad to byly ty slzy, že vypadala jako dítě, které se snaží být statečné. Sklonil jsem se, poklepal jí po rameni a řekl:

„Jste skvělá, slečno Barstowová. Nechám vás.“

Šel jsem do haly, vzal si svůj klobouk a odešel jsem.

ALE, pomyslel jsem si, když jsem zase seděl v roadsteru a mířil dálnicí k jihu. Příliš mnoho ALE. Jedním z nich byla i okolnost, že i při respektu k oddanosti dcery a přestože jsem měl Sarah Barstowovou rád, měl bych sto chutí přehnout si ji přes koleno, vyhrnout jí sukně a dát jí pořádný výprask za to, že se nepodívala na tu hůl. Musel jsem jí věřit, a taky jsem jí věřil. Nevymyslela si to. A driver byl ztracen. S obrovským štěstím a trpělivostí by se brašna dala možná vylovit, ale stálo by to víc, než by byl Nero Wolfe ochoten pustit. Sbohem, drivere! Když jsem projížděl White Plains, zmocnilo se mě pokušení odbočit z Parkway, zajet do kanceláře okresního prokurátora a říct Andersonovi: „Vsadím deset dolarů, že brašna s golfovými holemi, která obsahuje driver, jímž byl zabit Barstow, je na dně Hudsonu, někde mezi Tarrytownem a Nyackem.“

Nemusel by to být špatný nápad, třeba by poslal pár člunů a brašnu by vylovili. Ale jak to tak vypadalo, bylo lepší to neudělat.

Představoval jsem si, že zpátky do New Yorku pojedu jinou cestou, po Blueberry Road, a jen tak ze zvědavosti se podívám na místo, kde bylo nalezeno tělo Carla Maffeiho. Ne snad, že bych čekal, že objevím vrahovu jehlici do kravaty nebo jeho řidičský průkaz, prostě jsem si jen tak pomyslel, že by to nemuselo škodit. Ale zastávka u Sarah Barstowové chvilku trvala a já jsem se chtěl trochu podívat po městě. A tak jsem jel nejkratší cestou.

Na začátku Park Avenue jsem zastavil před dragstórem a zavolal jsem Wolfovi. Ještě jednou telefonoval do Bradfordovy kanceláře, kolem půl dvanácté, ale pořád tatáž pohádka: příliš zaměstnaný, aby mohl přijít k telefonu. Řekl mi, abych se do toho pustil. Pomyslel jsem si, že je-li teď tak zaměstnaný, bude dočista přepracovaný, než to s ním skončíme. Do Šedesáté deváté ulice mi to trvalo míň než deset minut. Na rohu jsem zaparkoval.

Dr Nathaniel Bradford měl opravdu kancelář. Vstupní hala byla tak rozlehlá, že po obou stranách mohly stát dvě řady brazilských kapradin, a předpokoj byl také prostorný. Světla, koberce, obrazy i křesla dávaly nenápadně tušit, že vše, co se tu odehrává, děje se na vysoké úrovni, včetně účtů pacientů. Ale všechna křesla byla prázdná. Dívka v čemsi bílém a naškrobeném u stolu v rohu místnosti mi řekla, že doktor Bradford tu není. Zdála se překvapená, že to nevím, právě tak, jako bych nevěděl, že Centrální park začíná na Padesáté deváté ulici, a zeptala se mě, jestli jsem jeho starý pacient. Pak mi řekla, že doktor se odpoledne nevrací nikdy před půl pátou a že nikdy bez objednání nikoho nepřijme. Když jsem řekl, že právě proto jsem tady, totiž objednat se, pozvedla jen obočí. Vrátil jsem se na ulici.

Nejdřív jsem si myslel, že na něj tady počkám, ale protože bylo chvíli po třetí, sedl jsem si do roadsteru a nechal jsem myšlenkám volnost, jestli náhodou nepřipadnou na něco, čím by se dala ukrátit dlouhá chvíle. Za pár minut se jim to podařilo. Došel jsem do restaurace na Park avenue podívat se do telefonního seznamu, pak jsem se vrátil do auta, šlápl na plyn a vyrazil do Šedesáté deváté ulice a na Páté avenue jsem zatočil do města. Na Čtyřicáté první ulici jsem zamířil na východ.

Jako vždycky bylo u chodníků auto za autem a tak jsem se dostal skoro až do Třetí avenue, než jsem našel místo, kam jsem se mohl s roadsterem vecpat. Vracel jsem se zpátky skoro celé dva dlouhé bloky a zjistil jsem, že číslo, které hledám, patřilo jedné z těch úředních budov kilometr vysokých. Seznam nájemníků u vchodu mi sdělil, že můj cíl je v dvacátém poschodí. Výtah mě vyvezl nahoru a na dveřích na konci chodby jsem si přečetl: Metropolitní lékařský rejstřík.

U stolu v předpokoji seděl mladý muž, nikoli dívka, což byla příjemná změna. Řekl jsem mu:

„Rád bych vás požádal o laskavost, nemáte-li moc práce. Nemáte nějaký seznam schůzí lékařských společností, které se konaly pátého června v New Yorku?“

Zakřenil se:

„Jako bych neměl i bez vás dost práce. Ano, pane, máme takový seznam. Ovšemže. Minutku. Pátého června?“

Zamířil k hromadě časopisů na jedné polici a vzal jeden z nich. „Tohle je poslední číslo, mělo by to v něm být.“

Začal listovat, někde uprostřed se zarazil a pozorně se zadíval. Čekal jsem. „Obávám se, že pátého nic nebylo, ale ano, tady je to. Většina velkých shromáždění byla později. Pátého se v hotelu Knickerbroker sešla Newyorská neurologická společnost.“

Požádal jsem ho, jestli se mohu podívat. Půjčil mi to. Proběhl jsem celý odstavec. „Ano, vidím. Je to oznámení, které bylo vytištěno před shromážděním. Neměl byste něco pozdějšího? Zprávu, zápis?“

Zakroutil hlavou. „Předpokládám, že to bude v dalším čísle. Potřebujete něco konkrétního? Dalo by se to nalézt v denních zprávách.“

„Asi ano, ale nezkoušel jsem to. Hledám zprávu o příspěvku doktora Bradforda. Přesně vzato, potřebuju vědět, jestli se zúčastnil. Nevěděl byste to?“

Zakroutil hlavou. „Jestliže potřebujete vědět, zda byl, či nebyl přítomen, proč se nezeptáte jeho?“

Usmál jsem se. „Nerad bych ho obtěžoval. Ale je to samozřejmě jednoduché; byl jsem tady kousek vedle a tak jsem si řekl, že když sem zaskočím, ušetřím si čas.“

Řekl:

„Okamžik, prosím,“

a zmizel ve dveřích vedoucích do vedlejší místnosti. Netrvalo mu to ani ten okamžik, o němž se zmiňoval. Když se vrátil, pravil:

„Pan Elliot říká, že doktor Bradford byl přítomen a přednesl svůj příspěvek.“

Řekl mi, že Elliot o tom píše zprávy. Zeptal jsem se, jestli bych s ním mohl mluvit. Mladík znovu zmizel ve dveřích, ve kterých se za chvíli objevil velký červenolící chlapík s návleky na rukávech košile. Jeden z těch prudce žoviálních týpků.

„Co je? O co jde?“

Vysvětlil jsem mu to. Otřel si čelo kapesníkem a řekl, že se schůze zúčastnil a že doktor Bradford přednesl svůj velezajímavý příspěvek a sklidil potlesk. Vyjde v srpnových zprávách. Vyptal jsem se ho a dostalo se mi laskavých odpovědí. Ano, myslí skutečně doktora Nathaniela Bradforda, jehož ordinace je v Šedesáté deváté ulici. Znají se už roky. Nedovedl by říct, v kolik hodin se Bradford dostavil do hotelu, ale byla to schůze s večeří a on Bradforda viděl u stolu už v sedm večer a za řečnickým pultem až v deset třicet.

Myslím, že jsem odešel bez poděkování. Celou jízdu nazpět jsem byl pěkně namíchnutý. Samozřejmě že na Bradforda. Jak si to sakra představoval, že on bude šaškovat na nějaké schůzi a přednášet o neurologii, zatímco já ho vidím někde ve Westchesterském okrese, jak vráží kudlu do Carla Maffeiho?

Zřejmě by mi trvalo rok, než bych byl doktorem Nathanielem Bradfordem přijat, kdybych nebyl tak namíchnutý a nevrátil se zase k němu. Tentokrát na něj čekali dva pacienti. Doktor už tam byl. Řekl jsem si dívce u stolu o kus papíru, sedl jsem si, papír podložil časopisem a napsal jsem: „doktore Bradforde, během několika posledních dnů jsem dospěl k názoru, že jste vrah, ale teď vím, že jste jen starý blázen, totéž, pokud jde o paní barstowovou a jejího syna a dceru, budou mi stačit tři minuty k tomu, abych vám řekl, jak jsem na to přišel.

Archie Goodwin, jménem Nero Wolfa.“

Zatímco ti dva už byli uvnitř, přišli další pacienti a tak jsem přistoupil k dívce a řekl jí, že na řadě jsem teď já. Začala být nervózní a vysvětlovala mi, co to je objednat se. Řekl jsem: „Svět se nezboří, když mu ten papírek dáte. Opravdu pospíchám. Buďte lidská. Mám doma sestru, a nečtěte to, je tam sprosté slovo.“

Vypadala sice znechuceně, ale vzkaz vzala a zamířila do dveří, z nichž vycházeli pacienti. Za chvíli se objevila, zastavila se na prahu a pronesla moje jméno. Vzal jsem si i klobouk, protože ta chvíle stačila k tomu, aby si zavolali pro poldu.

Jediný pohled na doktora Bradforda mi stačil, abych pochopil, že jsem promarnil spoustu času, když jsem ho podezíral, čemuž bych se býval mohl vyhnout, kdybych ho byl už někde viděl. Byl vysoký a vážný a korektní, takový ten typ distinguovaného starého gentlemana, a k tomu měl kotlety! Možná že bývaly doby, kdy se k chlápkovi s kotletami hodilo, aby vytáhl nůž a zabořil ho do něčích zad, ale to bylo dávno. Dnes už něco takového není možné. Měl je šedivé a šedivé měl i vlasy. Po pravdě řečeno, i když můj výlet do Čtyřicáté první ulice jeho alibi na pátého června jen upevnil, stejně v něm budu hledat díru.

Přešel jsem ke stolu, za nímž seděl, a zůstal jsem stát. Jen se na mne díval a čekal, až se za dívkou zavřou dveře. Pak pravil:

„Vaše jméno je Goodwin. Jste rovněž génius?“

„Ano, pane.“

Zakřenil jsem se. „Pochytil jsem to od Nera Wolfa. Ovšemže si pamatuji, že slečně Barstowové řekl, že je génius, a jistěže vy to víte od ní. Možná jste si myslel, že to byl jen takový vtip.“

„Nikoli. Jsem přístupný všemu. Ale ať už jste génius nebo drzý osel, nemohu kvůli vám nechat čekat své pacienty. Ten váš papírek, co jste mi poslal, to je návnada? Dávám vám tři minuty.“

„To je moc. Řeknu vám to takhle: Nero Wolfe odhalil jistá fakta. Z nich vyvodil určitý závěr o příčině a způsobu Barstowovy smrti. Když pitva potvrdila jeho závěr, potvrdila i ona fakta; to znamená, že z nich učinila neoddělitelnou součást obrazu a ten, kdo zabil Barstowa, mezi ta fakta zapadá. Barstowovi však ne, nikdo z nich. Ani vy ne. Taky jste z toho venku.“

„Pokračujte.“

„Pokračovat?“

„Jako obecné prohlášení to stačí. Rozveďte je.“

„Ale ne.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Takhle my géniové nepracujeme, nemůžete s námi třepat jako s pytlíkem buráků. Za prvé by to zabralo víc než tři minuty, a pak, co se dá čekat jen tak, za nic? Jste nervózní. Dostal jste se do takového stavu, že nerozeznáte trombózu věnčitých cév od epileptického záchvatu, pak se celé dny vyhýbáte telefonu, a to, že Nero Wolfe utrácí svůj čas a peníze, aby rozehnal mračna, která se nad vámi stahují, vás nechává v klidu. Jenže proč byste si měl škodit? Musel jsem na vás vyrukovat s trikem jen proto, abych měl tu čest spatřit vaše kotlety. Jak říkám, jste nervózní.“

„Můj milý,“

řekl mi dr Bradford. „Vaše pobouření je výmluvné a svěží, avšak nedemonstruje nic jiného než pobouření.“

Podíval se na hodinky. „Nemusím vám vykládat, pane Goodwine, jak živě se o věc zajímám. Ale i když budu i nadále zaměstnání, které spočívá ve vyhrabávání skandálů z hrobu, nahlížet jako zvláště zvrhlé živobytí, budu samozřejmě nesmírně vděčen vám i Nero Wolfovi, když mi to vysvětlíte konkrétněji. Můžete se sem vrátit v půl sedmé?“

Potřásl jsem hlavou. „Jsem pouhý poslíček. Nero Wolfe večeří v sedm hodin. Bydlí v Západní Pětatřicáté ulici. Zve vás, abyste s ním dnes večer povečeřel. Chcete?“

„Ne, zcela jistě nikoli.“

„V pořádku. Toť vše.“

Měl jsem té staré vykopávky dost. „Jestli vám z té vaší svrbivé zvědavosti naskočí vyrážka, nesvádějte to na nás. Klidně se obejdeme bez toho, co vy zřejmě víte. Chtěli jsme jen mít jasno. Mé tři minuty jsou pryč.“

Otočil jsem se. Nepospíchal jsem; došel jsem ke dveřím a položil jsem ruku ha kliku.

„Pane Goodwine.“

Nechal jsem ruku na klice a ohlédl jsem se po něm. „Přijímám pozvání pana Wolfa. Budu tam v sedm hodin.“

Řekl jsem:

„Výborně, nechám u vaší sekretářky adresu,“

a odešel jsem.

12. KAPITOLA.

Někdy si kladu otázku, od kolika lidí v New Yorku by si Nero Wolfe mohl vypůjčit peníze. Předpokládám, že jich bude víc než tisíc. K tomuto číslu jsem došel přísným vylučovacím testem. Samozřejmě že je mnohem víc lidí, kteří vůči němu pociťují vděčnost, a stejně tak je mnoho těch, kteří mají důvod nenávidět ho. Jenže vděčnost není všechno. Člověk k vám musí mít určitý vztah, když za ním přijdete s žádostí o půjčku a dostane se vám něčeho víc než jen zamračeného pohledu a koktání, že chápe vaše problémy. Musí k vám pociťovat jakousi směs důvěry, dobré vůle a vděčnosti, a nemá potřebu dělat z toho nepříjemnou záležitost. Takových lidí je přinejmenším tisíc. Ne že by toho Wolfe někdy využil. Vzpomínám si, že jsme před pár roky měli na chvíli opravdu velké potíže s hotovostí a já jsem vyslovil jistý návrh, týkající se jednoho multimilionáře, který Wolfovi nevděčil za nic menšího než za svůj život. Wolfe o tom nechtěl slyšet. „Nikoli, Archie. Příroda to zařídila tak, že překročíte-li jistou setrvačnost, je výsledek úměrný překročení. Kdybych začal s tím, že si budu půjčovat peníze, skončím tak, že budu vymýšlet způsoby, jak přesvědčit ministra financí, aby mi půjčil ze zlatých státních rezerv.“

Řekl jsem mu, že podle toho, jak si stojíme, bychom to měli zkusit, ale neslyšel mě.

Po téhle páteční večeři bych k té tisícovce lidí mohl připojit i doktora Nathaniela Bradforda. Wolfe si ho dokonale podmanil, tak jako každého, o jehož starosti projeví zájem. Mezi šestou a sedmou, ještě před Bradfordovým příchodem, jsem podal zhuštěnou zprávu o událostech dne, a když jsem se posadil k jídelnímu stolu, okamžitě jsem poznal, že Wolfe se mnou souhlasí a rovnou Bradforda vyřazuje ze seznamu. Zjistil jsem to podle toho, že Wolfe byl přístupný a neformální. Moje vycvičené oko totiž už dávno poznalo, že když si Wolfe myslí, že dotyčný člověk patří do Sing-Singu nebo jiného vězení, a chce mu tam pomoct, chová se vždycky formálně.

Při večeři debatovali o zahradních skalkách, ekonomice a Tam-many Hall. Wolfe vypil tři láhve piva, Bradford láhev vína; já jsem zůstal u mléka, ale u sebe nahoře jsem si dal panáka režné. Řekl jsem Wolfovi o Bradfordově poznámce na téma zvrácené živobytí a řekl jsem mu k tomu svoje. Wolfe řekl: „Podívejte se, Archie, osobní rozmrzelost z obecného prohlášení je barbarský pozůstatek fetišistické pověry.“

Řekl jsem:

„Tohle je zase jedna z vašich parádních poznámeček, které nic neříkají.“

On poznamenal:

„Nikoli. Děsím se prázdných poznámek. Kdyby někdo vytvořil atrapu, která by se přesně podobala vám, a pak ji udeřil do tváře, tekla by z vašeho nosu krev?“

Odvětil jsem:

„Ne, ale z jeho ano.“

Wolfe si do mého úšklebku vzdechl:

„Aspoň vidíte, že moje poznámka měla smysl.“

Po večeři řekl Wolfe Bradfordovi, že se ho potřebuje na jisté věci poptat, ale že mu nejdřív všechno vyloží. Předestřel mu celý příběh: Maffei, novinové výstřižky, otázka na golfovou hůl, která zarazila Annu Fioreovou, hra s Andersonem, dopis a sto babek, které Anna dostala. Řekl mu to stručně souhrnně a pak povídá: „Nuže, doktore. Nechtěl jsem po vás žádnou záruku předem, avšak nyní po vás žádám, abyste vše, co jsem vám sdělil, držel v tajnosti. Žádám to ve svém vlastním zájmu. Potřebuji vydělat padesát tisíc dolarů.“

Bradford zvláčněl. Pořád se snažil Wolfa prokouknout, ale už asi o něm neměl žádné nemístné představy a víno v něm nakonec vzbudilo podezření, že Wolfe je starý, dobrý přítel.

Řekl:

„To je pozoruhodný příběh. Pozoruhodný. Samozřejmě že o něm nikomu neřeknu a také si velmi cením vaší důvěry. Nemohu sice říci, že jsem postřehl všechny drobné souvislosti, ale chápu, že odhalení pravdy o Barstowově případu je nutnou součástí vašeho úsilí nalézt vraha toho Maffeiho. A pozoruji, že jste Sarah a Larryho Barstowovy zbavil nesnesitelného strachu a mne odpovědnosti. Jsem vám za to vděčný, věřte mi.“

Wolfe přikývl. „Jsou zde jisté složité detaily, to zajisté. Některé vám přirozeně unikly. Vše, co jsme nyní dokázali, je, že z vás čtyř, mám na mysli paní Barstowovou, jejího syna a dceru a vás, nikdo nezabil Carla Maffeiho a že ona osudná hůl v brašně devátého dubna nebyla. Stále je však možné, že kdokoli z vás, nebo všichni dohromady, jste mohli zabít Barstowa. Tato teorie by si ovšem žádala komplice, který by vyřídil Maffeiho.“

Bradford, najednou trochu méně vláčný, zíral. Brzy toho však nechal a znovu se uklidnil. „Hloupost. Tomu nevěříte.“

Ale znovu zíral. „Ale proč tomu vlastně nevěříte?“

„Dáme se do toho. Nejdřív mi dovolte, abych se zeptal, zda máte za to, že moje upřímnost vzbudila stejnou otevřenost z vaší strany?“

„Myslím si to.“

„Pak mi například řekněte, kdy a jak se paní Barstowová poprvé pokusila připravit svého manžela o život?“

Pozorovat Bradforda bylo zábavné. Vyděsilo ho to, pak ztuhl, znehybněl, vtom si ale uvědomil, že to dává moc najevo, a tak se pokusil vyhladit si tvář do přirozeného údivu. Po tom všem pravil: „Co tím myslíte? To je směšné!“

Wolfe mu před očima zašermoval ukazovákem:

„Klid, doktore. Žádám vás, abyste mě nepodezíral z nízké prohnanosti. Hledám toliko fakta, která vyhovují mým závěrům. Vidím, že jsem vám měl nejprve říci, proč jsem pustil z hlavy možnost, že viníkem jste vy nebo někdo z Barstowů. Takovou vinu nevidím. Samozřejmě že mé pocity, či jejich absenci mohu rozumně zdůvodnit. Uvažte podmínky: manželka, syn nebo dcera připravující otcovu vraždu s velkou rozvahou, prohnaností a trpělivostí. Dlouhá a komplikovaná příprava nástroje. Dále, komplic, který zabil Maffeiho. Archie Goodwin u nich byl; nemohl by strávit v té domácnosti hodiny a přitom necítit ten ohavný pach, který by vydávala. Řekl by mi o tom své. Také vy byste pro Maffeiho vraždu potřeboval komplice. Strávil jsem s vámi večer. I kdybyste vraždil, nedělal byste to tímto způsobem, právě jako byste nevěřil žádnému komplici. To je rozumné zdůvodnění, ale podstatný je můj pocit.“

„Proč tedy –“

„Ne, nechte mě. Kvalifikovaný a kompetentní člověk jako vy potvrdí trombózu věnčitých cév. Na proslulého lékaře je to dost dobrodružný postup. Samozřejmě že jste tím kohosi kryl. Vyjádření slečny Barstowové naznačilo, koho. Když jste spatřil mrtvého Barstowa, musel jste okamžitě nabýt dojem, že ho zabila jeho žena, a nemohl jste k tak šokujícímu závěru dojít bez dobrého důvodu; jistě nikoli jen proto, že paní Barstowová si ve svých neurotických záchvatech přála manželovu smrt. Kdyby jen tohle bylo základem vraždy, pak mi řekněte, zda by se v této zemi našla rodina, kde by se nevraždilo? Měl jste pádnější důvod. Buď jste věděl o jejích přípravách na zločin, nebo o nějakém jejím dřívějším pokusu připravit manžela o život. A protože naše fakta nepodporují možnost první, předpokládám tedy tu druhou a prostě se vás táži, kdy a jak ten pokus učinila. Chci po vás pouze, abyste to potvrdil a doplnil, abychom mohli odložit tyto aspekty případu do temnot historie.“

Bradford přemýšlel. Jeho vláčnost zmizela, seděl předkloněn v křesle a sledoval Wolfovo expozé. Řekl:

„Ptali jste se na univerzitě?“

„Ne.“

„Tam o tom vědí. Vy jste to uhádl. Loňského listopadu paní Barstowová na svého manžela vystřelila z revolveru. Kulka šla do prázdna. Ona se pak zhroutila.“

Wolfe přikývl. „V záchvatu, pochopitelně. Neohrazujte se proti tomu slovu; ať už tomu říkala jakkoli, copak to nebyl záchvat? Stále mě překvapujete, doktore. Což je podle přechodného záchvatu vražedného násilí možné usuzovat, že by byla schopna dlouho dopředu připravovat ďábelské spiknutí?“

„Na nic takového neusuzuji.“

Bradford byl podrážděný. „Dobrý bože, stál jsem tam nad svým nejlepším a nejstarším přítelem, který mi ležel mrtvý u nohou, zjevně otrávený jedem. Jak jsem měl vědět, čím byl otráven, kdy a jakým způsobem? To, co Ellena, paní Barstowová, řekla, jsem poprvé slyšel večer předtím. Taky jsem se nechal unášet pocity jako vy, jenže ty moje nebyly správné. Nechal jsem ho klidně pohřbít a nelitoval jsem toho. A pak, když pitva přinesla ty výsledky, byl jsem už příliš zmaten, než abych dokázal jednat rozumně. Když paní Barstowová vypsala odměnu, oponoval jsem, ale bez úspěchu. Jedním slovem, byl jsem strachy bez sebe.“

Nevšiml jsem si, že by Wolfe zmáčkl tlačítko, ale když Bradford skončil, ve dveřích stál Fritz. „Portské pro doktora Bradforda. Pro mě láhev remmerského. Archie?“

„Nic, díky.“

Bradford řekl:

„Obávám se, že pro mě taky nic, měl bych jít. Je už skoro jedenáct a jedu na venkov.“

„Ale doktore,“

protestoval Wolfe, „neřekl jste mi jednu věc, kterou potřebuji vědět. Jen patnáct minut. Copak nepozorujete, jak promyšleně pracuji na tom, abych si získal vaši důvěru a úctu? A to proto, abych se vás mohl zeptat a zároveň očekávat úplnou a jasnou odpověď na otázku, kdo zabil vašeho přítele Barstowa?“

Bradford hleděl a nevěřil svým uším.

„Nejsem opilý, toliko dramatický,“

pokračoval Wolfe. „Jsem rozený herec, řekl bych. V každém případě si myslím, že dobrá otázka si zaslouží dobrou výpravu. Moje otázka je dobrá. Podívejte, doktore, než mně uspokojivě odpovíte, budete muset ze svých myšlenek setřít prach. Prach, který zbyl po vašem uspěchaném a nevlídném úsudku týkajícím se vaší přítelkyně paní Barstowové. Z něj a z vašeho strachu. Pochopte, že navzdory vašim úzkostem, jimiž jste celé měsíce trpěl, je pravda, že paní Barstowová svého muže nezabila. Kdo tedy? Kdo s trpělivostí ďábla a humorem zloducha přichystal ten smrtící nástroj? Mám za to, že jste byl Barstowův nejstarší a nejbližší přítel.“

Bradford přikývl:

„Peter Barstow a já jsme se znali od klukov-ských let.“

„Vzájemná důvěra se udržela? Životu jste čelili společně, i když vás vaše vnější zájmy čas od času dělily?“

„Výborně jste to vystihl.“

Bradford byl dojat, hlas ho prozradil. „Po celých padesát let zůstala naše důvěra neporušena.“

„Dobrá. Kdo ho tedy zabil? Opravdu po vás něco chci, doktore. Co řekl či udělal, že musel zemřít? Možná že jste neslyšel celý příběh, ale určitě jste musel zaslechnout kapitolu, odstavec, nebo třeba jen jednu větu. Zaposlouchejte se do šepotu minulosti, třebas i hodně vzdálené. Musíte se však zbavit nechuti; nechci po vás obvinění, navíc nehrozí, že se bude trápit někdo nevinný, ale naopak, hrozí, že na svobodě zůstane pachatel.“

Fritz přinesl pivo a portské a doktor se znovu uvelebil v křesle se sklenkou v ruce a s očima upřenýma do rudého nápoje. Trhnul hlavou, kývl na Wolfa a pak se ponořil do svého zadumání. Wolfe si nalil pivo, počkal, až trochu klesne pěna, a zhluboka si lokl. Vždycky si myslí, že má v náprsní kapse svého saka kapesník, avšak většinou ho nemá; vstal jsem, přešel k zásuvce, kde mám pro něj nějaké připravené, a jeden jsem mu podal.

„Naslouchám šepotu minulosti,“

řekl nakonec Bradford. „Jsem udiven a ohromen, že neslyším nic, nic, co si představujete. Vidím jen další důvod, proč jsem se tak rychle rozhodl, že je to paní Barstowová, kdo je za všechno odpovědný. Nebo spíše neodpovědný. To proto, že jsem věděl nebo lépe řečeno podvědomě cítil, že nikdo jiný by to nemohl udělat. Uvědomuji si teď daleko jasněji než kdykoli dřív, jakou mimořádnou osobností Peter Barstow byl. Jako hoch nebyl vyhraněný, ale jako muž bojoval za vše, v co věřil; přesto však přísahám, že mezi muži a ženami by se nenalezl nikdo, kdo by si byl přál způsobit mu vážně bolest. Nikdo.“

„S výjimkou jeho ženy.“

„Ani ona ne. Střelila po něm ze vzdálenosti pár metrů a netrefila se.“

„Dobrá.“

Wolfe si povzdechl a vypil další sklenici piva. „Bojím se, že vám nemám zač poděkovat, doktore.“

„Také se bojím. Věřte mi, pane Wolfe, pomohl bych vám, kdybych mohl. Je zvláštní, co se nyní ve mně děje; nikdy bych tomu nevěřil. Když teď vím, že je Ellena z toho venku, nejsem si jistý, zda bych neschválil odměnu, kterou vypsala. Asi bych ji zvýšil. Jsem snad také pomstychtivý? Možná proto, že je to kvůli Petero-vi; on na mém místě by určitě také byl.“

Pokud šlo o mne, byl to vydařený večírek. Posledních deset minut jsem už napůl spal a moc jsem toho neslyšel. Začalo se mi zdát, že se Wolfe bude muset naladit na jiný druh fenoménu: vražda podle rozpočitadla ententýky, dva špalíky. Jedině takhle se ta jehlička musela dostat do Barstowa, neboť každý souhlasil s tím, že si ji tam nikdo nepřál.

Jak už jsem řekl, byl to vydařený večírek, ale nakonec jsem se přece jen trochu pobavil. Bradford vstal k odchodu a zamířil k Wolfovu křeslu, aby mu popřál dobrou noc. Viděl jsem, jak přemýšlí. Řekl: „Myslím na jednu věc, pane Wolfe. Dlužím, dlužím vám omluvu. Dnes odpoledne jsem v mé kanceláři učinil před vaším člověkem jednu poznámku, ostatně zcela zbytečnou, něco o vyhrabávání skandálů z hrobu –“

„Ale já vám nerozumím. Omluvu?“

Wolfovo klidné ohromení bylo obrovské. „Co má vaše poznámka společného se mnou?“

Samozřejmě že jediným Bradfordovým východiskem byly dveře.

Vyprovodil jsem distinguovaného starého gentlemana k domovním dveřím, zavřel jsem noční závoru a zastavil se cestou zpátky do kanceláře v kuchyni pro sklenici mléka. Fritzovi jsem řekl, že na jeden večírek promarnil dost dobrého portského a že může zavřít krám. V kanceláři Wolfe seděl pohodlně opřený a se zavřenýma očima. Posadil jsem se a upíjel svoje mléko. Když bylo po něm, byl jsem už znamenitě znuděn, a tak jsem začal pro změnu mluvit.

„Dámy a pánové, už je to tak. Problém je v tom, jak zjistit, co vás k čertu vede k tomu, abyste utrácel svého génia v hodnotě milionu dolarů na fenomén jedovaté jehly v břiše nějakého člověka, když se ukazuje, že ji tam nikdo nedal? Zeptejme se takto: co se stane, když se nějaká věc octne tam, kde ji nikdo nechce? Nebo ještě jinak: jelikož ta golfová brašna byla v Barstowovic domě už dvacet čtyři hodiny před vraždou, co když se zjistí, že někdo ze služebnictva dostal ještě žertovnější nápad než paní Barstowová? Samozřejmě, podle informace, kterou máme od Sarah, tu žádná taková šance není, a navíc, není to nic pro mě. Bože, jak já nesnáším hovory se služebnictvem! A tak hádám, že ráno vypadnu k Barstowovým a dám se do toho. Vypadá to tak, že buď tohle, nebo sbohem padesát táců! Je to bezva, tenhle případ! Jsme přesně tam, kde jsme začali. Nevadilo by mi, kdyby mi s tím někdo pomohl, kdyby všecko nezůstávalo na mně, když už musím celé dny běhat kolem a přitom se nikam nemůžu dostat –“

„Pokračujte, Archie.“

Oči Wolfe neotevřel.

„Nemůžu, jsem příliš znechucen. Víte co? Jsme namydlení. Na toho machra s otrávenou jehlou nemáme! Teď se budeme pár dní mořit se služebnictvem a hledat, kdo asi tak mohl dát ten ko-votepecký inzerát do novin a já nevím co ještě, ale stejně zůstaneme namydlení právě tak, jako jste vy plný piva.“

Otevřel oči. „Snížím spotřebu na šest litrů denně. Dvanáct lahví. Teď jdu spát.“

Začal své obvyklé přípravy k tomu, aby se zvedl z křesla. Vstal. „Mimochodem, Archie, dokážete ráno vstát pěkně brzo? Měl byste do Green Meadow Klubu dorazit ještě předtím, než si nosiči rozeberou svá bejby. Je to v poslední době jediný slangový přídomek, s kterým jste mne seznámil a který mi připadá náramně vhodný. Mohl byste také ulovit ty dva školáky. Hodilo by se, kdyby tady všichni čtyři byli v jedenáct. Řekněte Fritzovi, že na oběd budeme mít hosty. Co takoví hoši v tomhle věku jedí?“

„Jedí všechno.“

„Řekněte, ať to Fritz připraví.“

Jakmile jsem se ujistil, že se stále ještě dostane do výtahu, vyšel jsem k sobě nahoru, nařídil si budík na šestou ráno a šel jsem na kutě.

Když jsem ráno znovu po Parkway vyrážel na sever, nijak jsem si nezpíval. Vždycky jsem rád, že něco dělám, ale teď jsem nebyl nijak veselý; měl jsem pocit, že to, co udělám, nebude nic jiného než čtení z ruky. Nepotřebuji, aby mi někdo vysvětloval, jaký zázrak je Nero Wolfe, ale věděl jsem, že tohle nahánění nosičů je jen divoký pokus, a nedělal jsem si naděje. Ve skutečnosti se mi teď zdálo jasněji než dosud, že jsme namydlení, protože jestli tohle bylo to nejlepší, co Wolfe mohl…

Vyrušil mě polda. Parkway byla v tuhle ranní hodinu poloprázdná a já jsem jel víc než stovkou, a ani jsem si toho nevšiml. Od-mávl mě. Zajel jsem k okraji a zastavil. Řekl si o řidičský průkaz, já jsem mu ho podal a on si vytáhl pokutový blok.

Řekl jsem:

„Určitě jsem jel moc rychle. Možná že vás to nebude zajímat, nevím, ale jedu do Andersonovy kanceláře ve White Plains, k okresnímu prokurátorovi, s jistou informací ohledně případu Barstow. Pospíchá to.“

Polda si stačil připravit tužku. „Máte odznak?“

Dal jsem mu jednu vizitku. „Jsem soukromý. Tu věc zahájil můj šéf Nero Wolfe.“

Vrátil mi vizitku i řidičský průkaz. „V pořádku, ale ne abyste skákal přes ploty.“

Po tomhle jsem se začal cítit líp. Možná že se k nám nakonec vrací štěstí.

Dva nosiče z klubu jsem získal bez potíží, ale trvalo mi přes hodinu přesvědčit ty druhé dva. Chodili každý do jiné školy, ale zatímco jednoho nebylo vůbec nutné přesvědčovat k výletu do New Yorku, ten druhý se choval jako vzorný žáček nebo jako kandidát pro Oxford. Nejdřív jsem ho všemožně přemlouval, ale když to nezabralo, přehodil jsem na spravedlnost a povinnosti dobrého občana. To ho přesvědčilo a paní ředitelku školy také. Protože o jeho společnost jsem zas tolik nestál, posadil jsem ho i s tím druhým na zadní sedadlo, druhé dva jsem pustil vedle sebe, vrátil se zpátky na Parkway a obrátil jsem na jih. Držel jsem se na osmdesátce, protože jsem nemohl od Andersona očekávat žádné zvláštní laskavosti.

Přijeli jsme ve třičtvrtě na jedenáct, a tak jsem hochy odvedl do kuchyně a nakrmil je sendviči, protože oběd se u nás podává v jednu. Chtěl jsem je vzít nahoru a ukázat jim orchideje, protože jsem měl za to, že jim trocha okouzlení neuškodí, ale nebyl čas. Zapsal jsem si jejich jména a adresy. Jeden z nich, bledý, vyzáblý kluk, který dělal nosiče Manuelu Kimballovi, měl špinavý obličej a tak jsem ho poslal do koupelny, aby se umyl. Než se objevil Wolfe, začal jsem se cítit jako vedoucí skautů.

Naaranžoval jsem je pro něho do řady židlí. Přišel se svazkem druhu Cymbidium v ruce, vstrčil ho do vázy na svém stole, pak se usadil do svého křesla a prolistoval poštu. Hochy pozdravil už s příchodem, teď se pohodlně usadil a jednoho po druhém si prohlédl. Byli rozpačití a nesví.

„Promiňte, Archie. Špatná režie.“

Otočil se na hocha sedícího na konci řady, toho s rezavými vlasy a modrýma očima. „Vaše jméno, pane?“

„William A. Riley.“

„Děkuji vám. Mohl byste posunout svou židli blíž ke zdi? Ano, o mnoho lepší., A vaše jméno?“

Když zjistil jejich jména, rozmístil si je po svém a řekl:

„Kdo z vás vyjádřil pochybnost, že Peter Oliver Barstow byl zabit jehlou vystřelenou z rukojeti golfové hole?, Nebojte se, jen se chci s vámi seznámit. Kdo z vás to byl?“

Cvalík Mike promluvil:

„To jsem byl já.“

„Aha, Michael Allen. Michaeli, jsi mladý. Naučil ses přijímat běžné věci, musíš se ještě naučit nevylučovat ty nevšední., A teď, chlapci, vám povím jeden příběh. Poslouchejte, prosím, protože já chci, abyste porozuměli. Je to skutečný příběh.

V jednom veřejném sále se konalo shromáždění stovky psychologů. Takový psycholog je, s dovolením, člověk vytrénovaný k pozorování. Předem byla připravena taková scénka, kdy do sálu vběhne muž a bude utíkat uličkou mezi židlemi, pronásledován jiným mužem, mávajícím pistolí. Druhými dveřmi vběhne třetí muž. Třetí muž srazí druhého muže k zemi a vezme mu pistoli. Všichni vyběhnou různými dveřmi ven. Pak vstane jeden z psychologů, uklidní zmatek a oznámí, že celá událost byla předem připravená, a požádá své kolegy, ať okamžitě napíší úplnou a podrobnou zprávu o tom, co se stalo. Učinili tak a zprávy byly prozkoumány a porovnány. Ani jedna nebyla zcela správná. Nenašly se dvě, které by byly shodné. V jedné dokonce stálo, že třetí muž zastřelil prvního muže.“

Wolfe se zarazil a podíval se po nich. „To je vše. Nejsem dobrý vypravěč, ale určitě jste pochopili. Víte, nač narážím?“

Přikývli.

„Výborně. Nemusím vaši inteligenci urážet zbytečným úvodem. Přejděme k našemu vlastnímu příběhu. Usadíme se a budeme diskutovat o smrti Petera Olivera Barstowa a především pak o událostech na prvním praporku, které k ní vedly. V jednu hodinu budeme mít oběd, pak se sem vrátíme a budeme pokračovat. Budeme hovořit celé odpoledne, mnoho hodin. Budete unavení, nikoli však hladoví. Budete-li ospalí, můžete si zdřímnout. Líčím vám celý program do podrobností, abyste poznali, jak je propracovaný, obtížný a závažný. Pan Goodwin vyslechl dva vaše stereotypy a já si představuji, že druhé dva budou prakticky totožné. Stereotyp je cosi pevného, co v sobě nechová žádný úmysl změny. Nečekám, hoši, od vás, že změníte své příběhy o tom, co se stalo na prvním odpališti; to, co po vás chci, je, abyste zapomněli na všechny hádky a debaty, na to, jak jste o tom vyprávěli doma a kamarádům, na všechny obrazy, které jsou uloženy ve vašich mozcích. Chci, abyste se vrátili k samotné scéně. To je životně důležité. Opustil bych svůj dům a odcestoval bych na místo činu, abych na něm byl spolu s vámi, ale přerušení by zmařilo naše úsilí. Tu scénu sem tedy musíme přenést naší představivostí. Nuže, hoši, jsme na prvním praporku.

Jsme zde. Je neděle odpoledne. Vás dva si najal Larry Barstow, vy dva jste nosili pro Kimballovy. Jste na domácím hřišti, znáte je jako své vlastní pokoje u vás doma. Věnujete se činnostem, na které jste tak zvyklí, že jsou pro vás něčím úplně automatickým. Na ramenou máte golfové brašny. Takže když ty, Michaeli Allene, vidíš pana Barstowa, svoje bejby z loňské sezóny, jak se činí se svou holí pro středně dlouhé údery, mesy jí říkáte, že, nikdo ti nemusí říkat, co máš dělat. Přijdeš k němu, vezmeš jeho brašnu a dáš mu asi hůl –“

Mike zavrtěl hlavou.

„Ne? Co udě láš?“

„Začnu sbírat míčky.“

„Aha. Míčky, které odpálil svou mesy.“

„Ano, pane.“

„Dobře. A co ty jsi dělal, Williame Rileyi, zatímco Michael sbíral míčky?“

„Žvýkal jsem žvýkačku.“

„Jenom? Chci říci, tohle bylo to hlavní?“

„No, stál jsem a držel jsem brašnu starému Kimballovi.“

Jak jsem tak poslouchal, pomyslel jsem si, že Wolfovy dlouhé věty ty kluky tak popletou, že budou brzy neteční, ale fungovalo to opačně. Aniž by jim to řekl, vzbudil v nich pocit, že počítá s tím, že mu pomůžou prokázat, jak zabedněná byla ta stovka psychologů.

Postupoval centimetr po centimetru, mluvil s nimi jednotlivě, někdy mluvili všichni najednou. Zapředl s nimi dlouhou debatu o výhodách různých druhů holí a seděl s přimhouřenýma očima, předstíraje, jak ho to zajímá. Půl hodiny se jich vyptával na totožnost a vlastnosti ostatních nosičů a hráčů, kteří byli na prvním odpališti těsně před Barstowovic čtyřkou. Pokaždé, když některý z hochů vybočil, Wolfe si ho hned podal. Mezi vším nepodstatným jsem si všiml toho, co bylo pravděpodobně nejdůležitější: Wolfe ani na okamžik neztrácel přehled o každé jednotlivé holi v každé jednotlivé brašně.

Na oběd nám Fritz přichystal dva obrovské kuřecí záviny a čtyři melouny. Servíroval jsem jako obvykle, když máme společnost, a jak jsem tak pospíchal, málem na mne nezbylo. S melouny to bylo jednoduché; klukům jsem dal po půlce, to samé Wolfovi a sobě a jeden jsem nechal Fritzovi. Věděl jsem, že se ho netkne a že ho nechá na později.

Po obědě jsme navázali tam, kde jsme skončili. Bylo úžasné, jak se Wolfovi podařilo provětrat klukům mozky. Hned se do toho dali. Úplně zapomněli, že z nich kdosi potřebuje něco dostat nebo že se od nich čeká, že budou používat svou pa měť. Byla to prostě parta kluků, kteří si povídají o hře, kterou včera hráli, a jenom Wolfe nad nimi nepřetržitě bděl a nedovolil jim vynechat jedinou podrobnost a znovu a znovu je vracel zpátky. A přesto se dostávali kupředu. Larry Barstow odpálil, totéž Manuel Kimball.

Když nastal zlom, bylo to tak jednoduché a přirozené a shodovalo se to se vším ostatním, že jsem si v tu chvíli ani neuvědomil, co se stalo. Wolfe se ptal cvalíka Mika: „Pak jsi Barstowovi podal jeho driver. Položil jsi mu také jeho míček?“

„Ano, pane., Ne, nemohl jsem, protože jsem hledal míček, který poslal do porostu.“

„Teď přesně, Michaeli, předtím jsi nám řekl, že jsi hledal míček. Zajímalo mě, jak jsi mohl Barstowovi stavět míček?“

Promluvil William Riley. „Stavěl si ho sám. Míček se mu odkutálel a já jsem mu ho přidržel.“

„Děkuji, Williame., Tak vidíš, Michaeli, nestavěl jsi mu. Nepřekážela ti ta těžká taška, když jsi hledal ztracený míček?“

„Ne, jsme na to zvyklí.“

„Našel jsi ten míček?“

„Ano, pane.“

„Co jsi s ním udělal?“

„Strčil jsem ho do kapsy na míčky.“

„Říkáš to jako fakt, nebo si to myslíš?“

„Dal jsem ho tam. Pamatuju se na to.“

„Hned jak jsi ho našel?“

„Ano, pane.“

„Takže jsi musel při hledání míčku mít s sebou tašku. V tom případě jsi nemohl Barstowovi dát jeho driver, protože jsi tam nebyl. Nemohl si jej vzít z tašky sám, protože taška tam nebyla. Nedal jsi mu ten driver snad předtím?“

„Určitě. Musel jsem.“

„Michaeli! Potřebuju něco lepšího než musel jsem. Buď jsi to udělal, nebo ne. Pamatuj, že od tebe očekávám, že nám řekneš jasně –“

Do řeči se vložil William Riley:

„Hele, Miku, on si přece půjčil driver od starého Kimballa, protože tys byl za tím míčkem.“

„Aha.“

Wolfe na zlomek vteřiny zavřel oči. „Williame, není třeba křičet. Kdo si půjčil driver pana Kimballa?“

„Barstow.“

„Proč si to myslíš?“

„Nemyslím si to, já to vím. Měl jsem ji připravenou pro starého Kimballa, když se Barstowovi odkutálel míček a já jsem mu ho přidržel. Když jsem se postavil, starý Kimball zrovna Barstowovi říkal: ‚Použijte můj,‘ a Barstow natáhl ruku a já jsem mu podal driver starého Kimballa.“

„A on jej použil?“

„Jasně. Hned odpálil. Mike se vrátil s taškou až potom, co odpálil starý Kimball.“

Musel jsem se moc snažit, abych zůstal v křesle. Chtělo se mi zatančit ten taneček, co jsem zrovna viděl v kině, hodit na Willia-ma Rileye náruč orchidejí a obejmout Wolfa, kam až by to šlo. Bál jsem se na Wolfa podívat ze strachu, že bych se musel smát, až bych si vyhodil sanici.

Zrovna zkoušel toho bledého vyzáblého kloučka a toho, který chtěl být dobrým občanem, ale nikdo z nich si nepamatoval, že by si Barstow půjčil driver. Hubeňour se zrovna koukal někam pryč, protože hledal místo, kam Manuel Kimball odpálil míček, a dobrý občan si zkrátka nepamatoval. Wolfe se otočil na cvalíka Mika. Mike nemohl pozitivně říct, že Barstowův driver byl v tašce, kterou měl u sebe, když hledal míček, ale nemohl si vzpomenout, že by jej podal Barstowovi, ani že by jej od něj dostal zpět a vrátil ho do tašky. Celou tu dobu se silou vůle William Riley snažil zůstat klidný. Wolfe se k němu nakonec vrátil: „Promiň mi, Williame. Nemysli si, že pochybuji o tvé paměti nebo o tvé věrnosti pravdě. Potvrzení ale vždycky pomůže. Nicméně se může zdát trochu zvláštní, že jsi zapomněl na tak důležitý detail.“

Chlapec protestoval:

„Nezapomněl jsem na to, jen jsem na to nepomyslel.“

„Chceš říct, že jsi tu událost nezahrnul do žádného ze svých líčení, ani tvým kamarádům?“

„Ano, pane.“

„Dobrá, Williame. Položil jsem svou otázku špatně, avšak vidím, že tvoje inteligence postihne to hlavní. Nezmínil ses o té příhodě před panem Andersonem?“

Chlapec zakroutil hlavou. „Pana Andersona jsem neviděl. Přišel ten detektiv a položil mi pár otázek, nic moc.“

„Rozumím.“

Wolfe si hluboce a dlouze povzdechl a pak zmáčkl tlačítko. „Je čas na čaj, messieurs.“

Pro Wolfa to znamenalo samozřejmě pivo. Vstal jsem, posbíral hochy a zahnal je do kuchyně; meloun byl pochopitelně nedotčen. Nakrájel jsem ho na čtyři kusy a rozdal kolem. Fritz na příkaz Wolfova zvonku připravil na tác sklenici a dvě láhve piva, ale když šel chodbou, všiml jsem si, že místo aby zahnul do kanceláře, zamířil ke schodům. Podíval jsem se na hodinky. Za dvě minuty čtyři. Ten mizera dodržuje svůj režim! Nechal jsem kluky u melounu, vyběhl jsem ven a chytil ho před výtahem. Řekl: „Poděkujte hochům, zaplaťte jim adekvátně, leč nikoli rozhazovačně, neboť nejsem nijak rozhazovačný člověk, a odvezte je domů. Než odjedete, zavolejte do kanceláře E. D. Kimballa a zjistěte, kdy se má vrátit z Chicaga. Je pravděpodobně stále živ, neboť má buď zchytralost, nebo štěstí, a dokáže se svému osudu vzdálit na tisíc mil. Jestliže se už náhodou vrátil, okamžitě ho sem dopravte; v tomto ohledu žádný odklad.“

„Ano, pane. Nemyslíte si však, že dostihne-li tato zpráva pana Andersona, že ho to jen zmate a sklíčí? Neměl bych se raději pokusit o to, aby si to hoši nechali pro sebe?“

„Nikoli, Archie. Je vždy rozumnější, je-li na vybranou, věřit setrvačnosti. Je to nejmohutnější síla světa.“

Vrátil jsem se do kuchyně, kde Fritz krájel jablečný závin.

13. KAPITOLA.

Když jsem dokončil rozvoz nosičů po Westchesteru, měl jsem sto chutí zajet ke Kimballům a zeptat se Manuela:

„Byl byste tak las-kav a řekl mi, zda má váš otec svou golfovou brašnu ve skříňce v klubu a zda vy sám máte od ní klíč?“

Byla to otázka, na kterou nelze odpovědět pouhým povytažením obočí. Už jsem ho měl připraveného na dva tisíce voltů. Pak jsem si ale uvědomil, že je-li to on, pak máme velkou výhodu, že neví, na co jsme přišli. Seznal jsem také, že má-li být Manuel Kimball zatčen a usvědčen z vraždy, pak budeme potřebovat o něco lepší důkazy než to, že mne znervózňoval.

Měl jsem ještě jedno pokušení: zastavit se v Andersonově kanceláři a nabídnout mu, aby vsadil deset tisíc dolarů na to, že Petera Olivera Barstowa nikdo nezavraždil. Wolfe zcela určitě zahájil hru na schovávanou. Po dva dny jsme my dva a vrah byli jediní na světě, kdo věděl, že Barstow byl zavražděn; teď jsme zase jediní, kromě nosičů, kteří vědí, že byl zabit náhodou.

Poté, co jsem odvezl posledního nosiče, zajel jsem do Green Meadow Klubu. Bylo to blízko. Měl jsem v úmyslu podívat se, jak to chodí se skříňkami, ale pustil jsem to z hlavy. Kdyby vešlo ve známost, že projevujeme i ten nejmenší zájem o skříňky, mohl bych všechno zkazit, protože bylo všeobecně známo, že Barstow si ve skříňce brašnu nikdy nenechával. A tak jsem si jen poklábo-sil s šéfem nosičů a pozdravil jsem se se správcem. Trochu jsem doufal, že zahlédnu Manuela Kimballa, ale nikde jsem ho neviděl.

E. O. Kimball, jak mi řekl jeho syn, měl svou kancelář v Pearl street. Když jsem tam krátce po čtvrté hodině telefonoval, řekli mi, že Kimball by se z Chicaga měl vrátit zítra, v pátek. Za jiných okolností bych asi určitě ve Westchesteru něco rozjel ještě ten večer, i kdyby to neznamenalo nic jiného než čekat až do setmění, potloukat se okolo Kimballů a nakukovat do oken; ale protože byl Kimball na cestě, nezbývalo než se vrátit. Odjel jsem domů.

Po večeři mne Wolfe přiměl otevřít zápisník a znovu mu přečíst poznámky o mé návštěvě u Manuela Kimballa a také všechno, co o něm Sarah a Larry Barstowovi řekli, i když toho mnoho nebylo. Povšechně jsme si podebatovali a srovnali si myšlenky, dokonce jsme uvažovali i o možnosti, že zapůjčení hole bylo naplánováno a že starý Kimball zavraždil Barstowa, ale samozřejmě to bylo mimo hru; nic jiného než žvanění. Vyzkoušel jsem trochu i Manuela, ale když se do toho Wolfe pustil vážně, musel jsem uznat, že proti Manuelovi nemáme žádný důkaz, dokonce ani žádný důvod podezírat ho. Pokud vím, tak se nedalo říct, že měl lepší příležitost dostat se do Kimballovy skříňky než kterýkoli jiný člen Green Meadow Klubu.

„Nicméně,“

naléhal jsem, „kdyby to byl můj syn, poslal bych ho na cestu kolem světa a obehnal bych Tichý oceán plotem, aby se nedostal zpátky.“

Než jsme se odebrali do postelí, Wolfe mi znovu nastínil můj program na příští den. První bod mě moc nezajímal, ale měl samozřejmě pravdu; bylo jasné, že nosiči budou mluvit, věc se dostane k Andersonovi a nám nemůže uškodit, když tam budeme dřív, než k němu ty řeči dorazí. Mohl bych tu pochůzku milosrdenství vykonat a pořád ještě stihnout dorazit do Kimballovy kanceláře současně s jejím šéfem, který přijde z Hlavního nádraží.

A tak jsem brzo ráno znovu seděl v roadsteru a mířil do White Plains. Doufal jsem, že se zase potkám s tím poldou na motorce, bylo by to šikovné, protože bych mu mohl nabídnout tu samou historku jako včera, a možná že tentokrát bych měl to potěšení doprovodu k budově soudu. Ale projel jsem z Woodlawnu až na most k Hlavní ulici a neviděl jsem nic vzrušujícího, nepočítám-li veverku šplhající na strom.

Loudal jsem se Hlavní ulicí za třemi pomalými autobusy jako poník za slony v cirkusáckém defilé, když jsem dostal nápad. Zalíbil se mi. Wolfe zastával názor, že když potřebuje, aby za ním někdo přišel do kanceláře, musím ho přivést já, i kdyby to byl dalajláma nebo Al Capone. Jenže já ze zkušenosti vím, že taky narazíte na někoho, kdo má nohou jako stonožka a všechny neochotné. A teď jsem měl vytáhnout prominentního obilního makléře z jeho úřadu, kde týden nebyl, a zároveň si zajet pro odhalení k okresnímu prokurátorovi, což navíc vyvolá tu potěšující okolnost, že se setkám patrně s H. R. Corbettem nebo jiným platfu-sáckým pochopem už v předpokoji Kimballovy kanceláře, není to pěkné?

Takže jsem s roadsterem zaparkoval na prvním vhodném místě, zašel k telefonu a zavolal jsem Wolfovi, že musíme obrátit pořadí. Trochu se zatvrdil a namítal, že by se nám vyplatilo informovat Andersona dřív, než se to dozví sám; když ale viděl, že mám v úmyslu začít jistotou, řekl, že souhlasí a že se mám vrátit do New Yorku a vzít to přes Pearl street, kde si počkám na oběť.

Cestou zpátky jsem si pomyslel, že to má nejspíš na svědomí ten motorizovaný polda, co mě tentokrát nepoctil svou pozorností.

Když jsem dorazil k domu v Pearl street a vystoupil jsem z výtahu v desátém patře, zjistil jsem, že E. D. Kimball a spol, neprodává stravu pro kuřata jen tak někomu. Jeho kanceláře zabíraly polovinu poschodí a všude na dveřích jeho jméno. Nástěnné hodiny ukazovaly třičtvrtě na deset; jestli mu jel vlak načas, měl by být na Hlavním nádraží a za patnáct dvacet minut dorazí.

Promluvil jsem na slečnu za stolem, něco řekla do telefonu a pak mě zavedla do místnosti, kde s nohama na parapetu okna seděl chlápek s hranatou bradou a četl si ranní noviny. Řekl: „Okamžik“, a já jsem se posadil. Po chvíli odhodil noviny na stůl a otočil se.

„Pan Kimball tu bude za chvíli,“

pravil jsem. „Je mi jasné, že bude dohánět ten týden, co byl pryč. Ale než začne, potřeboval bych s ním na deset minut mluvit v naléhavé osobní záležitosti. Jsem soukromý detektiv, tady je moje navštívenka. Nikdy o mně neslyšel, pracuju pro Nero Wolfa. Můžete to pro mě udělat?“

„Co potřebujete? Řekněte mi, co chcete.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Je to skutečně osobní a zatraceně naléhavé. Musíte zkrátka věřit mně a mé počestné tváři. Jestli si myslíte, že je to nějaký trik, zavolejte Metropolitní úvěrové společnosti na Třicáté čtvrté ulici. Řeknou vám, že ve svém volném čase hlídám pro změnu dětské kočárky.“

Hranatá brada se zašklebila. „Nevím. Pan Kimball má řadu schůzek, tu první hned v deset třicet. Jsem jeho tajemník a o jeho obchodech vím víc než on sám. Radši byste mi to měl říct.“

„Lituji, řeknu to jemu.“

„Dobrá, uvidíme, co se dá dělat. Zůstaňte tu. Chcete se podívat na noviny?“

Hodil mi noviny, vstal, posbíral poštu a nějaké papíry a vyšel z místnosti. Při rychlé snídani jsem se jen mrknul na první stránku, na víc jsem neměl čas. Teď jsem při listování zjistil, že případ Barstow se už dostal až na sedmou stranu a ještě velmi stručně. Anderson prohlašoval, že „v pátrání byl učiněn pokrok.“ Drahý starý pokroku, pomyslel jsem si, moc ses nezměnil od té doby, co jsem tě naposled viděl, až na to, že jsi samá vráska a že ti vypadávají zuby. Koroner o jedu neví nic definitivního, ale brzy bude vědět. V novinách, které jsem četl, se nikde neobjevil ani náznak podezření, že šlo o rodinný podnik; a teď, řekl jsem si, se už ani neobjeví. Tenhle článek se trochu zaměřil na dr Bradforda a mně bylo jasné, že mu bude dost dlouho trvat, než se bude moci koro-nární trombóze podívat do očí. Otočil jsem na sportovní stránku.

Otevřely se dveře a v nich se objevil tajemník.

„Pane Goodwine, pojďte, prosím.“

Ve velké místnosti s okny po obou stranách, se starožitným nábytkem a spuštěným burzovním telegrafem v rohu, seděl u stolu nějaký člověk. Byl hladce vyholen, měl prošedivělé vlasy, a i když nebyl tlustý, hubený taky nebyl. Vypadal ustaraně, ale i pobaveně, jako by mu zrovna někdo řekl něco zábavného, jenže jeho bolí zuby. Zajímalo mě, zda ta ustaranost či pobavenost byla výsledkem toho, co mu o mně řekl jeho tajemník, ale zjistil jsem nakonec, že to nebylo ani jedno ani druhé; prostě tak vypadal vždycky.

Tajemník řekl:

„To je ten člověk, pane Kimballe.“

Kimball zamručel a zeptal se, co chci. Řekl jsem, že moje záležitost je čistě osobní. Kimball pravil:

„V tom případě byste se měl obrátit na mého tajemníka, abych se s tím na něj nemusel obracet já.“

Rozesmál se, tajemník se usmál a já se zakřenil.

Řekl jsem:

„Žádal jsem o pouhých deset minut, takže pokud by vám to nevadilo, začal bych. Nero Wolfe by si přál, abyste ho dopoledne v jedenáct hodin navštívil v jeho kanceláři.“

„Boží prostoto!“

Jeho pobavenost dosáhla vrcholu. „Je snad Nero Wolfe anglický král nebo něco takového?“

Přikývl jsem. „Něco takového. Řeknu vám, pane Kimballe, když mě necháte mluvit, že byste mu měl vyhovět. Bude to rychlejší a jednodušší. V neděli čtvrtého června náhle zemřel Peter Oliver Barstow, když hrál golf se svým synem proti vám a vašemu synovi. Ve čtvrtek osmého jste odjel do Chicaga. V neděli jedenáctého byly oznámeny výsledky pitvy. Pravděpodobně to bylo i v chicagských novinách.“

„Aha, o tohle jde.“

Objevila se ustaranost. „Věděl jsem, že budou nějaké potíže, až se vrátím. Četl jsem o tom jedu, jehle a já nevím o čem ještě spoustu keců.“

Pootočil se k tajemníkovi:

„Blai-ne, nepsal jsem vám, že budou potíže, až se vrátím?“

Tajemník přikývl. „Ano, pane. V jedenáct třicet máte schůzku s představitelem okresního prokurátora Westchesteru. Neměl jsem čas vám to sdělit.“

Zašklebil jsem se, ale pro sebe. „To nejsou kecy, pane Kimballe. Barstow byl zabit otrávenou jehlou vystřelenou z rukojeti driveru. To je ve zkratce všechno. A teď mě chvíli sledujte. Stojíte na prvním odpališti, chystáte se odpálit míček. Všichni čtyři s nosiči., Ne, neodcházejte, zůstaňte tady, je to vážné. Dávejte pozor. Larry Barstow odpálil. Váš syn Manuel odpálil taky. Peter Oliver Barstow se k tomu chystá. Vy stojíte vedle něj, vzpomínáte? Jeho míček se odkutálel z podstavku, váš nosič míček přidrží, protože Barstowův nosič je pryč, hledá totiž jiný míček. Vzpomínáte? Chystá se střílet, ale nemá svůj driver, protože jeho nosič je pryč i s brašnou. Vy říkáte: ‚Použijte můj‘, a váš nosič se zvedá od míčku a podává mu váš driver. Vzpomínáte? Střílí vaším driverem, pak vyskakuje, tře si břicho, protože ho píchla vosa. Ta vosa vylítla z vašeho driveru. Zabil ho váš driver. Za dvacet minut byl mrtev.“

Kimball mě zadumaně poslouchal, po ustaranosti i pobaveno-sti ani stopy. Mračil se. Když konečně promluvil, omezil se na jediné slovo:

„Kecy.“

„Ne,“

řekl jsem. „Neuděláte z toho kecy jen proto, že chcete. V každém případě, ať už to jsou nebo nejsou kecy, byl to váš driver, s kterým Barstow hrál na prvním podstavku. Vzpomínáte si?“

Přikývl. „Ano. Nemyslel jsem na to, ale teď, když jste mi to připomněl, vybavuji si tu scénu dokonale. Bylo to přesně tak, jak –“

„Pane Kimballe!“

zatajemníkoval tajemník. „Bylo by snad lepší, kdybyste, chci říct, měl byste se rozmyslet –“

„Lepší kdybych co? Ale ne, Blaine. Věděl jsem, že budou potíže, moc dobře jsem to věděl. Jistěže Barstow použil mé hole. Proč bych to neměl říct? Sotva jsem ho znal. Samozřejmě že ta otrávená jehla je samý kec, ale to neznamená, že nejsou potíže.“

„Bude to horší než potíže, pane Kimballe.“

Popostrčil jsem si křeslo blíž k němu. „Podívejte se. Policie ještě neví, že Barstow hrál s vaší holí. Okresní prokurátor to neví. Nenavrhuju vám, abyste před nimi něco skrýval, stejně se to dozvědí. Ale ať už si myslíte, že otrávená jehla je kec nebo ne, tak oni vědí, že Barstow byl zabit jehlou, která vyšla z driveru na prvním podstavku, a až zjistí, že ten driver byl váš, co asi budou dělat? Pro vraždu vás sice nezatknou, ale donutí vás zjistit si ve slovníku vhodnější výraz než kecy. Radím vám, navštivte Nero Wolfa. Vemte si s sebou právníka, chcete-li, ale rychle ho navštivte.“

Kimball se štípal do rtu. Pak nechal klesnout ruku a pomalu řekl:

„Nic není jednoduché.“

„Ano, pane, je to tak.“

Pohlédl na svého tajemníka. „Vy víte, Blaine, že k právníkům nechovám žádný respekt.“

„Vím, pane.“

Kimball se zvedl. „To jsou věci! Už jsem vám, Blaine, řekl, že v jedné věci jsem dobrý. V obchodování. Jsem dobrý obchodník, což je překvapivé, když uvážíte, jak měkký ve skutečnosti jsem. Mám měkké srdce. Vůbec nevím, jak se stavět k osobnějším aspektům života.“

Celý se za tím svým stolem komíhal. „Ano, vypadá to, že to budou víc než potíže. Co byste dělal, Blaine?“

Podíval jsem se na tajemníka. Přemýšlel. „Jestli budete chtít navštívit toho Nero Wolfa, mohl bych jít s vámi. Na vašem místě bych si vzal právníka.“

„Co mám dnes za schůzky?“

„Normální věci, nic důležitého. V jedenáct třicet ten člověk z westchesterské okresní prokuratury.“

„Toho můžu vynechat. Něco mu řekněte. Co říká burzovní telegraf?“

„Je to lepší. Bavlna pomalu klesá.“

Kimball se otočil na mne. „Kdeže je ten Nero Wolfe? Přiveďte ho sem.“

„Nemožné, pane Kimballe. Je –“

Jednou Wolfe zjistil, že jsem o něm komusi řekl, že je neduživý, a to už bych si nikdy nepřál zažít. „Je to takový výstřední génius. Bydlí na Třicáté páté ulici. Dole mám auto a budu rád, když pojedete se mnou.“

Kimball řekl:

„Génia jsem za svůj život potkal jen jednou; byl to argentinský kovboj. Gaučo. Dobrá. Počkejte na mne v předpokoji.“

Přenesl jsem se zpátky do místnosti, kterou už jsem znal, a posadil jsem se na okraj křesla. Setkání s E. D. Kimballem, pohled na něj i rozmluva s ním, to všechno mi trochu pročistilo hlavu. Zřetelně jsem viděl to, co jsem si měl uvědomit předchozího večera: teď, když vyšlo najevo, že to byl Kimballův driver, z kterého se vyklubala, jak to nazval Wolfe, smrtící hračka, a když se na scéně zjevuje Kimball, se totiž blížíme k cílové rovince. Je to totéž, jako kdybyste objevili zavražděného člověka, něčím ho přivedli k životu a zeptali se ho, kdo že ho to zabil, a on vám odpověděl. Přesně takový případ byl E. D. Kimball, muž, který ač zavražděn, byl stále živý. Potřeboval jsem ho dostat do Wolfova domu, zamknout dveře a dostat ho tam rychleji, než se to podaří Corbettovi nebo někomu jinému. Komukoli. Kdoví, jestli ten driver nenechal vyrobit tajemník, hranatá brada Blaine, a jestli ho neuložil do Kimballovy brašny? Ve chvíli, kdy jsem tam seděl, mohl už Blaine do Kimballa vrazit nůž právě tak jako do Carla Maffeiho…

Bylo deset padesát. Zvedl jsem se a začal přecházet. Andersonův člověk, byl jsem si jist, že to bude Corbett, má přijít v půl dvanácté, ale mohl si taky v té své velké hlavě usmyslet, že přijde dřív a počká si. Zrovna jsem si řekl, že požádám slečnu u stolu, ať zavolá Blaineovi, když se otevřely dveře a v nich se zjevil Kimball s kloboukem na hlavě. Byl jsem docela rád, že ho vidím. Kývl na mne a já skočil ke dveřím a otevřel je.

Ve výtahu jsem poznamenal:

„Pan Blaine s námi nejde?“

Kimball potřásl hlavou. „Je ho tady zapotřebí víc, než ho potřebuju já. Líbí se mi vaše tvář. Shledávám, že se mi obvykle mužská tvář líbí, to se mi stává často. Důvěra je jedna z nejlepších věcí na světě, důvěra v bližního.“

Ano, pomyslel jsem si. Vsadil bych se, že úspěšný obchodník jako on si může dopřát i důvěru.

K místu, kde jsem zaparkoval roadster, to bylo jen půl bloku. Zpátky jsem to vzal tak, abych se vyhnul dopravní špičce, takže když jsem vstrčil Kimballa do dveří Wolfova domu, nebylo ještě ani čtvrt na dvanáct.

Zavedl jsem Kimballa do předpokoje a požádal ho, ať chvilku počká, a vrátil jsem se k domovním dveřím, abych se ujistil, že závora je na místě. Odtud jsem zamířil do kuchyně. Fritz zrovna chystal třešňové košíčky. Plech byl vysunutý z trouby a tak jsem mu jeden sebral, strčil ho do pusy a spálil jsem si jazyk. Řekl jsem Fritzovi: „Jeden host na oběd, a ne abys do toho dal nějaký jed. A dávej pozor na každého, koho vpustíš dovnitř. Když tak na mě zavolej.“

Wolfe byl v kanceláři u svého stolu. Jakmile jsem ho uviděl, naštvaně jsem se zarazil, protože uklízel. U svého stolu měl jen jedinou zásuvku, širokou a mělkou, uprostřed stolu, a protože si zvykal pít lahvové pivo, zatímco dřív si je nechával přinášet v džbánku ze sklepa, zavedl i nový obřad. Zátku z každé otevřené láhve odhazoval do zásuvky. Protože Fritz v kanceláři nesměl otevírat žádnou zásuvku a protože já jsem věděl, že Wolfe má s těmi zátkami nějaký praštěný úmysl, nevšímal jsem si toho. Teď, když jsem vešel, měl zásuvku povytaženou a zátky se válely po celé ploše stolu. Rovnal je do sloupků.

Řekl jsem:

„Pan E. D. Kimball je v předpokoji. Chcete, aby přišel a pomohl vám?“

„Sakra.“

Wolfe obhlédl své sloupky a pak ke mně bezmocně s povzdechem vzhlédl. „Nemůže chvíli počkat?“

„Ovšemže, jistě. Počká to do příštího týdne?“

Znovu si povzdechl. „Nechte toho. Přiveďte ho.“

„S tím harampádím po celém stole?, Ne, v pořádku, řekl jsem mu, že jste excentrik.“

Mluvil jsem potichu; ještě tišeji jsem mu pověděl, jak se Kimball tvářil a co jsem mu řekl. Přikývl a já jsem odešel pro Kimballa.

Už zase nasadil svůj ustaraně pobavený výraz. Představil jsem ho, přisunul mu křeslo, a když si vyměnili pár slov, řekl jsem Wolfovi:

„Nebudete-li mě potřebovat, pane, dám se do těch papírů.“

Kývl a já jsem se usadil ke svému stolu plného le jster, mezi nimiž jsem měl blok, který jsem při takových příležitostech používal jako zápisník. Mám takový systém zkratek, kterým dokážu zachytit každé slovo i při slušně rychlém rozhovoru, a pořád umím před nepozornýma očima vzbudit dojem, že jen hledám a odškrtávám účty za lahůdky z minulého týdne.

Wolfe říkal:

„Máte naprostou pravdu, pane Kimballe. Muži patří jeho čas jen s tichým svolením. Existuje mnoho způsobů, jak o něj může být oloupen: potopou, hladomorem, válkou, svatbou, abych nezmiňoval smrt, která je ze všech nejuspokojivější, neboť celý problém konečně uzavírá.“

„Jak prosté!“

Kimball byl nedůtklivý. „Nechápu, co je na ní tak uspokojivého.“

„Málem jste to minulou neděli odhalil.“

Wolfe na něj zamířil prstem. „Jste zaměstnaný muž, pane Kimballe, a právě jste se po týdenní nepřítomnosti vrátil do své kanceláře. Proč jste si za těchto okolností udělal dnes dopoledne čas, abyste mě navštívil?“

Kimball se na něj podíval. „Právě na to se vás chci zeptat.“

„Výborně. Přišel jste, poněvadž jste zmaten. To není žádoucí okolnost pro člověka v krajním nebezpečí, jakým jste vy. Nevidím ve vaší tváři žádné znamení vyplašenosti či strachu, toliko zmatení. To je udivující, když vím, co vám řekl pan Goodwin. Informoval vás o tom, že čtvrtého června před dvanácti dny byl Peter Oliver Barstow zabit jen pouhým omylem a že tento omyl vám zachránil život. Jeho tvrzení se z vaší strany setkalo s nedůvěrou, vyjádřenou vulgárně. Proč?“

„Protože je to nesmysl.“

Kimball byl netrpělivý. „Blbost.“

„Předtím jste řekl kecy. Proč?“

„Protože to tak je. Nepřišel jsem, abych se o tom tady dohadoval. Jestli policii dělá potíže vysvětlit něco, čemu zrovna nerozumí a potřebuje si vymyslet nějakou pohádku, aby se kryla, je to v pořádku. Věřím tomu, že každý člověk odpovídá za svou práci. Ar ovšem ode mne nečekají, že jim na to naletím, mě ar vynechají. Jsem zaměstnaný člověk a mám důležitější věci na práci. Myslíte-li si, pane Wolfe, že jsem přišel, protože jsem zmaten, mýlíte se. A nepřišel jsem ani proto, abych vám dal možnost mě vyděsit. Přišel jsem proto, že policie se zjevně snaží zatáhnout mě do nějakého výmyslu, který by mi mohl přidělat spoustu starostí a publicity, o kterou nestojím, a váš člověk mi naznačil, že byste mi mohl pomoci vyhnout se tomu všemu. Jestli můžete, tak to udělejte a já vám zaplatím. Jestli ne, řekněte mi to a já si poradím sám.“

„Výborně.“

Wolfe se opřel a s přivřenýma očima zkoumal makléřovu tvář. Nakonec potřásl hlavou. „Obávám se, že vám nebudu moci ukázat, jak se vyhnout potížím, pane Kimballe. Mohl bych vám s trochou štěstí ukázat, jak se vyhnout smrti. Ale ani to není jisté.“

„Nikdy jsem nepomyslel na to, abych se vyhnul smrti.“

„Nechytejte mě za slovo. Mám samozřejmě na mysli nepřirozenou a bezprostředně hrozící smrt. Budu k vám upřímný, pane. Jestli se s vámi teď okamžitě neloučím a nenechávám vás odejít za vašimi obchody, není to proto, že jsem si vědom, že právě teď takové hloupé smrti čelíte. Zdržuji se i nejrůznějších příspěvků na křesťanské aktivity, protože si myslím, že by žádný člověk neměl být zachraňován proti své vůli, z donucení. V tomto případě se řídím svým vlastním zájmem. Paní Barstowová vypsala odměnu padesáti tisíc dolarů za odhalení vraha jejího manžela. Mám v úmyslu ho nalézt, a abych to mohl udělat, potřebuji jen zjistit, kdo že se to pokoušel zabít čtvrtého srpna vás. Vrah bude ve své snaze pokračovat tak dlouho, dokud se nenaleznou prostředky, jak mu v tom zabránit. Jestliže mi pomůžete, bude to výhodné pro nás oba; pokud ne, může se stát, že k odpovědnosti za jeho první zmarněný pokus ho budu moci popohnat jen kvůli nějakému chybnému kroku či smůle při jeho úspěšném druhém pokusu. Pokud jde o mne, vyjde to nastejno.“

Kimball potřásl hlavou. Přesto se nezvedal, jen se pohodlněji usadil v křesle. Stále na něm nebyl znát žádný strach, vypadal jen, že ho to zajímá. Řekl:

„Jste dobrý vypravěč, pane Wolfe. Nemyslím, že se mi budete k něčemu hodit, protože jak se zdá, máte rád pohádky stejně jako policie. Ale vypravěč jste dobrý.“

„Děkuji. Máte rád dobrá vyprávění?“

Kimball přikývl. „Mám rád všechno, co je dobré. Dobré vyprávění, dobrý obchod, dobré způsoby a dobré živobytí. Nemyslím na vysoké noze, prostě jen dobré. Snažím se vést dobrý život sám a rád si představuji, že se o totéž snaží i všichni ostatní. Vím, že někteří nemohou, ale myslím si, že se o to alespoň snaží. Myslel jsem na to před chvílí v autě, když mě sem váš člověk přivážel. Netvrdím, že příběh, který mi vyprávěl, na mne neudělal žádný dojem. Pochopitelně že ano. Když jsem mu řekl, že to jsou kecy, myslel jsem to vážně, a pořád si to myslím, přesto mě to však přimělo přemýšlet. Co když se mě někdo pokoušel zabít, ptal jsem se sám sebe. Kdo by to mohl být?“

Odmlčel se a Wolfe na něj zamručel:

„Ano, kdo by to mohl být?“

„Nikdo.“

Kimball byl důrazný.

Jestli se tenhle chlápek, pomyslel jsem si, vybarví jako Barstow, totiž tak pomilováníhodný, že by ho ani komár neštípl, končím.

Wolfe řekl:

„Jednou jsem potkal člověka, který zabil dva muže jen proto, že neuspěl v obchodě s koňmi.“

Kimball se zasmál. „Těší mě, že nepracoval v obilí. Kdyby byla taková metoda stlačování cen univerzální, byl bych zabit nikoli jednou, ale milionkrát. Jsem dobrý obchodník, to je jediná věc, na kterou jsem pyšný. Co miluju, je pšenice. To, co milujete vy, jsou pohádky a dobrá vražda, ale v pořádku, je to vaše věc. Co miluji já, je pšenice. Víte, že na světě je sedm set milionů bušlů pšenice? A já vím, kde v tuhle minutu jeden každý z nich je. Jeden každý.“

„Vy sám jich patrně máte takových sto, že?“

„Ne. Ani jeden. Jsem teď mimo. Ale zítra nebo příští týden už zase ano. Říkám vám, jsem dobrý obchodník. Udělal jsem spoustu znamenitých obchodů, žádné podrazy, lpím na pravidlech. O tom jsem zrovna přemýšlel, když jsem jel k vám. Neznám všechny podrobnosti té Barstowovy záležitosti, jen to, co jsem vyčetl z novin. Jak jsem vyrozuměl, nepodařilo se najít ten driver. Nevěřím, že vůbec někdy existoval. Ale i kdyby ho našli a i kdybych ho půjčil Barstowovi na prvním podstavku, pořád by mi trvalo moc dlouho, abych uvěřil, že se mě někdo pokoušel zabít. Lpím na pravidlech a hraju fér, jak v obchodech, tak v soukromém životě.“

Odmlčel se. Wolfe zamručel:

„Existuje množství nejrůznějších křivd, pane Kimballe. Skutečné, smyšlené, věcné, duchovní, triviální, osudové –“

„Nikdy jsem nikomu neublížil.“

„Skutečně? Podívejte, podstatou svatosti je kajícnost. Když dovolíte, podíváme se na mne. Komu jsem neublížil? Nechápu proč, ale vaše přítomnost mě podněcuje k doznání. Zapomeňte na Bar-stowovu vraždu, pro vás to jsou kecy; zapomeňte na policii, nalezneme prostředky, jak jí zabránit, aby vám činila nějaké potíže. Těším se z toho, že s vámi mohu mluvit, pokud ovšem vaše záležitosti nejsou skutečně neodbytné. Nemohu vás zdržovat od něčeho urgentního.“

„Nemusíte.“

Kimball vypadal potěšeně. „Bude-li něco nutného, pustím se do toho. Kancelář se beze mne obešla celý týden; hodina navíc jí neublíží.“

Wolfe souhlasně přikývl. „Dáte si sklenici piva?“

„Ne, děkuji. Nepiju.“

„Ach.“

Wolfe zmáčkl tlačítko. „Jste mimořádný muž, pane, naučil jste se zdrženlivosti a současně jste dobrý podnikatel a filozof., Jednu sklenici, Fritzi., Ale mluvili jsme o křivdách a o doznání. Komu jsem neublížil? To je samozřejmě řečnická otázka. Nebudu ze sebe dělat nějakého surovce, ale trpím romantickým svědomím. Ale i tak, pomyslím-li na to vše, není pro mne jednoduché pochopit, že ještě žiji. Před necelým rokem seděl v tomtéž křesle co vy jeden člověk, který mi slíbil, že mě při nej-vhodnější příležitosti zabije. Podkopal jsem základy jeho existence z čistě ziskuchtivých důvodů. Ani ne dvacet bloků odtud žije jistá žena, ostatně velmi inteligentní, jejíž rozpoložení by zpráva o mé smrti neobyčejně zlepšila. Mohl bych v těchto příkladech pokračovat téměř donekonečna. Existují však i další, ale přiznat se k nim je podstatně složitější a odpustit ještě nemožnější., Děkuji, Fritzi.“

Wolfe si ze zásuvky vytáhl otvírák, uzávěr smetl dovnitř a zásuvku zavřel. Pak naplnil sklenici a napil se. Kimball řekl:

„Samozřejmě, každý člověk musí podstoupit rizika svého zaměstnání.“

Wolfe přikývl. „To pravil filozof ve vás. Je jednoduché poznat, pane Kimballe, že jste kulturní a vzdělaný muž. Zřejmě pochopíte onu temnou psychologii, která nutí, příkladně mne, setrvávat v čemsi bezvýhradně odsouzeníhodném. V této chvíli žije pod touto střechou v posledním poschodí jistá žena, která si nepřeje mou smrt jen proto, že její srdce je nenávisti uzavřeno, neboť je dobré. Denně, hodinu po hodině ji mučím. Vím, že to dělám, a toto pomyšlení mne trápí, ale přesto v tom setrvávám. Hloubku této temné psychologie můžete posoudit, když vám sdělím, že tou ženou je moje matka.“

Vše, co řekl, jsem zaznamenal a pak jsem se na něj s údivem podíval. Přednášel to přesvědčivě, jen s nepatrným pohnutím v hlase, leč výraz jeho tváře svědčil o mohutném citu, potlačovaném pouze rozhodnou vůlí. Na okamžik ve mně málem vzbudil lítost vůči své matce, i když jsem to já, kdo každý měsíc v bance při pravidelných poukazech na její adresu do Budapešti vyrovnává všechny dluhy.

„Jak prosté,“

pravil Kimball.

Wolfe vyprázdnil další sklenici piva a rozvážně pokyvoval hlavou. „Chápete tedy, že v křivdách se vyznám. Mohu se chlubit, že dokonce důvěrně.“

Zdálo se, že Kimball narážku nepochopil. Vypadal soucitně a spokojeně. Dokonce se lehce uculoval. „Zajímalo by mě, proč si o mně myslíte, že jsem vzdělaný.“

Wolfovo obočí se nadzvedlo. „Cožpak to není zřejmé?“

„Je to kompliment, myslíte-li si to. Odešel jsem ze školy, někde v Illinois –, když mi bylo dvanáct, a utekl jsem z domova. Zas takový domov to nebyl, strýc a teta. Mí rodiče byli po smrti. Od té doby jsem ve škole nebyl. Jsem-li vzdělaný, pak je to samovzdělání.“

„A vůbec ne špatné.“

Wolfův hlas byl tichý a klidný, nebylo to víc než jakési mumlání; byl to ten hlas, jímž říkal

„pokračujte“, aniž by to vyslovil. „Jste toho důkazem, pane. A pak, New York sám o sobě představuje pro chlapce takového věku, ducha a charakteru velkou školu.“

„Možná. Může být, ale já jsem nepřišel do New Yorku. Šel jsem do Texasu. Po ro ce pouliční žebroty v Galvestonu jsem odjel do Brazílie a pak do Argentiny.“

„Vskutku! Měl jste ducha a vaše vzdělání je kosmopolitní.“

„Ano, projel jsem toho hodně. Strávil jsem v Jižní Americe dvacet let, hlavně v Argentině. Když jsem se pak vrátil do Států, skoro jsem se musel vrátit do školy, abych se naučil anglicky. Prožil jsem, no, prožil jsem hodně zábavných situací. Viděl jsem dost drsných věcí a taky jsem se jich účastnil, ale ať už to bylo kdekoli a cokoli, vždycky jsem se držel jediné věci, vždycky jsem lpěl na pravidlech. Po návratu do Států jsem prodával dobytek, ale postupně jsem přešel na pšenici. To bylo ono, pšenice potřebuje muže, který se nebojí předvídat a který svůj odhad ovládá právě tak jako gaučo svého koně.“

„Byl jste gaučo?“

„Ne, vždycky jsem byl obchodník. Mám to vrozené. Zajímalo by mě, jestli tomu věříte. Nestydím se, když tak teď někdy sedím v kanceláři a tucet trhů čeká na to, co udělám. Na všechno se pamatuji a jsem na to hrdý. Dva roky jsem prodával provazy.“

„Opravdu?“

„Ano. Za sezónu jsem strávil tři tisíce mil v sedle. Ještě je to znát na mé chůzi.“

Wolfe se na něj díval s obdivem. „Opravdový nomád, pane Kimballe. Ženatý jste pochopitelně nebyl.“

„Ne, oženil jsem se později, v Buenos Aires. Měl jsem tehdy kancelář na Avenida de Mago –“

Zarazil se. Wolfe si nalil další sklenici piva. Kimball ho pozoroval, ale jeho oči sledovaly pouze pohyb, aniž by jej vnímaly. Skutečná vize byla kdesi uvnitř. Něco ho zarazilo a on se přenesl jinam, na jinou scénu.

Wolfe na něj kývl a mumlal:

„Vzpomínky, znám.“

Kimball přikývl. „Ano, vzpomínky. To je legrační věc. Jak prosté! Mohlo by se zdát, že jsem si na to vzpomněl v souvislosti s tím, co jste říkal o křivdách. O různých druzích křivd. O smyšlených křivdách a o těch osudových. Taky jsem jednu zažil, a nebyla smyšlená. Mám rovněž svědomí, právě tak jako vy, jen si nemyslím, že je na tom něco romantického.“

„Zažil jste křivdu?“

„Ano. Jednu z nejhorších, jakou muž může zažít. Stala se před třiceti lety a stále ještě bolí. Oženil jsem se s dívkou, krásnou Ar-gentinkou, a měli jsme chlapce. Byly mu teprve dva roky; vrátil jsem se o den dřív z jedné cesty a v mé posteli jsem nalezl svého nejlepšího přítele. Chlapec si hrál na zemi se svými hračkami. Lpěl jsem na pravidlech. Už tisíckrát jsem si řekl, že kdybych to měl udělat znovu, udělal bych to. Dvakrát jsem vystřelil –“

Wolfe zamručel:

„Zabil jste je?“

„Zabil; krev stekla na podlahu a vsákla do jedné z chlapcových hraček. Často jsem se ptal, proč jsem ho nezabil také, byl jsem si jist, že nebyl můj. Odešel jsem do baru a opil se. To bylo naposled, co jsem pil –“

„Přijel jste do Států –“

„O trochu později, za měsíc. Neutekl jsem, kvůli takové věci nemusíte v Argentině utíkat, jen jsem se sbalil a navždy z Jižní Ameriky odjel. Byl jsem tam od té doby jen jednou, před čtyřmi roky.“

„Vzal jste chlapce s sebou?“

„Ne. Právě proto jsem se tam vrátil. Když se to tehdy stalo, já jsem ho nechtěl, a tak si ho vzala rodina mé ženy. Žili v pampě, odtamtud jsem ji vyvedl. Chlapec se jmenoval Manuel, stejně jako můj bývalý přítel, chtěl jsem, aby nosil jeho jméno. Přijel jsem tam sám, dvacet šest let jsem žil sám, protože jsem zjistil, že obchod je lepší družka než ta, kterou jsem si vzal. Ale myslím si, že ve mně celou dobu byla pochybnost, a jak muž stárne, měkne mu srdce. Možná také, že jsem se jen cítil osamělý a chtěl jsem se přesvědčit, že mám opravdu syna. Před čtyřmi lety jsem si sbalil věci a odjel do Buenos Aires. Hned jsem ho našel. Rodina se rozpadla, když byl mladý, většinou vymřela a on prodělal těžké časy, ale dostal se z toho. Když jsem se s ním setkal, byl jedním z nejlepších pilotů argentinské armády. Musel jsem ho přesvědčovat, aby šel se mnou. Nějakou dobu to zkoušel u mne v kanceláři, ale není na to, a tak se s mými penězi pustil do leteckého byznysu. Koupil jsem ve Westchesteru pozemek, postavil na něm nový dům a doufám jen, že až se ožení, nevydá se takovou cestou, která by skončila jako ta moje.“

„Pochopitelně že ví, jak to bylo s jeho matkou.“

„Nemyslím. Nevím, nikdy se o tom nemluvilo. Doufám, že ne. Ne snad, že bych si dělal výčitky; kdybych byl v takové situaci znovu, choval bych se stejně. Nepředstírám, a to ani před ním, že Manuel je přesně ten syn, jakého bych chtěl, kdybych si mohl podat žádost. Koneckonců je z Argentiny a já z Illinois. Ale jeho jméno je Kimball a on má svou hlavu. Doufám, že se ožení s Američankou, a tak se to vyrovná.“

„Nepochybně.“

Wolfe se nedotkl piva tak dlouho, až mu opadla pěna a vypadalo jako čaj. Natáhl se pro sklenici a napil se. „Ano, pane Kimballe, popsal jste svůj případ; bylo vám ukřivděno. Ale, abych tak řekl, vyřešil jste to. Dopustil-li jste se na vašem chlapci křivdy, elegantně jste ji napravil. Vaše doznání je stěží tak kompro-mitující jako moje. Já musím chtě nechtě připustit svoji vinu, jak by řekl pan Goodwin. Ale co když tu křivdu cítí váš syn?“

„Ne.“

„A co když přece jen ano?“

Viděl jsem, jak Kimball sklopil oči. Občas je těžké setkat se s Wolfovým pohledem, ale Kimball obchodník by měl být neproniknutelný. Nebyl. Prudce vstal a řekl:

„Necítí ji. Nevyužiji vašeho doznání, pane Wolfe.“

„Měl byste, pane.“

Wolfe se ani nehnul. „Můžete využít všeho. Proč nebýt upřímný? Nevinnému z mé strany nehrozí žádné nebezpečí.“

Pohlédl na hodiny. „Za pět minut bude oběd. Nepředstírám, že jsem váš přítel, ale vůči vám rozhodně nemám zlé úmysly. Před třiceti roky, pane Kimballe, jste zažil hořké rozčarování a reagoval jste na ně energicky. Ztrácíte nervy? Podíváme se, co se dá dělat. Poobědvejte se mnou.“

Ale Kimball nechtěl. Zdálo se mi navíc, že poprvé vypadal vyděšeně. Chtěl odtud vypadnout. Příliš jsem tomu nerozuměl.

Wolfe se ho znovu pokoušel přesvědčit, ať zůstane, ale Kimball prostě nechtěl. Přestal vypadat vyděšeně a začal být zdvořilý. Řekl (jak prosté), že neměl tušení, že už je tak pozdě, a jak je mu líto, že Wolfe není schopen mu poradit, jak překazit policii, aby mu dělala potíže, a že věří, že Wolfe bude jejich rozhovor považovat za důvěrný.

Doprovodil jsem ho ke dveřím. Nabídl jsem mu, že ho odvezu zpátky do města, ale on se poděkoval, že si na rohu vezme taxi. Pozoroval jsem ho, jak odchází, a zjistil jsem, že měl pravdu; na jeho chůzi bylo opravdu znát, že strávil dlouhou dobu v sedle.

Když jsem se vrátil do kanceláře, Wolfe už tam nebyl a tak jsem odešel do jídelny. Právě se postavil před své křeslo a Fritz za ním se chystal mu ho podstrčit. Jakmile se usadil, sedl jsem si taky. Nikdy jsem ho během jídla nezažil debatovat o práci, ale dnes jsem si myslel, že by měl. Neudělal to. Přesto se však nechoval podle svého zvyku: rád obvykle při jídle mluví, fantazíruje o čemkoli, co se naskytne, ať už to nadhodím já nebo on; já mu dělám pozorného posluchače. Toho dne neřekl ani slovo. Mezi jednotlivými sousty se jeho rty vyšpulovaly a zatahovaly, nevzpomněl dokonce ani, aby Fritzovi pochválil jídlo. A tak když Fritz odcházel pro kávu, mrknul jsem na něj a on mi přikývl s jakýmsi slavnostním úsměvem, jako by chtěl naznačit, že chápe a že si nestěžuje.

Po obědě se Wolfe v kanceláři uvelebil do křesla a zůstal potichu. Urovnal jsem si na stole papíry a z bloku jsem vytrhl listy, které jsem popsal, a sepnul je sponkou. Pak jsem se opřel a čekal, až ho nějaký duch oživí. Za nějakou chvíli ze sebe vydal vzdech, který by naplnil kovářův měch na jedno celé odpoledne, odstrčil křeslo, aby mohl vytáhnout zásuvku, a začal v ní přehrabovat pivní zátky. Pozoroval jsem ho. Když skončil a zavřel zásuvku, řekl: „Pan Kimball je nešťastný muž, Archie.“

Řekl jsem:

„Je to podvodník.“

„Možná. Nicméně nešťastný. Je obklíčen ze všech stran. Jeho syn ho chce zabít a znovu se o to pokusí. Pokud si Kimball tuto skutečnost uvědomí, byť jen pro sebe, stejně ničemu nezabrání, ale pravděpodobně dá najevo, že to ví. Takže si to nepřipouští. Ani to mu však nepomůže. Je pravděpodobné, že brzy zemře nepřirozeným způsobem. Je to obrovské dilema. Další komplikace spočívá v tom, že Kimball potřebuje pomoc, ale neodvažuje se o ni požádat. Navíc, jako všichni smrtelní blázni, i on živí v sobě marné naděje. Co když, co když se ho jeho syn pokusil zabít a nějakou náhodou zabil Barstowa? Nemohl by pak tuto náhodu chápat jako osudové znamení? Nedal by se přesvědčit, otec by to s ním mohl probrat jako muž s mužem, k tomu, aby uzavřel obchod s osudem a daroval otci život za ten, který nezvratně zmařil? Pak by se mohl Kimball dožít vnoučat na svém klíně. Do té doby, dokud tento obchod, který by byl tím nejznamenitějším obchodem jeho života, nebude uzavřen, bude čelit smrtelnému trvalému nebezpečí. To bude situace, která by dokázala děsit i mladšího a počestnějšího člověka. Ale on se neodváží požádat o pomoc, protože kdyby tak učinil, vystaví svého syna nebezpečí, které by bylo naprosto srovnatelné s nebezpečím, jemuž čelí on sám. Je to podivuhodné dilema; málokdy jsem viděl podobné a s tolika ostrými hroty. Kimball je zmaten do té míry, že se začal chovat jako blázen, což je u něho jistě velmi vzácné. Odkryl syna a pro sebe si nezajistil ani sebemenší ochranu. Fakta, která na pozadí strachu vyklopil, na to ukazují; i samotný strach, který tak vehementně popírá.“

Wolfe přestal. Opřel se, bradu nechal splynout s hrudí a sepjal ruce na břiše.

„Stačí,“

řekl jsem. „Stačí, pokud jde o Kimballa. A teď Manuel. Řekl jsem vám, že mě znervózňoval. Mám kromě toho vytáhnout psací stroj a udělat seznam všech těch fantastických důkazů, že zabil Barstowa?“

„Sakra,“

povzdechl si Wolfe. „Vím, že obraz se musí nalakovat. Ale plechovka je prázdná, Archie. Ve skutečnosti je pryč. Není tu nic.“

Přikývl jsem. „Můžu vám něco navrhnout? V Armonku je letiště. Pár kilometrů od Pleasantvillu. Co kdybych tam zašel a byl zvědavý?“

„To můžete. Pochybuji ale, že by užíval veřejné letiště. Dává jistě přednost soukromí. Ale ještě než pojedete, zkuste tohle. Zapište si to.“

„Bude to dlouhé?“

„Velice krátké.“

Vzal jsem si blok a tužku. Wolfe mi nadiktoval:

AŤ SE PŘIHLÁSÍ TEN, KDO BYL V PONDĚLÍ VEČER PÁTÉHO.

ČERVNA SVĚDKEM TOHO, ŽE JSEM SE SVÝM LETADLEM PŘISTÁL NA PASTVINĚ. VYHRÁL JSEM SÁZKU A PODĚLÍM SE O NI. Řekl jsem:

„Výborně. Senzační. Ale mohlo to být i golfové hřiště.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ne, nechte tam pastvinu, musí to být jednoznačné. A netelefonujte to. Zastavte se cestou v redakci Times; nechte to tam a zajistěte, aby se odpovědi dostaly pouze nám. A dejte to také samozřejmě i do jiných novin, ranních i večerních, a za stejných podmínek. Manuel Kimball je dostatečně chytrý na to, aby se, až uvidí ten inzerát, pokusil získat odpovědi pro sebe.“

Vstal jsem. „V pořádku, jdu na to.“

„Ještě okamžik. White Plains jsou před Armonkem?“

„Ano.“

„Pak se tedy stavte u Andersona. Řekněte mu všechno, až na Carla Maffeiho a Argentinu. Prezentujte mu to jako laskavé gesto. A také mu řekněte, že E. D. Kimball je v bezprostředním trvalém nebezpečí a že by potřeboval ochranu. Kimball to samozřejmě popře a naše opatrnost bude zbytečná. Přesto však, šťourá-me-li v záležitostech násilnických jedinců, jako to děláme vy a já, je třeba dostát jistým povinnostem, jež by neměly být přehlédnuty.“

Věděl jsem, že to musím udělat, přesto jsem řekl:

„Chtěl jsem Andersonovi zrovna poskytnout malou informaci, něco jako průvodčí v metru.“

„Brzy mu možná pošleme účet,“

odpověděl Wolfe.

14. KAPITOLA.

Inzerát a dopravní situace toho pátečního letního odpoledne způsobily, že než jsem se dostal do kanceláře okresního prokurátora ve White Plains, byly už skoro čtyři hodiny. Nezdržoval jsem se telefonováním, abych si zjistil, jestli tam Anderson a Derwin budou, protože do Armonku jsem stejně musel přes White Plains.

Byli tam oba. Slečna za stolem se na mě při příchodu usmála a to se mi líbilo; jakmile si vás lidi přestanou pamatovat, znamená to, že váš ciferník ztrácí glanc. Místo toho, aby po mně chtěla jméno nebo za kým jdu, kývla jen a přepnula páčku na telefonní centrále. Řekl jsem: „Kdo si myslíte, že jsem, ztracený syn?“

Odpověděla:

„Však oni si vás už podají.“

Pár vteřin mluvila do telefonu, nato se rozletěly dveře a dovnitř vešel Derwin.

Vyjel po mně:

„Co chcete?“

Zakřenil jsem se. „To je fofr. Můžete rychle sehnat Bena Coo-ka?“

Protože záchvaty nemám v lásce, rychle jsem pokračoval:

„Chci něco říct panu Andersonovi. Nebo vám oběma.“

Nikdy jsem nezjistil, a nevím to dodnes, co ta parta z White Plains vlastně za těch šest dní, co uplynuly od pitvy, udělala. Něco snad ano, pochopitelně; například mi Anderson řekl, že Corbett strávil dva dny na Hollandově univerzitě. Zřejmě se doslechli, že si jednu studentku nechával Barstow o hodinu déle po škole nebo něco takového. Já vím, že nepřišli v okruhu kolika kilometrů na nic pořádného. I když se tomu skoro nedá věřit, Anderson například ani nevěděl, že Barstow dostal od své ženy k narozeninám novou golfovou brašnu. I to jsem mu musel říct já. Tohle odpoledne jsem se dozvěděl jen jednu novinku; chemik z New Yorku s definitivní platností určil, že Barstowova krev obsahuje hadí jed. Tahle zpráva odvrátila Andersona a Derwina od golfových holí a zaměřila je na jedovaté ploskorubce. Ač to nerad přiznávám, pár ošklivých chvilek připravila i mně. Zpráva nechávala sice jehlu nevysvětlenou, ale už jsem viděl podivnější věci než náhodnou jehlu v lidském žaludku. Ploskorubci nejsou ve Westchesteru neznámí; co když jeden z nich tu neděli navštívil Green Meadow Klub a Barstowa kousnul? Do nohy, například. Na bolení hlavy by to bohatě stačilo. Zpráva o hadím jedu se do novin nedostala a já jsem ji získal až poté, co Anderson s Derwinem vyslechli můj příběh, takže můj styl nebyl nijak křečovitý.

Ale i kdyby nakrásně bylo hřiště Green Meadow pokryto tlustým kobercem ploskorubců, Anderson s Derwinem nemohli zapřít, že jim Nero Wolfe řekl přesně to, co jim potvrdila později pitva.

Derwin mě odvedl do Andersonovy kanceláře. Anderson tam byl spolu s nějakým člověkem, nikoli poldou: vypadal jako právník. Posadil jsem se a pověsil si panama na koleno.

Anderson se zeptal:

„Co pro nás máte?“

Prostě jsem toho chlapa neměl rád. Kdybych si s ním mohl aspoň zažertovat, když už nic jiného, ale na něm bylo všecko tak nepříjemné, tvář i způsoby, a primitivní, že jediný způsob, jak z něj mít vůbec nějaké zadostiučinění, by spočíval v tom, že bych mu vrazil jednu do nosu. Derwin byl jiný; určitě by nepatřil mezi mé oblíbence, ale na své bych si s ním přišel.

Řekl jsem:

„Informaci od Nero Wolfa. Měl byste si zavolat stenografa.‘“

Musel si říct svoje, ale byl jsem trpělivý a shovívavý. Jaký by mělo smysl vymýšlet si elegantní odpovědi, když tu, kterou bych si přál, jsem stejně použít nemohl. Brzy přišel na to, že se takhle nikam nedostane a zavolal stenografa. Já to ze sebe vysypal. Vyprávěl jsem o narozeninovém dárku, o místech pobytu Barstowovy golfové brašny, o tom, kdo ji kam dal, a jak Kimball na prvním podstavku půjčil svůj driver. Navrhl jsem jim, aby si zjistili všechno o Kimballově brašně, kde ji má a kdo k ní má přístup, protože jsem věděl, že každý, kdo se do toho pustí z téhle strany, se nikdy nikam nedostane, neboť Manuel musel mít spoustu příležitostí k tomu, aby zametl stopy. Pak jsem jim předal Wolfovo poselství stran Kimballovy ochrany. Zdůraznil jsem to. Řekl jsem, že Wolfe cítí, že odpovědnost za bezpečí občana, jehož život je v sázce, je břemeno, jež musí nést úřady, a že on nemůže odpovídat za nic, co by se mohlo E. D. Kimballovi kdykoli přihodit.

Když jsem skončil, Anderson mi položil pár otázek a já jsem na některé odpověděl a na jiné nikoli. Chvíli zachovával klid, takže jsem se na něj musel usmát. „Pane Andersone,“

řekl jsem, „snažíte se mě nalákat.“

Byl uhlazený. „Ale neúspěšně, Goodwine. Budu upřímný. Když pitva potvrdila Wolfovu předpověď, myslel jsem si, že ví, kdo to udělal. Když ale byla vypsána odměna a on ji neshrábnul, bylo mi jasné, že to neví. Teď víme všechno, co víte vy, a mnohem více, až na ten detail, jak se to stalo, že Wolfe byl první. Rád bych to věděl, i když nevěřím, že by to bylo co platné, protože se s tím Wolfe stejně nikam nedostane. Přesto byste mi to mohl říct. Já vám řeknu cokoliv. Například to, že dnes ráno byl v Barstowově krvi identifikován hadí jed.“

„Díky. To mi ušetří starost přečíst si večerní noviny.“

„Noviny tu zprávu nemají. Můžu vám říct i pár dalších věcí.“

Udělal to. Zmínil se o Corbettově výletu na univerzitu a o řadě dalších nesmyslů a spojil to s přednáškou o ploskorubcích. Protože jsem chtěl do Armonku a být sám, abych si ověřil, jak zapůsobí zprávy o hadím jedu, poděkoval jsem mu, zvedl jsem se, nasadil si klobouk a on se naštval. Nestaral jsem se o to, připomněl jsem mu tu věc o ochraně E. D. Kimballa a odešel jsem.

Protože jsem nevěděl, jak dlouho mi to bude do Armonku trvat, rozhodl jsem se, že se zastavím u Barstowů, k nimž to nebylo daleko. Z budky na Hlavní ulici jsem si zatelefonoval; Sarah Barstowová byla doma. Za dvacet minut jsem už zahýbal na jejich příjezdovou cestu. Stál tam stejný hlídač, a když jsem zastavil, pohlédl na mne a pustil mě dál.

Na terase byli nějací lidé a popíjeli čaj. Šel jsem k postranním dveřím a Small mě odvedl do verandy na druhé straně domu. Bylo odpoledne, takže rolety byly už vytaženy a dovnitř padal stín. Small mi řekl, že slečna Barstowová přijde za chvíli, a jestli nechci čaj.

Řekl jsem:

„Na to jste sám nepřišel.“

Samozřejmě, že ne. „Slečna Barstowová mi řekla, abych vám nabídl čaj, pane.“

„Jistě. Líbila by se mi sklenice mléka.“

Za okamžik byl s mlékem zpátky a když jsem se zhluboka napil, Sarah Barstowová přišla. Do telefonu jsem jí řekl, že jde jen o společenskou návštěvu, že o nic nejde, a když jsem vstal a viděl ji přicházet, tak mladou a přirozenou, pomyslel jsem si, že kdyby si založila kliniku pro zlomená srdce, přihlásil bych se jako první, kdybych nebyl tak zaneprázdněný. Řekl jsem jí: „Vidím, že od té doby, co jsem vás viděl naposledy, jste se vyspala.“

Usmála se. „Spala jsem celou věčnost. Posaďte se.“

Usadil jsem se a vzal si svou sklenici mléka. „Děkuji za mléko, slečno Barstowová, je znamenité. Je mi líto, že jsem vás odlákal od přátel, ale nebudu vás dlouho zdržovat. Zrovna jsem byl v kanceláři pana Andersona a trochu si s ním popovídal. Řekl jsem mu o dárku k narozeninám a o vašem nočním výletě do Tarrytownu. Ne, počkejte, já vím, že jste pohotová. Nic tím nemyslím, byla to jen taková ta strategie, rozumíte, s jakou generálové prohrávají bitvy. To celé je nesmysl. Žádná podezřelá hůl nikdy v otcově brašně nebyla, ani když mu ji vaše matka darovala, ani nikdy jindy. Nikdo se vašeho otce nikdy nepokusil zabít. To, že zemřel, byla nehoda.“

Zírala na mne. Počkal jsem si, až to stráví. Řekla:

„Pak to vůbec nebyla vražda, Nero Wolfe se mýlil, ale jak –“

„Neřekl jsem, že to nebyla vražda. Wolfe se nemýlil. Ta nehoda se stala na prvním podstavku. Nosič vašeho otce byl pryč i s brašnou, a tak si váš otec vypůjčil hůl od E. D. Kimballa. A právě ten vypůjčený driver ho zabil. Byla to prašivá náhoda, to je vše. Nikdo ho nechtěl zabít.“

Řekla:

„Můj otec, znala jsem ho –“

Přikývl jsem. „Ano, je mi jasné, že jste svého otce znala dobře. To je všechno, co jsem vám chtěl říct, slečno Barstowová. Nechtěl jsem o tom mluvit do telefonu, protože nevím, kdy to bude chtít Anderson zveřejnit. Je to tedy důvěrné. Nechtěl jsem jen, abyste se od něj dozvěděla, co jsem mu řekl a myslela si o mně, že hraji dvojí hru. Pokud by vás chtěl obtěžovat vyptáváním na to, proč jste si vyjela ven a hodila tu golfovou brašnu do řeky, přesto, že už je teď všechno jasné, pošlete ho k čertu. Proto vám to říkám. Nechci, abyste se zbytečně trápila po nocích otázkou, kdo zavraždil vašeho otce, když byste měla spát. Hůl mu půjčil E. D. Kimball. Otce nikdo nezavraždil. Bylo by však znamenité, kdybyste si to zatím nechala pro sebe.“

Vstal jsem. „To je vše.“

Nehnutě seděla. Vzhlédla ke mně. „Odcházíte? Já tady chvíli zůstanu. Děkuji vám, pane Goodwine., Nedopil jste své mléko.“

Zvedl jsem sklenici, vyprázdnil jsem ji a šel jsem pryč. Myslel jsem na to, že bych si měl udělat čas, i když budu mít hodně práce, a do téhle kliniky zaskočit.

Když jsem dorazil do Armonku, bylo už po šesté, ale slunce stálo ještě vysoko a na letišti hnízdilo pár letadel a jedno zrovna přistávalo. Všude kolem byly nápisy jako LET ZA PĚT nebo NEBE CHCE JEN TEBE a jiná lákadla, namalovaná na ohradách a stěnách dřevěných hangárů. Pokud jde o letištní vybavení, moc toho vidět nebylo, ale samotná plocha byla slušně velká, dobře udržovaná a rovná jako stůl. Zaparkoval jsem vedle silnice a prošel jsem bránou vedle jednoho z hangárů. Až na pilota a dva pasažéry, kteří právě vystupovali z letadla, tu nikdo nebyl. Nahlížel jsem do dveří a ve třetím hangáru jsem narazil na dva mládence hrající čáru.

Napřímili se, podívali se na mne a já jim pokynul.

„Nazdar,“

usmál jsem se na ně. „Nerad vás ruším ve hře, ale sháním mapu, takovou tu knihu, kde jsou letecké mapy. Asi to není ten správný termín, ale nejsem letec.“

Jeden z nich byl obyčejný kluk, druhý, o trošku starší, měl na sobě uniformu leteckého mechanika. Zakroutil hlavou.

„Neprodáváme mapy.“

„Neříkám, že ji chci koupit. Hledám mapy vázané v červené kůži, takovou knížku, kterou tu nechal můj bratr minulé pondělí. Bylo to pátého června. Možná si to pamatujete. Věděl, že tu mám dnes projíždět na Berkshires a tak mě požádal, abych se tu zastavil a vzal mu je. Přistál na vašem letišti ve svém soukromém letadle, bylo asi šest večer a odletěl kolem desáté. Myslí si, že tu mapu tady někde určitě nechal.“

Mechanik kroutil hlavou. „Na tomhle letišti nepřistál.“

Divil jsem se. „Cože? Samozřejmě, že přistál. Musí vědět, na jakém letišti přistává.“

„To by měl, ale jestli říká, že přistál tady, tak to neví. Víc než měsíc tady kromě našich mašin nebyla ani jediná cizí, až na jeden dvouplošník, který tu přistál minulý týden.“

„No to je hezké.“

Nechápal jsem. „Jste si tím jist? Třeba jste tu nebyl?“

„Jsem tu pořád, pane. Spím tu. Jestli to chcete vědět, tak si myslím, že váš bratr by tu mapu měl najít. Myslím si, že ji potřebuje.“

„Vypadá to tak. Jsou tady někde další letiště?“

„Moc blízko ne. Jedno je v Danbury a jedno směrem na Poughkeepsie.“

„Jasně. Je to jeho věc. Omlouvám se, že jsem vám skočil do hry. Jsem vám zavázán.“

„Není zač.“

Vyšel jsem a šel jsem se posadit do roadsteru, rozmyslet si, co dál. Ten mechanik nemluvil jako někdo, komu stačí vrazit pár babek, aby mlčel; řekl jen, co se stalo nebo spíš co se nestalo. Ar-monk vypadl ze hry. Poughkeepsie taky, protože i když by se tam Manuel s letadlem mohl dostat za dvacet minut, musel by mít ještě dost času na to, aby se dostal tam, kde si nechal auto, a zajel na místo, kde se měl setkat s Carlem Maffeim. Téměř jistě se setkal s Maffeim někde u stanice podzemky na kraji New Yorku a schůzka byla v sedm třicet. Tohle by z Poughkeepsie nikdy nemohl stačit. Z Danbury, pomyslel jsem si, by se to dalo stihnout, a tak jsem vyrazil na sever.

Vůbec se mi do toho nechtělo, protože dnes bylo šestnáctého června, výročí dne, kdy byl ve Wolfově kanceláři vrácen rodičům malý Tommie Williamson, a paní a pan Williamsonovi i Tommie, o čtyři roky starší, měli k Wolfovi přijít na vzpomínkovou večeři. Každoročně se snaží, aby Wolfe přišel k nim, ale nikdy se jim to nepodařilo. Jsou příjemní a já mám Tommieho rád, ale mně hlavně leželo na srdci, jakou důležitost celé události přikládá Fritz. Ví samozřejmě, že Williamson je majitelem sítě hotelů, a je jasné že bude chtít předvést, jaká je to škoda, že v hotelích nemají nikdy nic, co by se dalo jíst. Saul Panzer by řekl: to bude žrádlo! Jedna pětina toho nářezu byla určena mně, a já místo toho, abych tam byl a uložil ho, kam patří, jsem se v osm večer trápil v Danbury v jednom lokálu, plném kapradí a palem, nad talířem s játry na slanině, usmaženými stoprocentně na vyjetém oleji.

V Danbury šlo všechno nalevačku. Po dobře promazaných játrech jsem vyrazil na letiště. Nikdo nic nevěděl. Poflakoval jsem se kolem, až se konečně dlouho po setmění ukázal jeden chlápek, který mě dokonale znechutil. Vedl všechny záznamy, ale nemusel, protože si pamatoval na minutu přesně, kdy zapadalo slunce každý den od Velikonoc. Když jsem odcházel, byl jsem si jist, že Manuel Kimball tam nikdy nebyl. I když byla nádherná letní noc, ze zpáteční jízdy do New Yorku jsem neměl žádné zvláštní potěšení. Bylo po půlnoci, když jsem dorazil do Pětatřicáté ulice; Williamsonovi už byli dávno pryč a Wolfe spal.

Na mém stole ležel vzkaz psaný jeho úhledným drobným písmem:

„Archie, jestliže jste se nic nedozvěděl, prozkoumejte ráno ten Maffeiho inzerát. Když vaše elegance a šarm znovu upoutají slečnu Fioreovou, přiveďte ji sem v jedenáct hodin. N. W.“

Když se tomu můžu vyhnout, nikdy nejím pozdě v noci, ale přesto jsem si zašel do kuchyně na sklenici mléka a zároveň jsem smutně obhlédl zbytky. Připadal jsem si jako chlápek na hrobě své milé. Pak jsem odešel k sobě nahoru.

Spal jsem dlouho. Při snídani mi Fritz vyprávěl o večeři, o kterou jsem přišel, projevoval jsem však jen zdvořilý zájem; včerejší jídla se mě nikdy příliš nedotýkají. Při čtení novin jsem na inzertní straně objevil inzerát, který jsem večer podal; zdálo se mi, že je dostatečně výrazný. Před odchodem jsem ještě zašel do kanceláře a trochu tam poklidil.

Jedna z drobností, která mě nutila pochybovat o Manuelu Kimballovi, byl fakt, že ten Maffeiho zámečnický inzerát byl podán v inzertní kanceláři ve městě. Nebývalo by pro něj šikovnější, protože ani člověk, který plánuje vraždu, nebude přehlížet to, co by se mu mohlo hodit, použít kanceláře na Times Square nebo na Stopětadvacáté ulici? Pochopitelně, že skutečná chyba to nebyla, ale byla to jedna z těch maličkostí, na kterou člověk pomyslí, hledá-li něco, nač by se měl zaměřit. V každém případě jsem si nemyslel, že se snad s tím inzerátem někam dostanu.

To se taky stalo. Jít do inzertní kanceláře dole ve městě a pokoušet se najít děvče, které před dvěma měsíci převzalo dotyčný inzerát a ještě toho člověka, který ho podal a chodil si pro odpovědi, bylo totéž jako ptát se plavčíka na Coney Islandu, jestli si nepamatuje toho plešatého chlápka, co si čtvrtého července vyrazil zaplavat. Cestou jsem se zastavil v úřadě prokurátora a vyzvedl jsem si tam Purleye Stebbinse i s jeho odznakem, ale jediné, k čemu to posloužilo, bylo to, že jsem ho musel pozvat na panáka. Ze záznamů jsem se dozvěděl, že inzerát byl uveřejněn šestnáctého dubna, a protože to nebylo nic, co bych nevěděl, pomyslel jsem si, že za toho panáka to nestálo.

Doprovodil jsem Purleye do jeho svatostánku spravedlnosti a vydal se do Sullivanovy ulice.

Paní Ricciová mě nechtěla ani pustit dovnitř. Přišla ke dveřím a jakmile mě uviděla, zamračila se. Usmál jsem se na ni a řekl jsem, že jdu vzít Annu Fioreovou na projížďku, a na všechny její poznámky jsem reagoval jako slušný člověk, dokud nezačala tlačit na dveře tak mocně, že mi málem zlomila nohu. A tak jsem přitvrdil.

„Tak podívejte, paní Ricciová, chvilku počkejte a než popadnete dech, poslouchejte. Anna je v průšvihu, ne s námi, ale s policií. Poldové, rozumíte? Řekla nám něco, co by jí mohlo způsobit spoustu trablů, kdyby se to policie dozvěděla. Oni to ještě nevědí a my nechceme, aby to věděli, jenže už něco tuší. Můj šéf chce, aby byla Anna rozumná. Nic jiného jí nezbývá. Chcete, aby se dostala do kriminálu? No tak, buďte rozumná taky.“

Podívala se na mne. „Jenom lžete!“

„Ne. Nikdy. Zeptejte se Anny. Pusťte ji ven.“

„Zůstanete tady.“

„V pořádku.“

Zavřela přede mnou dveře a já jsem si sedl na poslední schod a zapálil jsem si cigaretu. Protože byla sobota, ulice byla zase jeden blázinec. Dostal jsem míčem do holeně a moje ušní bubínky trpěly, ale jinak to byla pěkná podívaná. Zrovna jsem zhasil cigaretu, když jsem za sebou zaslechl, jak se dveře otevřely. Vstal jsem.

Objevila se Anna s kloboučkem na hlavě a v kabátku. Paní Ricciová, stojící na prahu dveří za ní, řekla:

„Volala jsem paní Maffeiové. Říká, že jste v pořádku, ale stejně tomu nevěřím. Jestli Annu dostanete do maléru, můj manžel vás zabije; její otec i matka jsou po smrti a ona je hodné děvče, i když to nemá v hlavě všechno v pořádku.“

„Žádné starosti, paní Ricciová.“

Usmál jsem se na Annu.

„Nechcete si vyjet?“

Přikývla a já jsem ji odvedl k roadsteru.

Jestli jednou někoho zabiju, jsem si jist, že to bude ženská. Viděl jsem dost umíněných mužských, chlápky, kteří věděli něco, co jsem chtěl vědět taky a oni mi to nechtěli říct. Bylo ale jen málo případů, kdy se mi nepodařilo je přimět, aby mluvili. Přes svou umíněnost však vždycky zůstávali lidmi. Pokaždé jsem věděl, že by stačilo strefit se na to správné místo, abych z nich dostal, co jsem potřeboval. S ženskými je všecko jinak; viděl jsem spousty takových, které nechtěly prohrát a dávaly to očividně najevo. Dokážou nasadit takový výraz, že by se z toho jeden zbláznil, což jak si myslím, některé z nich i chtějí. Výraz mužské tváře dokáže říkat, že chlap radši umře, než by něco řekl, a vy víte, že ho musíte zlomit; ženské už vidíte na obličeji, že vám to určité řekne, ale ona to nakonec stejně neudělá.

Seděl jsem a pozoroval Annu Fioreovou celou jednu hodinu, zatímco Wolfe zkoušel jeden trik za druhým. Za to, že odešla celá, vděčí tomu, že jsem si vzpomněl, že slepice, co má v sobě zlaté vejce, se nesmí zabít, i když ho nechce snést. Samozřejmě, nevěděl jsem, má-li to zlaté vejce skutečně, a nevěděl to ani Wolfe, ale o žádné jiné takové slepici jsme nevěděli.

Přišli jsme s Annou do Pětatřicáté před jedenáctou a čekali než Wolfe sejde dolů. Začal zvolna, jako by jediné, co chtěl, bylo vyprávět jí příběh namísto toho, aby z ní něco dostal. Vypadalo to, že jí chce o něčem informovat. Řekl jí, že ten člověk, co jí poslal těch sto dolarů, zabil Carla Maffeiho; že je zlý a nebezpečný a dobře si je vědom toho, že Anna ví něco, co by ho mohlo prozradit, a že by ji proto mohl zabít. Že je slečna Maffeiová milá žena, Carlo Maffei že byl hodný člověk, který si nezasloužil být zavražděn, a že člověk, který ho zabil, by měl být odhalen a potrestán.

Při pohledu na Anninu tvář mi bylo jasné, že s ní nic nezmůžeme.

Wolfe se pustil do pojmu smlouvy. Několikrát se jí snažil vysvětlit mnoha slovy, že smlouva mezi dvěma stranami platí jen tehdy, když s ní dobrovolně souhlasí obě strany. Neuzavřela žádnou smlouvu o mlčenlivosti s vrahem, protože žádná taková smlouva nebyla podepsána. On jí jen poslal peníze s tím, co má udělat. Dal jí dokonce možnost: může ty peníze spálit, jestli chce. Mohla by je spálit teď. Wolfe vytáhl zásuvku, vyndal pět nových dvacetidolarových bankovek a rozložil je před ní.

„Můžete je teď spálit, slečno Fioreová. Byla by to svatokrádež, a já bych musel odejít, ale pan Archie by vám pomohl. Spalte je a vezměte si za ně tyhle peníze. Chápete? Dávám vám tyto peníze, ty na tomhle stole. Máte stále ještě ty své peníze, že?“

Přikývla.

„V punčoše?“

Vyhrnula si sukni a vytočila nohu: boule tam byla.

Wolfe řekl:

„Vyndejte je.“

Rozepnula si punčochu, sáhla do ní, vytáhla ty dvacítky a rozložila je. Pak se podívala na mne a usmála se.

„Tady,“

řekl Wolfe, „tady jsou zápalky. Tady je popelník. Odejdu z místnosti, pan Archie vám s tím pomůže a dá vám nové peníze. Pan Archie bude velice potěšen.“

Wolfe na mne pohlédl a já jsem řekl:

„Podívejte, Anno, já vím, že máte dobré srdce. Vy víte, že byl pan Maffei na vás hodný. Vy byste měla být hodná zase na něj. Spálíme je společně, hm?“

Udělal jsem chybu, že jsem natáhl ruku; jen jsem s tím začal, dvacítky se rychlostí blesku vrátily zpátky do punčochy. Řekl jsem:

„Nebojte se, nedělejte hlouposti. Dokud jsem tady, nikdo se vašich peněz nedotkne. Můžete je spálit sama, i bez mé pomoci.“

Řekla mi:

„To nikdy neudělám.“

Kývl jsem. „To už jste říkala, ale teď je to jiné. Teď je musíte spálit, abyste dostala jiné peníze.“

Zatřásla hlavou a já v její tváři uviděl ten výraz. Možná, že toho v hlavě moc neměla, ale to, co v ní bylo, bylo teď v jejím výrazu. Řekla:

„Nesmím. Nikdy to neudělám, já vím, pane Archie, že si myslíte, že nejsem moc chytrá. Já si to myslím také, protože to všichni říkají. Ale nejsem hloupá, nejsem úplně hloupá. Jsou to moje peníze a já je nikdy nespálím. Dokud se nevdám, neutratím je. To není tak hloupé.“

„Nikdy se nevdáte, když vás ten člověk zabije zrovna tak, jako zabil pana Maffeiho.“

„On mě nezabije.“

Pomyslel jsem si, že když ji nezabije on, udělám to já.

Wolfe zkusil nový fígl. Pokoušel se ji zmást. Ptal se jí na rodiče, na dětství, na její povinnosti a zvyklosti u Ricciových, na její názor na to či ono. Zdálo se, že se uvolnila a odpovídala dobře, jen si dávala načas, zejména tehdy, když se ptal na dům. Ale jakmile na ni začal tlačit, když se zeptal na cosi, co se týkalo úklidu pokoje Carla Maffeiho, zavřela se jako škeble. Začal o něčem jiném a chtěl se k tomu dostat oklikou, ale narazil na stejnou zeď. Bylo to od ní opravdu skvělé, mít čas, musel bych se tomu obdivovat. Ať byla hloupá nebo ne, bylo to v ní tak zafixované, že se zaťala pokaždé, jakmile se objevilo jméno Carla Maffeiho nebo cokoli, co s ním souviselo; fungovalo to stejně dobře jako Wolfův ostrovtip. Nevzdal to. Nasadil obvyklý klidný tón, a protože jsem znal jeho neuvěřitelnou trpělivost a výdrž, myslel jsem si, že je tu pořád možnost, aby ji za pár týdnů dostal tam, kam potřebuje.

Dveře kanceláře se otevřely. Byl to Fritz. Zavřel za sebou a když mu Wolfe pokynul, přistoupil k němu a podal mu podnos s navštívenkou. Wolfe si ji vzal, podíval se na ni a já jsem si všiml, že se mu trošku rozšířily nosní dírky.

Pravil:

„Příjemné překvapení, Archie,“

poslal mi přes stůl navštívenku a já se pro ni natáhl. Vizitka sdělovala: Manuel Kimball.

15. KAPITOLA.

Zvedl jsem se.

Wolfe chvíli tiše seděl, pohyboval rty a pak řekl:

„Zaveďte pána do předpokoje, Fritzi. Chodba je tak tmavá, že bych stěží rozeznal jeho tvář, kdybych ho tam viděl. Ještě okamžik. Vytáhněte rolety a nechte dveře do chodby otevřené, ať je tam vzduch.“

Fritz odešel. Wolfe řekl neobvykle tichým hlasem:

„Děkuji vám, slečno Fioreová. Byla jste velmi trpělivá a držela jste se svých práv. Nebude vám vadit, když vás pan Archie neod-veze domů? Má tu práci. Pan Fritz je vynikající řidič. Archie, odvedete slečnu Fioreovou do kuchyně a vyřídíte to s Fritzem? Pak ji můžete vyprovodit k domovním dveřím.“

Přikývl jsem:

„Rozumím. Pojďte, Anno.“

Velmi nahlas začala:

„Nemůže pan Archie –“

„Nemluvte. Zavezu vás domů jindy. Pojďte.“

Zavedl jsem ji do kuchyně a Fritzovi jsem vysvětlil potěšení, které ho čeká. Nemyslím, že jsem někdy Annu litoval, dokud jsem neuviděl, jak se Fritz začervenal, když jsem mu řekl, že ji má odvézt domů. To bylo hrozné. Ale nechal jsem si svou lítost na později; zatímco si Fritz sundával zástěru a vyměňoval ji za kabát a klobouk, přemýšlel jsem, jak to zařídit.

Řekl jsem:

„Anno, pojďte, trochu se povyrazíme. Mluvila jste o vdávání a mě by zajímalo, jakého muže byste si ráda vzala. Tady v předpokoji teď sedí jistý muž a já bych se vsadil, že je to právě takový typ. Vypadá velmi dobře. Až půjdeme pryč, na chvilku se zastavíme a skrze dveře se na něj podíváme. Pak půjdeme ven a vy mi řeknete, jestli by se vám líbil. Uděláte to?“

Anna řekla:

„Vím koho –“

„Výborně. Nemluvte! Nechci, aby slyšel váš hlas a aby věděl, že se na něj díváme. Připraven, Fritzi?“

Vyšli jsme. Fritz dodržel instrukce a nechal dveře mezi chodbou a předpokojem otevřené a já jsem Annu vedl podél stěny chodby, aby nebyla příliš blízko dveří. Manuel Kimball tam seděl, nohu přes nohu, a bylo na něj dobře vidět. Protože zaslechl naše kroky, podíval se naším směrem, ale v chodbě byla tma a tak toho nemohl moc vidět. Držel jsem Annu za loket a díval jsem se jí do tváře, když si prohlížela Kimballa. Nechal jsem ji, aby se na pár vteřin zastavila a pak jsem ji odvedl k domovním dveřím, které Fritz už otevřel. Vyšli jsme ven a já za sebou zavřel.

„Je to ten typ, který by se vám líbil, Anno?“

„Ne, pane Archie, kdybych vám řekla –“

„Někdy jindy. Tak jsme tady. Na shledanou. Nebude vadit, jestli se opozdíš s obědem, Fritzi, mám zato, že my se opozdíme taky a nebudeme mít žádné hosty.“

Vrátil jsem se zpátky, prošel kolem otevřených dveří do kanceláře. Wolfe se nehnul. Řekl jsem:

„Nikdy ho neviděla.“

Kývl hlavou. Zeptal jsem se:

„Mám ho přivést?“

Znovu kývl.

Šel jsem do předpokoje spojovacími dveřmi. Manuel Kimball se zvedl z křesla, ohlédl se a uklonil. Řekl jsem:

„Omlouvám se, že jsme vás nechali čekat, ale měli jsme tu klientku, mladou dámu, která si myslí, že jí najdeme jejího muže a že stačí jen písknout. To není snadné. Pojďte tudy.“

Wolfe nepovažoval za nutné vstát a zůstal sedět s rukama spojenýma na břiše. Když jsem před něj přivedl Manuela, řekl:

„Dobrý den, pane Kimballe. Prominete, že nevstávám; nejsem nevychovaný, toliko neskladný. Posaďte se.“

Neviděl jsem žádné příznaky, že by Manuel Kimball trpěl rozrušením, ale vypadal soustředěně. Jeho černé oči teď byly menší, než když jsem je viděl naposledy, a těkaly z místa na místo, aby jim nic neuniklo. Byl štíhlý a upravený, v lehkém, perfektně střiženém obleku se žlutým motýlkem, z kapsy mu vykukovaly žluté rukavice. Nevšímal si mne. Poté, co dosedl do křesla ještě teplého po Anně Fioreové, jeho oči zamířily na Wolfa a už tam zůstaly.

Wolfe se otázal:

„Dáte si pivo?“

Přikývl:

„Děkuji vám.“

Bylo to na mě. V kuchyni jsem z ledničky vytáhl dvě láhve, sklenice z příborníku a všechno jsem postavil na podnos. Vzal jsem to rychle, protože jsem nechtěl o nic přijít. Vrátil jsem se zpátky, podnos jsem položil na Wolfův stůl, usadil se za svým a připravil si pár papírů. Manuel Kimball mluvil.

„… řekl mi o své včerejší návštěvě ve vaší kanceláři. Můj otec a já si naprosto důvěřujeme. Řekl mi všechno, co od vás slyšel. Proč jste mu to říkal?“

„Dobrá.“

Wolfe vytáhl zásuvku, aby sáhl pro otvírák, otevřel si láhev, zátku opět smetl do zásuvky a naplnil si sklenici. Chvilku pozoroval pěnu a pak se pohledem vrátil k Manuelovi. „Tak nejprve, pane Kimballe, říkáte, že vám otec zopakoval vše, co jsem mu řekl. To můžete stěží vědět. Buďme tedy přísně selektivní. Váš tón je výhrůžný. Co zejména si přejete mi vyčítat? Že jsem vašemu otci řekl něco, co byste radši, aby zůstalo nevyřčeno?“

Manuel se pousmál a trochu ochladí:

„Nepřekrucujte má slova, pane Wolfe. Nechci po vás nic jiného, než abyste mi objasnil vaše tvrzení, která považuji za bezdůvodná. Jako syn muže, který začíná stárnout, na to mám právo. Ještě jsem nikdy neviděl svého otce vyděšeného, až včera; to vy jste ho vyděsil. Řekl jste mu, že Barstow byl zabit proto, že si vypůjčil golfovou hůl mého otce.“

„Opravdu jsem to řekl.“

„Takže to přiznáváte. Doufám, že váš člověk, který provádí zápis, do něj toto doznání zahrne. To, co jste řekl mému otci, je zločinný nesmysl. Nikdy jsem nevěřil té povídačce o otrávené jehle, když se měla týkat Barstowa a teď tomu věřím ještě méně. Jakým právem si vymýšlíte takové absurdity a trýzníte jimi nejdříve celou rodinu Barstowů a teď mého otce? Je to pravděpodobně trestné a můj právník si s tím už poradí. Určitě je to ale neoprávněné a musí to skončit.“

„Já nevím.“

Wolfe vypadal přemýšlivě; pokud mne se týče, přiznával jsem Manuelovi slušnou mazanost, když v prvních pěti minutách postřehl, co dělám; takových nebylo mnoho. Wolfe položil sklenici piva a otřel si rty. „Opravdu nevím. Je-li to žalovatel-né, pak by to bylo možné pouze prostřednictvím žaloby zavražděného. Nepředpokládám, že tohle máte na mysli?“

„Mám na mysli jen jedinou věc.“

Manuelovy oči byly ještě menší. „Musí to skončit.“

„Ale pane Kimballe,“

zaprostestoval Wolfe. „Dejte mi šanci. Obvinil jste mne, že si vymýšlím absurdity. Nic jsem si nevymyslel. Výmysl, a to velice pozoruhodný a originální, dokonce brilantní, a já vážím slova pečlivě, patří někomu jinému; můj je pouze objev. Kdybych slyšel to, co od vás, od člověka který to vymyslel, považoval bych ho za chvályhodně skromnou osobu. Nikoli, pane, já jsem si ten golfový driver nevymyslel.“

„A ani nikdo druhý. Kde je?“

„Běda,“

otočil Wolfe ruce dlaněmi vzhůru. „To teprve musím zjistit.“

„Jaké máte důkazy o tom, že ta hůl vůbec existovala?“

„Jehlu, kterou vystřelila do břicha pana Barstowa.“

„Bah. Proč by to měl být driver? A proč na prvním podstavku?“

„Vosa taky přilétla odnikud, a synchronizovaně.“

„Kdepak, pane Wolfe.“

Manuelovy upřené malé černé oči byly plné pohrdání. „Jak jsem řekl, je to zločinný nesmysl. Nemáte-li lepší důkaz, pak, opakuji, mám právo vás žádat, abyste do odvolal. Činím tak. Dnes ráno jsem zatelefonoval panu Andersonovi, okresnímu prokurátorovi ve White Plains. Souhlasí se mnou. Žádám, abyste navštívil mého otce, vše odvolal a omluvil se; totéž v případě Barstowů, pakliže jste jim to také sdělil. Mám podezření, že jste tak učinil.“

Wolfe pomalu pokýval hlavou. Po nějaké chvíli lítostivě pronesl:

„To je velmi špatné, pane Kimballe.“

„To je. Co jste si nadrobil, to také sníte.“

„Nikoli. Špatně jste mne pochopil. Chci říci, že špatné je, že se mnou vůbec jednáte. Jsem pravděpodobně jediný člověk na této polokouli, jehož vaše odvaha a důvtip nemohou porazit, a v důsledku neuvěřitelné smůly teď stojíte proti mně. Je mi líto, ale zrovna tak jako jste vy na sebe vzal úkol odpovídající vašim schopnostem, našel jsem podobný úkol i já. Prominete mi, že na vás útočím po křídle, neumožnil jste mi, abych vyrazil čelně. Nemohu snad ani předpokládat, že byste čekal, že váš útok dosáhl zamýšleného cíle; nemohl byste přece mít o mně tak ubohé mínění. Váš pravý cíl musel zůstat utajen; chtěl jste pravděpodobně zjistit, jaké povahy a síly je důkaz, jehož jsem dosáhl. Vy to však jistě víte, neboť jak jinak bych mohl předpovědět výsledek pitvy?, nechte mě dokončit, prosím. Ano, já vím, kdy, kde a kým byl onen golfový driver vyroben, já vím, kde je nyní člověk, který jej vyrobil, a já vím, jaké výsledky mohu očekávat od inzerátu, který jsem uveřejnil v dnešních ranních novinách, a jejž jste pravděpodobně četl.“

Na Manuelově tváři se nepohnul jediný sval, ani v jeho tónu se nedala postřehnout sebemenší změna. Díval se upřeně Wolfovi do očí, když řekl:

„Víte-li toto všechno, a já o tom pochybuji, není to pak informace pro okresního prokurátora?“

„Ano. Chcete, abych mu ji poskytl?“

„Já? Jestli chci? Ovšem, máte-li ji.“

„Dobrá.“

Wolfe na něj zamířil ukazováčkem. „Řeknu vám, co uděláte, pane Kimballe. Uděláte mi laskavost. Dnes odpoledne, cestou dolů, se zastavíte v kanceláři pana Andersona, sdělíte mu, jakou informaci mám, a navrhnete mu, aby si pro ni poslal. A nyní, je mi líto, už minul čas k obědu. Mohu vám složit jednu poklonu? Jindy bych se zřejmě kohokoli jiného na vaše místě snažil zdržet a dát mu šanci, dozvědět se víc. Ve vašem případě však cítím, že daleko prospěšnější bude, když se pustím do oběda.“

Manuel vyskočil na nohy. „Měl bych vám říci, že odtud jdu za svým právníkem. Uslyšíte o něm.“

Wolfe přikývl. „Zcela jistě váš nejlepší tah. Zřetelný a nejlepší. Váš otec by se divil, kdybyste jej neučinil.“

Manuel Kimbal se otočil a šel. Vstal jsem a vydal se za ním, abych zachoval zdvořilost, ale než jsem ho stačil dostihnout, byl už z domu.

Vrátil jsem se za Wol fem. Seděl opřený se zavřenýma očima. Dostatečně hlasitě na to, abych ho probudil, jsem se otázal:

„Přišel sem ten chlap proto, aby si ověřil, že nemá váhat a během tohoto víkendu zabít vlastního otce?“

Povzdechl. Otevřel oči a potřásl hlavou. „Oběd, Archie.“

„Bude až za deset minut. Fritz se vrátil až v jednu.“

„Ančovičky s celerem nás rozptýlí.“

A tak jsme se odebrali do jídelny.

Právě tady, v tomhle bodu, případ Barstow-Kimball odumřel. Přinejmenší odumřel Wolfe a to byl zase případ, který se týkal mne. Nebyla to recidiva, prostě spustil oponu. I když do sebe během oběda pojal mnoho, nebylo to k ničemu. A tak, když oběd skončil, odebral se do kanceláře, kde se posadil. Já jsem si sedl ke svému stolu, udělal pár věcí, ale protože toho nebylo moc, upřel jsem zrak na Wolfa a čekal, kdy otevře oči. I když je měl zavřené, musel cítit můj pohled, takže ke mně znenadání vzhlédl a pravil: „K čertu, Archie, musí ten papír tak šustit?“

Vstal jsem. „V pořádku, vypadnu. Ale kam, sakra? Ztratil jste řeč?“

„Kamkoli, jděte na procházku.“

„Kdy se mám vrátit?“

„Kdykoli. To je jedno. Na večeři.“

„Čekáte, až Manuel oddělá starého pána?“

„Jděte, Archie.“

Zdálo se mi, že nemyslí na nic, a to už přitom bylo půl čtvrté a on by měl za půlhodinu odejít nahoru do skleníků. Když jsem viděl, jakou má náladu, vzal jsem si na chodbě klobouk a šel ven.

Šel jsem přemýšlet do kina, jenže čím víc jsem na to myslel, tím nepříjemněji mi bylo. Návštěva Manuela Kimballa a jeho výzva, neboť jí se to rovnalo, dokázaly své, aspoň pokud jde o mne. Uvědomoval jsem si, že ještě vůbec nejsme připraveni na to, abychom paní Barstowové řekli, na jakou adresu má poslat svůj šek, a přitom mi docházelo, jak děsivě prázdný je náš kufr. Jisté věci jsme sice odhalili a to nám přineslo zadostiučinění, ale o tom, že to byla vražda, jsme neměli víc důkazů než na začátku. Nejhorší ale je, že se nemůžeme hnout z místa. Za předpokladu, že je to Manuel Kimball, na co ho chy tit? Nalézt ten driver? Nulová šance. Dokázal jsem si ho představit, jak ze svého letadla nízko nad řekou nebo vodní nádrží vyhazuje tu hůl s kusem olova přidráto-vaným k rukojeti. Nalézt u něj ten jed? Stejná šance. Plánoval to snad celé roky, určitě měsíce; možná, že ten jed měl už u sebe, když přijel s otcem z Argentiny. V každém případě ho odtamtud mohl dostat kdykoli, stačí jen maličkost: zjistit to. Nebo ho přimět, aby zatelefonoval paní Ricciové, která tak pozná jeho hlas? To jistě, už vidím, jak by se na to dívala porota.

Proseděl jsem v kině tři hodiny, aniž bych z filmu něco měl; jediné, k čemu jsem přišel, bylo bolení hlavy.

Nikdy jsem se nedozvěděl, co Wolfe to sobotní odpoledne a v neděli dělal. Tloukl snad hlavou do zdi jako já? Nebo snad čekal na další Manuelův tah? Jenže jediné, co Manuelovi zbývalo, bylo zabít svého otce, ale kam bychom se s tím do stali? Anderson by nás nechal u ledu, a i když bychom se s Wol fem kvůli E. D. Kimballovi do černého určitě neoblékli, pro těch padesát táců bychom to rozhodně udělali. Pokud jde o E. D. Kimballa, myslel jsem si, že správně měl být zabit čtvrtého června a mohl děkovat za dva týdny milostí. Ale na tohle Wolfe nečekal; pochopil jsem to z toho, co v neděli odpoledne řekl o Manuelovi. Teprve tehdy totiž povolil a trochu mluvil, i když ne moc věcně. Byl filozofický.

Pršelo. Celá ta neděle propršela. Napsal jsem nějaké dopisy, prošel jsem dva nedělníky a strávil jsem nějakou tu hodinu nahoře klábosením s Horstmannem a pozorováním kytek, ale ať jsem dělal, co jsem dělal, náladu jsem měl mizernou. Ten ohavný déšť nechtěl přestat. Ne že by mi vadil; když mám co dělat, nevšímám si deště ani slunce, jsem-li venku za prací. Ale to poflakování po suchém, tmavém a tichém domě po celý den, když venku trvale bubnuje déšť, mému rozpoložení nijak nepomohlo. Byl jsem vděčný, když se kolem půl šesté stalo něco, co mě namíchlo.

Byl jsem v kanceláři a zíval nad nějakým časopisem, když zazvonil telefon. Trvalo mi nějakou chvíli, než se mi podařilo vymanit se z křesla, kde jsem seděl, a dostat se na druhou stranu stolu, a když jsem si konečně přiložil sluchátko k uchu, byl jsem překvapen, že slyším Wolfův hlas. Mluvil do něj nahoře ve sklenících. Bere telefon ve skleníku jen, jsem-li pryč. Když ví, že jsem doma, nechává to na mně. Byl to jeho hlas: „Tady Wolfe.“

Druhý hlas; „Tady Durkin, pane Wolfe. Všechno je v požádku. Ráno byla v kostele a před chvilkou si zašla do cukrárny pro kornout zmrzliny. Teď už je zase zpátky, doufám, že už tam na noc zůstane.“

„Děkuji, Frede. Bude lépe, když tam zůstanete až do deseti. Saul tam dorazí ráno v sedm a vy ho vystřídáte ve dvě.“

„Ano, pane. Ještě něco?“

„To je všechno.“

Praštil jsem sluchátkem do vidlice s přáním, aby to Wolfovi prorazilo ušní bubínek.

Když půl hodiny poté sestoupil do kanceláře, ani jsem se na něj nepodíval a dával jsem si záležet na tom, abych vypadal hrozně začtené a aby časopis nebyl vzhůru nohama. Vydržel jsem v té poloze další půlhodinku, když jsem si při jednom otočení stránky uvědomil, že to ve mně vaří. Konečně se Wolfe ozval: „Prší, Archie.“

Nepodíval jsem se po něm. „Jděte k čertu. Čtu si.“

„Ale jděte. Za takového počasí? Chtěl bych se informovat, jestli by to byl pro vás na ráno dobrý plán vyzvednout odpovědi na náš inzerát a zjistit, co je v nich?“

Zakroutil jsem hlavou:

„Ne, pane. Bylo by to pro mne příliš velké rozrušení.“

Wolfovy tváře se zkrabatily. „Začínám věřit, Archie, že trvalý déšť vás obtěžuje ještě naléhavěji než mne. Doufám, že mne pouze nenapodobujete?“

„Ne, pane. Deštěm to není, víte to moc dobře.“

Pustil jsem časopis na zem a díval jsem se na něj. „Jestli si myslíte, že nejlepší způsob, jak chytit nejchytřejšího vraha, který mi kdy nabídl whisky, je začít hru na blechy v Sullivanově ulici, mohl byste mi přinejmenším říct, abych ve svých modlitbách vzpomněl na Durkina. Modlit se, to je zřejmě jediné, k čemu se hodím. O co se Durkin snaží? Má chytit Annu, jak dává do frcu golfovou hůl?“

Wolfe na mne zamířil ukazováčkem. „Uklidněte se, Archie. Proč ty výčitky? Proč mě káráte? Jsem toliko génius, nikoli bůh. Génius může odhalit skrytá tajemství a vysvětlit je; pouze Bůh dokáže stvořit nová. Omlouvám se, že jsem vám neřekl o Durkinovi, má mysl byla zaneprázdněna; volal jsem mu včera, když jste si vyšel na procházku. Nepokouší se chytit slečnu Fioreovou, nýbrž ochránit ji. Doma je pravděpodobně bezpečná, venku zřejmě nikoli. Nemyslím si, že Manuel Kimball bude pokračovat ve vynalézání prostředků k završení svého podniku, pokud má zato, že existuje nebezpečí, že by měl být volán k zodpovědnosti za první pokus, jenž se nezdařil nikoli jeho vinou. Bylo to dokonale vymyšleno a dokonale vykonáno. Co se nás týče, pak nevidím jinou možnost než slečnu Fioreovou. Chytrý, to je příliš slabý výraz pro Manuela Kimballa; je obdařen vlastním geniem. Nevidím lepší způsob, jak si poradit s deštivou nedělí, než uvažováním o kráse jeho aranžmá. Nenechal nám nic než slečnu Fioreovou, a Dur-kinovou funkcí je ochránit ji.“

„Ochránit, to je dobré. Spíš by měla být zavřena do nějaké konzervy.“

„Domnívám se, že konzervu lze otevřít. Pokusíme se. Ale musí to počkat, dokud nám nebude naprosto jasno kolem pátého června. Mimochodem, je v seznamu telefonní číslo Marie Maffeiové?, Výborně. Samozřejmě, že nevíme, co slečna Fioreová tak žárlivě střeží. Jestli se ukáže, že je to něco triviálního a nepostačujícího, pak budeme muset opustit rojnici a zahájit obléhání. Žádný člověk se nedokáže dopustit tak složitého skutku, jakým je vražda, aniž by neudělal chyby; to jediné, co může potom udělat, je pokusit se tyto chyby napravit nebo zamaskovat. Což se mu ovšem nemusí podařit. Jak dalece uspěje, záleží na jeho schopnostech. A na schopnostech jeho protivníků. V případě Manuela Kimballa jsou schopnosti, řekněme značné. Jestli slečna Fioreová opravdu střeží šperk, který hledáme, pak jen upřímně doufám, že on to neví. Jestli ano, nepodaří se jí přežít.“

„I když ji Durkin hlídá?“

„Nedokážeme uchránit před bleskem, můžeme pouze pozorovat, jak udeří. Fredovi jsem to vysvětlil. Když Manuel Kimball tu dívku zabije, máme ho. Ale domnívám se, že to neudělá. Vzpomeňte na okolnosti, za jakých jí poslal těch sto dolarů. V té době nemohl předpokládat, že by věděla o něčem, co by ho spojovalo s Barstowem, jinak by nemohl udělat tak nepřípadné gesto. Znal jen její křestní jméno. Zřejmě o ní mluvil Carlo Maffei a přitom prozradil dost o jejím charakteru a o jistém malém objevu, který se jí podařil, což Manuela Kimballa poté, co zabil Maffeiho, přimělo k tomu, aby riskoval sto dolarů za možnost získat jakousi jistotu bez dalšího nebezpečí. Jestli je tato domněnka správná a jestli slečna Fioreová neví víc, než čeho si je Kimball vědom, jsme připraveni na obléhání. Saul Panzer vyrazí do Jižní Ameriky, včera jsem mu telefonoval, ať je připraven. Váš program, který jsem už promyslel, bude složitý a nudný. Je mi líto, ale jinak bychom neměli žádný oprávněný důvod stěžovat si na Manuela Kimballa. Pouze díky jeho smůle a mé tvrdošíjnosti, s jakou jsem slečně Fioreové při druhé příležitosti kladl své otázky, jsme mohli odhalit první část jeho hlavolamu.“

Wolfe se zastavil. Já jsem se zvedl a protáhl. „Jediné, co můžu říct, je, že je to špinavý syčák.“

„Nikoli, Archie, pan Manuel Kimball je Argentinec.“

„Pro mě je syčák. Dám si sklenici mléka. Mám vám přinést nějaké pivo?“

Řekl, že ne, a já jsem odešel do kuchyně.

Cítil jsem se líp. Jsou chvíle, kdy ve mně Wolfova hrozná sebejistota vyvolává lehký náznak mrazení v zádech, ale stejně tak jsou zase chvíle, kdy působí jako hejno čistých a nádherných dívek hladících mě po čele. Ta dnešní patřila k těm druhým. Když jsem spořádal dostatečné množství mléka a keksů, vyrazil jsem do kina a tentokrát jsem se díval. Pořád pršelo, i když jsem se vracel domů.

Pondělní ráno bylo ale krásné. Odešel jsem brzo. Dokonce i v New Yorku byl vypraný vzduch ve slunečním světle tak svěží a hebký a vůbec nebyl cítit po výfukových plynech a dalším miliónu pachů unikajících z oken, dveří a výtahů; bylo prostě dokonce příjemné ho vdechovat. Vstoupil jsem do něho a v půl deváté jsem už byl za Bronx Parkem a zahýbal jsem na Parkway.

Vyzvedl jsem něco přes dvacet odpovědí na inzerát a pročetl je. Polovina z nich byly výmysly; podvodníci, snažící se vetřít, nebo chudáci, kteří chtějí být vtipní. Některé z dalších vypadaly dost seriózně, ale nehodily se. Ten pátý červen byl zjevně příhodný den k přistávání letadel na pastvinách. Tři z nich nejenže vypadaly dobře, ale shodovaly se: zdálo se, že všichni viděli přistávat na louce pár kilometrů východně od Hawthornu totéž letadlo. Vypadalo to nadějně.

Leč nebylo. Asi dva kilometry za Hawthornem, přesně podle údajů v dopisu, jsem sjel z dálnice a zatočil jsem vzhůru na cestu s vymletými kamenitými strouhami v blátě. Za chvíli se změnila v cosi úzkého a pochybného, že to vypadalo na úplný konec, a tak jsem před jakýmsi domem zastavil a přeptal se, kde tu bydlí Carterovi. Nahoře. Jel jsem tam.

Carterovic sídlo, na vršku kopce, vypadalo na spadnutí. Nabílené nebylo od konce války, namísto trávy, plevel. Ale pes, který se zvedl, aby mě přivítal, byl přátelský a šťastný, a prádlo na šňůře vypadalo na slunci čistě. Paní Carterovou jsem našel za domem, kde dopírala prádlo. Byla hubená a živá, vpředu jí chyběl jeden zub.

„Paní Carterová?“

„Ano, pane.“

„Přijel jsem za vámi kvůli vaší odpovědi na inzerát, který jsem měl v sobotních novinách. Týkalo se to mého přistání s letadlem. Váš dopis úplně odpovídal. Vy jste mě viděla přistávat?“

Přikývla. „Jistěže viděla. Neviděla jsem ale ten inzerát, ten viděla Minnie Vawterová, a protože jsem jí o letadle povídala, ona si na to vzpomněla a v sobotu odpoledne mi ten inzerát přinesla. Byla to klika, že jsem jí o tom řekla. Jistěže jsem vás viděla přistát.“

„Neřekl bych, že byste mě odtud mohla vidět.“

„To víte, že jo, podívejte. Tohle je pěkně vysoko.“

Vedla mě zahradou a skupinou keřů. „Vidíte ten pohled? Můj muž říká, že takový pohled je za milión dolarů. Vidíte ten rybník, co vypadá jako jezero?“

Ukázala prstem. „To pole tam dole, tam jste přistál.

Něco se mi nezdálo, myslela jsem si, že jste si něco rozbil. Viděla jsem ve vzduchu hodně letadel, ale nikdy jsem neviděla, jak přistávají.“

Přikývl jsem. „To je ono, ano. Děkuju za to, jak podrobně jste mi to v dopise vypsala, už skoro nemám, nač se zeptat. Viděla jste mě přistát deset minut po šesté, viděla jste, jak jsem vystoupil a šel loukou směrem na cestu. Vrátila jste se domů, abyste se podívala na večeři v troubě, a už jste mě neviděla. Za soumraku tam to letadlo pořád ještě bylo a vy jste si šla lehnout v půl desáté. Ráno už tu nebylo.“

„Tak je to. Myslela jsem si, že bude lepší, když to takhle všechno vypíšu, protože –“

„Správně. Vidím, že jste vždycky přesná, paní Carterová. Váš popis mého letadla je takový, že já bych to nesvedl líp. A přitom na takovou dálku, musíte mít dobré oči. Mimochodem, mohla byste mi říct, kdo bydlí v tom domě tam dole, v tom bílém?“

„Jistěže. Slečna Wellmanová. Je to umělkyně z New Yorku. Do Hawthornu vás odvezl Art Barrett, co u ní pracuje.“

„Á, ovšem. Ano, to je ono. Jsem vám moc zavázán, paní Carterová, pomůžete mi vyhrát moji sázku. Šlo o to, kolik lidí mě vidělo.“

Musel jsem jí dát pět babek, na kterých jsem se usnesl. Bůh ví, že podle toho, jak vypadala, je potřebovala. Ale navíc, Manuela Kimballa pro nás svázala snad pevněji, než by to dokázala s pytlem otrub. Nevím, nakolik si byl Wolfe s Manuelem do téhle chvíle jist, ale vím, že práci pro Annu Fioreovou odložil, dokud nebude kolem pátého června jasno. Já jsem si nebyl jistý vůbec. Nikdy jsem své pocity neměl rád, jako Wolfe ty svoje; často způsobovaly, že jsem moc mluvil, ale vždycky mě nechávaly v nejistotě do té doby, než jsem získal fakta, která mezi ně zapadla. Takže jsem si řekl, že mě paní Carterová za těch pět babek přišla levně. S Manuelem Kimballem jsme byli vyřízeni. Dokázat, aby si to s ním vyřídila i porota, to je jiná věc, ale pokud jde o nás, měli jsme hotovo. Paní Carterová dostala na ruku pět dolarů a zamířila k domu, když poznamenala, že prádlo se samo nedodělá.

Chvíli jsem zůstal stát a díval jsem se na louku tam dole. Tam Manuel Kimball přistál a vystoupil z letadla; tím polem šel k bílému domu a požádal toho muže, aby ho odvezl do Hawthornu. V Hawthornu, vzdáleném jen několik málo kilometrů od jeho vlastního domu, na něj buď čekalo jeho auto, nebo si nějaké vypůjčil v garáži. Odjel do New Yorku, když se pravděpodobně cestou zastavil ve White Plains, aby zavolal Carlu Maffeimu a smluvil si schůzku. Byl už vynervovaný a vyplašený, protože Maffei zrušil svou cestou do Evropy. Když se s ním pak toho večera v půl osmé sešel a Maffei mu ukázal ten svůj výstřižek z ranních Times a řekl mu, jak se mu těžko mlčí o těch golfových holích, bylo toho na Manuela moc. Naložil Maffeiho do vozu, zajel na nějaké zastrčené místo a našel si příležitost jak zabořit nůž pět palců do Carlo-vých zad, do místa, kde na nůž čekalo srdce. Nechal nůž v zádech, aby zadržel krev, a jezdil po kraji tak dlouho, až našel místo, jaké potřeboval. Vytáhl Maffeiho tělo z auta a odvlekl je do houští, otočil auto a vrátil se do Hawthornu, kde si vzal taxi, aby ho odvezlo zpátky k bílému domu, stojícímu v údolí pode mnou. Jestli potřeboval, aby mu někdo pomohl s odstartováním, měl po ruce Arta Barretta i řidiče taxíku. Kolem desáté hodiny přistál na svém osvětleném soukromém letišti a Skinnerovi řekl, že je to opravdu o moc zábavnější létat v noci než za dne.

Všechno bylo v pořádku, snad až na jedno: znamenalo to představit si, že někde mezi ušima Carla Maffeiho muselo nastat velké oživení, jestliže se mu po přečtení té zprávy o Barstowově smrti tak rozsvítilo. Ale nevšímal jsem si toho. Nikdo nemohl vědět, co vzbudilo v Maffeim podezření. Vždyť už pouhá výstřednost toho podivného vynálezu, za jehož zkonstruování dostal tak dobře zaplaceno, mohla vzbudit jeho zájem.

Řekl jsem si, že s Artem Barrettem mluvit nebudu. Nemohl jsem dost dobře ze sebe dělat letce jako v případě paní Carterové, když Manuela vezl do Hawthornu, a pak, stejně už mi nemohl říct nic, co by stálo za to, abych si vymýšlel, jak se k němu dostat. Pro tuhle chvíli mi to stačilo. Budeme-li ho potřebovat, čas se najde. Další dvě odpovědi na inzerát mohou také počkat. Chtěl jsem už být v Pětatřicáté ulici, protože jsem si vzpomněl, že Wolfe slíbil použít konzervového otvíráku na Annu Fioreovou, když se mi podaří stáhnout Manuela Kimballa toho večera pátého června z oblak.

Zastavil jsem se u prádelní šňůry, abych se rozloučil s paní Carterovou, otočil jsem roadster a pomalinku se zasunul mezi dva balvany, které ohraničovaly úzkou cestu, kterou jsem se spustil dolů k dálnici.

Zjistil jsem, že si zpívám a položil si otázku, proč taková radost. Jediné, na co jsem připadl, byl důkaz, že jsme pořád někde okolo a že do středu máme stále stejně daleko jako předtím. Přesto jsem si prozpěvoval, když jsem projížděl Parkway. Na Fordham Road jsem zastavil a zatelefonoval Wolfovi, co jsem zjistil. Byl už dole ze skleníků a když jsem zastavil v Třicáté šesté ulici na červenou, bylo přesně poledne.

Nechal jsem roadster před domem. Wolfe byl v kanceláři. Seděl za svým stolem a Fritz mu zrovna přinášel na podnose sklenici a dvě láhve piva.

Wolfe pravil:

„Dobrý den, příteli Goodwine.“

„Jak prosím?“

Zíral jsem. „Aha, rozumím.“

Měl jsem na hlavě klobouk. Odešel jsem na chodbu, hodil klobouk na věšák a vrátil se zpátky. Sedl jsem si a zakřenil se. „Neřekl jsem vám snad, že Manuel Kimball je špinavý syčák? Samozřejmě, že to dokázal váš inzerát.“

Wolfe nevypadal na to, že by poslouchal nebo že by ho to zajímalo. Přesto přikývl a řekl:

„Našel jste tu pastvinu.“

„Našel jsem všechno. Ženu, která ho viděla přistát a přesně ví, která část jeho letadla je červená a která modrá. A taky muže, který ho odvezl do Hawthornu. Zkrátka všechno, na co jsme se ptali.“

„Výborně.“

Nedíval se na mne.

„Výborně! O co vám jde, chcete mě zase namíchnout? Co se děje –“

Dlaň jeho ruky, která se zvedla z opěradla, mě zarazila. „Klid, Archie. Váš objev si zasluhuje oslavu, ale musíte se smířit s tím, že ji odložíme. Vašemu výbušnému návratu se podařilo pokazit telefonní rozhovor, k němuž jsem se chystal. Právě jsem sahal po seznamu, snad byste mě tohoto úsilí mohl ušetřit. Neznáte náhodou číslo Barstowových?“

„Jistě. Něco nového, co? Chcete to číslo?“

„Vytočte ho. Slečnu Barstowovou.“

Šel jsem ke stolu, ujistil se v seznamu a zvedl jsem sluchátko. Za chvíli jsem slyšel Smallův hlas. Řekl jsem, že chci mluvit se slečnou Barstowovou, za okamžik byla na drátě a tak jsem kývl na Wolfa. Zvedl své sluchátko, já poslouchal.

Pravil:

„Slečna Barstowová?, Tady Nero Wolfe, Dobrý den. Dovolil jsem si zavolat vám, abych se ujistil, že jste orchideje dostala v pořádku., Ale. To musí být zjevně nějaké nedopatření. Měl jsem přece tu čest přečíst si ráno váš dopis, v němž jste mne žádala o zaslání orchidejí., Že jste mi žádný dopis neposílala?, Ne, ne, je to v naprostém pořádku., Jde o nějaké nedopatření. Omlouvám se., Sbohem.“

Zavěsili jsme. Wolfe se pohodlně opřel. Já jsem se zašklebil. „Stárnete, pane. V mladším vydání posíláme slečnám orchideje, jen když to chtějí.“

Wolfovy tváře zvláčněly. Jeho rty zahájily svůj obvyklý pohyb tam a zpět. Jeho ruka se pohnula směrem k otvíráku, ale pak se stáhla, aniž by se dotkla zásuvky.

Řekl:

„Archie, už jste mě slyšel říkat, že jsem herec. Bojím se, že mám slabost pro dramatická prohlášení. Bylo by bláznovství nevyužít dobré příležitosti. V tomto pokoji je smrt.“

Zřejmě jsem se nevědomky rozhlédl kolem, protože Wolfe navázal:

„Nikoli mrtvola, nemám na mysli smrt dokonanou, ale smrt čekající. Čekající možná jen na mne, možná na nás oba, nevím. Je zde. Když jsem byl dopoledne nahoře u orchidejí, přišel za mnou Fritz se vzkazem, s tímto vzkazem.“

Sáhl do kapsy, vytáhl kousek papíru a podal mi ho. Četl jsem: Vážený pane Wolfe, minulého týdne mne ve Vašem domě pan Goodwin laskavě obdaroval dvěma pozoruhodně nádhernými orchidejemi. Odvažuji se být tak neomalená a požádat vás o zaslání dalších šesti nebo osmi. Byly tak překrásné! Doručitel na ně počká, bu-dete-li tak šlechetný a pošlete mi je. Budu vám velmi vděčná!

„Sarah Barstowová“

Řekl jsem:

„To na ni nevypadá.“

„Patrně nikoli. Znáte ji lépe než já. Vzpomínám si pochopitelně na Brassocattlaelias Truffantianas v její ruce, když spolu s vámi scházela dolů. Theodore a já jsme jich pár nařezali, uložili do krabice a Fritz je sem přinesl. Když jsem v jedenáct hodin přišel do kanceláře a usadil se ke stolu, ucítil jsem ve vzduchu pach někoho cizího. Jsem příliš citlivý na cizince, proto mám nervy obaleny těmi vrstvami. Věděl jsem samozřejmě o tom návštěvníkovi, Fritz mi řekl, že ten mladý muž, který přinesl vzkaz a čekal na orchideje, měl u sebe jakousi podlouhlou krabici s držadlem. Když odcházel, vzal si krabici s sebou; Fritz ho s ní viděl. Ale nejméně deset minut byl ten mladík sám v předpokoji; dveře mezi předpokojem a kanceláři nebyly zamčeny. Dveře z chodby do kanceláře zavřeny byly.“

Wolfe si povzdechl. „Slečna Barstowová ten vzkaz tedy nepsala.“

Vstal jsem a přistoupil k němu:

„Okamžitě jděte pryč.“

Potřásl hlavou. „Dělejte,“

naléhal jsem. „Já můžu vyskočit, vy ne. Sakra, dělejte, rychle. Jsem na bomby zvyklý. Fritzi! Fritzi!“

Fritz přiběhl. „Napusť do dřezu vodu až po okraj. Pane Wolfe, pro kristapána, pryč odtud. Může to vyletět každou vteřinu. Najdu to!“

Slyšel jsem, jak Fritz napouštěl vodu. Wolfe se nehýbal a Bůh ví, že já s ním nepohnu. Kroutil hlavou a šermoval mi ukazováčkem před očima.

„Archie, prosím., Nechte toho. Ničeho se nedotýkejte. Není tu žádná bomba. Taková věc tiká nebo syčí a já mám dobré uši a poslouchal jsem. Mimoto pan Kimball od své návštěvy u nás neměl čas na to, aby nějakou bombu vyrobil a jinou by on nepoužil. Není to bomba., Žádám vás, jen žádné vzrušení. Drama ano, ale ne vzrušení. Rozvažoval jsem a vciťoval se. Uvažujte: když byl pan Kimball v tomto pokoji, neviděl, že bych učinil jakýkoli pohyb, než ten jediný. Viděl jak otvírám zásuvku stolu a jak do ní sahám. Jestliže to nic neříká vám, jsem si jist, že jemu určitě. Přesvědčíme se.“

Skočil jsem k němu, protože jsem měl zato, že hodlá otevřít zásuvku, ale pohybem ruky mě zastavil; pouze se připravoval k tomu, že opustí své křeslo. „Podejte mi tu vycházkovou hůl z rudého hlohu., K čertu, uděláte, co říkám?“

Vyběhl jsem na chodbu, vzal jsem hůl ze stojanu a přiběhl zpátky. Wolfe se pohyboval kolem stolu. Obešel už své křeslo a sahal po podnosu se sklenicí a láhvemi a přitáhl si ho k sobě.

„A nyní,“

řekl, „udělejte, co vám řeknu. Ne, nejdřív zavřete dveře do chodby.“

Šel jsem, zavřel jsem dveře a vrátil se. „Děkuji. Uchopte hůl za druhý konec. Nahněte se přes stůl, zaklesněte rukojeť hole za spodní hranu zásuvky. Zatlačte, zásuvka se otevře. Počkat, otevřte ji pokud možno úplně pomalu. A buďte připraven na to, abyste hůl, bude-li to nutné, mohl použít k jinému účelu. Dělejte.“

Dělal jsem. Zakřivení rukojeti se krásně zakleslo za hranu zásuvky, ale pro nevhodný úhel hole se zásuvka nemohla otevřít. Snažil jsem se tlačit tak, aby se zásuvka otevírala volně, ale musel jsem zatlačit víc. Zásuvka najednou prudce odskočila a já jsem málem hůl upustil. Natáhl jsem se, abych hůl uvolnil ze zásuvky a zaječel jsem: „Pozor!“

Wolfe držel v každé ruce hrdlo láhve a jednu z nich rozbil úderem o stůl, přesto však věc, která vylezla ze zásuvky, minul. Pohybovalo se to rychle, hlava byla skoro u kraje stolu, kde jsme stáli my dva, zatímco ocas byl stále v zásuvce. Podařilo se mi uvolnit hůl a ohnat se po hlavě, jenže ta se ráně vyhnula a já ji nezasáhl. Deska stolu byla jen politá pivem a plná střepů. Už jsem chtěl přiskočit k Wolfovi a strhnout ho dozadu, když tu se mu podařilo druhou lahví trefit přímo do středu té odpudivé hlavy a rozmáznout ji na placku. Dlouhé hnědé tělo se rozvinulo na desce stolu a dokonalo.

Druhá láhev se přitom rozbila také a oba jsme tu stáli celí od piva. Wolfe ustoupil, vytáhl kapesník a začal si otírat tvář. Opřel jsem se o hůl.

„Nom de Dieu!“

To byl zděšený Fritz.

Wolfe přikývl. „Ano. Fritzi, práce pro vás. Je mi líto. Dejte to do pořádku.“

16. KAPITOLA.

Zkusil jsem to ještě jednou:

„Fér-de-láns?“

Wolfe kývl:

„Trochu lepší. Ale pořád příliš tvrdé a bez nosovky. Nejste rozený lingvista, Archie. Váš defekt pravděpodobně není mechanického rázu. Abyste dokázal správně francouzsky vyslovovat, musíte v sobě mít hlubokou antipatii, ne-li přímo opovržení, vůči některým z nejposvátnějších anglosaských předsudků. Svým způsobem to dokážete i bez tohoto opovržení, nechápu dobře jak. Ano, říká se mu fer-de-lance. Bothrops atrox. Křovinář sametový. Snad nejobávanější ze všech zmijí.“

Fritz smou pomocí uklidil, naservíroval oběd a my jsme pojedli. Hada jsem v kuchyni na podlaze natáhl a změřil. Rovných stodevadesát centimetrů. Uprostřed byl silný skoro jako moje zápěstí. Byl špinavě žlutohnědý a i mrtvý vypadal pěkně ohavně. Když jsem ho změřil, postavil jsem se, šťouchl jsem do něj metrem a pomyslel si, co s ním, podíval jsem se na Wolfa, který stál vedle mne, a pochopil jsem, že jen tak do popelnice ho asi nehodím. Mám ho vzít a hodit do řeky?

Wolfovy tváře se zkrabatily:

„Ne, Archie, to by byla škoda. Přineste ze sklepa karton a dřevitou vlnu, pěkně to zabalte a pošlete panu Manueli Kimballovi. Fritz to odnese na poštu. Aspoň to uleví Kimballově mysli.“

Učinili jsme a ani nám to nepokazilo oběd. Teď jsme znovu seděli v kanceláři a čekali na Marii Maffeiovou, které Wolfe po mém telefonátu z Fordhamovy ulice zavolal.

Řekl:

„Ten had pochází z Jižní Ameriky.“

Pak seděl spokojeně v křesle, přivřené oči. Vůbec nebyl nešťastný z toho, že zabil, třebaže vyslovil politování nad pivem. Zamumlal:

„To se stává. Patří mezi chřestýšovité a je to jeden z mnoha hadů, který zaútočí bez příčiny a varování. Před pár týdny jsem si prohlížel jeho obrázek v knížce, kterou jste mi obstaral. Vyskytuje se hojně po celé Jižní Americe.“

„V Barstowově těle byl nalezen hadí jed.“

„Ano. To se dalo předpokládat, když se ukázalo, že je analýza komplikovaná. Jehla musela být dobře natřena. Tyto úvahy budou důležité, když nás Anna Fioreová nechá na holičkách a my se budeme muset uchýlit k útoku. Mnoho věcí odhalíme za pomoci dostatečné trpělivosti a, zkrátka tím, že se zřekneme opatrnosti. Je někde na Kimballově pozemku nějaká skrýš, kam Manuel pro svého hada nosil krysy? Extrahoval hadí jed sám tak, že hada nutil kousat do banánové dužiny? Nepravděpodobné. Má snad nějakého argentinského přítele, který mu jed poslal? Pravděpodobnější. Ten mladý muž, snědý a pohledný, jak tvrdí Fritz, jenž přinesl vzkaz nikoli od slečny Barstowové, a který je pozoruhodně zručný v zacházení se zmijemi, nezjistíme snad o něm, že si za pošmourných dnů vydělává jako uvaděč do kina na Sto šestnácté ulici? Nebo že je to námořník některé jihoamerické lodi, která shodou okolností přistála v newyorském přístavu zrovna včera? Složité otázky, ale každá z nich dostane odpověď, až zaútočíme. Je pravděpodobné, že si Manuel Kimball připravil už před nějakou dobou hadí zásilku, jakožto druhé želízko v ohni, neboť měl zato, že když lidský důmysl z nějakých důvodů selže, bude dobré dát šanci vlastnímu mechanismu přírody. A nyní, aspoň v tomto okamžiku, nemá ani jedno ani druhé.“

„Možná. Ale teď prostě jen přišel o jedno, může si okamžitě obstarat něco jiného.“

Wolfe na mě namířil svůj ukazováček. „Chyba, Archie, neodpustitelná chyba. Pomsta bude čekat. Pan Manuel Kimball není vznětlivé stvoření. Jestliže ho okolnosti přivedou k zoufalství, bude jednat zoufale, ale ani tehdy impulzivně., Avšak slečna Maffeiová tu bude za půl hodiny a vy byste měl znát plán celé akce, než přijde. Váš blok.“

Zasedl jsem ke stolu a on mi dvacet minut bez přerušení diktoval. Po dvou minutách jsem nasadil úsměv a podržel ho až do konce. Bylo to nádherné, bez jediné chyby, a postihlo to každý detail. Počítalo se tu i s tím, že Maria Maffeiová odmítne nebo nebude schopna přesvědčit Annu; v takovém případě by akce byla v podstatě stejná, jen herci se promění: Anna by zůstala na mně. Wolfe se telefonicky domluvil s Burkem Williamsonem, který nám uvolní scénu a Saul Panzer se staví v šest hodin kvůli autu a instrukcím. Když skončil svůj diktát, bylo všechno tak jasné, že jsem měl jen pár otázek. Položil jsem je a znovu jsem prošel popsané stránky. Seděl rozvalen, byl plný piva a předstíral, že se sebou není spokojen.

Řekl jsem:

„V pořádku, připouštím, že jste génius. Klapne to, jestli ona zabere.“

Bez zájmu přikývl.

Maria Maffeiová přišla na vteřinu přesně. Čekal jsem na ni a byl jsem u dveří, dřív než se Fritz dostal z kuchyně. Byla v černém a kdybych ji měl potkat na ulici, pochybuji, že bych ji poznal, jak sešle vypadala. Byl jsem tak plný Wolfova programu, že jsem jí málem věnoval úsměv, ale hned jsem toho nechal. Tvářila se vážně. Jakmile jsem ji uviděl, řekl jsem si, že už se usmívat nebudu. Pochopil jsem, co může se ženou udělat bratrova smrt. Byla o deset let starší a z očí jí zmizela všechna živost.

Zavedl jsem ji do kanceláře, přisunul jsem křeslo proti Wolfovi a přešel ke svému stolu.

Vyměnila si s Wol fem pozdravy a řekla:

„Předpokládám, že chcete peníze.“

„K čemu peníze?“

zeptal se Wolfe.

„Že jste našel mého bratra Carla. Ale vy jste ho nenašel. Ani policie. Našli ho nějací chlapci. Nedám vám žádné peníze.“

„To můžete,“

povzdechl si Wolfe. „Nepomyslel jsem na to, slečno Maffeiová. Je mi líto, že o tom mluvíte. Vyvolává to ve mně lakotné úvahy. Ale pro tuhle chvíli na to zapomeňte, nic mi nedlužíte. Zapomeňte na to. Dovolte ale, abych se zeptal, lituji, je to bolestné, ale nezbytné, viděla jste tělo vašeho bratra?“

Její oči na něj nepřítomně hleděly, ale já jsem si uvědomil, že jsem se mýlil: život z nich nevyprchal, pouze se v nich ukryl. Čekal tam kdesi hluboko jako v houští. Klidně řekla: „Viděla jsem ho.“

„Zřejmě jste si všimla toho otvoru v zádech. Otvoru způsobeného nožem člověka, který ho zabil.“

„Viděla jsem.“

„Dobrá. Kdyby se objevila možnost, že bych nalezl muže, který použil toho nože a kdybych ho přivedl k zodpovědnosti a potřeboval přitom vaši pomoc, vyhověla byste mi?“

V nepřítomných očích se na chvilku objevil záblesk. Maria Maffeiová řekla:

„Zaplatila bych za to, pane Wolfe.“

„Předpokládám, že byste měla. Ale my na to teď nebudeme myslet. Žádám jiný druh pomoci. Hned vám to vysvětlím. Muže, který zavraždil vašeho bratra, hledám pro další zločin, který vzbudil větší senzaci, třebaže není méně ohavný. Hledám ho nejen já, ale i další lidé. Vím, kdo to je, ale potřebuji vaši pomoc –“

„Vy ho znáte? Povězte!“

Maria Maffeiová se předklonila a do jejích očí se vrátil lesk.

Wolfe vztyčil ukazováček. „Klid, slečno Maffeiová. Obávám se, že budete muset svou pomstu nechat na jiných. Pamatujte, že civilizovaní a opatrní lidé, se dopouštějí vražd jen za komplikovaných pravidel, která jim umožňují vyhnout se osobní odpovědnosti. Dejme se do toho. Můžete pomoci. Musíte mi důvěřovat. Manžel vaší přítelkyně Fanny, pan Durkin, vám řekne, že mi můžete důvěřovat; mimochodem, on nám rovněž pomůže. Chci mluvit o slečně Anně Fioreové, dívce, která pracuje v penziónu, kde bydlel váš bratr. Znáte ji?“

„Jistěže znám.“

„Má vás ráda a důvěřuje vám?“

„Nevím. Je to děvče, které své city skrývá.“

„Má nějaké? Vyjádřila jste se ohleduplně, děkuji. Mohla byste se dnes večer projet v mém automobilu s řidičem, a přesvědčit slečnu Fioreovou, aby vás doprovodila? Něco si vymyslete, aby šla dobrovolně.“

Maria Maffeiová na něj pohlédla a za nějakou chvilku přikývla. „Pojede. Bude to vypadat divně, musím si to promyslet –“

„Máte na to dost času. Nechávám na vaší chytrosti, abyste si vymyslela důvod. To je ale vše, co nechávám na vás. Jeden z mých lidí bude řídit vůz, ve všem ostatním se budete muset řídit pečlivě a přesně podle mých instrukcí. Nebo spíše podle instrukcí pana Goodwina. Archie, buďte tak laskav.“

Wolfe položil ruce na kraj stolu, odsunul křeslo a povstal. „Omlouvám se, slečno Maffeiová, je čas, abych šel za svými květinami. Až s panem Goodwinem skončíte, budete možná chtít, aby vám je ukázal.“

Opustil nás.

Toho dne jsem Marii Maffeiovou za orchidejemi nezavedl; bylo skoro pět hodin, když jsem s ní skončil, a měl jsem ještě něco na práci. Vůbec neodmítala, ale musel jsem hodně vysvětlovat a třikrát probrat všechny podrobnosti, abych se ubezpečil, že nezpanikaří a nezabalí to.

Asi po půl kilometrové jízdě jsem dorazil k domu, ty tři jsem nechal v autě, došel jsem ke dveřím a zazvonil. Komorník Tanzer mě poznal; potřásli jsme si rukama. Řekl jsem mu, že dovnitř nepůjdu, že chci jen na moment mluvit s jeho pánem. Burke Williamson hned přišel, taky jsme si potřásli rukama, a on mi řekl, že je škoda, že jsme se minulý pátek nemohli vidět. Řekl jsem, že mi to bylo také líto.

„Trochu jsem se zpozdil, pane Wifliamsone, přijel jsem jen, abych se ujistil, že je všechno zařízeno. Doufám, že se venku nebudou potloukat sluhové, kterým skončila služba. Můžeme se dát do toho?“

„Všechno je připraveno.“

Zasmál se. „Vaše temné plány nebude nikdo křížit. Samozřejmě, že se všichni klepeme zvědavostí. Nepředpokládám, že se můžeme schovat za keře a dívat se.“

Zakroutil jsem hlavou. „Radši zůstaňte doma, nebude-li vám to vadit. Už se s vámi neuvidím, musím se rychle vypařit. Wolfe zítra zavolá, aby vám poděkoval.“

„Nemusí se obtěžovat. Nikdy Nero Wolfovi nestačím vynahradit to, co pro mne udělal.“

Vrátil jsem se k vozu, otočil ho zpátky a vracel jsem se příjezdovou cestou. Měl jsem vyhlédnuté místo, asi na půl cesty zpátky, dobrých tři sta metrů od silnice, kde po obou stranách rostly vysoké keře a stromy. Bylo to vhodné a tmavé místo. Cesta tam byla dostatečně úzká, takže jsem ji mohl zablokovat, aniž bych se postavil se sedanem napříč.

Zastavil jsem tam, vypnul světla a všichni jsme vystoupili. Bylo skoro deset večer a naše kořist se měla objevit ve čtvrt na jedenáct. Rozdal jsem zbraně, Orriemu jsem podal nůž, pak jsem vytáhl masky a všichni jsme si je nasadili. Vypadali jsme jako tvrdá parta a já jsem nedokázal udržet smích při Orrieho vtipkování, ačkoli jsem byl, po pravdě řečeno, slušně vyhecovaný. Ta věc musela fungovat absolutně přesně. Znovu jsem si to s nimi prošel. Stačilo jen ťuknout a bylo jasné, že to svedou, a tak jsme se rozptýlili v křoví. Bylo tma. Začali na sebe pokřikovat, takže jsem je hezky brzo okřikl, ať zmlknou, abych slyšel.

Za pár minut se ozval zvuk Wolfova sedanu, přeřazujícího na dvojku. Kvůli křovinám jsem zprvu neviděl světla, ale brzy už ano. Vzápětí se objevilo auto. Hučelo a blížilo se, a když si řidič uvědomil, že před ním stojí můj sedan, zastavil. Vyběhl jsem z houští, skočil jsem na stupačku Wolfova vozu zrovna v okamžiku, kdy se zastavil, a strčil jsem pistoli před obličej Saula Panzera, který seděl za volantem.

Ostatní už byli se mnou. Vedle mne na stupačce stál Bill Gore, pistoli namířenou do otevřeného okna; Orrie s Durkinem stáli za ním a otvírali zadní dveře. Maria Maffeiová křičela. Anna ze sebe nevydala ani hlásek.

Orrie řekl:

„Rychle ven. Dělejte, chcete, abych do vás udělal díru?“

Anna vystoupila a zůstala stát těsně u stupačky. Bill Gore nastoupil a vystrčil ven Marii Maffeiovou. Orrie zavrčel:

„Zavři klapačku!“

Na mě pak zavolal:

„Jestli ten šofér bude remcat, pusť to do něj. Zhasni světla!“

Bill Gore řekl:

„Mám její kabelku, je nacpaná.“

„Čí?“

„Tady tý.“

„Fajn, neztrať ji, a ať zmlkne. Jestli zaječí, jednu jí natáhni.“

Orrie se obrátil k Durkinovi:

„Tady, pojď ji podržet, posvítím si na ni.“

Durkin si stoupl za Annu, chytil ji za ramena a Orrie jí zamířil baterkou do tváře. Byla bledá a z jejích pevně semknutých rtů se neozvalo ani pípnutí. Orrie držel svou svítilnu přímo proti ní, jeho maskovaná tvář byla ve tmě. Řekl: „Jasně, jsi to ty. Boha, konečně jsem tě dostal. Teď řekneš tady těm o Carlu Maffeim, o jeho výstřižcích z novin, o telefonech a vůbec. Rozumíš? Nechceš? Tenhle nůž stačil na Carla Maffeiho, bude stačit i na tebe. Budeš ho ode mě pozdravovat.“

Vytáhl dlouhý řeznický nůž a zamával jím tak, aby se ve světle baterky pořádně zaleskl. Byl opravdu moc dobrý. Maria Maffeiová zaječela a přiskočila k němu, když se jí podařilo vykroutit se Billovi Goremu. Bill, který vážil dobrý metrák svalů, ji okamžitě chytil. Durkin odtáhl Annu Fioreovou z blízkosti nože a řekl Orriemu: „Nic takovýho. Nech toho! Řekls, že to neuděláš. Tohle ne!“

Orrie přestal mávat nožem a znovu posvítil na Annu.

„Dobrá.“

Podařilo se mu to vyslovit krvežíznivě. „Kde máš kabelku? Tebe si nechám na pozdějc. Tak pojď sem, přestaň kroutit hlavou. Kde je ta kabelka? Kde máš těch sto dolarů, který jsem ti poslal? Ne?, Podrž ji, prohmátnu ji.“

Začal u punčoch, ale Anna se změnila v divokou kočku. Vytrhla se Durkinovi a zaječela tak, že to muselo být slyšet až ve White Plains. Orrie po ní chmátnul a roztrhl jí rukáv; když se k němu připojil Durkin, poznala, že se z toho nedostane, a tak začala takové kopací a kousací divadlo, že jsem byl rád, že jsem to nechal na svých pomocnících. Durkin ji konečně znehybnil, jednou rukou jí přirazil paže k tělu a druhou jí zakláněl hlavu. Jen Orriemu se nepodařilo dostat do punčochy, takže ji musel roztrhnout. Věděl jsem, že musíme rychle pryč a nechtěl jsem, abychom ji museli svázat, tak jsem Saulovi řekl, ať se svým autem sjede na kraj cesty, abych mohl vyjet se svým. Durkin přinesl Annu Fioreovou, která kolem sebe kopala a snažila se ho kousnout a vhodil ji na zadní sedadlo. Vedle něj šel Orrie a nepřestával hučet: „Tak ty sis nechala moje peníze, co? Nespálilas je, hm? Příště už budeš držet klapačku!“

Vskočil jsem do Buicku, nastartoval a vyrazil. Ostatní se naskládali dovnitř. Maria Maffeiová na nás ječela, ale Annin hlas jsem neslyšel. Projel jsem zatáčkami příjezdové cesty jak jen to šlo a jakmile jsme se dostali na silnici, šlápl jsem pořádně na plyn.

Bill Gore měl na zadní sedačce záchvat smíchu. Dostal jsem se na Sawmill River Road a zamířil na jih a teprve pak jsem zpomalil. Orrie seděl vedle mne a neříkal nic. Zeptal jsem se ho: „Máš ty peníze?“

„Jo, mám.“

Neřekl to moc vesele. „Myslím, že si je nechám tak dlouho, dokud mi Nero Wolfe nepotvrdí, že platí svým lidem odškodnění.“

„Proč, něco ti udělala?“

„Dvakrát mě kousla. Ta mrcha si na tu stovku dává takový pozor jako já na vlastní oči. Kdybys mi předem řekl, že mám holýma rukama zkrotit tygra, vzpomněl bych si, že už dneska večer něco mám.“

Bill Gore se dal znovu do smíchu.

Myslím, že to proběhlo dobře. Wolfe by si nic lepšího nemohl přát. Jediné, čeho jsem se bál, bylo, abychom Anně nenahnali takovou hrůzu, že by se z toho sesypala; teď to ale nebylo pravděpodobné. Byl jsem rád, že si Wolfe vzpomněl na Marii Maffeiovou a že ona s plánem souhlasila. Zbývala jen otázka, co pro nás Anna Fioreová má a jak rychle to z ní dostaneme. Dotáhne Wolfe svůj program do konce, a když ano, jaké vyvrcholení nám Anna předvede?

V každém případě můj příští tah spočíval v tom, abych se bez zpoždění dostal zpátky do kanceláře, a tak jsem se nezdržoval rozvozem pasažérů. Billa Gora jsem vysadil na Devatenácté, Durkina s Orriem jsem zavezl až dolů do města a vyklopil je u stanice podzemky na Times Square. Protože nebylo možné nechat Buic-ka před domem, zajel jsem do garáže, vrátil ho a domů jsem došel pěšky.

Nestaral jsem se příliš o to, jaký nápad se urodí v hlavě Manuela Kimballa v souvislosti s dalším vhodným dárkem pro Nero Wolfa, a při odchodu jsem Fritzovi řekl, ať zavře dveře na zástrčku, takže jsem teď musel zvonit. I když už byla skoro půlnoc, přišel s prvním zazvoněním.

Wolfe byl v kanceláři, chroupal sušenky a poznamenával si cosi z Hoehnova Katalogu. Vstoupil jsem dovnitř a zůstal jsem stát, dokud se na mne nepodíval. Dal si na čas a řekl: „Přesně.“

Přikývl jsem. „A vyvázl jsem celý. Orrie ne. Pokousala ho. Kousla taky Durkina. Učiněná hrůza. Vaše hra proběhla fantasticky. Měli by tu být každou chvíli. Jdu se nahoru převléknout na další jednání. Můžu si dát sklenici mléka?“

Wolfe odtušil:

„Dobře“

a vrátil se ke svému katalogu.

Vzal jsem si mléko s sebou nahoru a upíjel jsem mezi svlékáním a oblékáním do pyžama. Tahle část celé akce mi připadala trochu přehnaná, ale nevadila mi, protože mi poskytla možnost nastrojit se do županu, kterým mě před léty obdaroval Wolfe a já ho měl na sobě jen jednou. Zapálil jsem si cigaretu, vypil mléko, navlékl jsem se do županu a zkontroloval se v zrcadle. Přitom jsem zaslechl, jak venku zastavuje auto a tak jsem přistoupil k otevřenému oknu a poznal hlas Saula Panzera a za chvíli i Marii Maffeiovou. Posadil jsem se a zapálil si další cigaretu.

Seděl jsem tak skoro půl hodiny. Slyšel jsem Fritze, jak je pouští dovnitř, slyšel jsem jejich hlasy v chodbě cestou do kanceláře a pak už jen ticho. Čekal jsem tak dlouho, až jsem začal mít obavy, že to přestalo fungovat, nebo že Wolfe skončí celou šarádu beze mne. Pak se ale na chodbě a za chvíli i na schodech ozvaly kroky a Fritz stál ve dveřích a sděloval mi, že Wolfe si přeje mou přítomnost v kanceláři. Chvíli jsem počkal: musel jsem se přece probudit a hodit na sebe župan; pak jsem si uhrábl vlasy a sešel dolů.

Wolfe seděl za svým stolem. Maria Maffeiová seděla v křesle naproti němu a Anna byla v křesle u zdi. Na Annu byl pohled: skoro utržený rukáv, holá noha, ušpiněná tvář a rozcuchané vlasy.

Zděsil jsem se:

„Slečno Maffeiová! Anno! Poštvali na vás psy?“

Wolfe si na mne ukázal prstem:

„Archie, omlouvám se, že jsem vás musel vyrušit. Slečna Maffeiová a slečna Fioreová se staly terčem násilného činu. Byly na cestě na venkov za sestrou slečny Maffeiové a přepadli je lupiči. Zastavili jejich auto, surově s nimi nakládali a okradli je. Kabelka a prsteny slečny Maffeiové jsou odcizeny. Slečna Fioreová přišla o peníze, které nám ukázala a které tak pracně nabyla.“

„Ne!“

Řekl jsem. „Anno! Snad vám ty peníze nevzali?“

Anniny oči se upíraly na mne. Nevyhnul jsem se jim, ale za okamžik jsem uvážil, že bych se měl otočit k Wolfovi. Anna řekla:

„On si je vzal.“

Wolfe kývl. „Slečna Fioreová má pocit, že muž, který jí vzal peníze, je tentýž, který jí je poslal. Doporučil jsem jí i slečně Maffeiové, aby se okamžitě odebraly na policii, ale nechtějí o mém návrhu ani slyšet. Slečna Maffeiová policii zásadně nedůvěřuje. Slečna Fioreová, jak se zdá, má představu, že my, a zejména pak vy, můžeme být více nápomocni. Vy samozřejmě v této chvíli nejste vhodně oblečen na to, abyste pátral po zlodějích, místo je navíc asi padesát kilometrů odsud, avšak slečna Fioreová si vás vyžádala. Napadá vás něco?“

„To je hrozné,“

řekl jsem. „Strašné. A já jsem tady nahoře a spím. Přál bych si, Anno, abych vás na venkov vezl já, nemohlo by se to stát. Ať už vám ty peníze ukradl kdokoli. Nevěřím, že by to mohl být ten člověk, který vám je poslal, protože ten zabíjí, býval by vás zabil.“

Anniny oči těkaly z Wolfa na mne, ale už jsem viděl, že v nich nebylo žádné podezření. Byla jen zlomená, přemožená tou nepředstavitelnou ztrátou. Řekla:

„On mě chtěl zabít. Kousla jsem ho.“

„Dobře jste udělala. Aspoň vidíte, Anno, co se stane, když se chováte slušně vůči zlému člověku. Kdybyste tehdy ty peníze spálila, jak jsem po vás chtěl, a řekla nám, co o tom všechno víte, měla byste teď peníze pana Wolfa. Teď peníze už spálit nemůžete, protože žádné nemáte. Jediný způsob, jak je dostat zpátky, je chytit ho. Pamatujte, že je to člověk, který zabil Carla Maffeiho.

A podívejte se, co udělal vám! Roztrhal vám šaty, strhl vám punčochy. Zranil vás?“

Anna potřásla hlavou:

„Nezranil mě. Dokázal byste ho chy tit?“

„Mohl bych se o to pokusit. Mohl bych, kdybych věděl, kam jít.“

„Vrátil byste mi je?“

„Vaše peníze? Určitě.“

Anna pohlédla na svou obnaženou nohu a její ruka pomalu vklouzla pod lem sukně a zastavila se na místě, kde bývaly její dvacetidolarovky. Maria Maffeiová začala cosi povídat, ale Wolfe ji pohybem prstu utišil. Anna se stále dívala na nohu a pak řekla: „Musím se svléknout.“

Mně to trvalo, ale Wolfe reagoval ihned. Řekl:

„Ach, ovšem. Archie, rozsviťte v předpokoji! Slečno Maffeiová, doprovodíte slečnu Fioreovou?“

Šel jsem do předpokoje, rozsvítil jsem, zavřel jsem okna, zatáhl závěsy. Anna se slečnou Maffeiovou šly za mnou a počkaly, až odejdu. Přátelsky jsem se na Annu usmál. Byla bledá, ale její oči byly živější než dosud. Vstoupil jsem do kanceláře a zavřel za sebou dveře. Wolfe seděl vzpřímeně v křesle, žádné opírání. Na ospale trpělivé polokouli jeho tváře nebylo nic, co by stálo za poznámku, ale jeho paže spočívaly na opěradlech křesla a ukazováček jeho pravé ruky se pohyboval a jeho poslední článek opisoval nekonečný kroužek na vyleštěném dřevu. Toto byl způsob, z něhož se dalo usoudit, že je neobyčejně rozrušen.

Posadil jsem se. Z předpokoje sem doléhaly slabé ozvuky pohybů a hlasů. Trvalo jim to dlouho. Řekl jsem:

„Tóga, kterou jste mi dal, je elegantní.“

Wolfe vzhlédl, vzdychl a znovu přivřel oči.

Když se dveře otevřely, vyskočil jsem. Anna šla první, v ruce držela kousek papíru; její natržený rukáv byl sešpendlený a bylo vidět, že si uhrábla vlasy. Zamířila ke mně, podala mi papír a zamumlala: „Pane Archie.“

Chtěl jsem ji poklepat na rameno, ale viděl jsem, že by se určitě rozplakala, a tak jsem jen přikývl a ona i Maria Maffeiová se vrátily do svých křesel. Ten papír byla malá tlustá obálka. Obrátil jsem se k Wolfovu stolu, ale Wolfe mi pokynul, abych obálku otevřel. Nebyla zalepená. Vytáhl jsem její obsah a rozložil jej na stole.

Byla to hotová sbírka. Výstřižek o Barstowově smrti, který Carlo Maffei vystřihl z Times z pátého června. Série nákresů na jednotlivých čtvrtkách papíru, přesných a jemných, nákresy pružinek, spouště a nejrůznějších detailů; jeden z nich znázorňoval hlavici golfového driveru. Výstřižek z časopisu s fotografií Manuela Kimballa, stojícího před svým letadlem, s jeho jménem a komentářem o popularitě letectví mezi westchesterskou mládeží. Na spodním okraji bylo tužkou připsáno: MUŽ, PRO KTERÉHO JSEM VYROBIL GOLFOVOU HŮL. VIZ NÁKRESY. 26. KVĚTNA 1933, CARLO MAFFEI. A konečně poslední položkou sbírky byla desetidolarová bankovka, na níž byly tužkou vyvedené podpisy čtyř lidí: Sarah Barstowová, Peter Oliver Barstow, Lawrence Barstow a Manuel Kimball. Jména byla napsána tlustou měkkou tužkou a zabrala polovinu strany bankovky.

Ještě jednou jsem všechno obhlédl a pak jsem zamumlal k Wolfovi:

„Prima kotě.“

Pravil:

„Tohle, Archie, toleruji u Saula Panzera, nikolik však u vás. Ani jako hold této mimořádné sbírce. Nešťastný Carlo Maffei! Spojil předvídavost, s jakou toto shromáždil, a nerozumnou odvahu, která ho přivedla na tu osudnou schůzku! Pouze my dva těžíme z oné předvídavosti, zatímco on zaplatil za svou odvahu, odporný obchod., Slečno Maffeiová, přišla jste o svou kabelku, avšak získala jste prostředek, který utiší vaši rozbouřenou krev. Vrah vašeho bratra je znám a nástroj jeho potrestání je po ruce., Slečno Fioreová, své peníze dostanete zpět. Pan Archie je vyzvedne a vrátí, to vám slibuji. Učiní tak brzy, neboť si umím představit, jak málo pro vás znamenají sliby; vás uspokojí jen skutečnost dvacetidolarových bankovek. Brzy, slečno Fioreová. Řekněte mi, prosím, kdy vám toto vše Carlo Maffei dal?“

Anna promluvila. Nebyl to žádný řečnický výkon, Wolfovým otázkám se však dostalo ochotných odpovědí. Získal všechny podrobnosti a já je zapsal. Driver skutečně viděla. Celou řadu dní jí Carlo Maffei zakazoval vstoupit do svého pokoje, když pracoval, a také zamykal skříň. Jednoho dne se jí však za jeho nepřítomnosti podařilo skříň otevřít: objevila něco neobvyklého, rozpracovanou golfovou hůl. Když se Maffei vrátil, zjistil, že hůl stojí jinak než jak ji postavil. Velice se tehdy rozčílil a řekl, že zmíní-li se někomu o té holi, vyřízne jí jazyk. To bylo vše, co o tom věděla. Obálku dostala pátého června, toho dne, kdy Maffei zmizel. Kolem sedmé hodiny večer, poté, co domluvil do telefonu, vyšla pro cosi nahoru a on ji zavolal k sobě do pokoje a dal jí obálku. Řekl jí, že si o ni řekne ráno, ale že v případě, že se v noci nevrátí a ona už o něm neuslyší, má obálku předat jeho sestře.

Když Anna skončila, Maria Maffeiová ožila. Vyskočila z křesla a zamířila k ní. Šel jsem za ní, ale Wolfův hlas ostrý jako prásknutí bičem mě předešel:

„Slečno Maffeiová!“

Zašermoval prstem. „Vraťte se do křesla! Říkám, abyste si sedla!, Děkuji. Váš bratr byl už mrtev. Ušetřte si svou zuřivost. Chtěla byste asi vytahat slečnu Fioreovou za vlasy a zeptat se jí, proč vám nedala tu obálku. Je jí zřejmě trapné o tom mluvit, a tak odpovím za ni. Nevím, zda jí váš bratr řekl, že se nemá do obálky dívat. V každém případě, ona to udělala. Spatřila desetidolarovou bankovku, která teď byla v jejím držení., Slečno Fioreová, než vám Carlo Maffei dal tuhle obálku, jakou největší částku jste kdy viděla?“

Anna odpověděla:

„Já nevím.“

Zeptal jsem se jí:

„Viděla jste někdy deset dolarů?“

„Ne, pane Archie.“

„A pět dolarů?“

Zavrtěla hlavou. „Paní Ricciová mi dává každý týden jeden dolar.“

„Fantastické. A vy si kupujete boty a šaty?“

„Samozřejmě, že kupuju.“

Rozhodil jsem rukama. Wolfe řekl:

„Vidíte, slečno Maffeiová, vás i mne by asi stejně tak lákalo takové bohatství. Ona pravděpodobně zápasila sama se sebou. Druhého dne by zřejmě zvítězila její čestnost a obálku by vám nedotčenou vrátila, jenže onoho rána dostala poštou další obálku, tentokrát však šlo o pohádkové bohatství, byl to pro ni jeden zářivý svět. A tak podlehla; i když kdoví, jestli to znamenalo záchranu, to nemůžeme vědět. V každém případě její zápas je skončen., A nyní, slečno Maffeiová, udělejte následující a nedopusťte se přitom omylu: odveďte k sobě domů slečnu Fioreovou a schovejte ji tam. Řidič čeká venku. Můžete svému zaměstnavateli říci, že k vám na návštěvu přijela vaše neteř. Řekněte mu cokoli, ale držte slečnu Fioreovou u sebe, dokud vám nesdělím, že nebezpečí pominulo. Za žádných okolností se Anna nesmí dostat na ulici., Slečno Fioreová, posloucháte mne?“

„Udělám, co řekne pan Archie.“

„Výborně. Archie, vyprovoďte je a vysvětlete jim, co je nutné. Jde pouze o den či dva.“

Kývl jsem, odešel jsem nahoru, odložil na další rok župan a něco na sebe navlékl.

17. KAPITOLA.

Když jsem se vrátil poté, co jsem eskortoval Annu a Marii Maffeiovou do bytu na Park avenue, kde Maria Maffeiová bydlela, byla už kancelář temná a Wolfe odešel nahoru. Ležel tam vzkaz: Archie, zjistěte od slečny Barstowové, jak chce omluvit poškození oběživa Spojených států. N. W.

Věděl jsem to. Šel jsem si lehnout, ale bez ohledu na Manuela Kimballa jsem zašel na konec hořejší chodby a podíval se, zda je pod Wolfovými dveřmi škvíra světla. Nebyla. Zavolal jsem.

„Jste už celý v posteli?“

Ozval se Wolfův hlas:

„K čertu, neotravujte!“

„Ano, pane. Je zapnutý alarm?“

„Je.“

Odešel jsem do svého pokoje a do postele, na kterou jsem byl zralý; bylo po druhé ráno.

Když jsem se probudil, mrholilo, ale mně to nevadilo. Zvolna jsem se nasnídal, řekl jsem Fritzovi, ať zavře za zástrčku, a pak jsem v lehkém plášti a nepromokavém klobouku s hvízdáním zamířil do garáže. Rozveselila mě zpráva v ranních novinách, která říkala, že úřady ve White Plains jsou naprosto spokojeny s tím, že smrt Petera Olivera Barstowa byla způsobena náhodným kousnutím hada a že všechny nejrůznější podrobnosti celé tragédie, které se neváží k této teorii, lze vysvětlit shodou okolností. Bylo by zábavné zavolat Harrymu Fosterovi z Gazette a poradit mu, jak bezpečně nastrkat špendlíky do Andersonova křesla, ale nemohl jsem to risknout, protože jsem v tomhle ohledu neznal Wolfovy plány. Dalším zdrojem mé radosti byla dokonalá kompletnost obálky, kterou Anna Fioreová nosila všude s sebou přišpendlenou ke spodnímu prádlu. Když jsem si pomyslel, že ji měla už toho dne, co jsem za ní byl v Sullivanově ulici s Marií Maffeiovou, a já na to nepřišel, nejradši bych si nakopal. Ale možná, že to takhle bylo lepší. Může někdo říct, co by se stalo, kdyby ta obálka byla Marii Maffeiové předána?

Zavolal jsem k Barstowům z města a když jsem tam kolem půl deváté dorazil, Sarah Barstowová na mě čekala. Během těch čtyř dní, co jsem ji neviděl, prodělala několik změn, ramena se zbavila skleslosti a tváře měla, jen do nich štípnout. Zvedl jsem se z křesla a podali jsme si ruce. Řekla mi, že její matka je už zase v pořádku a doktor Bradford předpokládá, že jde o trvalý stav. Pak se mě zeptala, zda si přeji sklenici mléka!

Usmál jsem se. „Myslím, že ne, děkuju. Jak jsem vám říkal do telefonu, slečno Barstowová, tentokrát jde o obchodní návštěvu. Vzpomínáte, minule jsem říkal, že šlo o společenskou? Dnes jde o obchod.“

Z kapsy jsem vytáhl obálku, z ní desetidolarovou bankovku a podal jsem jí ji. „Nero Wolfe se vyjádřil takto: jak omluvíte poškození oběživa Spojených států?“

Nechápavě se na ni podívala, pak se usmála, ale tváří se jí mihl stín. „Kde jste vůbec, kde jste k tomu přišel?“

„Á, vrátil ji jeden chamtivec. Jak se na ni dostala ta jména? Podepsala jste se?“

Přikývla. „Ano, všichni jsme se podepsali. Myslím, že jsem vám to řekla, že ne? Jednou, loňského léta, spolu Larry a Manuel Kimball hráli tenis a otec a já jsme dělali rozhodčí. Uzavřeli sázku a Larry těch deset dolarů prohrál a zaplatil je panu Kimballovi. Ten chtěl, abychom se mu všichni podepsali, že si ji nechá jako suvenýr. Seděli jsme, na postranní terase –“

„A Manuel Kimball si tu bankovku vzal?“

„Ovšem, vyhrál ji.“

„Je to ona?“

„Jistě, jsou tady naše podpisy., Pane Goodwine, asi to je jen zvědavost, ale jak jste k ní přišel?“

Vzal jsem bankovku a vložil ji opatrně do obálky, nikoli do obálky Carla Maffeiho, ale do obálky speciální s měkkým vypodlo-žením, aby se podpisy nesetřely, a všechno jsem strčil do kapsy.

„Lituji, slečno Barstowová. Protože je to pouze nedůstojná zvědavost, můžete počkat. Ne dlouho, doufám. A bez urážky, vypadáte fantasticky! Když jste přišla, pomyslel jsem si, že máte tvářičky, jen vás štípnout.“

„Cože!“

Zírala na mne a pak se usmála:

„To je tedy kompliment!“

„To opravdu je. Kdybyste věděla, kolik je takových tváří, do kterých bych neměl chuť si štípnout. Na shledanou slečno Barstowová.“

Potřásli jsme si rukama a ona se stále ještě smála.

Když jsem se pustil mrholením na jih, uvědomil jsem si, že to ta desetidolarová bankovka rozhodla. Další tři kousky v Carlově obálce byly znamenitými důkazy, ale bankovka nemohla patřit nikomu jinému než Manuelu Kimballovi a přesto ji dostal Carlo Maffei. Jak, to by mě zajímalo. Zřejmě Manuel Kimball choval bankovku opravdu jako suvenýr ve své náprsní tašce. Maffeimu jistě za vyrobený driver zaplatil, a možná ne jednou, a jistě na místě spíše skrytém, aby se vyhnul případným svědkům; v šeru nebo tmě se mohl lehce splést a vydat spolu s ostatními bankovkami i ten suvenýr. Pravděpodobně si Manuel později uvědomil svou neopatrnost a žádal svůj suvenýr zpět, ale Maffei mu řekl, že ho utratil, aniž by si něčeho všiml. To mohlo v Manuelovi brzy vyvolat podezření vůči Maffeimu. A Maffei si možná díky té bankovce, na níž bylo i jméno Petera Olivera Barstowa, leccos kolem jeho smrti uvědomil.

Ano, Manuel Kimball jistě litoval, že ten tenisový zápas vyhrál.

Ve White Plains jsem se na poslední chvíli rozhodl jinak; zpomalil jsem a odbočil z Parkway. Zdálo se mi, že všechno už skončilo a že mi zbývá jen poslední věc, totiž krátká návštěva u okresního prokurátora, abych mu objasnil jistá fakta. Nemohl jsem kvůli tomu jet deštěm až do Pětatřicáté ulice a zase zpátky, takže jsem si vyhlédl telefonní budku, zavolal jsem Wolfovi, sdělil mu, co jsem se dozvěděl od Sarah Barstowové a zeptal se, co dál. Řekl mi, abych jel domů. Řekl jsem mu, že jsem zrovna ve White Plains, že mám spoustu času i chuť udělat cokoli, co ho napadne. Řekl: „Jeďte domů. Čeká tu na vás práce.“

Vrátil jsem se zpátky na Parkway.

Bylo krátce po jedenácté, když jsem přijel. Nemohl jsem zaparkovat před domem jako obvykle, protože tam stálo jiné auto: velká černá limuzína. Vypnul jsem motor. Chvíli jsem zůstal sedět a díval se na úřední tabulku, visící vedle čísla toho vozu. Dopřál jsem si zářivý úsměv, vystoupil jsem, a jen tak, pro legraci, jsem se postavil před limuzínu a oslovil šoféra: „Pan Anderson je v domě?“

Pár vteřin mu trvalo než se zmohl na přikývnutí, jinak na mě zíral. Otočil jsem se a s úsměvem vyběhl schody.

Anderson byl s Wol fem v kanceláři. Vstoupil jsem a dělal, že o něm nevím. Šel jsem k Wolfovu stolu, vytáhl jsem obálku a podal mu ji. „V pořádku,“

řekl jsem, „datum zápasu jsem napsal na obálku.“

Kývl a řekl, ať jí uložím do sejfu. Otevřel jsem těžké dveře a dal jsem si na čas při hledání zásuvky, kde ležel zbytel Anniny obálky. Pak jsem se otočil, nechal jsem svým očím spatřit návštěvníka a překvapeně jsem se zatvářil.

„Ale,“

řekl jsem, „to jste vy! Dobrý den, pane Andersone.“

Něco zamumlal.

„Když konečně vytáhnete svůj blok, Archie, budeme moci začít.“

Wolfe použil svého ospalého tónu a já jsem pochopil, že ho právník velice podráždil. „Nikoli, ne ke stolu, přistrčte si křeslo a sedněte si k nám., Dobře. Právě jsem vysvětloval panu Andersonovi, že ona důmyslná teorie Barstowova případu, kterou se snaží zastávat, je urážkou pravdy a znásilňováním spravedlnosti, a protože pravdu chovám v lásce a se spravedlností jsem zadob-ře, považuji za svou povinnost demonstrovat mu nepatřičnost jeho teorie. Budu rád, když mě podpoříte. Pan Anderson je poněkud vyveden z rovnováhy naléhavostí, s jakou jsem ho k nám pozval, ale jak jsem mu právě řekl, myslím si, že bychom měli být vděčni za to, že telefon umožňuje rychlé uspořádání takových malých neformálních konferencí. Jsem si jist, že nyní po zralé úvaze se mnou souhlasíte, pane Andersone.“

Andersonovi naběhl krk. Nikdy na něm nebylo nic příjemného, ale teď se snažil svou podlost tlumit, neboť věděl, že musí, a ta snaha ho dusila. Jeho tvář zrudla a krk zduřel. Řekl Wolfovi: „Můžete svému člověku říct, ať ten blok odloží. Jste větší osel, než jsem si myslel, Wolfe. Domníváte se snad, že mi můžete namluvit takové věci?“

„Zapište to, Archie.“

Wolfova netečnost byla fantastická. „Je to irelevantní, jde toliko o názor, ale zapište to., Pane Andersone, vidím, že nechápete situaci; nepředpokládal jsem, že jste tak tupý. V telefonu jsem vám dal možnost svobodné volby možností, a vy jste se rozhodl přijít. A jste-li už přítomen zde, v mém domě, budete muset strpět, že své lidi tady řídím já. Kdyby vás to snad mělo nesnesitelně znepokojovat, můžete odejít bez ceremonií i omezování. Odejdete-li, zůstane další postup takový, jak jsem vám naznačil: do dvaceti čtyř hodin se pan Goodwin v mém automobilu dostaví k vašemu úřadu ve White Plains. Za ním, v dalším automobilu, pojede tlupa reportérů. Vedle něj bude vrah Petera Olivera Barstowa a Carla Maffeiho; v jeho kapse bude nepopiratelný důkaz o vrahově vině. Měl jsem v úmyslu postupovat –“

Anderson mu skočil do řeči:

„Carlo Maffei? Kdo je to, sakra?“

„Byl, pane Andersone; Carlo Maffei byl italský řemeslník, který byl zavražděn ve vašem okrese v pondělí v noci pátého června. Byl bodnut do zad. Případem se jistě zabývá váš úřad.“

„A když ano? Co to má co dělat s Barstowem?“

„Byli zavražděni jedním jediným mužem.“

Anderson zíral. „Bože, Wolfe, myslím, že jste se zbláznil.“

„Obávám se, že nikoli.“

Wolfe si povzdechl. „Jsou chvíle, kdy bych to vítal jako útěk od mrzkých životních povinností. Pan Goodwin by tomu řekl odchod do autu. Nicméně k naší věci. Máte s sebou svou šekovou knížku?“

„Ach,“

Andersonovy rty se zbortily. „A když mám?“

„Bude vhodné, když mi vypíšete šek na deset tisíc dolarů.“

Anderson nic neřekl. Pohlédl zpříma do Wolfových očí a Wolfe se jim nevyhnul, jen si povzdechl. Nakonec Anderson klidně řekl:

„Možná, že to bude vhodné, ale ne moc rozumné. Nejste přece únosce, že?“

„Ó, ne.“

Wolfovy tváře se zkrabatily. „Ujišťuji vás, že nikoli. Mám sice romantický temperament, ale nejsem k němu fyzicky uzpůsoben. Copak nechápete situaci? Vysvětlím vám ji. Svým způsobem sahá až do doby před čtyřmi lety, k zapomnětlivosti, kterou jste prokázal v Goldsmithově případu. Tehdy jsem toho litoval a umínil si, že při vhodné příležitosti bych vám to měl připomenout. Před dvěma týdny jsem se dostal k informaci, která mi skýtala možnost nabídnout vám službu. Přál jsem si ji nabídnout; protože však mám Goldsmithův případ v paměti a vy nepochybně také, domníval jsem se, zdálo se mi, že delikátnost atmosféry vám bude v přijetí takové služby bránit. A tak jsem vám nabídl, že tu informaci vám odprodám za odpovídající sumu, která by se rovnala nabídce sázky. Důkaz toho, že jste porozuměl, byl podán vaší protinabídkou panu Goodwinovi. Částka ovšem tak ubohá, že se o ní nebudu ani zmiňovat.“

Anderson řekl:

„Nabídl jsem podstatnou odměnu.“

„Pane Andersone! Prosím vás! Nezatahujte nás do absurdností.“

Wolfe se opřel a propletl si prsty na břiše. „Pan Goodwin a já jsme odhalili vraha a získali jsme důkaz o jeho vině; nikoli smyšlenku, důkaz pro porotu. To nás přivádí do reality. Ten vrah není přirozeně mým vlastnictvím, náleží svrchovanému státu New Yorku. Ani informace, kterou mám, není mým majetkem. Nesdělím-li ji státu, vystavuji se trestu. Avšak mohu si vybrat metodu. Za prvé: vy mi nyní dáte šek na deset tisíc dolarů, pan Goodwin se dnes odpoledne dostaví do vaší banky k ověření a zítra dopoledne vás zavede k vrahovi, označí ho a předá vám důkaz jeho viny, to vše odpovídajícím, skromným a nevtíravým způsobem. Nebo za druhé: přistoupíme k uspořádání onoho průvodu do vašeho úřadu, jak jsem vám už řekl, vězeň, tisk, důkaz a to vše za naprosté absence jakékoli skromnosti. Vyberte si, pane. Nebudete mi možná věřit, ale málo mi na tom záleží; rád bych obdržel váš šek, ale stejná je i moje záliba v průvodech.“

Wolfe se odmlčel. Anderson na něj hleděl potichu a klidně, kalkuloval. Wolfe zmáčkl na svém stole tlačítko a jakmile se objevil Fritz, objednal si pivo. Při sebemenší příležitosti jsem vzhlížel od svého bloku a pozoroval Andersona; bylo na něm vidět, jak ho to míchá, a tak jsem se díval, jak se dalo.

Anderson se otázal:

„Jak mohu vědět, že je váš důkaz nezvratný?“

„Mé slovo, pane. Je tak dobré, jako můj úsudek. Ručím za obé.“

„Žádné pochybnosti?“

„Možné je všechno, ale v hlavách poroty nebude pro pochyby místa.“

Anderson zkřivil ústa. Fritz přinesl pivo, Wolfe otevřel láhev a nalil si.

Anderson řekl:

„Deset tisíc dolarů, na to zapomeňte. Pět tisíc.“

„Fuj. Snad byste nesmlouval? Opovrženíhodné. Tak tedy průvod.“

Wolfe zvedl sklenici s pivem a lokl si. „Dejte mi ten důkaz, řekněte mi, kdo je vrah a máte šek.“

Wolfe si otřel rty a vzdychl. „Pane Andersone, jeden z nás musí věřit tomu druhému. Nenuťte mě, abych vám zdůvodňoval, čemu dávám přednost.“

Anderson začal argumentovat. Byl tvrdý, žádná bačkora. Důvody nebo argumenty samozřejmě neměl, zato znal spousty slov. Když přestal, Wolfe jen zakroutil hlavou. Anderson začal znovu a dostalo se mu stejné odpovědi. Všechno jsem zapsal a musím uznat, že v tom nebylo žádné fňukání. Válčil se zatraceně chabou výzbrojí, ale nekňoural.

Z kapsy vytáhl šekovou knížku, položil si ji na koleno a šek vypsal svým plnicím perem. Vypsal ho jako dobrý účetní, přesně a pečlivě, bez spěchu; stejně pečlivě vyplnil i kolonky na kontrolním útržku, potom šek vytrhl a položil ho na Wolfův stůl. Wolfe na mě kývl, já jsem si šek vzal a prohlédl. Uklidnilo mě, když jsem zjistil, že jde o banku v New Yorku; ušetřilo mi to cestu do White Plains.

Anderson se zvedl. „Doufám, že toho nebudete litovat, Wolfe. A teď, kdy a kde?“

Wolfe řekl:

„Zavolám.“

„Kdy?“

„Do dvaceti čtyř hodin. Možná do dvanácti. Seženu vás v úřadě či doma?“

Anderson řekl

„Ano“

a současně se otočil a odešel. Vstal jsem, zamířil na chodbu a díval se za ním. Potom jsem se vrátil do kanceláře, opřel jsem šek o těžítko a poslal za ním polibek.

Wolfe si pískal; znamenalo to, že jeho rty zaujaly tu správnou okrouhlou pozici, takže jimi mohl proudit vzduch, leč bez jakéhokoli zvuku. Miluju, když to dělá; kromě mne u toho ovšem nikdy nikdo nesmí být, ani Fritz ne. Jednou se mi přiznal, že to znamená, že podléhá svým emocím.

Odstrčil jsem blok, šek jsem strčil do kapsy a křesla odšoupl na jejich místa. Wolfe za nějakou chvíli pravil:

„Čtyři roky, Archie, to je dlouhá doba.“

„Ano, pane. A deset táců zas fůra peněz. Do oběda zbývá hodina, skočím do banky teď, ať se na to podškrábnou.“

„Prší. Myslel jsem ráno na vás, jak jste někde za městem nasazoval život. Zavolejte si poslíčka.“

„Dobrý bože, ne! Ani za sud mléka bych si nenechal ujít tu zábavu s ověřováním šeku!“

Wolfe se opřel a zamrmlal:

„To je neohroženost.“

Pak zavřel oči.

Vrátil jsem se právě tak, abych ještě chytil oběd.

Myslel jsem si pochopitelně, že udeřila hodina H, ale k mému údivu měl Wolfe o volném čase své představy. Vůbec nepospíchal. Pěkně dlouho si poseděl u stolu s dvěma šálky kávy nakonec a po obědě se přesunul do kanceláře a spočinul v křesle, aniž by na sobě dal znát, že na cokoli myslí. Poflakoval jsem se kolem. Po nějaké době se pohnul, aby mi dal pár instrukcí: za prvé, přepsat na stroji chronologicky a vcelku prohlášení Anny Fioreové; za druhé, spěšně pořídit fotokopie obsahu obálky Carla Maffeiho; za třetí, zajít za Marií Maffeiovou na Park avenue, vrátit jí kabelku a získat před svědky podpis Anny Fioreové pod opis jejího prohlášení, za čtvrté, projít s Horstmannem lodní zásilku cibulek, které předchozího dne dovezl CORTEZ.

Zeptal jsem se:

„Nezapomněl jste na nic?“

Potřásl hlavou, jen zlehounka, aby si nerozhodil své pohodlí, a já jsem se dál nestaral. Byl jsem zvědavý, ale klidný, protože z výrazu jeho tváře jsem usoudil, že ke své odpovědi ještě něco dodá.

Po zbytek odpoledne jsem měl napilno. Nejdřív jsem šel do fotoateliéru na Šesté avenue, aby začali pracovat na kopiích a ubezpečil jsem se, že je jim jasné, že pokud ztratí nebo poškodí předané originály, udělají líp, když utečou po požárním schodišti, až mě uslyší přicházet. Potom jsem se vrátil do kanceláře a přepsal Anninu výpověď. Dal jsem tomu elegantní formu a tak mi to zabralo nějaký čas. Když jsem vyšel ven k našemu roadsteru, přestalo pršet a jasnilo se, ale dlažba byla ještě mokrá. Zatelefonoval jsem Marii Maffeiové, aby na mne čekala. Málem jsem ji nepoznal. V čistém a dobře střiženém úboru pokojské a s malou černou věcičkou ve vlasech vypadala elegantně a její způsoby se hodily do Park avenue jako dveřník do Pierra. Helemese, řekl jsem si, něco jiného je, když jsou ve vaně, a něco jiného, když jsou u Schraffta. Až jsem se bál podat jí tu kabelku, jak mi to připadalo vulgární. Ale vzala si ji. Pak mě zavedla do pokoje, kde u okna seděla Anna Fioreová. Přečetl jsem jí její výpověď, ona podepsala a Maria Maffeiová a já jsme připojili své podpisy jako svědci.

Anna ústy neřekla nic, ale její oči mně od okamžiku, co jsem vstoupil, kladly jedinou otázku. Zvedl jsem se k odchodu a odpověděl jí. Poklepal jsem jí po rameni a řekl: „Už brzy, Anno. Dostanu vaše peníze už brzo a hned vám je přinesu. Nemějte obavy.“

Jen kývla hlavou a řekla:

„Pane Archie.“

Poté, co jsem si v ateliéru vyzvedl fotokopie, jsem už neviděl důvod, proč bych měl náš roadster nechávat v pohotovosti, když žádná akce nebude, a tak jsem ho odvezl do garáže a domů šel pěšky. Až do večeře jsem kontroloval zásilku z CORTEZE a psal dopisy dodavatelům.

Téměř celou tu dobu, co jsem byl s Horstmannem nahoře, strkal Wolfe cibulky do květináčů, ale v šest nás opustil a my jsme kontrolovali dál.

Bylo po osmé, když skončila večeře. Začal jsem být nervózní. Sedm roků s Nero Wol fem mě naučilo nekousat si nehty při čekání na konec světa, ale byly chvíle, kdy jsem byl přesvědčen, že excentrik je člověk, který by zasluhoval utrhnout nos. Toho večera nechal hrát rádio po celou večeři. Jakmile bylo po ní, pokynul Fritzovi, ať mu přistrčí křeslo. Já jsem vstal a řekl: „Myslím, že nebudu sedět v kanceláři a koukat se na vás, jak zíváte. Zkusím kino.“

Wolfe odtušil:

„Znamenitě. Žádný člověk by neměl zanedbávat své kulturní vyžití.“

„Cože!“

Vybuchl jsem. „To znamená, sakra, vy mě necháte jít dřepět do kina, zatímco Manuel Kimball už možná pakuje na malý výlet do své rodné vlasti? To abych se pak vydal do Argentiny, koupil koně a prorajtoval kvůli němu tu zatracenou pampu, nebo co to je? Myslíte si, že k tomu, abych chytil vraha, stačí jen sedět v té vaší šílené kanceláři a nechat pracovat vašeho génia? Většinou to tak je; ale k tomu je také zapotřebí i páru očí a nohou a někdy i pistole nebo radši dvou. A to za nejlepší považujete poslat mě do kina, zatímco –“

Zvedl dlaň, aby mě zarazil. Fritz odtáhl zpátky jeho křeslo a on se postavil. Chodící hora. „Archie,“

řekl. „Ušetřte mě. Já jsem kino nenavrhoval, to vy. I kdyby Manuel Kimball byl člověk, který se třese před stíny, neobjevil se stín, který by ho měl zneklidňovat. Proč by měl Manuel Kimball odcestovat, ať už do své rodné země nebo jinam? Řekl bych, že v této chvíli se nechystá na nic. Uklidní-li to vaši mysl, mohu vám sdělit, že je doma a na žádný výlet nebalí. Před pouhými dvěma hodinami jsem s ním telefonicky hovořil., Fritzi, zvonek, běžte ke dveřím, prosím., Budu mu opět telefonovat zítra ráno v osm hodin a ujišťuji vás, že on na to bude čekat.“

„Doufám, že bude.“

Neuspokojilo mě to. „Říkám vám, že flákat se v tomhle stadiu je nebezpečné. Vy jste odvedl svůj díl, jaký nedokázal odvést nikdo jiný, a teď už je to jednoduché. Jenže zatraceně důležité. Prostě tam půjdu, přilepím se na něj a zůstanu přilepený, dokud Andersonovi neřeknete, aby si ho šel vyzvednout. Proč ne?“

Wolfe zakroutil hlavou. „Ne, Archie. Rozumím vám: nadchází okamžik, kdy se jemnost musí stáhnout a ránu z milosti přenechat hrubé síle. Rozumím tomu, avšak vehementně to popírám., Ale pojďme, hosté přicházejí. Zastavil byste se na okamžik v kanceláři, než půjdete za svým povyražením?“

Otočil se a zamířil do kanceláře. Šel jsem za ním a snažil se zjistit, co za ďábelskou šarádu rozehrál. Ať už to bylo cokoli, nelíbilo se mi to.

Fritz byl u dveří a hosté už vešli do kanceláře před námi. Neměl jsem žádnou definitivní představu, kdo by to měl být, ale tuhle partu jsem tu rozhodně nečekal. Zíral jsem na ně. Byli tu Fred Durkin, Bill Gore a Orrie Cather. Moje první myšlenka byla, že Wolfe dostal komický nápad, že budu potřebovat celou tuhle armádu, abych zdolal Křovináře, jak jsem si přejmenoval Manuela Kimballa, jenomže Wolfe mě samozřejmě moc dobře zná. Pokynul jsem všem kolem a zašklebil jsem se při pohledu na zafačované Orrieho levé zápěstí. Anna Fioreová se mu dostala pěkně pod kůži.

Wolfe se usadil do křesla a požádal mě, abych se chopil tužky a velké čtvrtky papíru a znázornil hrubou mapu Kimballova sídla. Protože jsme měli hosty, na nic jsem se neptal a udělal jsem, co řekl. Sdělil jsem, že znám jen oblast bezprostředně okolo domu a letiště a on pravil, že to stačí. Zatím, co jsem u stolu pracoval na mapě, instruoval Wolfe Orrieho, že má vyzvednout ráno v půl sedmé sedan v garáži, kde se také sejde s dalšími dvěma.

Rozložil jsem mapu na Wolfově stole. Chvíli se na ni díval a pak řekl:

„Dobrá. A teď mi řekněte: kdybyste měl na toto místo poslat tři muže, kteří by měli zabránit, aby Manuel Kimball nepozorován zmizel, jak byste je rozmístil?“

„V tajnosti?“

zeptal jsem se.

„Ne, není třeba.“

„Na jak dlouho?“

„Tři hodiny.“

Chvíli jsem uvažoval. „Úplně prostě. Durkina bych postavil na silnici naproti vjezdu na příjezdovou cestu, a to tak, že by čekal v sedanu zády k bráně, aby mohl rychle vystartovat. Billa Gora bych nechal někde tady za tím křovím, aby mohl sledovat všechny přístupy do domu s výjimkou toho zadního. Orrie bude na tomhle vršku vzadu, tak půl kilometru od domu, bude mít dalekohled a motocykl. Ale stejně tak můžou zůstat doma a hrát karty, protože nikdo z nich neumí létat.“

Wolfovy tváře se zvlnily. „Saul Panzer ano. I oblaka budou mít oči. Díky, Archie. Toť vše. Už vás nebudeme zdržovat od zábavy.“

Z tónu jeho hlasu jsem pochopil, že mám jít, ale já nechtěl. Chtěl jsem být u té šarády. Řekl jsem:

„Kina jsou zavřená. Byla přepadena Společností pro potlačení neřesti.“

Wolfe mi poradil:

„Vyzkoušejte tedy hampejzy či hráčské brlohy. Kdo chce vybrat vejce, musí nahlédnout do každého hnízda.“

Bill Gore se zahihňal. Podíval jsem se na Wolfa, jak nejšeredněji jsem uměl, a odešel jsem na chodbu vyzvednout si klobouk.

18. KAPITOLA.

V pátek ráno jsem se probudil před sedmou, ale nevstal jsem. Pozoroval jsem slunce odrážející proti oknu a poslouchal jsem zvuky ulice a lodí na řee, když jsem si uvědomil, že pokud se Bill s Orriem a Fredem měli sejít v půl sedmé v garáži, musejí teď už být někde na Grand Concourse. Žádný úkol jsem nedostal. Když jsem se v noci vrátil domů, byl už Wolfe v posteli a žádný vzkaz na mne nečekal.

Konečně jsem se vyhrabal z postele, oholil se a oblékl, vše beze spěchu, a sešel jsem dolů. Fritz spokojeně pobíhal po kuchyni. Adresoval jsem mu jakousi jízlivou poznámku, ale protože jsem věděl, že by nebylo fér vylévat si vztek na něj, donutil jsem se sníst jedno vejce navíc a nahlas jsem mu přečetl zprávu z ranních novin o tom, že se v zoo narodilo mimino vampýru nosatému. Fritz pochází z té části Švýcarska, kde se mluví francouzsky. Své noviny má každé ráno, ale francouzské, a já jsem nikdy nezjistil, co v nich může být zajímavého. Vždycky mě překvapilo, když jsem v nich našel slovo, které něco znamenalo: například slovo Barstow, které se objevovalo celý týden v nejdůležitějších titulcích.

Načínal jsem zrovra druhý šálek kávy, když se ozval telefon. Šel jsem do kanceláře a přiložil si sluchátko k uchu, ale Wolfe už mluvil ze svého pokoje. Poslouchal jsem. Byl to Orrie Cather, který referoval, že jsou na místě a že je vše připraveno. To bylo celé. Vrátil jsem se do kuchyně ke své kávě.

Po třetím šálku a cigaretě jsem se odloudal do kanceláře. Dřív nebo později, myslel jsem si, vydá náš génius svá tajemství. Dřív nebo později, říkal jsem si. Dej se dohromady. Jen všechno urovnej, utři stůl, naplň pero a udělej to tu pro pana učitele pěkné. Dříve nebo později, sakra! Byl jsem nervózní jako pes. Každou chvíli jsem zvedal telefon a poslouchal, ale Wolfa jsem při žádném hovoru nepřistihl. Vzal jsem poštu, položil ji na stůl, otevřel jsem sejf. Vytáhl jsem zásuvku s Maffeiho věcmi jen proto, abych se ujistil, že nikam neodešly. Obálka, do níž jsem vložil fotokopie, se zdála tenká a tak jsem je vytáhl. Jedna sada byla pryč. Nechal jsem udělat dvě sady a byla tu jen jedna. To mi dalo první náznak tušení o Wolfově šarádě, ale nestačil jsem to příliš rozvinout, protože když jsem vracel obálku do zásuvky, přišel Fritz a řekl, že si Wolfe přeje, abych za ním přišel do pokoje.

Tak jsem šel. Měl otevřené dveře. Byl na nohou, chyběl mu jen kabát; rukávy jeho žluté košile, každý den potřebuje dvě čisté košile, vždy kanárkově žluté, vypadaly jako dva houpající se obrovské měchy dud, jak tak stál před zrcadlem a kartáčoval si vlasy. Zachytil jsem v zrcadle jeho pohled: mrknul na mne! Překvapilo mě to tak, že se mi nejspíš otevřela ústa.

Odložil kartáč a obrátil se ke mně. „Dobré ráno, Archie. Už jste posnídal?, Výborně. Je příjemné vidět zas slunce po tom včerejším šedivém a neustálém mrholení. Vyzvedněte ze sejfu Maffeiho dokumenty. V každém případě i zbraň. Jeďte do White Plains, naložte pana Andersona v jeho úřadu, očekává vás, a zavezte ho ke Kimballovu sídlu. Ukažte mu Manuela Kimballa; bude-li to nutné, miřte. Až bude Manuel Kimball zatčen, předejte panu Andersonovi dokumenty. Pak se vrátíte a zjistíte, že Fritz připravil k obědu jedno z vašich oblíbených jídel.“

Řekl jsem:

„V pořádku. Proč všechny ty tajnosti –“

„Komentář potom, Archie. Teď ne, prosím. Musím být za deset minut nahoře a ještě si musím vychutnat svou čokoládu.“

Řekl jsem:

„Doufám, že se zadusíte.“

Obrátil jsem se a odešel.

S věcmi Carla Maffeiho a Anninou výpovědí v náprsní kapse a s nabitou osmatřicítkou u pasu jsem zamířil do garáže. Bylo teplo a slunečno, dvacátého prvního června, den, kdy se slunce začíná vracet na jih. Byl to dobrý den na Křovinářovo finále, pomyslel jsem si, nejdelší v ro ce. Naplnil jsem nádrž, doplnil olej a vodu, projel městem na Park avenue a vyrazil jsem na sever. Když jsem míjel mramorové průčelí Manhattanské úvěrové, zasalutoval jsem: tady mi ověřili Andersonův šek. Severním směrem bylo na Parkway v tuhle ranní hodinu hodně volno, přesto jsem tachometr držel na osmdesáti; Wolfe řekl, že to celé bude prosté a navíc, neměl jsem náladu na vtipkování s motorizovaným pol-dou. Byl jsem napjatý k prasknutí. Vždycky se tak cítím, když si jedu pro svého člověka. Jako bych nikdy neměl kolem sebe dost vzduchu: rychle dýchám a všechno, čeho se dotknu, volantu například, se mi zdá živé, jako by ve všem proudila krev. Moc se mi takové pocity nelíbí, ale pokaždé je to tak.

Anderson na mne čekal. Slečna u stolu v jeho kanceláři na mne kývla a věnovala se telefonu. Anderson se objevil okamžitě. Měl s sebou dva muže, měli klobouky a vypadali statně. Jeden z nich byl H. R. Corbett, ten druhý byl někdo nový. Anderson cosi řekl své slečně a pak zamířil ke mně.

„Nuže?“

řekl.

Ušklíbl jsem se. „Jsem připraven, a vy? Nazdar Corbette, jdete taky?“

Anderson řekl:

„Beru si tyto dva muže. Víte, co nás čeká. Stačí to?“

Přikývl jsem. „Jediné, na co je budeme potřebovat, je, aby mi přidrželi klobouk. Jdeme.“

Ten třetí otevřel dveře a my jsme vypadli.

Anderson jel se mnou v našem roadsteru; druzí dva za námi v zavřeném úředním voze, ale zaznamenal jsem, že to nebyla Andersonova limuzína. Když jsme projížděli Hlavní ulicí, všichni dopraváci zdravili mého spolujezdce a já jsem se musel smát, když jsem si představil, jak by asi byli překvapeni, kdyby věděli, kolik okresní prokurátor za tuhle taxislužbu zaplatil. Jakmile jsme se dostali na dálnici, sešlápl jsem pořádně plyn a jel hlava nehlava, až se po mně Anderson podíval.

Nevěděl, že rychlost byla součástí programu, a tak jsem jel naplno a zpomaloval jen v zatáčkách, abych se ujistil, že Corbett, jedoucí za námi, nás stačí sledovat. Od soudní budovy ve White Plains k vjezdu ke Kimballovým uplynulo dvacet pět minut; hodiny na palubní desce ukazovaly deset čtyřicet, když jsem zatáčel do brány.

Na druhé straně cesty seděl Durkin na stupátku sedana, zaparkovaného přesně podle plánu. Zamával jsem mu, ale nezastavil jsem. Anderson se zeptal:

„To je Wolfův člo věk?“

Přikývl jsem a vjel na příjezdovou cestu. Ujel jsem necelých sto metrů, když se ozvalo Andersonovo

„Stop!“

Dupnul jsem na pedály, přeřadil na neutrál a zatáhl ruční brzdu.

Anderson řekl:

„Toto je Kimballův pozemek. Tady vystoupíme.“

Zakroutil jsem hlavou. „Nedá se nic dělat. Znáte Nero Wolfa, a to by vám mělo stačit. Poslouchám rozkazy. Mám jet dál?“

Corbettovo auto zastavilo za námi. Anderson se na mě podíval a nejistě zkřivil ústa. Měl jsem nastražené uši, ne kvůli Andersonově odpovědi, ale proto, že jsem zachytil zvuk letadla. Kdybych chtěl vystoupit ven a podívat se, stejně bych kvůli stromům nic neviděl. Bylo to však letadlo, to bylo jasné. Zařadil jsem a vyrazil.

Anderson řekl:

„Bože, Goodwine, doufám, že víte, co riskujete. Kdybych byl věděl –“

Zarazil jsem ho:

„ Držte hubu!“

Zastavil jsem před domem, vyběhl ven a zazvonil. Dveře se za okamžik otevřely a v nich se objevil buclatý komorník.

„Potřebuju mluvit s panem Manuelem Kimballem.“

„Ano, pane. Pan Goodwin? Jste očekáván. Řekl mi, abyste zašel do hangáru a počkal tam na něj.“

„On tu není?“

Komorník váhal a vypadal ustaraně. „Mám zato, že zamýšlel vzlétnout.“

Kývl jsem a rychle se vrátil k autu. Corbett vystoupil, přešel k roadsteru a bavil se s Andersonem, když jsem nasedl, Anderson se ke mně obrátil a začal:

„Podívejte, Goodwine –“

„Slyšel jste, co jsem vám řekl?“

„Pozor, Corbette.“

Vyrazil jsem dopředu a zamířil na dlážděnou cestu vedoucí k hangáru. Tady, mimo stromy, byl zvuk letadla slyšitelnější. Prolétl jsem cestu a zabrzdil na betonové ploše před hangárem. Mechanik Skinner stál v otevřených vratech. Vyskočil jsem z auta a zeptal se: „Manuel Kimball?“

Skinner ukázal nahoru a já jsem se podíval. Bylo to letadlo Manuela Kimballa, bylo vysoko, ale ne zas tolik, abych nerozeznal rudou a modrou. Zdálo se mi, že vydává nějak moc hluku, ale v příštím okamžiku jsem pochopil proč; spatřil jsem druhé letadlo, které sem přilétalo od západu. Bylo výš než Manuelovo a letělo rychleji. Obě letadla kroužila, byla proti slunci tmavá a nádherná. Předklonil jsem se a kýchl.

Skinner řekl:

„Má dnes společníka.“

„Vidím,“

řekl jsem. „Kdo je to?“

„Nevím. Zaregistroval jsem ho krátce po osmé a od té doby je pořád tady. Je to dvoumotorový Burton, skvělý stroj!“

Vzpomněl jsem si na Wolfova slova o tom, že i oblaka budou mít oči. Žádná oblaka sice nebyla, ale oči nepochybně ano.

Zeptal jsem se:

„Kdy šel pan Kimball nahoru?“

„Chvilku po desáté. Přišli kolem půl desáté, ale druhé místo nebylo připravené, musel jsem tam dát popruhy.“

Věděl jsem okamžitě, co má na mysli, ale přesto jsem se ho zeptal:

„Ale? On je někdo s ním?“

„Ano, pane, jeho otec. Starý pán si dopřál výlet. Teprve potřetí. Nechtěl, když viděl, že sedadlo není připravené, ale dostali jsme ho dovnitř.“

Podíval jsem se znovu za letadly. Manuel Kimball a jeho otec na výletě, nahoře u slunce, ve větru a řevu. Nejspíš si nepovídají, zkrátka jen takový ranní výlet.

Šel jsem k roadsteru, abych si promluvil s Andersonem. Corbett vystoupil ze svého auta a zamířil ke mně. Zastavil jsem se a poslechl si ho.

„Nuže, přišli jsme na vaši party, kdepak je ten váš čestný host?“

Prošel jsem kolem něj a pokračoval v cestě k autu. Řekl jsem:

„Budete muset počkat, pane Andersone. Barstowův vrah si udělal výlet letadlem. Je mi líto, že ho nedostanete včas, ale dostanete ho.“

Anderson řekl:

„Pojďte dovnitř, chci, abyste vyložil karty.“

Zakroutil jsem hlavou. Možná, že to byla jen schválnost, ale chtěl jsem to mít přesně tak, jak přikázal Wolfe. „To teď není na programu.“

Corbett obešel roadster, vstrčil hlavu do okna a řekl Andersonovi:

„Jestli nemá to, co potřebujete, bude mi potěšením to pro vás obstarat.“

Už už jsem otevřel pusu, abych ho k tomu vyzval, když jsem zaslechl volat moje jméno. Otočil jsem se. Skinner vycházel z hangáru a mířil ke mně; v jedné ruce držel golfový driver a v druhé obálku. Zíral jsem na něj. Říkal: „Zapomněl jsem. Vy jste pan Goodwin, že? Tohle tu pro vás nechal pan Kimball.“

Skočil jsem k němu a chopil se toho. Driver! Podíval jsem se na hůl, ale nebylo na ní vůbec nic k vidění, na pohled obyčejná golfová hůl. Jenže byla to ona. Vsunul jsem si ji do podpaží a prohlédl si obálku, na níž stálo: Pan Nero Wolfe. Nebyla zalepená. Vytáhl jsem obsah a v ruce jsem držel sadu fotokopií, kterou jsem postrádal v sejfu. Byly spojeny svorkou, pod kterou byl kousek papíru a já četl: „Děkuji Vám, Nero Wolfe. Oceňuji vaši šlechetnost a nechávám vám malý dárek. Manuel Kimball.“

Vzhlédl jsem k nebi. Červený a modrý aeroplán v titulní úloze Wolfovy šarády byl pořád tam, snad jen trochu výš, stále kroužil a nad ním to druhé letadlo. Uložil jsem fotokopie do obálky.

Přede mnou se objevil Corbett. „Dejte to sem!“

„Ale ne. Díky, poradím si s tím sám.“

Vymrštil se jako kočka a já to nečekal. Bylo to tak jednoduché! Obálku si vzal jednou rukou, golfový driver druhou. Vyběhl k roadsteru. Dvěma skoky jsem se dostal před něj. Zastavil se. Neflákal jsem se. Řekl jsem: „Pozor, teď to přijde!“

Dostal to do brady a nebylo toho málo. Zakymácel se a pustil kořist. Nechal jsem ho zvednout obě ruce a pak jsem mu to zopakoval zleva. Tentokrát šel dolů. Přiběhl jeho kolega, spolu s ním Skinner. Otočil jsem se a čekal, až kolega doběhne, jenže z roadsteru se ozval Andersonův hlas s takovou silou, jaké bych se u něj nenadál.

„Curry! Přestaň! Nech toho!“

Curry se zarazil a já ustoupil. Corbett vstal a zle se koukal. Anderson opakoval:

„Corbette, vy taky! Přestaňte!“

Řekl jsem:

„Kvůli mně ne, pane Andersone. Chtějí-li se prát, rozdám si to s nimi. Potřebují se naučit respektu k soukromému vlastnictví.“

Sehnul jsem se pro hůl a obálku. A v téhle pozici jsem zaslechl Skinnerovo zaječení:

„Kristepane! Nesrovná to!“

Na okamžik jsem nevěděl, o čem Skinner mluví. Pak jsem se ale napřímil, podíval se na něj a zjistil kam hledí. Zaklonil jsem hlavu. Přímo nad námi bylo letadlo Manuela Kimballa. Točilo se a svíjelo jako by ztratilo smysly, a padalo dolů. Škubalo sebou a točilo se, nezdálo se, že padá přímo dolů, ale předpokládám, že muselo. Bylo přímo nad námi, zrychlovalo, a já civěl s otevřenou pusou – „Pryč!“

křičel Skinner, „proboha pryč!“

Řítili jsme se k hangárovým vratům. Anderson vyskočil z roadsteru a běžel za námi. Dostali jsme se dovnitř a otočili se právě včas, abychom viděli náraz. Černý záblesk rozčísl vzduch. Mohutný třesk, okamžité prásknutí rvoucí uši. Vzduchem létaly kusy železa; u našich nohou střepiny. Dopadlo na okraj betonové plochy, ani ne deset metrů od Corbettova auta, vyrazili jsme k troskám a Skinner křičel: „Pozor, vybuchne to!“

Co jsem viděl, nebylo hezké. To, co zbylo z E. D. Kimballa, se dalo identifikovat stěží; cosi bylo připoutáno k zadnímu sedadlu. Na předním sedadle byl Manuel Kimball; jeho obličej držel pohromadě a byl k poznání. Zatím co ostatní pracovali vzadu, já se Skinnerem jsme vytáhli Manuela. Odnesli jsme je oba do hangáru a položili na nějakou plachtu.

Skinner řekl:

„Měli byste popojet. Pořád to může bouchnout.“

Řekl jsem:

„Když se rozjedu, už se nezastavím. Teď je ten vhodný okamžik. Pane Andersone. Možná si vzpomenete, že vám Nero Wolfe slíbil, že budu skromný. Jsem takový.“

Vytáhl jsem z kapsy dokumenty a podal mu je. „Tady jsou vaše důkazy. A tady na zemi je váš muž. Ten s obličejem.“

Posbíral jsem obálku a golfovou hůl Manuela Kimballa a šel jsem pryč. Čtyři vteřiny mi mohlo trvat startování. Vyrazil jsem na cestu.

U brány před vjezdem na dálnici jsem zastavil a křikl na Durkina:

„Sežeň hochy a jedem domů. Je po představení!“

Do White Plains jsem dorazil za dvaadvacet minut. Roadster nikdy nejel líp. Zatelefonoval jsem Wolfovi ze stejného dragstóru, odkud jsem mu před dvěma týdny sděloval, že Anderson odjel do Adirondacksu a že se můžu vsázet jen s Derwinem. Ozval se ihned a já mu podal stručný, ale hutný referát.

Řekl:

„Výborně. Doufám, že jsem se vás nedotkl, Archie. Myslel jsem si, že by nebylo dobré, kdybych vás zanášel zbytečnými podrobnostmi. Fritz čeká, aby vyhověl vaší chuti., Mimochodem, kdeže je White Plains? Nevadilo by vám, kdybyste se zastavil ve Scarsdale? Gluckner mi telefonoval, že se mu podařilo zkřížit Dendrobium Melpomene s Findlayanum a nabízí mi sadbu.“

19. KAPITOLA.

Na tolik peněz to nevypadalo. Bylo to vybledle modré a tak malé, že se to vešlo do obálky bez překládání. Celé to vypadalo ještě menší, protože písmo bylo vysoké a načmárané a prozrazovalo charakter. Patřilo, hádal jsem, Sarah Barstowové. Podpis dole, který byl podpisem Elleny Barstowové, byl úplně odlišný: byl jemný a přesný. Bylo sobotní ráno a šek přišel první poštou; ještě jednou jsem se na něj pořádně podíval a vstrčil jsem ho do okénka pokladní přepážky. Když jsem ho ráno objevil, volal jsem nahoru Wolfovi, abych mu sdělil, že šek je doma, a on mi řekl, ať ho uložím do sejfu.

V jedenáct Wolfe vstoupil do kanceláře, sedl ke stolu a zazvonil pro Fritze a pivo. Přepsal jsem na stroji soupis výdajů případu Barstow, a jakmile se propracoval skromnou poštou, předal jsem mu jej. Uchopil tužku a pomalu soupis procházel, zkoumaje každou položku. Čekal jsem. Když jsem si všiml, že zaškrtává třetí položku zdola a zastavuje se, polkl jsem.

Wolfe zvedl hlavu:

„Archie, musíme si pořídit nový psací stroj.“

Jen jsem si odkašlal. Pokračoval:

„Ten náš je příliš impulzivní. Zřejmě jste si toho nevšiml, ale ťuknul nulu navíc u částky vztahující se ke jménu Anna Fioreová. Pozoruji, že jste bezstarostně chybu zahrnul do součtu.“

Pokusil jsem se o úšklebek:

„Dostal jsem vás. Zapomněl jsem se o tom zmínit. Z Annina podkladku se vylíhla mláďata; teď to dělá tisíc dolarů. Dnes odpoledne jí to zanesu.“

Wolfe si povzdechl. Otevřel si láhev piva, nalil si a upil. Uložil soupis výdajů pod těžítko s poštou a opřel se. „Zítra snižuji dávku piva na pět litrů.“

Můj škleb už byl jistější. Řekl jsem:

„Nemusíte měnit předmět hovoru. Nedopustím se té chyby, abych vám říkal, jak jste šlechetný, ani kdybyste řekl, že to zdvojnásobíte; pořád se vám to dost vyplatilo. Víte, co s tím Anna udělá? Koupí si manžela. Uvědomte si, jaké dobro pácháte.“

„K čertu. Ne abyste jí něco dával. Řekněte jí, že peníze se nemohou nalézt.“

„Nikoli pane. Dám jí ty peníze a nechám ji, ať si kope hrob. Nejsem tak bohorovný jako vy, a nedělám ze sebe náhražku osudu.“

Wolfe otevřel oči. Byl ospalý tři dny a já měl za to, že je načase, abych ho vzbudil. Zamručel:

„Vy snad něco říkáte, Archie?“

„Ano, pane. Ptám se, kde jste přišel k tomu roztomilému nápadu zabít E. D. Kimballa.“

„Kde snad k němu přišel jeho syn, chcete říci?“

„Ne, vy. Nevytáčejte se. Vy jste ho zabil.“

Wolfe potřásl hlavou. „Omyl, Archie. Já, že se vytáčím? E. D. Kimballa zabil jeho nedospělý syn, jehož on opustil sedícího na zemi mezi hračkami v louži matčiny krve., To aby bylo jasno. Správně řečeno, E. D. Kimball nebyl zabit tento pátek dopoledne, nýbrž v neděli čtvrtého června. Skrze jednu z oněch nešťastných nehod, jimiž slepá náhoda zasahuje do přírodních procesů života a smrti, místo něj zemřel Barstow. Pravda je, že jsem se snažil omyl napravit. Nechal jsem Durkina doručit Manuelu Kimballovi kopie našich důkazů proti němu a zatelefonoval jsem mu, že je obklíčen na zemi i ve vzduchu. Nechal jsem na přírodě, ať se činí; byl jsem ujištěn, že E. D. Kimball je doma a nikam se nechystá.“

Řekl jsem:

„Jednou jste mi řekl, že pravdu nemůžu zatajit tak, že kolem ní postavím dům ze skla. O co se to tu pokoušíte? Vy jste ho zabil.“

Wolfovy tváře se rozvlnily. Nalil si další sklenici, piva, znovu se pohodlně opřel a zadíval se na pěnu. Až z ní zůstal jen slabý proužek, podíval se na mě a vzdychl.

„Potíž je v tom,“

zamumlal, „že jste jako obvykle natolik stržen skutečností, že zapomínáte na okolnosti. Držíte se toho jako pijavice, Archie. Uvědomte si situaci, jíž jsem čelil. Manuel se pokoušel zabít svého otce. Nehodou, která se vymkla jeho kontrole, byl zabit nevinný Barstow. Důkaz, který by Manuela usvědčil z vraždy, jsem držel já. Jak bych ho byl mohl použít? Kdybych byl schopen dovolit si luxus filozofického postoje, nepoužil bych ho, samozřejmě. Ale tento filozofický postoj byl mimo rámec mých prostředků, byla to obchodní záležitost. Dělat ze sebe náhražku osudu? Jistě; děláme to stále, mohli bychom se tomu vyhnout pouze naprostou nečinností. Já byl ale nucen jednat. Kdybych vám byl dovolil, abyste ho dostal bez varování a předal živého mstě státu New York, usedl by Manuel Kimball na lavici obžalovaných jako muž zahořklý a poražený, se srdcem chudším o jedinou hlubokou satisfakci, jakou mu osud nabídl. Jeho otec, stejně zahořklý a neméně poražený, by se protloukal posledními roky svého života, aniž by měl s čím obchodovat. Kdybych tohle způsobil, byl bych za to odpovědný sobě samému, a tahle vyhlídka mě nelákala. Musel jsem jednat. Vydal jsem se odpovědnosti, která je podstatně méně tíživá. Můžete celý komplexní fenomén shrnout tak, že prostě prohlásíte, že jsem E. D. Kimbala zabil. Dobrá, Archie. Přihlašuji se k odpovědnosti za své vlastní činy, avšak neberu na sebe břemeno vaší prostoduchosti. S tím se musíte nějak vyrovnat.“

Ušklíbl jsem se. „Možná. Což nemyslím tak, že to možná unesu. Ono možná vztahuji na to, co jste právě řekl. Možná, že jsem prostoduchý. Jsem dokonce tak prostoduchý, že mě napadla i prostoduchá myšlenka, když jsem se dnes ráno vracel z banky.“

„Vskutku?“

řekl Wolfe a upil ze své sklenice piva.

„Ano, pane. Napadlo mě, že kdyby byl býval Manuel Kimball zatčen a postaven před soud, musel byste si vzít klobouk a rukavice, opustit dům, dojít k automobilu, jet až do White Plains, sedět na chodbě před soudní síní a čekat, až budete vyzván k podání svědectví. Zatímco teď, díky přírodním procesům, jež jsou tím, čím jsou, a vašemu znamenitému citu pro fenomény, tu prostě jen tak sedíte a svou odpovědnost držíte na klíně.“

„Vskutku,“

zamručel Wolfe.