SLABOST VICTORIE BERGMANOVÉ

Třetí díl

PÝTHIINY RADY

DETEKTIVNÍ TRILOGIE

ERIK AXL SUND

+

Památce těch, kteří odpustili

PYTHIANS ANVISNINGAR

Copyright © Jerker Eriksson & Håkan Axlander Sundquist 2012

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Viola Somogyi, 2015

+

Osoby

Victoria Bergmanová a Sofia Zetterlundová

Victoria Bergmanová byla během dospívání vystavena sexuálnímu zneužívání a vyvinula se u ní mnohočetná (disociativní) porucha osobnosti. Když jí bylo osmnáct let, získala chráněnou identitu a nové jméno – Sofia Zetterlundová. Nyní má privátní psychologickou praxi. Dříve byla provdaná za Larse Magnuse Pettersona. Byla terapeutkou bývalého dětského vojáka Samuela Bai ze Sierry Leone, který byl před několika měsíci nalezen zavražděný. Stále ještě je psychicky nevyrovnaná.

Jeanette Kihlbergová

Kriminální komisařka zodpovědná za vyšetřování několika vražd. Právě se rozvádí s Åkem Kihlbergem, malířem, s nímž má syna Johana. Pověřila Sofii Zetterlundovou vytvořením profilu pachatele. Mezi oběma ženami vznikl milostný vztah.

Jens Hurtig

Asistent Jeanette Kihlbergové, její kolega u stockholmské policie. Je sámského původu a pochází z Kvikkjokku, města v Laponsku.

Madeleine Silfverbergová

Biologická dcera Victorie Bergmanové. Adoptivní dcera Pera-Oly a Charlotte Silfverbergových.

Ulrika Wendinová

Bývalá klientka Sofie Zetterlundové. Před osmi lety ji v hotelu znásilnili čtyři muži. Tehdy jí bylo čtrnáct let a tvrdila, že muž, který ji znásilnil a zároveň celé znásilnění natočil na video, byl Karl Lundström. Případ byl odložen.

Karl Lundström

Zavražděn. Předtím obviněn z přechovávání a šíření dětské pornografie a zneužívání své dcery Linney. Poté co si Linnea vzala život, zbyla z celé rodiny jen manželka Annette. Karl a Annette jsou příbuzní, bratranec a sestřenice, vyrostli v obci Polární Kruh v Laponsku a je možné, že v osmdesátých letech byli členy laestadiánské odpadlické sekty.

Ivo Andriç

Soudní patolog z Ústavu patologie v Solně. Přišel do Švédska v polovině devadesátých let jako uprchlík z Balkánu. Pochází z Bosny.

Martin

Chlapec, k němuž měla Victoria Bergmanová ve svém dětství a dospívání velmi blízký vztah. Utopil se za nejasných okolností v devíti letech poté, co s Victorií navštívil zábavní park v Uppsale.

Bengt a Birgitta Bergmanovi

Rodiče Victorie Bergmanové. Zahynuli při požáru svého domu před několika měsíci.

Sofia Zetterlundová starší

Psycholožka, která pečovala o Victorii Bergmanovou koncem osmdesátých let a pomohla jí získat chráněnou identitu. Nyní žije v domově pro seniory v Midsommarkransenu.

Kenneth von Kwist

Státní zástupce, jenž má na starosti vraždy, které vyšetřuje Jeanette Kihlbergová. Dobrý přítel advokáta Vigga Dürera a bývalého policejního náčelníka Gerta Berglinda, který zemřel před deseti lety.

Dennis Billing

Policejní náčelník a nástupce Gerta Berglinda.

Nils Åhlund a Jimmy Schwarz

Asistenti kriminální komisařky Jeanette Kihlbergové.

Lars Mikkelsen

Vedoucí vyšetřovatel na oddělení státní kriminálky zabývající se sexuálním a jiným násilím páchaným na dětech. Když začínal, podílel se na vyšetřování, díky němuž Victoria Bergmanová získala chráněnou identitu.

Hannah Östlundová a Jessica Fribergová

Spolubydlící Victorie Bergmanové v sigtunské internátní škole. Spolu s Victorií byly přinuceny k účasti na ponižujícím zasvěcovacím rituálu. Jsou podezřelé z vraždy Fredriky Grünewaldové, Pera-Oly Silfverberga a Reginy a Jonathana Cederových.

Per-Ola Silfverberg (PéO, také „Švéd“)

Zavražděn. Nevlastní otec Madeleine Silfverbergové, ženatý s Charlotte Silfverbergovou (dříve Hanssonovou). Po mnoho let podnikal společně s advokátem Viggem Dürerem.

Fredrika Grünewaldová

Bývalá studentka internátní školy v Sigtuně. Zavražděna.

Regina a Jonathan Cederovi

Regina Cederová také studovala na internátní škole v Sigtuně. Zavražděna stejně jako její syn Jonathan.

Viggo Dürer

Právní zástupce Bengta Bergmana, Karla Lundströma a Pera-Oly Silfverberga. Dospívající Victoria Bergmanová nějakou dobu žila na jeho statku v Jutsku, nedaleko Strueru.

+

Now I Wanna Sniff Some Glue.

Ramones

+

Minulost

Léto, to nepřijde samo, léto se ostýchá,

létu se musí píchnout, pomocnou ruku dát.

Díky mně kvetou květy a zelená se háj,

díky mně roztály sněhy a nastal krásný máj.

Pláž byla opuštěná, byli na ní jen oni a racci.

Na křik ptáků a hučení vln si Madeleine zvykla, ale šustění velké zástěny proti větru z tenkého modrého plastu ji rozčilovalo. Nemohla usnout.

Ležela na břiše a slunce ji pálilo do zad. Složila velkou plážovou osušku tak, aby jí zakrývala hlavu, ale nechala v ní škvírku, hlavu otočila na stranu a pozorovala, co se děje.

Deset legových panáčků.

A holčička Karla a Annette si bezstarostně hraje u vody.

Všichni byli nazí, až na prasečkáře, ten tvrdil, že má ekzém a nemůže na slunce. Byl u vody a hlídal holčičku. Jehopes tam byl s ním, velký rotvajler, kterému se nikdy nenaučila důvěřovat. Ani ostatní psi mu nevěřili. Byli uvázaní u kůlu, který trčel kousek opodál z písku.

Sála si zub. Připadalo jí, že snad nikdy nepřestane krvácet, ale pořád se nechtěl uvolnit.

Nejblíž k ní seděl jako obvykle její nevlastní otec. Byl opálený dohněda a po celém těle se mu leskly tenké světlé chloupky. Občas ji pohladil po zádech nebo ji natřel olejem na opalování. Dvakrát ji požádal, aby se obrátila na záda, ale předstírala, že spí a neslyší ho.

Vedle něj seděla žena jménem Regina a mluvila pořád jen o dítěti, které jí kopalo v břiše a chtělo ven. Holčička to asi nebude, protože břicho je ohromné a na zbytku těla tolik nepřibrala, a to všechno mluví pro to, že to bude kluk.

Bude se jmenovat Jonathan, což hebrejsky znamená „Boží dar“. Mluvili spolu tiše, téměř šeptem, a protože zástěna proti větru šustila, nebylo jim moc rozumět. Ale když s úsměvem pohladil ženu po břiše, ona mu úsměv oplatila a Madeleine ji zaslechla říkat, že je to příjemné. Že má měkké ruce.

Byla krásná, měla dlouhé tmavé vlasy a tvář jako fotomodelka. Tak by chtěla vypadat.

Ženino břicho však bylo odporné. Pupek měla vyboulený, připomínal napuchlou červenou kouli. A kromě toho se jí od pupku směrem k podbřišku táhl pruh černých chlupů. Tolik chlupů předtím viděla jen u mužů a další už vidět nechtěla.

Obrátila hlavu pod osuškou a podívala se na druhou stranu. Pláž byla v těch místech úplně prázdná, až k mostu a červeno-bílému majáku v dálce se táhl jen samý písek. Poletovalo tam několik racků, někdo se asi byl koupat a neuklidil po sobě.

„Už jsi vzhůru?“

Řekl to něžně. „Otoč se na záda. Mohla by ses spálit.“

Mlčky poslechla, zavřela oči a slyšela ho, jak protřepává láhev s olejem na opalování. Předtím ji očistil od písku, tuhle pečlivost ona nechápala, a bez protestů si znovu zakryla obličej osuškou.

Měl teplé dlaně a ona nevěděla, co přesně cítí. Bylo to příjemné a nepříjemné zároveň, stejně jako s tím zubem. Svědilo ji v něm a píchalo, a když olízla jazykem jeho horní část a dotkla se nerovného okraje, otřásla se odporem podobně, jako když se jí dotkly jeho ruce.

„Jsi tak hezká,“ řekl.

Věděla, že tělesně je vyvinutější než mnohé její vrstevnice. Byla vyšší než ony a už jí dokonce začínala růst prsa. Aspoň si to myslela, protože je měla nateklá a svědilo ji to, jako by rostla. I pod zubem ji to proto tak svědí, brzy jí vypadne. Pod starým zubem roste nový, dospělý zub.

Občas měla dojem, že se ze všeho toho svědění zblázní. Svědila ji snad i kostra, jako by rostla tak rychle, že klouby tlačily na okolní svaly.

Řekl jí, že tělo rychle stárne, ale že to není nic, za co by se člověk měl stydět. Za pouhých několik let bude její tělo ze všeho toho růstu opotřebované, plné prasklin, drobných jizviček, které vzniknou, jak se kůže růstem stále více napíná, podobně jako na břiše těhotné ženy.

Také říkal, že je důležité, aby svoje tělo měla ráda, a že pro její sebeobraz je nejlepší, když se bude spolu s ostatními co nejčastěji svlékat donaha. Pojmenoval to „sociální nahota“, znamenalo to, že bude ostatním blíž a bude je respektovat takové, jací jsou, se všemi jejich tělesnými nedokonalostmi. Nahota poskytuje pocit bezpečí.

Nevěřila mu, ale dotek jeho rukou byl přesto příjemný, i když to nechtěla.

Přestal se jí dotýkat dříve, než čekala.

Tlumený ženský hlas mu řekl, aby si lehl, a ona slyšela, jak se jeho lokty boří do písku.

„Lehni si…“ opakoval tentýž hlas něžně.

Opatrně obrátila hlavu. Škvírou v osušce viděla, jak si vedle něj s úsměvem sedá ta tlustá ženská, Fredrika.

Vzpomněla si na legové panáčky. Na človíčky z umělé hmoty, se kterými si může dělat, co chce, a kteří se pořád usmívají, i když se roztékají v troubě.

Nedokázala se přestat dívat, když se žena sklonila k jeho klínu a otevřela ústa.

Pozorovala štěrbinou, jak se její hlava začíná pohybovat nahoru a dolů. Před chvílí se vykoupala, vlasy se jí lepily na tváře a všechno vypadalo mokře. Rudě a mokře.

O kousek dál zahlédla několik dalších obličejů. Policista s knírem vstal a přistoupil k nim. Tělo měl chlupaté a vrásčité a břicho skoro tak ohromné jako těhotná žena. Bylo také červené, ale od slunce, a pod ním bylo všechno svraskalé.

Všechno jsou to jen legoví panáčci. Nechápala je, ale přesto nedokázala přestat civět.

Vzpomněla si, jak byli na Skagenu a její nevlastní otec ji poprvé uhodil. Tehdy je také nechápala.

Byli na pláži, kde se koupala spousta lidí, ne tak pusté jako tady, a všichni na sobě měli plavky. Teď už neví proč, ale tehdy přistoupila k nějakému muži, který seděl sám na dece, pil kávu z kelímku a kouřil. Postavila se před něj a stáhla si plavky, protože si myslela, že muž ji chce vidět nahou.

Křivě se pousmál, vyfoukl kouř, ale ostatní se hrozně rozzlobili a tatínek PéO ji odtáhl za vlasy pryč. „Tady nesmíš,“ řekli jí pak.

Ale teď byli všichni jen zvědaví a jejich stíny zakryly slunce.

Zub ji pořád svědil a ona cítila, jak se vzduch ochladil.

Přiběhl k nim prasečkářův rotvajler. Od tlap mu odletoval písek a zvědavě vrtěl ocasem.

Lesklý jazyk mu visel z tlamy a pes dychtivě funěl. Přihlíželi a ona s nimi. Nebylo zač se stydět.

Jedna z těch nových, světlovlasá žena, vytáhla fotoaparát. Byl to takový ten přístroj, který snímky zachytí a hned je vyplivne. Jmenoval se polární fotoaparát. Dokázal přimět molekuly, aby ztuhly.

Zástěna proti větru zašustila a ona zavřela oči, ozvalo se cvaknutí fotoaparátu.

V tu chvíli se zub náhle uvolnil.

V otvoru v dásni ji zastudilo a ona dál přihlížela a pohrávala si v puse se zubem.

Otvor ji svědí a chutná po krvi.

+

Södermalm

Začátkem konce je hořící auto na samém vrcholku pahorku v parku Tantolunden.

A požár na kopečku uprostřed Södermalmu není nic, co by kriminální komisařka Jeanette Kihlbergová považovala za chybějící dílek skládačky. Když s kolegou Jensem Hurtigem velkou rychlostí míjí Hornstull a zahlédne pahorek, připomíná jí sopku.

Než v oblasti mezi Ringvägen a Årstským zálivem vyrostl park, podobal se pahorek ze všeho nejvíce skládce, hřbitovu odložených věcí, a nyní se už podruhé změnil v místo plné ohořelých dílů a pozůstatků.

Oheň v nejvyšším bodě parku je viditelný z větší části Stockholmu a plameny, které šlehají z hořícího auta, se zmocnily i nedaleké břízy obalené suchým listím. Jiskří to a praská a hrozí, že oheň se rozšíří i mezi chatky zahrádkářské kolonie, která začíná asi deset metrů odtud.

V této chvíli Jeanette nemá sebemenší tušení, že to je začátek konce a že všechno, co do sebe různým způsobem začíná zapadat, bude vysvětleno. Navzdory všemu je jen člověk, a proto zná pouze zlomek celé pravdy.

Po Hanně Östlundové a její spolužačce ze sigtunského humanistického vzdělávacího ústavu Jessice Fribergové je vyhlášeno pátrání, jsou důvodně podezřelé ze čtyř vražd. Státní zástupce Kenneth von Kwist prohlásil, že stupeň podezření bude pravděpodobně zvýšen, aby byl důvod vznést obžalobu.

Auto, které v této chvíli na pahorku pohlcují plameny, je zaregistrováno na Hannu Östlundovou, a proto se sem Jeanette rozjela.

Ujíždějí po Hornsgatan směrem k Zinkensdammu a z protější strany se řítí dvě hasičská auta. Hurtig zpomalí, nechá je projet a pak zabočí doprava na Ringvägen, projede kolem hřiště na pozemní hokej a vjede do parku. Silnice se vine kolem pahorku.

Jeanette Kihlbergová vidí, že u požáru se shromáždilo několik lidí, ale hrozí, že vybuchne nádrž na benzin, a tak čumilové stojí v uctivé vzdálenosti. Spojuje je neschopnost zasáhnout a sdílejí stud z vlastní zbabělosti. Nedívají se na sebe a někteří hledí do země, zavrtávají špičky bot do štěrku a je jim hanba, že nejsou hrdinové.

Když Jeanette otevře dveře auta a vystoupí, ucítí horký, jedovatý černý kouř.

Páchne olejem, gumou a roztaveným plastem.

Na předních sedadlech auta mezi smrtícími plameny se dají rozeznat dvě mrtvá těla.

+

Barnängen

Večerní oblohu zalévá žlutá záře světelného znečištění z centra Stockholmu a pouhým okem je vidět jen Polárka. Vzhledem k umělému osvětlení v podobě pouličních lamp, výbojek a zářivek je volné prostranství pod Skanstullským mostem temnější, než kdyby město bylo zcela neosvětlené a ozařovala je jen hvězdnatá obloha.

Osamělí noční chodci, kteří se ubírají po mostě Skansbron a utkví pohledem na přístavu v Severním Hammarby, rozeznávají v jedovaté záři, chvíli oslepující a chvíli oslňující, jen světlo a stín.

Nevšimnou si shrbené postavy, která se plouží podél starých, dávno nepoužívaných kolejí, nevidí, že se zastavila na okraji nábeží a že ji skryl stín mostu.

Nikdo si nepovšimne ani pytle, který pohltila černá voda. Přístavem pomalu klouže nákladní loď a nad ní poletuje hejno racků. Osoba na nábřeží si zapálí cigaretu a ta v temnotě zažhne jako rudá tečka. Rudá tečka je chvíli nehybná, pak ucouvne, znovu přejde přes koleje a zastaví se před autem. Pak dopadne na zem a odletí z ní několik rudých jisker.

Postava otevře dveře auta, sedne si za volant, rozsvítí vnitřní osvětlení a z přihrádky vytáhne hromádku papírů. Za několik minut světlo zhasne a motor se rozběhne.

Velký bílý městský džíp vyjede z parkoviště a vyrazí k severu, cestu mu ukazuje Polárka nad předním sklem.

Žena ve voze zná chorobně žlutou záři nebe odjinud. Vidí to, co jiní lidé vidět nedokážou.

Dole na nábřeží u kolejí zahlédla, jak kolem rachotí vozíky naložené mrtvolami, a na vodě fregatu plavící se pod sovětskou vlajkou – věděla, že její posádka má kurděje, protože celé měsíce sloužila na

Černém moři. Nebe nad Sevastopolem na poloostrově Krym bylo stejně hořčicově žluté jako tady a ve stínech pod mostem se kupily trosky rozbombardovaných domů a hromady suti smíšené s odpadem z továren na rakety.

Chlapce v pytli objevila u stanice metra Babí Jar v Kyjevě před více než rokem. Stanice je pojmenována po rokli, kde nacisté za války systematicky popravili mnohé z těch, které znala.

Syrec.

Pořád ještě cítí v ústech chlapcovu chuť. Je žlutá, tekutá, připomíná řepkový olej. Žlutá jako světlem otrávené nebe a řepkové pole.

Syrec.

Ta žlutá příchuť z toho slova přímo odkapává.

Svět je dvoudílný a ví o tom jen ona. Existují dva světy a jsou stejně odlišné jako rentgenový snímek a lidské tělo.

Chlapec v plastovém pytli se právě teď nachází v obou světech. Až ho najdou, uvidí, jak vypadal, když mu bylo devět let. Jeho tělo je zachovalé jako stará fotografie, je nabalzamovaný jako nějaký starověký dětský král. Zůstane navždy dítětem.

Žena dál projíždí městem k severu. Vidí lidi, kteří ji míjejí. Má nesmírně citlivé smysly a ví, že nikdo nemá ani tušení o tom, co se odehrává v jejím nitru.

Nikdo neví, co se v ní děje. Žena vidí strach, který mají lidé stále kolem sebe. Na okolní atmosféře se odrážejí jejich kruté myšlenky. Ale nikdo netuší, co dokáže vyčíst z lidských tváří.

Ona sama je téměř neviditelná. Její vzhled je slušný, nezpochybnitelně diskrétní. Je obdařená schopností učinit se v místnosti plné lidí neviditelnou, její obraz jim nikdy neulpí na sítnici. Ale přesto je stále přítomná v současnosti, pozoruje své okolí a chápe ho.

A nikdy nezapomene žádnou tvář.

Před hodinou viděla osamělou ženu, jak schází na nábřeží v přístavu v Severním Hammarby. Žena byla na toto roční období nezvykle lehce oděná a téměř půl hodiny seděla u vody. Když konečně vstala a na tvář jí dopadlo světlo pouliční lampy, poznala ji.

Victoria Bergmanová.

Žena v autě projíždí ospalým Stockholmem, kde se lidé schovávají za zataženými závěsy a v ulicích je jako po vymření, přestože ještě není jedenáct.

Myslí na oči Victorie Bergmanové. Naposledy ji viděla před více než dvaceti lety a tehdy byl Victoriin pohled planoucí, téměř nesmrtelný. Skrývala se v něm netušená síla.

Teď v nich ale zahlédla matný odstín, cosi jako únavu, která se rozšířila do celé její bytosti. Její zkušenost s lidskými tvářemi jí říká, že Victoria Bergmanová už je mrtvá.

+

Vita bergen

Sofia Zetterlundová jde po ulici Renstiernů a dívá se na svah po pravé straně. V jeskyni vyhloubené dynamitem ve skále třicet metrů pod kostelem královny Sofie se ukrývá největší švédská serverovna.

Vypadá to, jako by vršek hořel, ale ve skutečnosti to do okolního mrazu stoupá teplý vzduch z podzemního systému serverů. Pára se vznáší nad ulicí jako bílá plachta a mrazivé poryvy podzimního větru ji rozhánějí nad křivolaké, kočičími hlavami dlážděné strmé uličky.

Přebytečné teplo. Jako by se tam uvnitř něco vařilo.

Ví, že transformátory a generátory ve skále jsou zárukou, že všechny digitalizované informace náležící švédským úřadům přežijí katastrofu, i kdyby bylo celé město srovnáno se zemí. A s nimi i její utajená složka. O Victorii Bergmanové.

Informace byly v devadesátých letech digitalizovány v nemocnici v Nacce a jejich kopie pak zálohovány pod parkem Vita bergen. Vedle jejího bytu v Borgmästargatan je navždy uložen její život a ona s tím nemůže nic udělat, tedy pokud nevyhodí celou skálu do povětří a neuhasí podzemní oheň.

Prochází hustým, vlhkým kouřem a na okamžik nevidí vůbec nic. Vzápětí už je před vchodem do domu. Pohlédne na hodinky. Čtvrt na jedenáct, což znamená, že se procházela víc než čtyři a půl hodiny. Nevzpomíná si, kterými ulicemi a přes která náměstí procházela.

Stěží si dokáže vybavit, na co při procházce myslela. Je to, jako by se snažila rozpomenout na sen.

Jsem náměsíčná, myslí si a naťuká vstupní kód.

Pustí se po schodech nahoru a ostré klapání podpatků kozaček ji probere. Střese z kabátu kapky deště, prohrábne si vlasy, narovná vlhkou blůzu, a když konečně strčí klíč do zámku, už si z dlouhé procházky nepamatuje nic.

Sofia Zetterlundová úplně zapomněla, že seděla ve své kanceláři a představovala si, že Södermalm je bludiště, do kterého se vstupuje dveřmi poradny v ulici Svatého Pavla a vychází dveřmi jejího bytu u Vita bergen.

Nevzpomíná si, že se po čtvrt hodině rozloučila se sekretářkou Ann-Britt Erikssonovou a z poradny odešla.

Nepamatuje se ani, že na první křižovatce bludiště se rozhodla vydat se doprava, po Swedenborgově ulici k Jižnímu nádraží, a doufala, že znovu zahlédne ženu, kterou předtím po této ulici sledovala. Ženu s povědomou kolébavou chůzí, šedými vlasy staženými do úhledného uzlu v týle a špičkami chodidel vytočenými do strany. Ženu, kterou už dvakrát předtím viděla.

Nevzpomíná si ani na muže, se kterým se seznámila v baru hotelu Clarion u Skanstullu a se kterým pak šla na pokoj; ani že ho překvapilo, když po něm nechtěla peníze. Nepamatuje se, že se pak propotácela hotelovou halou, vydala se po Ringvägen na východ a pak po Katarina Bangata k přístavu v Severním Hammarby, kde civěla na vodu, nákladní lodě a skladiště na protějším nábřeží, ani že se pak vrátila na Ringvägen, která se stáčí na sever a mění se v ulici Renstiernů, táhnoucí se podél strmých útesů Vita bergen.

A neví ani, jak se dostala domů, kde je východ z bludiště. Bludiště totiž není Södermalm, ale mozek Náměsíčnice, jeho cévy, signální a nervová soustava s nespočetnými zatáčkami, křižovatkami a smyčkami. Putování setmělými uličkami v náměsíčném snu.

Klíč zarachotí v zámku, Sofia jím otočí a otevře dveře. Našla východ z bludiště.

Sofia se podívá na hodiny a chce jen jediné – spát.

Sundá si kabát a jde do obývacího pokoje. Na stole leží hromady papírů, desek a knih. Její pokusy pomoct Jeanette se sestavením profilu pachatele vražd malých přistěhovalců.

Marná snaha, pomyslí si a roztržitě několik listů otočí. Stejně to nikam nevedlo. Skončily v posteli a po noci ve Starém Enskede se Jeanette o té věci už nezmínila. Třeba to byla jen záminka, aby se s ní mohla sejít?

Cítí nespokojenost, protože práci nedokončila a Victoria jí nepomáhá, neukazuje jí žádné vzpomínky. Nic.

Ví, že zabila Martina.

Ale co ti ostatní? Ty bezejmenné děti a chlapec z Běloruska? Žádné vzpomínky. Nic než sžíravý pocit viny.

Přistoupí ke knihovně, za kterou se skrývá odhlučněná místnost. Vytáhne háček, aby mohla polici odsunout na stranu. Ví, že bude místnost prázdná. Jediné, co se v ní skrývá, jsou pozůstatky po ní samotné a pach jejího potu.

Gao Lian na rotopedu vzadu vlevo v rohu nikdy neseděl, ale z vlasů, zad a paží jí stékal jeho pot.

Objela několikrát dokola celou zeměkouli, kola se točila ve vzduchu a tělo jí zesílilo, ale neposunula se ani o centimetr dál. Nestalo se nic. Šlapala pořád na stejném místě v soustředných kruzích.

Gao Lian z Wu-chanu je přítomen v celé místnosti, přestože nikdy neexistoval. Na kresbách, na výstřižcích z novin, na listech ze zápisníku i na účtu z lékárny, kde zakroužkovala první písmena názvů léků tak, aby tvořila slovo GAO.

Gao Lian z Wu-chanu k ní přišel, protože potřebovala někoho, do koho by promítla své výčitky svědomí. Kdo by zaplatil to, co dlužila lidskosti.

Myslela si, že všechny ty texty, všechny ty výstřižky z novin o mrtvých dětech, pojednávaly o ní samotné. Sledovala, co se děje, zároveň hledala vysvětlení a našla je ve svém nitru.

Její vynález se jmenoval Gao Lian z Wu-chanu a inspirace k této osobě se dá najít v jejím bezprostředním okolí, v bytě.

Přistoupí ke knihovně a vytáhne knihu v popraskané kožené vazbě. Gao Lian. Osm esejí o umění žít.

Koupila knihu za třicet korun na bleším trhu, snad ji ani neotevřela, ale po celou dobu viděla na odřeném hřbetě autorovo jméno a kniha stála na svém místě v knihovně, na polici vedle petlice na dveřích do tajné místnosti.

Vrátí knihu na místo a jde do kuchyně. Na stole leží otevřené noviny. Je v nich článek o Wu-chanu, hlavním městě čínské provincie Chu-pej, a na obrázku je osmihranná věž, pagoda. Zavře noviny a odloží je na stůl.

Co dál?

Kopie výpisu ze zprávy Přistěhovaleckého úřadu o dětech bez dokladů, jiná zpráva o podmínkách adopce ve východní Asii a ještě další, která se soustředí na obchod s lidmi mezi Čínou a západní Evropou.

Chápe, proč si ho vymyslela. Kromě toho, že do něj projikovala vlastní pocity viny, byl i náhražkou dítěte, které si nesměla ponechat. Gaova výchova byla její vlastní výchovou a izolace představovala očištění, totální zostření smyslů. Posílení duše i těla.

Ale během tohoto procesu ztratila nad Gaem kontrolu.

Nestalo se z něj to, co si přála, a tak nakonec přestal existovat a ona v něj už nevěří.

Ví, že v té místnosti nikdo není. Gao Lian z Wu-chanu nikdy neexistoval.

Sofia znovu vstoupí do ukryté místnosti, vezme svinuté plakátky bulvárních večerníků, rozbalí je a rozloží na podlahu. MUMIE V KŘOVÍ a HRŮZNÝ NÁLEZ V CENTRU STOCKHOLMU.

Čte o vraždě Jurije Krylova, osiřelého chlapce z Moloděčna v Bělorusku, který byl nalezen mrtev v parku na Svartsjölandet, a zejména ji zajímá, co sama v článku podtrhla. Podrobnosti, jména a místa.

Copak jsem tohle udělala já? myslí si.

Obrátí starou matraci. V průvanu před ní zavíří další papíry a lístečky. V nose ji zašimrá prach z papírových vláken.

Vytržené listy z německého vydání Zbarského souborného pojednání oruském balzamovačském umění. Vytisknuté stránky z internetu. Podtrhané a s odkazy na Zbarského psanými jejím vlastním rukopisem. Podrobný popis balzamování Vladimíra Iljiče Uljanova, Lenina, provedeného jistým profesorem Vorobjovem z charkovského anatomického ústavu na Ukrajině.

Znovu její rukopis na několika papírech pokrytých čísly. Matematické výpočty množství chemikálií ve vztahu k velikosti těla.

Nakonec fotokopie článku o soukromé firmě, která v devadesátých letech balzamovala zavražděné ruské mafiánské bossy. Někteří byli otráveni, jiní zahynuli při výbuchu bomby ukryté v automobilu a firma syndikátu účtovala částku v závislosti na míře poškození těl.

Sofia články odloží a v tu chvíli jí zazvoní telefon. Vidí, že to je Jeanette. Vstane, chystá se zvednout sluchátko a rozhlédne se po pokoji. Podlaha je pokrytá tlustou vrstvou papírů a stěží je pod nimi vidět.

Ale co smysl, vysvětlení, velké Proč?

Tady je odpověď, pomyslí si a zvedne sluchátko.

Lidské myšlenky roztrhané na malé kusy papíru. Vybuchlý mozek.

+

Staré Enskede

Obyčejný každodenní život, pomyslí si Jeanette Kihlbergová, když parkuje před domem ve Starém Enskede. Právě teď nejvíc postrádá všechno jednoduché a předvídatelné. Spokojenost po dlouhém, náročném pracovním dni a možnost na chvíli zapomenout na všechny problémy související se zaměstnáním. Osvobodit se od všech myšlenek na práci ve stejném okamžiku, kdy za ně přestane být placená.

Johan bude spát ve městě u Åkeho a Alexandry, a když Jeanette vstoupí do předsíně, okamžitě ucítí prázdnotu, která tu panuje. Nepřítomnost rodiny. Přestože byl Åke už před rozvodem hodně sebestředný, chybí jí jejich rozhovory v kuchyni u piva i hašteření u televize při sledování americké detektivky, kdy si neodpustila okomentovat nepřesvědčivý děj. Přesto přese všechno to bylo láskyplné a navzdory všemu se měli rádi.

Teď je kuchyň tichá, ozývá se tu jen cvakání ledničky a slabé hučení ústředního topení.

Na dveřích ledničky je připevněná pohlednice od jejích rodičů. Pozdrav z jejich důchodcovské výpravy do Číny. Jeanette pocítí bodnutí výčitek svědomí, že si o ně nedělá starosti. Že si na ně dlouhou dobu ani nevzpomněla. Je to hlavně proto, že je vůbec nepostrádá.

Kromě toho to tu je od doby, co se Åke odstěhoval, jinak cítit. Neochotně si připustí, že jí chybí hutná vůně olejových barev, lněného oleje a terpentýnu, ale zároveň je jí příjemné, že už neustále nemusí myslet na to, že si sedne do pařížské modři nebo že nečekaně objeví na stěně nežádoucí skvrnu od karmínové červeni. Přesto ale na ty doby vzpomíná s určitou lítostí a na okamžik zapomene na všechen neklid způsobený obavami, že zase nevyjdou s penězi. Åkeho nezodpovědný a lhostejný přístup k financím. Nakonec se mu to ale přece povedlo a splnil si sen – moct se živit uměním, které vytváří. Nebyla snad příliš netrpělivá? Příliš slabá, nepošťouchla ho správným směrem, když pochyboval o svém nadání? Možná, ale na tom teď už nezáleží. Manželství skončilo a nic z toho, co Åke dělá, se jí už netýká. Kromě toho má Jeanette práce nad hlavu a nebude plýtvat časem na úvahy o tom, co mohla udělat jinak.

Ženy v autě byly velmi pravděpodobně Hannah Östlundová a Jessica Fribergová. Ivo Andriç se v této chvíli usilovně snaží potvrdit jejich podezření.

Zítra bude znát odpověď, a pokud má pravdu, znamená to, že případ převezme státní zástupce a bude prohlášen za uzavřený.

Nejdřív je však potřeba provést u těch žen domovní prohlídku. Budou zajištěny důkazy o jejich vině a ona pak dá s Hurtigem dohromady podklady a předá je von Kwistovi. Nemyslí si, že odvedla bůhvíjak skvělou práci. Jen se držela křivolaké cesty a s trochou štěstí a rutiny se všechno vyřešilo.

Fredrika Grünewaldová, Per-Ola Silfverberg, Regina Cederová i její syn Jonathan byli všichni zavražděni dvěma pomstychtivými ženami. Folie à deux, někdy také nazývaná indukovaná psychóza, se vyskytuje téměř vždy v rámci jedné rodiny. Může to být třeba matka s dcerou, které vedou život v ústraní a trpí stejnou duševní chorobou. Podle údajů, které měla Jeanette k dispozici, sice Hannah Östlundová a Jessica Fribergová příbuzné nejsou, ale vyrůstaly spolu, chodily do stejných škol a pak se rozhodly, že spolu budou bydlet.

Vedle Grünewaldové někdo položil žluté tulipány. A toho večera, kdy zemřel Karl Lundström, mu také někdo přinesl žluté tulipány. Nezabily nakonec i jeho? Vlastně proč ne? Karl Lundström a Per-Ola Silfverberg byli oba pedofilové, kteří zneužívali své dcery. Musí to spolu souviset.

Společným jmenovatelem jsou žluté tulipány a škola v Sigtuně.

Jeanette rozsvítí v kuchyni, jde k ledničce a vyndá máslo a sýr.

Msta, myslí si. Jak je ksakru možné, že to dojde až tak daleko. Hledá v mrazáku toustový chléb a její myšlenky zabloudí k Jonathanovi Cederovi. Byl zavražděn nevinný chlapec. I když pravděpodobně vražedkyně chtěly způsobit jeho matce největší myslitelnou bolest, než bude sprovozena ze světa i ona, Jeanette to nechápe.

Vytáhne chleba, odloupne pár krajíců a strčí je do topinkovače. Pochopí, že nemůže počítat s tím, že zjistí odpověď na všechno.

Jeanette, myslí si, musíš se už do háje naučit, že jestli jako policajtka s něčím nemůžeš počítat, tak je to uspokojení z dobře vykonané práce. Člověk nemůže porozumět všemu.

Posadí se ke stolu a roztržitě listuje katalogem Ikey. Možná by si mohla pořídit nový nábytek už teď? Prodej domu se nejspíš potáhne dlouho a ona si nechce po celou tu dobu připomínat bývalý život. Občas, když vejde do obýváku, má pocit, že na odřené pohovce podřimuje Åke. Kuchyňský stůl a židle koupili společně na dobročinném bleším trhu nedaleko Uppsaly, když byl Johan ještě miminko. I všechna svítidla a koberce jsou jejich, ne její. Dokonce i botník. Všechno jí připadá impregnované vzpomínkami na jejich společný život.

V topinkovači to zarachotí a ona ho právě stihne přidat na seznam věcí, které pořídili společně, když zazvoní telefon.

Jsi sentimentální, Jeanette, pomyslí si, sklapne katalog Ikey a zvedne sluchátko.

Pochopitelně je to Åke, jako by věděl, o čem ona zrovna přemýšlí.

„Ahoj,“ řekne stručně Jeanette. „Jak se vede?“

„Dobře.“

Prázdné fráze. Co jiného kromě čistě praktických záležitostí by si měli říkat?

„Co dělá Johan?“ zeptá se Jeanette.

„Johan? Nic zvláštního… spí.“

Rozhostí se ticho a Jeanette se zmocní netrpělivost. „Zavolal jsi, tak předpokládám, že něco chceš. Zas něco kvůli Johanovi?“

Åke si odkašle. „Chtěl bych ho vzít o víkendu do Londýna. Na fotbal. Jen my dva. Abych byl taky trochu za tátu…“

Za tátu? To brzo, pomyslí si Jeanette. „Proč ne? A on proti tomu nic nemá?“

Åke se tlumeně zasměje. „To v žádném případě. Londýnská derby, však víš.“

Přistihne se, že reaguje na Åkeho smích pousmáním. „To se mu určitě bude líbit. Ale proč jenom vy dva? Co Alexandra?“

Opět je chvíli ticho. Jeanette nepřítomně pozoruje topinkovač.

Trčí z něho dva dozlatova opečené tousty a stydnou.

„Zařídila novou výstavu a střelila spoustu obrazů. Jestlipak uhádneš, kdo koupil…“

„Zajíce v pytli,“ skočí mu Jeanette do řeči.

„Nech toho… Vězeňská správa koupila deset obrazů do Kronoberské věznice. To je skoro tvoje pracoviště.“ Åke se zasměje. „A Alexandra zůstane ve Stockholmu. Prodává další obrazy. Jen to sviští.“

„Tak to ti gratuluju,“ odpoví Jeanette. „Jsem ráda, že ti to vychází.“ Slyší, jak Åke na druhém konci linky polkne.

„Co vaši?“ zeptá se náhle a Jeanette zaznamená jeho zvyk měnit téma hovoru. „Pořád jsou v Japonsku?“

Jeanette se pousměje, pomyslí na to, jak Åke nesnáší jejího otce.

„Jsou v Číně a vrátí se za čtrnáct dní nebo tři neděle.“

Åke ztichne a chvíli oba mlčí. Jeanette si znovu vzpomene na jejich kdysi společný život, který jí nyní připadá tolik vzdálený.

„Poslyš…“ řekne Åke nakonec, „nezajdeme ještě na oběd, než poletíme do Anglie?“

Jeanette váhá. „Na oběd? Ty máš opravdu na něco takového čas?“

„Proto se přece ptám,“ odvětí Åke podrážděně. „Můžeš zítra?“

„Pozítří by to bylo lepší. Navíc čekám na povolení k domovní prohlídce, takže ti to neslibuju na sto procent.“

Åke vzdychne. „Dobře. Tak mi zavolej, až to budeš vědět.“ Zavěsí.

Jeanette také vzdychne do ztichlého sluchátka, vstane a vytáhne z topinkovače tousty. Je to špatné, myslí si, když na ně dává máslo a sýr. Pro Johana tohle není dobré. Nemá vůbec žádný pevný bod. Vzpomene si na Hurtigovu poznámku cestou do Svavelsö, kde Hannah Östlundová a Jessica Fribergová završily tragédii rodiny Cederovy.

„V dospívání všechno narůstá do obrovských rozměrů,“ řekl tehdy. Případ Östlundová a Fribergová toho byl příkladem.

Ale co Johan? Její puberťák. Nejdřív rozvod, pak události v Gröna Lundu, jak zmizel, a teď děsné pendlování mezi ní, která na něj skoro nemá čas, a Åkem a Alexandrou, kteří se chovají jako další dva puberťáci a nedokážou si naplánovat, co budou dělat, ani na nejbližších několik dní.

Spolkne poslední kousek ztvrdlého, vychladlého toustu a vrátí se k telefonu. Potřebuje si s někým popovídat a jediná osoba, která se k tomu hodí, je Sofia Zetterlundová.

Telefon vyzvání a ona se choulí v průvanu z kuchyňského okna.

Je podzimní večer, na nebi se nádherně třpytí hvězdy a Jeanette přemýšlí, co to s těmi lidmi jen je, že se všechno nakonec tak děsně podělá. Vtom se Sofia ohlásí.

„Chybíš mi,“ řekne.

„Ty mně taky chybíš.“ Jeanette cítí, jak se jí tělem rozlévá teplo.

„Jsem osamělá.“

Slyší Sofiin dech, jako by byla těsně vedle ní. „Já taky. Brzy se uvidíme.“

Jeanette zavře oči a představuje si, že Sofia je skutečně u ní, že má položenou hlavu na jejím rameni a něco jí šeptá.

„Před chvilkou jsem usnula,“ řekne Sofia. „Zdálo se mi o tobě.“ Jeanette má pořád zavřené oči, uvelebí se na židli a usměje se.

„Co se ti zdálo?“

Sofia se tiše, téměř stydlivě zasměje.

„Topila jsem se a ty jsi mě zachránila.“

+

Ústav patologie

Soudní patolog Ivo Andriç si sundá baseballovou čapku a odloží ji na vozík z nerezové oceli. Těžkými kroky a s utrápeným výrazem ve tváři přejde k umyvadlu, nabere si do ruky trochu mýdla a pečlivě se umyje, až k loktům. Když je hotov, utře se, natáhne se k zásobníku vedle zrcadla a vytáhne pár jednorázových pudrovaných gumových rukavic. Otočí se, vydá se k dvěma nosítkům v místnosti a přitom si natahuje rukavice.

Oba šedé pytle na mrtvoly pronikavě páchnou kouřem a benzinem.

Ivo se podívá na hodiny a pochopí, že tu stráví celou noc.

Ivo Andriç je hrdý na to, jak ovládá svoje řemeslo. Trvalo dlouho, než své schopnosti v tomto oboru zdokonalil, a stálo ho to velké osobní oběti. Vystudoval medicínu na sarajevské univerzitě a praktikoval v rodném Prozoru. Na ty doby vzpomíná rád. Jeho rodiče na něj byli nesmírně hrdí, protože měl ve vesnici jako jediný vysokou školu, a radovali se z respektu, který s sebou přinášela jeho práce. Nebyl jen nadaný, takových bylo víc, ale měl i ten správný druh ctižádosti a svoje nadání neustále rozvíjel. To už tolik lidí neumělo. Když se ostatní mladíci shromažďovali na náměstíčku, kouřili a popíjeli pivo, vysedával doma a četl lékařské knihy v angličtině. Když se pak politikové začali navzájem provokovat a vyvolávat válku a armáda dostala rozkaz hlídat ulice, rozhodl se, že se bude držet stranou. Sice splnil povinnou vojenskou službu s dobrými výsledky, ale nijak se přitom nevyznamenal.

Když Slovinsko a Chorvatsko začaly požadovat oddělení od Jugoslávie, hlasovalo se v referendu, jestli by to neměla udělat i Bosna, a tato otázka rozdělila vesnici i jednotlivé rodiny. Lidé se nedokázali shodnout, vypuklo pravé peklo a sousedé, kteří se předtím přátelili, se začali nenávidět. Nakonec válka dorazila i do Prozoru.

Ivo Andriç pozoruje oba pytle s mrtvolami a rozhodne se, že začne s tím, který s velkou pravděpodobností obsahuje zuhelnatělé pozůstatky Jessiky Fribergové. Zip trochu drhne a on jím musí škubnout, než se otevře a zápach kouře ještě zesílí.

Začne odebírat vzorky tkání. Identita zemřelého musí být stanovena co nejdříve na základě DNA a pak je potřeba prozkoumat přítomnost kysličníku uhelnatého v krvi. To napomůže stanovení příčiny smrti.

Jedovaté plyny se dostaly do auta hadicí od vysavače připevněnou k výfuku, a protože obě dvě ženy byly připoutané bezpečnostním pásem, Ivo Andriç vychází z toho, že společně spáchaly sebevraždu.

Ženě před ním je kolem čtyřiceti, to jsou prý nejlepší léta.

Ivo Andriç znovu zatáhne zip, přejde k druhému pytli a s hlubokým povzdechem ho otevře. I tady je identita oběti zřejmě známá. Podle údajů, které dostal, by se měla jmenovat Hannah Östlundová a mít zvláštní znamení.

První věc, kterou uvidí, jsou charakteristické hematomy, které nejsou způsobeny mechanickým poškozením. Žena zemřela následkem požáru. Lebka byla silně zahřátá, krev se začala vařit a Ivo Andriç vidí mezi lebeční kostí a mozkovými plenami dva centimetry tlustou vrstvu růžové houbovité sražené krve.

Zvedne ženinu pravici a údaje jsou potvrzeny. Zvláštní znamení tu skutečně je.

Ivo vidí, že ženě chybí pravý malíček, a zároveň ucítí, že tělo je stále ještě teplé.

+

Vita bergen

Nad střechami se klene jasné hvězdné nebe, ale dole v Borgmästargatan je tma a šedo. Sofia Zetterlundová odloží telefon a zhroutí se na podlahu. Mluvila s Jeanette, ale neví o čem.

Slabý pocit vzájemných projevů náklonnosti. Touha po vřelosti. Proč je tak složité říct, co si člověk doopravdy myslí? uvažuje Sofia.

A proč nedokážu přestat lhát?

Chce se jí čurat, vstane, jde na záchod, a když si stáhne kalhotky a posadí se, uvědomí si, že večer byla v hotelu Clarion. Muž, se kterým se tam setkala, zanechal stopy na vnitřní straně jejích stehen.

Tenká skořápka uschlého spermatu jí ulpěla na ochlupení a ona se omyje nad umyvadlem. Pak se dlouho utírá ručníkem pro hosty a potom se vrátí do pokoje za knihovnou. Kdysi to býval Gaův pokoj, ale teď je to muzeum Victoriina šíleného tažení životem. Odysseus, pomyslí si. Tady uvnitř jsou odpovědi. Tady uvnitř jsou klíče k zámkům minulosti.

Listuje papíry Victorie Bergmanové, snaží se uspořádat skici, poznámky a články vytržené z novin. Ví, co vidí, ale zároveň pochybuje. Vidí život, který jí kdysi patřil a který se po rekonstrukci znovu životem stane, když ne jejím, tak aspoň nějakým. Victoriiným životem. Životem Victorie Bergmanové.

A je to vyprávění o rozkladu.

V mnoha poznámkách se objevuje jméno, které je jednak záhadné a jednak u ní vzbuzuje silné emoce. Madeleine.

Victoriina dcera a sestra. Sofiina dcera a sestra. Její dcera a sestra. Madeleine je dítě, které porodila svému vlastnímu otci, Bengtovi Bergmanovi, uznávanému, schopnému zaměstnanci vládní rozvojové organizace a muži, který Victorii po celé její dospívání zneužíval. To on způsobil, že si začala vytvářet své alternativní osobnosti.

Všechno, aby přežila. Všechno, aby dokázala žít dál. Madeleine je dívka, s jejíž adopcí Per-Olou a Charlotte Silfverbergovými musela svolit.

K poznámkám o Madeleine patří i snímek, který Sofia našla v kapse u bundy a o němž stále nemá tušení, jak se tam dostal.

Polaroidová fotografie asi desetileté dívenky, která stojí na pláži, oblečená v červené a bílé.

Sofia stále pozoruje fotografii a je přesvědčená, že na ní je její dcera, poznává v dívčině tváři vlastní rysy. Dívka se tváří ztrápeně a snímek v Sofii vzbuzuje silnou nevoli. Co z Madeleine asi vyrostlo?

Na jiném papíře se dočte o Martinovi. O chlapci, který se ztratil při návštěvě zábavního parku a kterého později našli utopeného v řece Fyrisån. O chlapci, kterého uhodila do hlavy kamenem a pak shodila do vody. Policie případ úmrtí odložila jako nehodu, ale ona od té doby žije s vinou, kterou s sebou její skutek nemilosrdně přináší.

Sofia si vzpomene i na návštěvu Gröna Lundu, při níž zmizel Johan, Jeanettin syn. Příhoda je podobná tomu, co se stalo Martinovi, ale ona si je přesto jistá, že by Johanovi nikdy neublížila. Buď se ztratil sám, nebo ho někdo unesl. Někdo, kdo si to vzápětí rozmyslel, protože Johana později našli nezraněného.

Na žádném z papírů není o Johanovi ani slovo.

Vzpomene si, jak byla s Johanem na Volném pádu. Pak už si ale vybavuje jen zmatek a vidí sebe samu, jak s ním sedí na lavičce. Ale to přece nebyla ona. Co když viděla Madeleine?

Potřese hlavou. To nemá logiku. Proč by se Madeleine měla zajímat o Johana?

Shrábne papíry, uloží je do plastové složky společně s fotografií a složku označí písmenem M. Má dojem, že se k ní ještě vrátí.

Sofia Zetterlundová dál prohledává své zapsané vzpomínky. Jeden papír odloží stranou a zvedne další. Podívá se na něj, přečte si ho a vzpomene si, co si myslela v okamžiku, kdy poznámku zapisovala. Tehdy žila omámená léky a alkoholem a všechny nepohodlné vzpomínky vytěsňovala. Schovávala části sebe samé pod kůží.

Fungovalo to tak po mnoho let.

Kůže je v místech, kde je nejtenčí, silná jen pětinu milimetru, ale přesto vytváří neproniknutelnou obrannou linii mezi vnitřkem a vnějškem. Mezi racionální skutečností a iracionálním chaosem. Právě v této chvíli není její paměť nejasná a rozostřená, ale průzračná jako sklo. Ona však neví, jak dlouho tento stav potrvá.

Sofia čte Victoriiny deníkové záznamy z dob v internátní škole v Sigtuně. O dvou letech šikany a psychického týrání. V deníku se stále znovu objevují slova pomsta a odplata a ona si vzpomíná, že se jí tenkrát zdávalo o tom, že se vrátí a celou školu vyhodí do vzduchu. Teď už jsou dvě osoby, o nichž zápisky pojednávají, po smrti.

Ví, že Victoria nemá ani s jednou vraždou nic společného. Nenašla nikde jediný záznam, který by na to poukazoval. To, co je v deníku, se týká jen školních let a potom, když už byla Victoria téměř dospělá, to vypadá, jako by o ostatní dívky ze školy ztratila zájem.

I když ale za tyhle vraždy vinu nenese, Sofia ví, co udělala.

Zabila svoje rodiče. Podpálila rodný dům v Grisslinge ve Värmdö a pak se zavřela do odhlučněné místnosti a kreslila uhlem jeden obrázek hořící budovy za druhým.

Sofia myslí na Lasseho, na svého bývalého muže. Necítí k němu však stejnou nenávist jako ke svým rodičům. Lépe se to dá popsat jako bezedné zklamání a na krátký okamžik ji přepadnou obavy. Zabila skutečně i jeho?

Vzpomínky na to, že to udělala, jsou pocitově silné, ale nedokáže si vybavit průběh celé události, který by odhalil, že skutečně něco takového spáchala.

Ví však, že s vědomím, že vraždila, se bude muset vyrovnávat po celý život. Tu skutečnost se bude muset naučit přijmout.

+

Judarskogen

Mezi Ängby a Åkeshovem na západě Stockholmu je vklíněná vůbec první přírodní rezervace tohoto města.

Krajinu zformoval led a balvany. Je to oblast o rozloze necelých sta hektarů, na níž se rozkládají lesy, louky a menší jezero. Zůstaly tu zřejmé stopy pohybu pevninského ledovce v podobě velkých roztroušených kamenů a sto metrů dlouhých a až šest metrů vysokých morén. Led nejprve stlačil podloží o tisíc metrů, potom ho rozerval a poházel bludnými balvany uvolněnými ze skály.

V lese se dá místy narazit na zbytky zdi, kterou nevytvořil ledovec, ale vztyčily ji lidské ruce. Podle pověsti na sebe kameny vršili ruští váleční zajatci a lze předpokládat, že celí shrbení závistivě pokukovali po morénách.

Uprostřed lesa se rozkládá jezírko Judarn. Název se vyvinul ze švédských výrazů pro „ozývat se, znít“, ale etymologicky nijak nesouvisí s nářkem vyzáblých trestanců a ani s křikem, který se lesem rozléhá právě nyní.

Mladá světlovlasá žena v kobaltově modrém kabátě hledí k hvězdnatému nebi nad vrcholky stromů.

Tisíce a tisíce žhnoucích kusů kamene nebo ledu.

Když Madeleine Silfverbergová ještě jednou vykřičela z plic všechen hněv, vrátí se k autu zaparkovanému u mlází poblíž jezírka.

Třetí výkřik se rozlehne uvnitř auta, o pět minut později a v rychlosti devadesáti kilometrů za hodinu.

Svět se omezil na přední sklo vyplněné ubíhajícím asfaltem, na okrajích zorného pole se míhají rozmazané stromy. Zavře oči, počítá do pěti, poslouchá řev motoru a hvízdání pneumatik na silnici. Když oči zase otevře, je klidná.

Všechno proběhlo podle plánu.

Policie brzy dorazí do domu ve Fagerstrandu.

Vedle kytice žlutých tulipánů na kuchyňském stole najde úhledně srovnanou řadu polaroidových snímků, které zachycují vraždy.

Karl Lundström na posteli v Karolínské nemocnici.

Per-Ola Silfverberg, rozporcovaný jako prase ve svém útulném bytečku. Fredrika Grünewaldová ve svém stanu v podzemí pod kostelem svatého Jana, tlustý, umaštěný obličej oslepený v opilé grimase bleskem fotoaparátu.

A Regina Cederová na podlaze své kuchyně s černočervenou střelnou ranou v krku.

Chybí jen fotografie, kterou už policie má, je na ní žena, která topí syna Reginy Cederové. Žena, které chybí pravý prsteníček.

Až policie dojde do sklepa, zjistí, proč to v domě tak zapáchá. Les náhle skončí, zástavba je hustší a ona zpomalí. Za chvíli zastaví v místech, kde se Gubbkärrsvägen kříží s Drottningholmsvägen, a zatímco čeká, než projede několik aut, neklidně bubnuje na volant devíti prsty.

Hanně Östlundové museli jeden amputovat poté, co ji pokousal pes.

Ona sama použila štípačky.

Když Madeleine zabočí na Drottningholmsvägen, myslí na ty, co brzy zemřou, a na ty, co jsou už po smrti, ale i na ty, které by ráda měla to potěšení zahubit.

Na Bengta Bergmana. Svého otce a dědečka. Oheň ho zabil dřív, než se k němu dostala ona. Její oheň jí ale nikdo nevezme, protože sežehne jiné. Nejdřív ženu, která si kdysi říkala její matka, a pak toho prasečkáře. Mají spolu dohodu a ona očekává, že ji dodrží.

Madeleine ví, že se jí v pravý čas ozve. Ví to, protože ho zná. Zná ho lépe, než by si přála, nikdy neměla na vybranou.

Ujíždí po Drottningholmsvägen směrem k centru, natáhne se po kelímku z McDonald’s, sundá víčko a strčí ruku do kostek ledu. Vsype si hrst rozdrceného ledu do úst, dychtivě ho rozkouše a pak polkne. Neexistuje nic čistšího než zmrzlá voda. Izotopy se zbaví pozemské špíny a dokážou přijímat signály z kosmu. Když sní dostatek zmrzlé vody, rozlije se jí po těle a změní jeho vlastnosti. Mozek bude ještě bystřejší.

+

Minulost

Naplním potůčky vodou, až to v nich klokotá,

vlaštovkám pošlu komáry a do zobáčků dám,

obalím stromy listím, hnízdy je posázím 

a růžovými mráčky oblohu obarvím.

Usmála se do zrcadla. Přejela si prstem po horní řadě zubů a spočítala mezery. Jedna, dvě, tři, čtyři. Pak po dolní řadě zubů. Jedna, dvě.

Opatrně zakývala viklajícím se zubem nahoře vlevo. Už brzy vypadne, teď ještě ne, ale možná večer.

Zavřela ústa a několikrát zub vsála. Ucítila pachuť krve a ledové trnutí.

Zoubková víla jí dala pět set korun. Stovku za každý zub, který schovala pod polštář. Peníze uchovávala v tajné krabičce, v té pod postelí, o které nikdo nevěděl. Spolu s penězi, které vzala prasečkáři, v ní bylo šest set dvacet sedm korun. U prasečkáře trávila celé léto, její pěstouni tu teď byli na návštěvě potřetí a z nějakého zvláštního důvodu jí zub pokaždé vypadl v době, kdy tu zrovna pobývali.

Nikdy jim neříkala maminko a tatínku, protože to nebyli její skuteční rodiče. Že by je oslovovala Pere-Olo a Charlotte, to bylo také vyloučené, to by si mohli myslet, že je respektuje. Při těch několika příležitostech, kdy s nimi mluvila, používala zájmena „ty“ a „ty“, a oni si na to pomalu začali zvykat.

Tentokrát s nimi přijeli jejich přátelé ze Švédska. A ty dvě blondýny. Snad právničky, podobně jako prasečkář.

Vypadaly jako andílci, ale jí připadaly hrozně divné. Skoro jako by byly na její straně, měla dojem, že to, co se dělo večer, je zarazilo. Ale nebyly celou dobu zamčené jako ona, mohly si přicházet a odcházet, jak chtěly, a proto jí připadaly zvláštní. Protože se vždycky vrátily.

Navíc jedné z nich ukousl její pes prst. Ale ona ho i tak pořád rozmazlovala, což bylo také podivné.

Její pokoj byl nejmenší v domě a páchlo to v něm zatuchlinou. Byla v něm jen rozvrzaná postel, starý šatník, ve kterém to bylo cítit prostředkem proti molům, a okénko vedoucí na dvůr. Na hraní měla jen pár fixek, zažloutlé papíry do psacího stroje a krabici lega.

Její nevlastní otec dánsky moc dobře neuměl, ale věděl, že „lego“ je zkratka z „leg godt“, „pěkně si hraj“, a omílal to pořád dokola.

Není to jen pěkné, je to nejlepší, opakoval. Pro tebe je dobré jen to nejlepší.

Kdyby si to opravdu myslel, nenutil by ji žít tady. V Kodani měla velký pokoj se spoustou hraček. Sice ji tam také zamykali, ale aspoň se nenudila. Tady byla nucena hrát si s legem.

Neochotně postavila na velké zelené podložce domek. Krásný červený domek, jaké bývají ve Švédsku. Nejdřív si chtěla postavit domov přesně podle vlastních představ, ale stavba se postupně začala víc a víc podobat statku, kde se právě nacházela.

Pak postavila domeček z lega na podlahu a začala na podložku přidávat figurky. Celkem měla deset panáčků, stejný počet lidí byl teď na statku, když nepočítala sebe a tu holčičku, co s sebou měli Švédové. Upevňovala panáčky jednoho po druhém na zelenou podložku do řady před domeček z lega. Musela si představovat, že šest z nich jsou ženy, protože v legu byli jen panáčci, a za chvíli už tam stáli všichni, na tvářičkách měli své umělohmotné úsměvy.

Prasečkář a ty dvě právničky.

Pak ta těhotná, jmenovala se Regina, a muž jménem Berglind, byl prý u policie, ale vůbec se tak nechoval. Tenhle legový panáček se jako jediný ze všech podobal tomu, koho měl představovat. Nejenže měl policejní uniformu, ale i knír jako Berglind.

Vedle něj stála Fredrika, byla mnohem tlustší než panáček. A pak rodiče té holčičky, Karl a Annette.

Úplně vpravo na konci řady stáli její pěstouni. Civěla na ně a jazykem vyviklávala uvolněný zub. Vtom někdo odemkl dveře.

„Jedeme. Máš sbaleno? Nezapomněla jsi na osušku jako minule?“ Dvě otázky v jedné, které vyžadovaly odpověď ano i ne, znamenaly, že nemůže mlčet. Nešlo přikývnout ani zavrtět hlavou. Byla to jedna z jeho fint, jak ji přimět, aby s ním mluvila.

„Všechno mám sbalené,“ zahučela.

Zavřel dveře a jí to připomnělo den, kdy jí vypadl první zub.

Tehdy jí vyprávěl, jak děti dávají vypadlé zuby zoubkové víle. Když je večer strčí do sklenice s vodou nebo pod polštář, v noci přiletí maličká okřídlená víla a nechá jim výměnou za zub něco jiného. Tahle víla sbírá mléčné zuby a někde daleko, předaleko z nich má postavený celý zámek. Za každý zub zaplatí stokorunou.

Pomohl jí zbavit se prvního, co se viklal, aby mohla zbohatnout. Stalo se to, když tu byli začátkem léta na návštěvě. Seděla na stejném místě jako nyní, ale na stoličce, a on jí ovázal zub režnou nití. Pak přivázal druhý konec nitě na kliku a řekl, že musí něco přinést. Ale nebyla to pravda, místo toho dveře prudce přibouchl.

Zub vyletěl na podlahu a ona za to dostala první stokorunu.

V noci ale nepřiletěla zoubková víla. To on si myslel, že už usnula, vplížil se k ní, nadzvedl polštář a strčil pod něj bankovku.

Ale pak si ji musela zasloužit a pochopila, že zoubková víla není pohádková bytost, ale jen muž, který si kupuje mléčné zuby.

+

Kronoberský blok

Jeanette rozsvítila lampu na psacím stole a rozložila si před sebou fotografie.

Spálený, vpadlý obličej Hanny Östlundové. Před docela krátkou dobou to pro ni byl ještě úplně cizí člověk, ale teď se z ní stal hlavní podezřelý ze spáchání několika vražd. V životě nic není takové, jaké se to zdá, pomyslela si Jeanette. Tolik věcí skrývá něco úplně jiného. Další fotografie. Jessica Fribergová, přítelkyně Hannah. Rovněž spálená k nepoznání. Folie à deux. Společné šílenství dvou osob. Dvou osob, které sdílely stejný blud a stihomam, stejné halucinace a stejné šílenství. Obvykle je to tak, že jedna z osob je duševně nemocná a druhou její dominantní, narušenější příbuzný nebo nejlepší přítel jen manipuluje.

Od které z žen přicházely podněty? myslí si Jeanette. Záleží na tom vůbec? Je policistka a musí shromažďovat fakta, ne jen spekulovat o příčině a následku. Obě ženy jí připomínají ozvěnu minulosti, která se rozlehla, zmizela a zbyla po ní jen mrtvá těla.

Jeanette zvedne sluchátko a navolí číslo státního zástupce. Kennethovi von Kwistovi jako vždy trvá neuvěřitelně dlouho, než vydá povolení k domovní prohlídce, přestože to jako v tomto případě obnáší pouze podepsat papír.

Jeanette s obtížemi skrývá pohrdání nad von Kwistovou neschopností a on si toho je možná vědom, protože na její otázky odpovídá maximálně dvouslabičně a mluví lhostejně.

Přesto jí přislíbí, že do hodiny bude mít povolení k domovní prohlídce, a když Jeanette domluví, napadne ji, co asi von Kwista vede k tomu, aby se každé ráno vůbec dostavil do práce.

Chce zajít za Hurtigem, aby mu před návštěvou obydlí mrtvých žen sdělila nejnovější informace, ale předtím se ještě zastaví u Åhlunda.

On a asistent Schwarz od ní dnes dostanou úkol. Advokát Viggo Dürer, pomyslí si Jeanette. Musíme se toho o něm dozvědět víc.

Dürer totiž nebyl jen právním zástupcem dvou ze zavražděných mužů, pedofilů Karla Lundströma a Pera-Oly Silfverberga, ale i jejich dobrým přítelem.

Jeanette ví, že na účet Annette Lundströmové někdo poslal půl milionu korun, a je jí jasné, že je to úplatek, přestože se jim ještě nepodařilo odhalit, z jakého účtu peníze přišly. Kromě toho jí Sofia řekla, že u sebe Ulrika Wendinová měla větší částku v hotovosti, a naznačila jí, že za tím může být Dürer. A v dopisech, které Karl Lundström psal své dceři Linnei, je zmínka o tom, že advokát má možná pedofilní sklony, což potvrzují i obrázky, které Linnea nakreslila jako malá.

Jeanette ještě na Vigga Dürera nemá nic konkrétního, ale sílí v ní pocit, že se tu skrývá něco pořádně prohnilého. Určitě by bylo zajímavé poslechnout si, co by jí k tomu řekl. Jen kdyby věděli, jak ho najít.

+

Průzračné jezero

Státnímu zástupci Kennethovi von Kwistovi není dobře.

Žaludeční vřed je jedna věc, neklid, že se brzy všechno provalí, druhá. Dal se tím do pohybu dominový efekt, který dokáže zbrzdit jen medikací.

Po rozhovoru s Jeanette Kihlbergovou se právní zástupce vydá na záchod, opláchne si obličej studenou vodou a rozepne si kalhoty.

Tajemství, jak zase rychle získat ztracené sebeovládání, se jmenuje Diazepam Desitin, prostředek na potlačení úzkosti. Nevýhoda rektálního podávání je vyvážena intenzivním pocitem úlevy, který se zakrátko dostaví, a on v duchu poděkuje svému osobnímu lékaři, který mu pohotově předepsal větší množství tohoto sedativa. Na posílení uklidňujícího účinku si von Kwist dopřává tři sklenice whisky denně.

Když se státní zástupce vrátí ke svému psacímu stolu, je rozhodnut, že bude řešit jedno po druhém. Nejdřív vyjde vstříc Jeanette Kihlbergové a povolí domovní prohlídku u Hanny Östlundové a Jessiky Fribergové. Po deseti minutách u počítače je povolení připraveno a on ho naskenuje a pošle e-mailem na policejní ředitelství.

Neklid, který stále pociťuje, nemá s Hannou Östlundovou a Jessikou Fribergovou nic společného.

Pramení z toho, že to vypadá, jako by se mu všechno postupně vymykalo z ruky. Uvelebí se v křesle a znovu se zamyslí.

Ví, že advokát Viggo Dürer podplatil Annette Lundströmovou a Ulriku Wendinovou, a je mu jasné, že to byl od počátku jeho nápad. Není to nic pěkného a v žádném případě se o tom nesmí nikdo dozvědět. Existuje ještě možnost podmazat Jeanette Kihlbergovou, aby si to u ní vyžehlil. Jenomže on právě teď nedisponuje žádnými informacemi, které by jí mohl prozradit, jen takovými, které se za žádnou cenu dozvědět nesmí.

Účinek nového sedativa se už začíná projevovat a státní zástupce si přizná, že mu není úplně jasné, jaké pikle spolu advokát Viggo Dürer, Karl Lundström a bývalý policejní náčelník Gert Berglind vlastně kuli. O jejich aktivitách za všechny ty roky však ví dost na to, aby to rozhodně přispělo k Dürerovu konci, kdyby o tom von Kwist promluvil. Jediné, co mu zabraňuje promluvit, je skutečnost, že by byl do případu vtažen i von Kwist a že jeho odhalení by bylo stejně katastrofální jako Dürerovo. Byl by doslova rozdrcen. Ponížen, donucen vzdát se své kariéry. Přišel by o práci a byl by vystaven všeobecnému posměchu. Kdykoli prokázal nějakou službu Dürerovi, Berglindovi nebo Lundströmovi, odměna na sebe nenechala čekat, někdy formou černých peněz, ale občas i v podobě jiné. Naposledy, když zašantročil kompromitující dokumenty týkající se Dürera, mu advokát doporučil změnit portfolio akcií. Za pouhých pár dní poté došlo k bankovní krizi, a kdyby se Dürerových rad nedržel, byl by nyní majitelem bezcenných papírů. Nemluvě o všech těch dostihových tipech. Beze slova počítá na prstech, pak přestane a pochopí, že se stal součástí úplatkářského systému, jenž je rozsáhlejší a pravděpodobně zasahuje mnohem výš do mocenských kuloárů, než si von Kwist vůbec dokáže představit.

Sedativum už zabralo a státní zástupce Kenneth von Kwist dokáže uvažovat racionálněji, stále ho však nenapadá, jak by mohl vyřešit své dilema. Rozhodne se proto, že řešení problému na nějaký čas odloží, bude vyčkávat, pozorovat, co se děje, a mezitím se bude snažit udržovat dobré vztahy se všemi zúčastněnými, Dürerem i Kihlbergovou.

Je to pasivní, uklidňující postoj a brzy se ukáže, že státní zástupce si tím pod sebou podřezává větev. Nikdo totiž nedokáže sedět na dvou židlích najednou.

+

Nikde

Když se Ulrika Wendinová probudí, nejprve necítí nic, ale vzápětí ji zaplaví vlna bolesti. Má potlučený obličej, bolí ji nos a v ústech cítí pachuť krve.

Je tma jako v pytli a ona nemá ani tušení, kde se to ocitla. Poslední, na co se pamatuje, je, že přišla do bytu v Hammarbyhöjdenu a že se tam objevil Viggo Dürer s nějakým neznámým mužem. Dürer ji uhodil a ona omdlela. Jak dlouho ale byla v bezvědomí?

Ulrika Wendinová proklíná samu sebe, že přijala peníze od Vigga Dürera, dánského advokáta té svině Karla Lundströma. Padesát tisíc, které rozfofrovala ani ne za týden. Dürer určitě pochopil, že si navzdory úplatkům a jejich dohodě pustila pusu na špacír. Neprozradila však nic, co by se ho týkalo, a trestním oznámením, které podala, ničeho nedosáhla. Nikdo jí nevěřil. A to všechno on přece ví.

Tak proč tu sakra ležím? uvažuje Ulrika.

Tvář má ztuhlou a svaly kolem úst napjaté. Leží nahá na zádech a nemůže se ani pohnout, protože má ruce svázané za zády lepicí páskou.

Po obou stranách je hrubá dřevěná stěna, a když se Ulrika pokusí nadzvednout, narazí na železné trubky, které se jí táhnou napříč přes kolena a prsa.

To, o čem si nejprve myslela, že je to uschlá sražená krev na obličeji, je lepicí páska, kterou má zalepená ústa. Cítí pod sebou vlhko, předpokládá, že se počurala.

Jsem pohřbená zaživa, pomyslí si. Vzduch je tu suchý, dusivě teplý a je to tu cítit jako ve sklepě. Srdce jí prudce buší a krev divoce koluje v žilách.

Zmocňuje se jí panika a začne prudce oddechovat. Neví, odkud přichází její křik, ale ví, že tam je, i když ona sama ho neslyší.

Je to jako snažit se křičet o pomoc v děsivém snu, snažit se utéct, přestože se tělo nedokáže ani pohnout.

Dá se do pláče a roztřese se po celém těle, jako by dostala epileptický záchvat a nedokázala ovládat své svalstvo.

Dýchá ústy tak mocně, až se jí před očima objevují jiskřičky. Než ucítí chuť lepidla a vzpomene si na lepicí pásku, je celá zpocená a pokoušejí se o ni mdloby.

Dýchej nosem. Buď v klidu. To zvládneš, ujišťuje se. Zvládala jsi všechno sama skoro celý život, nepotřebovala jsi, aby se o tebe někdo staral.

Před pěti lety, bylo jí právě šestnáct, našla svou maminku ležet mrtvou v kuchyni na podlaze. Od té doby je sama. Když se jí nedostávalo peněz, nikdy se neobrátila na sociálku, raději kradla jídlo a nájem platila z malé životní pojistky po matce. Nikdy nebyla nikomu na obtíž.

Neví, kdo je její otec, maminka si to tajemství vzala s sebou do nebe. Pokud se tam tedy člověk dostane, když se pomocí chlastu a prášků pomalu, cílevědomě propije až na věčnost, přestože mu ještě není ani čtyřicet.

Její maminka nebyla zlá, jen nešťastná, a Ulrika ví, že nešťastní lidé dělávají věci, které ostatní vnímají jako zlé.

Skutečné zlo je něco docela jiného.

Babička si začne dělat starosti nejdřív tak za týden, myslí si Ulrika. Častěji si nevolají.

Dech je pomalejší a myšlenky rozvážnější. Třeba ji bude postrádat psycholožka Sofia Zetterlundová?

Ulrika zalituje, že zrušila všechna naplánovaná sezení. Dürer to ale po ní požadoval.

A co Jeanette Kihlbergová? Možná, ale spíš asi ne.

Bušení srdce se zpomalí do normálu, a i když se jí pořád těžce dýchá, protože má ucpané nosní dírky a kolem se vznáší vlhký slaný pach jejího potu a slz, zase je při smyslech. Aspoň prozatím.

Její oči přivyknou neproniknutelné tmě a ona ví, že neoslepla. Stíny kolem ní mají různé odstíny šedi a za chvíli nad sebou rozezná cosi, co se podobá kotli na topení, od něhož vede množství trubek.

Ve stěnách to v pravidelných intervalech hučí. Pak se ozve kovové skřípání, úder, na několik vteřin se rozhostí ticho a pak znovu hučení.

Nejdřív předpokládá, že je to zvuk výtahu. Kotel a trubky… Výtah? Když jí konečně dojde, že neleží pohřbená zaživa v rakvi pod zemí, samým ulehčením jí přeběhne po zádech mráz a ona se zachvěje.

Ale kde je?

Otáčí hlavou a hledá nějaký zdroj světla.

Nad ní ani pod ní nic není. Když obrátí hlavu na pravou stranu, také nic nevidí, a ani vlevo.

Teprve když se pokusí zvrátit hlavu dozadu, tolik, až má pocit, že jí pod tlakem žil a hrtanu praskne kůže na krku, něco uvidí.

Oči jí vibrují samou námahou, jak je v důlcích obrací nahoru.

Šikmo za sebou vidí na zdi nezřetelný proužek světla.

+

Fagerstrand

„Kam půjdeme jako první?“ ptá se Hurtig, když vyjede na Drottningholmsvägen. „K Hanně Östlundové, nebo k Jessice Fribergové?“ Otočí se k Jeanette.

„Bydlí skoro vedle sebe,“ odpoví Jeanette. „Nejdřív půjdeme tam, kde je to blíž, tedy k Hanně Östlundové.“

Projedou kruhovým objezdem na Brommaplanu a pustí se po Bergslagsvägen na západ. Po zbytek cesty mlčí, což Hurtigovi vyhovuje.

Jednou z vlastností, které má na Jeanette rád, je její schopnost mlčet tak, že je to příjemné, a když projíždějí kolem přírodní rezervace Judarskogen, mírně se na ni pousměje, ale ona si toho zřejmě nevšímá. V myšlenkách se asi toulá někde docela jinde.

Jak moc jsou si blízcí, on a Jeanette? Těžko říct. Je v ní něco, co se vymyká její otevřenosti, jako by skrývala nějaké tajemství. Hurtig mrkne na svou šéfovou, která nepřítomně vyhlíží ven postranním okénkem. Myslí na Sofii Zetterlundovou? Jaký k sobě vlastně mají vztah? Chodí spolu? Pravděpodobně ano. Ale proč mu o tom Jeanette nic neřekne?

To je jedno, pomyslí si. Dopřeju jí tolik času, kolik potřebuje. Není to celé tak složité, jak si možná myslí.

Jejich nadřízení a spolupracovníci o Jeanette občas říkají, že je mužatka, přezdívají jí Janne Kihlberg nebo jinými jmény, která ji mají zesměšnit. Jednou dokonce o ní slyšel Schwarze říkat, že je lesba. Samozřejmě za jejími zády, ale před všemi, co byli zrovna v jídelně. Argumentoval tím, že všechny fotbalistky jsou homosexuální. Na rozdíl od fotbalistů, pomyslí si Hurtig a uvědomí si, že ze skutečně elitních hráčů se zatím odvážil přiznat svou homosexualitu pouze jeden jediný. Angličan, a za několik let se oběsil. Byl to přímý důsledek toho, že byl gay a fotbalista zároveň, a bylo to hrozně smutné.

Vjedou do vilové čtvrti a míří k Fagerstrandu.

„Teď zpomal,“ řekne Jeanette. „Musí to být tamhleten dům.“

Hurtig přibrzdí, projede kolem dlouhého živého plotu, který se táhne kolem vily, vjede na příjezdovou cestu a zastaví před garáží.

Velký dům je částečně osvětlený, přestože jeho majitelka očividně nemůže být doma. Lampa v předsíni je rozsvícená stejně jako světlo v kuchyni a v jedné místnosti v patře.

Když se blíží k domu, zahlédne Hurtig kuchyňským oknem něco, co už zná.

Kytici žlutých květů.

+

Námořní hotel

Msta má žlučovitou příchuť a je jedno, kolikrát si vyčistíte zuby, hořkost zůstává. Zažírá se do skloviny a do dásní.

Madeleine Silfverbergová se ubytovala v Námořním hotelu ve čtvrti Södermalm, je v koupelně a upravuje se. Za několik hodin se setká se ženou, která se kdysi nazývala její matkou, a chce být co nejkrásnější. Vytáhne z kosmetické taštičky kajalovou tužku a jemně se nalíčí.

Podobně jako nenávist jí i touha po pomstě vryla do jinak půvabného obličeje tenounké vrásky, ale zatímco zahořklost hyzdí koutky úst ostrými rýhami, pomstychtivost se projevuje kolem očí a na čele. Madeleine ví, že je považována za krasavici, ale ona sama si to o sobě nikdy nemyslela. Ve svých očích byla vždycky ošklivá. Nápadná vodorovná rýha mezi očima, těsně nad kořenem nosu, je stále hlubší. Příliš dlouho ustaraně krčila čelo a ušklíbala se nad nakyslou chutí v ústech.

Nikdy si nenašla čas na to, aby dokázala zapomenout, a mezi ženou, kterou je dnes, a tou, kterou bývala kdysi, leží celý vesmír událostí a okolností. Představuje si, že paralelně s ní existují i jiné její verze, v jiných světech.

Ale tenhle svět je její, v něm je vražedkyně a už připravila o život sedm lidí. Šest z nich si to zasloužilo, v sedmém případě se jednalo o „guilt by association“. Byl to presumptivní zločinec, kterého formovalo prostředí, v němž vyrůstal, a jeho geny.

Madeleine zavře taštičku, vyjde z koupelny do pokoje a posadí se na postel, na níž už sedělo, spalo, milovalo se a pravděpodobně i nenávidělo tisíce lidí. Kufr, který leží u postele, je tak nový, že k němu ještě nemá žádný vztah, ale obsahuje všechno, co potřebuje. Zatelefonovala Charlotte Silfverbergové a řekla jí, že se s ní chce sejít. Že si s ní potřebuje promluvit a pak ji nechá na pokoji.

Za několik hodin se ocitne tváří v tvář ženě, která si kdysi říkala její matka. Budou mluvit o prasečí farmě nedaleko Strueru a o tom, co se tam dělo.

Společně budou vzpomínat na dobu strávenou v Dánsku a mluvit o událostech v prasečím chlívku, jako jiní lidé mluví o krásných vzpomínkách z dovolené. Ale místo úchvatných západů slunce, jemného písku a příjemných restaurací bude řeč o chlapcích omámených drogami, kteří byli nuceni spolu zápasit, o mužích, co se potí nad těly malých holčiček, a o ženách, které si říkají matky, všechno to sledují a sexuálně je to vzrušuje.

Budou rozmlouvat tak dlouho, jak to bude potřebné, a ona svůj příběh bude ilustrovat dvacítkou polaroidových snímků, které odhalují, čím se její pěstouni bavili.

Ukáže jí dokumenty z Říšské nemocnice v Kodani, z nichž vyplývá, že se narodila v poloze koncem pánevním a že byla své biologické matce odebrána s placentou, což je vznešenější výraz pro plodový koláč. Je tam rovněž napsáno, že měřila třicet devět centimetrů, vážila necelá dvě kila a umístili ji do inkubátoru, protože se obávali žloutenky. Na dětském oddělení si mysleli, že je o měsíc mladší, než jak bylo uvedeno v dokumentaci.

V kufru je několik listin a ona je zná všechny nazpaměť. Jedna z nich pochází z dětské psychiatrie v Kodani.

Sedmý řádek: „Dívka jeví známky deprese.“ A o dva řádky níž:

„Dlouhodobě se poškozuje, může se chovat násilně.“ Další stránka:

„Opakovaně oznámila, že ji otec zneužívá, ale nebylo to považováno za věrohodnou informaci.“

Pak poznámka v rohu, napsaná tužkou, která za tu dobu téměř vybledla, ale ona ví, co tam je: „Zakládá se to zejména na matčině tvrzení, že dívka měla odjakživa bujnou fantazii, což je ještě podpořeno tím, že často nesouvisle mluví o nějakém statku v Jutsku. Stále se objevují bludy.“

Jiný papír má razítko sociální správy, je to rozhodnutí o „umístění v péči rodiny“.

V péči rodiny, myslí si. Takový hezký obrat.

Zavře kufr a chvíli uvažuje, co se stane potom, až domluví a její pěstounka pochopí, jaké má volby.

Pomsta je jako dort: nemůžete ho sníst a zároveň si ho nechat.

Když je pomsta vykonána, je třeba jít dál s nepříjemným vědomím, že nyní je třeba jinak bezvýznamnému životu vytvořit nový význam.

Madeleine však ví, co udělá. Vrátí se do domu v Blaronu nedaleko městečka Saint-Julien-du-Verdon v Provenci. Ke kočkám, do své malé dílny a klidné samoty uprostřed lánů vonící levandule. Postará se o tu vrásku na čele, denně do ní bude vmasírovávat olej a naučí obličejové svaly usmívat se a smát.

Až bude po všem, přestane nenávidět a naučí se milovat. Nastane čas odpuštění a ona se po dvaceti letech strávených v temnotě otevře krásám života.

Nejdřív však musí zemřít žena, která si kdysi říkala její matka.

+

Fagerstrand

Právo policie provést domovní prohlídku je zakotveno v dvacáté osmé kapitole trestního zákoníku a je jasně formulované. Pokud došlo k trestnému činu, za nějž se uděluje odnětí svobody, prohledání obydlí podezřelého je oprávněné.

Jeanette složí papír s von Kwistovým podpisem a zastrčí ho do vnitřní kapsy bundy. Hurtig otevře dveře, nejsou zamčené.

Vyvalí se dusivý nasládlý puch a Hurtig podvědomě ustoupí.

„Do hajzlu,“ vyhrkne a samým hnusem se ušklíbne.

V domě je ticho, ozývá se jen bzučení much, které se zoufale snaží dostat zavřenými okny ven.

„Počkej tady,“ řekne Jeanette a dveře zase zavře.

Vrátí se k autu, otevře kufr a vyndá dvě bílé roušky na obličej, čtyři ochranné návleky na boty z polyetylenu a dva páry latexových rukavic. Po návštěvě jeskynních prostor pod kostelem svatého Jana si dává pozor, aby s sebou nějaké roušky vždycky měla. Jen tak, pro všechny případy.

Vrátí se k domu, předá Hurtigovi ochranné pomůcky a posadí se na schody. Natáhne nohy a v celém těle cítí, jak je unavená. Ve vzduchu se vznáší puch z domu.

„Dík.“ Hurtig si sedne vedle ní a začne si zakrývat černé kožené boty plastovými návleky. Jeanette si všimne, že boty nejsou právě levné.

„Ty jsou nové?“ Ukáže na polobotky a usměje se.

„Nevím,“ odpoví Hurtig a úsměv jí oplatí. „Ale určitě ano, protože ten, co mi je dal, je hrozně vybíravý, co se týče módy.“

Jeanette připadá, že se zatvářil ostýchavě, skoro jako by se styděl. Ale než se ho stihne začít dál vyptávat, Hurtig vstane, uhladí si nohavice a znovu se odhodlá vstoupit do domu.

Jeanette si natáhne latexové rukavice a jde za ním. V předsíni nic zvláštního není. Věšák s několika plášti nevtíravých barev a deštník opřený o komodu, na níž leží telefonní seznam a kalendář. Stěny jsou bílé a podlaha ze šedých dlaždiček. Všechno vypadá naprosto normálně, ale zápach zvěstuje, že najdou něco odporného.

Hurtig jde dál jako první a oba dávají pozor, aby se ničeho zbytečně nedotýkali. Jeanette se usilovně snaží došlapovat na stejná místa jako předtím Hurtig. Technikové jsou hrozní hnidopiši a ona nechce, aby jí vyčinili, že si nedávala dostatečný pozor.

Vstoupí do kuchyně, a když Jeanette uvidí, co leží na stole, pochopí, že jsou na správném místě, i když předmět nijak nevysvětluje, proč to tu tak odporně páchne.

+

Ústav patologie

Ivo Andriç stojí u pitevního stolu a chystá se na první pitvu dne. Leží tu mladík, kterého našli na záchodě u Gullmarsplanu, nejspíš se předávkoval a Ivo Andriç celou věc považuje za rutinní záležitost. Muži po velké dávce drogy puklo srdce a zemřel na nedokysličení. Vedle těla našli obvyklé pomůcky: skleněnou trubičku a igelitový sáček s bílým práškem. Patrně heroin. Nebo možná metamfetamin, myslí si Ivo Andriç, i když se ještě nevyskytuje tak často jako slabší amfetamin.

Ivo Andriç začne vnější prohlídkou nahého těla. Zmodralé rty a zbytky zvratků. Na potetovaných pažích větší počet nezahojených zanícených ran. Ivo Andriç ví, že běžným příznakem předávkování je pocit, jako by se člověku po kůží hemžil hmyz, což často vede k tomu, že se postižený musí neustále škrábat. Jinak neshledává nic pozoruhodného. Muž byl v dobré kondici. Před několika lety možná aktivní sportovec. Ivo si vzpomene na své dvě dcery, které hrály v Prozoru fotbal v první dívčí lize. Ale to bylo před válkou.

Obě dívky zemřely při řádění Srbů v Ilidži, jednom ze sarajevských předměstí, a jeho rodiče a tři bratři byli popraveni doma, ve vesnici nedaleko Prozoru. Život se mu rozpadl na prach a on to vzdal. Marné naděje, že on sám by dokázal ve válce něco změnit, vzaly za své ve chvíli, kdy pohřbíval své dvě dcery.

Uchopí mrtvého za čelisti, otevře mu ústa a vidí, že několik zubů je zkažených. Je to následek snížené produkce slin zapříčiněné heroinem, který vyvolává žízeň. Lidé ji často hasí limonádami. Coca-Cola, pomyslí si Ivo. Je v tom nepřehlédnutelná ironie. Přestože recept Johna Stytha Pembertona na tento sladký hnědý nápoj je stále ještě tajný, zvěsti o tom, že obsahuje drogy, nikdy neutichly docela.

Nakonec si všimne tetování na levé části mužových prsou. Nad puklým srdcem je zelenobílá vlajka v žlutém věnci z listí a letopočet 2001.

Že se klidně mohlo jednat i o sebevraždu a že se mladík možná předávkoval drogami úmyslně, Ivo do své zprávy nenapíše. Nikdo to nevyslovil nahlas, ale jeho nadřízení mu naznačili mezi řádky, že to vypadá lépe, když se sebevražda označí za úmrtí zapříčiněné předávkováním drogami. Ivo ví, že je to ze statistických důvodů. Poznamená si svá pozorování a pak podepíše úmrtní list. Celé mu to netrvalo ani hodinu.

Pak mrtvého narkomana zamkne do lednice, umyje se a jde si do místnosti pro personál vypít kávu. Z pracovního dne zbývá ještě několik hodin a nečeká ho nic naléhavého. Zpráva pro Jeanette Kihlbergovou týkající se dvou uhořelých žen je dokončená a odeslaná.

Ivo Andriç uchopí svůj hrnek, naplní ho připálenou kávou a posadí se k oknu. Roztržitě listuje novinami, které vždycky leží na stole. Nejdřív si přečte titulky, a když dojde na poslední stranu s televizním programem, vrátí se ke zprávám z kultury. Článek o vzrůstající xenofobii nesděluje nic nového. Stejné staré, mnohokrát opakované argumenty vystavěné na stejných vousatých bludech o hrozbě islámu. Čte dál. Najde recenzi knihy, která mu připadá zajímavá, a rozhodne se, že požádá manželku, aby mu ji půjčila v knihovně. Potřebuje něco nového na čtení a titul se mu líbí. Já nikomu nepatřím, to je pěkné tvrzení.

Na další dvoustraně je reportáž o nájemnících v Rosengårdu, kteří si chtějí svoje byty koupit a založit družstvo vlastníků. Autor článku se domnívá, že soukromá družstva mají problémy s udržováním bytů a že nájmy jsou nehorázně vysoké. Ivo se dívá na fotografii nájemníků a vtom mu zazvoní telefon.

„Ahoj, Ivo, jak se máš?“

Slyší hlas Jeanette Kihlbergové a zírá na neostrou fotografii.

„Dobře,“ je jediné, co ze sebe dokáže vypravit.

„Stojím před domem Hanny Östlundové ve Fagerstrandu a potřebuju tvou pomoc. Technici tě vyzvednou po cestě, budou tam každou chvíli.“

Ivo Andriç rozumí tomu, co Jeanette říká, ale dopad toho, co právě vidí, ho ochromil. Několik osob, pár z nich Švédové a zbytek původem z jiných zemí.

„Haló, jsi tam?“

Fotografie sice není příliš ostrá, ale Ivo si je jistý, že se nemýlí.

„Ano,“ odpoví a jeho život se v tu chvíli obrací vzhůru nohama.

+

Fagerstrand

Na stole v kuchyni Hanny Östlundové leží čtyři polaroidové snímky. Jeanette k nim přistoupí a jeden zvedne. Hurtig se jí dívá přes rameno.

„Grünewaldová,“ řekne.

Jeanette přikývne a dál pozoruje fotografii obličeje Fredriky Grünewaldové zkřiveného smrtelnou hrůzou. Po světlé blůze se jí řine krev a struna se zařezává hluboko do křečovitě nataženého krku.

„Pořízeno pár vteřin předtím, než zemřela,“ konstatuje Jeanette.

„Takže jedna z těch dvou bláznivých ženských fotografuje druhou, jak škrtí bezdomovkyni? Tak tomu máme rozumět?“

„Předpokládám, že ano.“

Hurtig přistoupí ke stolu, natáhne se a zvedne jinou fotografii.

„Ředitel Silfverberg,“ prohlásí, položí obrázek zase na stůl a uchopí další.

„Počkej, já budu hádat,“ přeruší ho Jeanette. „Regina Cederová.

Zastřelená ranou do krku.“

„Žádná velká výhra.“

Jeanette zvedne poslední polaroidový snímek a podá ho Hurtigovi.

„Podívej se na tohle.“

Hurtig obrázek několik sekund pozoruje. „Karl Lundström,“ řekne pak a pokračuje váhavě: „Takže jeho zabily taky? V tom případě to nebylo tak, jak tvrdil doktor, že Lundström zemřel na selhání ledvin, protože příliš dlouho dostával příliš vysoké dávky morfinu.“

„Na první pohled to tak vypadalo, ale asi mu daly něco do kapačky. Nikdo to pořádně neověřoval, protože úmrtí vypadalo přirozeně, ale taky mě to už napadlo.“

Jeanette odloží fotografii a prohlíží si sérii snímků na kuchyňském stole. Něco tu nesedí, ale nedokáže ještě pořád určit, co to je, a ze zamyšlení ji vytrhne zvuk přijíždějícího auta.

Vyhlédne kuchyňským oknem ven, a když zjistí, kdo přijel, vyjde do předsíně a na schody přivítat Iva Andriçe a techniky. Sundá si z úst roušku a zhluboka se nadechne čerstvého vzduchu. Ať už je v domě cokoli, bude lepší, když technici půjdou první.

Ivo otevře dveře auta a vystoupí. Rozhlédne se, sundá si baseballovou čapku a poškrábe se na hlavě. Když uvidí Jeanette, na tváři se mu objeví úsměv. „Tak co?“ přimhouří oči. „Co nás tu dneska čeká?“

„Víme jen, že uvnitř něco strašlivě zapáchá.“

„Máš na mysli mrtvolný zápach?“ řekne Ivo a přestane se usmívat.

„Něco takového.“

„Tak počkejte zatím s Hurtigem venku.“ Ivo dá znamení technikům. „Půjdeme dovnitř a porozhlédneme se tam.“

Hurtig se znovu posadí na schody a Jeanette vytáhne z kapsy bundy mobil. „Půjdu do auta zavolat Åhlundovi. Přikázala jsem mu, aby se Schwarzem proklepli Dürera.“

Hurtig přikývne. „Zavolám na tebe, kdyby se něco dělo.“ Jeanette dojde po vyštěrkované cestičce k autu. Otevře dveře, posadí se za volant a vtom už se ozve Åhlund.

„Nazdar, šéfová, jak to jde?“

„Vlastně ani nevím. Našli jsme ale fotografie, které s vraždami spojují minimálně Hannu Östlundovou. Pravděpodobně i Jessiku Fribergovou. Brzy se to dozvíme od Iva.“ Jeanette zabolí v ramenou, protáhne se, aby si narovnala záda, a pokračuje: „A co vy? Dozvěděli jste se něco zajímavého o advokátovi Dürerovi?“

Åhlund vzdychne. „Dánové nejsou nijak přehnaně nápomocní, a navíc se to stalo už před dlouhou dobou. Ale udělali jsme, co jsme mohli.“

„Dobře. Tak mi to pověz.“

„Dürer přijel do Dánska v patnácti letech autobusem Červeného kříže. Předtím byl v koncentračním táboře Dachau.“

Druhá světová válka? pomyslí si Jeanette. Takže koncentrační tábor. Rychle vypočítá, jak je Dürer starý. „Takže je mu sedmdesát osm? A není Dán?“

„Ale je, v Dachau bylo uvězněno dost Dánů, včetně Dürerových rodičů, ale ti to nepřežili.“

Dachau, myslí si Jeanette. „Stihl sis ověřit, co přesně tam bylo za lidi?“

„Ano, ale jen na Wikipedii,“ zasměje se trochu rozpačitě Åhlund.

„Vypadá to, že tam nebylo moc Židů, spíše individua práce se štítící a zločinci. A Romové. Kromě toho němečtí lékaři prováděli na vězních všelijaké hnusné pokusy. Mám ti to vykládat dál?“

„Ne, buď tak hodný a ušetři mě. Co bylo s Dürerem dál?“

„Podle údajů dánského finančního úřadu pravidelně přiznával příjmy z chovu prasat. Ale nezdá se, že by mu to bůhvíjak vynášelo. V některých letech nevydělal skoro nic. Statek ve Strueru na Jutském poloostrově prodal před deseti lety.“

„Jak se dostal do Švédska?“

„Koncem sedmdesátých let se objevil ve Vuollerimu. Dostal tam práci na pile, dělal účetního.“

„Takže ne advokáta?“

„Ne, a teď to začne být poněkud zvláštní. Nenašel jsem žádné údaje, které by potvrzovaly, že vystudoval práva. Žádná vysvědčení, žádné zkoušky.“

„Takže on celé roky pracoval jako advokát a nikdo se neobtěžoval si ho proklepnout nebo ověřit jeho profesní kompetenci?“

„Podle toho, co se mi podařilo najít, ne.“

Jeanette zaregistruje, že z domu vyšel Ivo Andriç a povídá něco Hurtigovi.

„Musím už končit, dopovíš mi to později. Dobrá práce, Åhlunde.“

Schová telefon zase do kapsy, vystoupí z auta a dojde k čekajícím mužům.

„Ve sklepě byli dva mrtví psi. To oni tak hrozně zapáchali.“ Jeanette hlasitě vydechne. Má dojem, že se soudní patolog usmívá, a předpokládá, že se mu stejně jako jí ulevilo, že se tentokrát nejednalo o lidi.

„Zvířata jsou rozsekaná jako při porážce,“ pokračuje Ivo, „právě si je fotografujeme. Technici v obydlí Jessiky Fribergové nic zajímavého neobjevili, aspoň při zběžné prohlídce ne.“

„Tak se vraťte, až si to tam prohlédnete pořádně,“ řekne Jeanette.

Hurtig na ni i na Iva kývne a vydá se k autu. „Ještě něco?“

„Ne. Anebo vlastně…“ zaváhá patolog. „Jde o něco jiného, s touhle záležitostí to nesouvisí. Znáš někoho na jihu, v Malmö? Přesněji řečeno ve čtvrti Rosengård. Potřeboval bych tam zkontaktovat jednoho člověka.“

„Ovšemže znám,“ přikývne Jeanette poněkud nepřítomně, protože v myšlenkách je už zase u polaroidových snímků v kuchyni domu. Píše na útržek papíru telefonní číslo, myslí na obrázky a na možné motivy a najednou si uvědomí, co jí připadalo zvláštní. Podá Ivovi Andriçovi papírek s telefonem kolegy v Malmö a on jí poděkuje pohledem zářícím štěstím.

Tady něco nehraje, říká si Jeanette a Ivovo radostné rozpoložení ani nezaznamená.

+

Swedenborgova ulice

Sofia Zetterlundová sedí u okna malé hospůdky proti východnímu vstupu do stanice metra Mariánské náměstí. Ještě se nevzpamatovala ze včerejšího zhroucení a přes nedotčený talířek s osmaženými bramborami civí na podzimně usychající listí kaštanů. V létě je to jedna z nejzelenějších ulic ve městě, ale teď vidí jen pochmurné kostry stromů. Větve se rýsují proti šedé obloze jako tepny v plíci. Venku je psí zima, od okna táhne a ona se nemůže přimět k jídlu. Každým dnem začne sněžit, myslí si. Nemůže do sebe dostat ani sousto, a tak začne listovat v bulvárním plátku, který někdo nechal ležet na stole. Jeden článek ji zaujme, protože pojednává o mladé ženě, kterou nějakou dobu koučovala, ale která se u ní po létě už neobjevila.

Pseudocelebrita, modelka aktů a nejnověji pornoherečka Carolina Glanzová.

Z článku ztratí i poslední zbytek chuti k jídlu. Slečna Glanzová si podle zasvěcených zdrojů časopisu stihla za pouhých pár měsíců nechat podruhé zvětšit poprsí, provdat se za bohatého Američana a zase se s ním rozvést, hrát v desíti filmech produkovaných jedním z nejznámějších pornoproducentů a ještě o tom o všem napsat knihu. Vlastní životopis. Ve dvaadvaceti letech.

Sofia noviny zase odloží a deset minut nehybně sedí, aniž by se dotkla jídla. Ochromuje ji únava a pocit neskutečnosti, následek několika posobě následujících nocí neklidnéhospánku, nebotobylo poloviční bdění? Začne se vrtat v jídle, je to neumělý pokus zvednout si náladu. Chtěla, aby jí volské oko osmažili jen z jedné strany, ale dostala ho osmažené z obou. Z jedné strany, ne z obou. Ale stejně je to naopak.

O co si to vlastně řekla? Možná použila dvojitou negaci?

Nevzpomíná si, co přesně říkala, odstrčí talíř, zvedne se a odejde z hospody.

Vzmuž se, myslí si, otevře kabelku a zkontroluje, jestli má peněženku. Máš spoustu věcí na práci.

Pohlédne na druhou stranu ulice a uvidí tam někoho, koho zná. Jde po druhém chodníku, je schoulená a má na sobě tmavý kabát a červenou čepici.

Pohled na ženu Sofii přiměje, aby se opět začala chovat rozumně. Pomalu znovu získá kontakt s realitou, přitiskne si kabát úžeji k tělu a spěchá k ženě.

„Annette?“

Tmavá postava jako by ji neslyšela, snaží se projít kolem.

„Annette?“ opakuje Sofia hlasitěji, žena se zastaví a otočí se.

Sofia se k ní váhavě přiblíží, ale žena ucouvne, jako by ji to vyděsilo. „To jsem já, Sofia. Chodila ke mně Linnea.“

Annette Lundströmová neřekne ani slovo. Jen tupě zírá před sebe, kolem nich sviští vítr. Má ochablou kůži v obličeji a její tvář je pod červenou čepicí bledá jako stěna.

„Kam jdete?“ zkouší to Sofia.

Vidí, že Annette má na nohou pouze pantofle a je bez punčoch. Z dlouhých rukávů kabátu vyčuhují bledá, vyhublá zápěstí. Pohne lehce rty, ale Sofia nerozumí tomu, co říká. Pochopí, že Annette se něco stalo. Je to ona, a přece není.

Sofia k ní opatrně přistoupí a dotkne se její paže.

„Annette? Co se stalo?“

Žena na Sofii konečně pohlédne. „Budu se stěhovat,“ řekne tichým, chraptivým hlasem. „Zpátky do Polárního Kruhu.“

Sofia ji vezme pod paží. „Půjdu kousek s vámi, jestli můžu.“ Tuší, že Annette je na tom hodně špatně. Možná psychóza.

„Do Polárního Kruhu…“

Sofia vezme Annette za ruku, je ledově chladná. Musí být pořádně podchlazená.

„Jste moc málo oblečená,“ řekne Sofia. „Nechcete jít na chvíli se mnou nahoru? Uvařím vám kávu.“

Annette Lundströmová se váhavě nechá vést Swedenborgovou ulicí, pak zahnou do ulice Svatého Pavla a jdou do Sofiiny poradny.

V recepci si je překvapeně změří Ann-Britt.

„Zatím si sedněte tady,“ řekne Sofia Annette a přitáhne jí židli. Když se žena posadí, vyhrne se jí rukáv a Sofia uvidí, že má kolem zápěstí náramek z umělé hmoty. Bílý náramek pro pacienty s nápisem Psychiatrie Jižní nemocnice.

Pochopitelně, pomyslí si Sofia. Je někde hospitalizovaná a vzala nohy na ramena.

Poprosí Annette, aby ještě chvíli počkala, a jde za Ann-Britt. Potichu ji požádá, aby uvařila trochu kávy a přinesla jim dvě skleničky minerálky.

„Annette Lundströmová je hospitalizovaná na jednom z psychiatrických oddělení Jižní nemocnice. Můžete je obvolat? Začněte Starým městem a Södermalmem.“

O pět minut později začne Annette Lundströmová roztávat. V obličeji už má trochu barvu, ale pořád je nepřítomná a tvář má bez výrazu. Třesoucíma se rukama si zvedne k ústům hrnek s kávou a Sofia si povšimne, že má rozedřené špičky prstů.

„Co tu dělám?“ Žena se zmateně rozhlíží. Těká pohledem a je zřejmé, že Sofiinu kancelář nepoznává.

Odloží hrnek, zvedne ruku k ústům a začne si okusovat odřený ukazováček.

Sofia se k ní nakloní přes psací stůl. „Jen se musíme trochu ohřát.

Říkala jste, že jste na cestě na polární kruh. Co tam budete dělat?“ Odpověď je jednoznačná. „Pojedu za Karlem, Viggem a za ostatními.“ Annette strhne z ukazováčku kus kůže, chvíli ho žmoulá mezi prsty a pak si ho strčí do úst.

Karl a Viggo? uvažuje Sofia. „A co Linnea?“

Výraz v Annettině tváři se trochu změní. Zavře oči a v jednom koutku se jí objeví náznak úsměvu.

„Linnea je doma.“

„Doma? V Edsvikenu?“

Annette má pořád zavřené oči a okusuje si prst. „Ne.“ Po tváři se jí rozlije úsměv. „Linnea je doma u Pánaboha.“

Sofii to poněkud zneklidní, i když Annettin výrok je s ohledem na její stav možné vykládat mnoha způsoby. „Co tím myslíte, že je Linnea u Pánaboha?“

Annette otevře oči a ústa se jí roztáhnou v úsměvu. Pohled má nepřítomný, a jak se usmívá, podobá se její tvář portrétu někoho, koho Sofia zná.

Psychóza. Portrét člověka, který už není tím, kým býval.

„Nejdřív musím do Polárního Kruhu,“ mumlá Annette. „Za Karlem a Viggem, a pak půjdu taky domů, k Pánubohu a Linnei. Všechno bude báječné… Viggo mi dal peníze, aby už Linnea nemusela chodit k psychologům. Aby místo toho mohla odjet domů, k Pánubohu.“

Sofia se pokouší utřídit si myšlenky. Před několika dny jí Ann-Britt sdělila, že Annette Lundströmová znovu dostala do péče svou dceru Linneu a přerušila terapii, kterou Sofia společně s dívkou zahájily.

„Viggo Dürer vám dal peníze?“

„Ano… že to od něj bylo hezké?“ Annette na ni pohlédne skelným pohledem. „Dostala jsem od Vigga a jeho právníka peníze, hromadu peněz, a předtím ještě přišly peníze z pozůstalosti po Karlovi, a za dům budou další peníze… A já za ty peníze pojedu do Polárního Kruhu a nechám tam postavit svatyni, kde se budeme moct připravovat na tu nádheru, která nás už brzy čeká.“

Přeruší je zazvonění interního telefonu. Sofia se omluví a zvedne sluchátko.

„Je hospitalizovaná v Kateřinském domě u Rosenlundu,“ řekne Ann-Britt. „Za čtvrt hodiny si ji vyzvednou.“

Myslela jsem si to, říká si Sofia. „Díky.“

Zavěsí a zalituje, že vůbec Ann-Britt žádala, aby psychiatrická oddělení obvolávala. Kateřinský dům je hned za rohem, ani ne kilometr odsud, a Sofia by si s Annette ještě potřebovala nějakou dobu povídat.

Teď jí zbývá jen patnáct minut a musí je využít co nejefektivněji.

„Sigtuna a Dánsko,“ říká Annette Lundströmová do prázdna, očividně se uzavírá do sebe. „V Polárním Kruhu jsou všichni ze Sihtunum vítaní. Je to jedno ze základních ustanovení…“

„Říkáte polární kruh, Sihtunum a Dánsko? A o jakých ustanoveních to mluvíte?“

Annette Lundströmová se usměje, skloní hlavu a zahledí se na své zkrvavené prsty.

„Prapůvodní slova,“ řekne. „Pýthiiny rady.“

+

Minulost

Jahůdky rozdám dětem, každé si pochutná,

a spoustu jiných dobrot, co dětem dát se má.

Vymyslím krásná místa, na nichž se proběhnou

na svých hbitých nožkách tou letní pohodou.

Pária. Našla to slovo v encyklopedii a od té doby zná jeho definici zpaměti.

Člověk vyloučený ze společenství, kterým všichni pohrdají.

Celá rodina Lundströmova jsou tady na severu páriové a nikdo z vesnice s nimi nemluví.

Ostatním lidem se nelíbí ty hry. A to jen proto, že jim nerozumí. Neumějí zpívat Beránkovy žalmy a nikdy neslyšeli o Prapůvodních slovech.

Že už je skoro rok, od svých dvanácti let, zasnoubená s Karlem, je v jejích očích také špatné. Karlovi je skoro devatenáct a je to její bratranec.

Miluje ho a zplodí spolu dítě lásky, jakmile bude dost stará. Tomu ostatní také nerozumí.

A teď už to došlo tak daleko, že se odsud musí odstěhovat. Naštěstí jim pomohl Viggo, který pracuje jako revizor na pile ve Vuollerimu, a ona už na podzim začne chodit do školy v Sigtuně. Tam jsou přátelé, lidé jako oni, kteří mají pochopení.

Teď je Viggo tady. Slyší jeho těžké kroky, když vstupuje do předsíně, a jde ho přivítat. Její otec a dědeček ho zdraví tlumenými hlasy. Ví, že nebýt Vigga, nestáli by za nic.

To Viggo jim ukázal správnou cestu a vysvětlil jim, jaký je svět doopravdy. To on jim pomůže, když se sousedi do posledního obrátili proti nim.

Viggo se tváří sveřepě, a když ji uvidí, mlčky jí kývne na pozdrav. Má velkou papírovou tašku a ona ví, že jí v ní přinesl dárky. Pokaždé nosí báječné věci, hlavně když se vrací z cest. Třeba teď byl celý víkend na statku v Dánsku, a před týdnem dokonce v Sovětském svazu. Ale přesto dokázal zařídit všechno i tady doma.

Viggo se na ni usměje a ona jde do svého pokoje.

Kdyby tak už přestali mluvit, aby za ní mohl přijít a dát jí ty dárky. A pak budou moct pokračovat s přípravou na její blížící se svatbu s Karlem. Musí být dobrou matkou svým dětem a Karlovi dobrou ženou, a to si musí nacvičit.

+

Mýdlový palác

„Každé ráno, když se probudím, si nejdřív myslím, že všechno je jako dřív,“ říká Annette Lundströmová. „Tak patnáct sekund. Pak si vzpomenu, že Linnea už tu není. Kéž bych si tak dokázala vychutnat ten krátký okamžik, kdy si myslím, že je všechno jako vždycky.“

Linnea je mrtvá? myslí si Sofia.

I v psychóze se objevují krátké záblesky vnímavosti. Sofia pochopí, že jeden právě nastal, a rychle zformuluje další otázku, aby s Annette Lundströmovou neztratila kontakt.

„Co se stalo, Annette?“

Žena se usměje. „Moje milovaná dcera je u Pánaboha. Bylo to tak předurčeno.“

Sofia pochopí, že se s touhle otázkou v této chvíli dál nedostane.

Podrobnosti se dozví od vedení Kateřinského domu.

„Jaký měla Linnea vztah k Viggovi Dürerovi?“ zeptá se místo toho. Annette se křečovitě usměje a Sofii z toho úsměvu naplní úzkost.

„Vztah…? Linnea ho měla ráda. Když byla malá, často si spolu hráli.“

„Vyprávěla mi, že Viggo Dürer ji zneužíval.“

Annettina tvář potemní a ona si začne okusovat špičky prstů. „To je vyloučené,“ prohlásí vzdorovitě. „Viggo byl velice prudérní. Hrozně dbal na čistotu a vybraně se oblékal. Záleželo mu na tom, aby nikoho nerozzlobil.“

„Jak nerozzlobil? Co tím myslíte?“

Annette si zhluboka povzdechne a skloní hlavu. Znovu nepřítomně civí na desku stolu. Začne mluvit tichým hlasem a Sofia okamžitě pozná, že něco cituje.

„Mimo domov stínů zachovávej cudnost ducha i schránky tělesné,“ řekne pak. „Jsou lidé, kteří pro tebe nemají pochopení a chtějí ti uškodit, pomluvit tě a pak uvěznit.“

Sofia pochopí, odkud citát pochází.

„Pýthiiny rady?“ zeptá se, ale Annette Lundströmová neodpoví.

Sofia kradmo pohlédne na hodiny. Ošetřovatelé z psychiatrie tu budou každým okamžikem.

„Mluvíte o domově stínů,“ zkusí to znovu. „Zmiňoval se o něm i Karl. Popisoval ho jako takovou svatyni pro lidi jako on.“

Ticho. Annette Lundströmová reaguje na otázky, ne na tvrzení.

„Co je to domov stínů?“ zeptá se Sofia proto. Správně, Annette se na ni podívá.

„Domov stínů je prapůvodní země,“ řekne, „kde byl člověk v Boží blízkosti. Je to země dětí. Ale patří do ní i dospělí, kteří pochopili, jak prapůvodní člověk žil. Muži, ženy i děti, ruku v ruce. Uvnitř jsme všichni děti.“

Sofia se zachvěje. Země pro děti, stvořená dospělými pro ukájení jejich choutek. Začíná mít podezření, že psychotické chování Annette Lundströmové má nejen rysy pravdy, ale možná se dokonce podobá vyznání. To, co říká, má logiku, pokud člověk souhlasí s tím, o čem Annette mluví. Psychóza způsobila, že se vyznává.

„Mluvíte onějakém skutečném místě, nebo je to spíš duševní stav?“

„Domov stínů se nachází tam, kde jsou pravověrní, existuje pouze v blízkosti vyvolených synů člověka. Na posvátné půdě v půvabném Jutsku i v lese na severu, v Polárním Kruhu.“

Zase Dánsko a polární kruh. „Byla jste na těchhle místech?“

„Mnohokrát.“ Annette Lundströmová si Sofii podezíravě změří.

„Tohle je nějaký výslech? Vy jste od policie?“

Sofia si připustí, že se v podstatě chová, jako by od policie skutečně byla. Možná se příliš často stýká s Jeanette.

„Ne, kdepak. Jen se toho chci dozvědět víc o vás a…“ Zaváhá, nemůže najít správná slova. „O vaší činnosti,“ dodá nakonec, ale hned těch slov lituje. Přinutí se usmát. „A kdo vedl vás pravověrné?“ pokračuje pak bezstarostně, jako by celou věc chtěla zlehčit.

Zabere to a Annette Lundströmová se celá rozzáří. „Karl a Viggo,“ začne. „A pak pochopitelně PéÓ. Staral se s Viggem o praktické záležitosti. Dohlížel na to, aby se dětem dařilo dobře, aby měly všechno, na co si vzpomenou. Kupovali jim šaty, hračky… Dbali na to, aby se chovaly slušně. Aby žily podle Pýthiiných slov, zkrátka aby všechno bylo, jak má.“

„A jakou roli jste měla vy? A děti?“

„Já… My ženy jsme asi nebyly tak důležité. Ale děti patřily zasvěceným. Linnea, Madeleine a pak pochopitelně ty adoptivní děti.“

„Adoptivní děti?“

Sofii připadá, že každé slovo, které Annette vysloví, vyžaduje další otázku. Annette však nenuceně odpoví a Sofia nemůže než předpokládat, že to, co žena říká, je bezpochyby pravda.

„Ano. Říkali jsme jim Viggovy adoptivní děti. Pomohl jim, aby se z hrozných podmínek, ve kterých žily v cizině, dostaly do Švédska, a bydlely na statku, než jim našel nové rodiny. Občas tam byly pár dní, jindy celé měsíce. Vychovávali jsme je podle Pýthiiných slov…“ Zazvoní domácí telefon, Annette sebou trhne a Sofia pochopí, že dorazili ošetřovatelé z Kateřinského domu. Zvedne ho a požádá Ann-Britt, aby jim řekla, že mají chvilku počkat.

Poslední otázka.

„Kdo další se ještě na statku zdržoval? Naznačila jste, že tam byly ještě další ženy.“

Annettin úsměv je stále stejný. Sofii připadá, že je mrtvá, prázdná a dutá.

„Všichni ze Sigtuny,“ prohlásí žena vesele. „A pak další, co tam byli jen nějakou dobu. I další muži. A jejich švédské děti.“

Všichni ze Sigtuny?

Sofia pochopí, že tohle musí sdělit Jeanette, a rozhodne se, že jí co nejdříve zavolá. Možná zná lépe zázemí rodiny Lundströmovy. A Vigga Dürera.

„Annette,“ ukončí rozhovor. „Právě si pro vás přijeli z Kateřinského domu.“

Někdo zaklepe na dveře.

Předání proběhne bez dramatických událostí a o pět minut později sedí Sofia sama ve své kanceláři a bubnuje propisovačkou do rohu psacího stolu.

Psychóza, myslí si. Psychóza jako sérum pravdy. Velice nezvyklé, ne-li nepravděpodobné.

Vstane od psacího stolu, přejde k oknu a roztáhne závěsy.

Víme o těchhle věcech příliš málo, myslí si a pozoruje přitom rušnou ulici pod sebou. Psychóza, to jsou halucinace, bludy, paranoia. Ale ne pravda.

Od ošetřovatelů z Rosenlundu se dozvěděla, že Linnea Lundströmová se doma oběsila a Annette ve stejnou dobu seděla v obýváku a dívala se na televizi.

Připadá jí, jako by tu Linnea byla docela nedávno. Sofia ji téměř vidí před sebou na židli na protější straně psacího stolu. Mladá dívka, která jí chtěla o sobě vyprávět, chtěla, aby jí bylo dobře. Při rozhovorech dělaly pokroky a Sofia v sobě cítí hluboký smutek kvůli tomu, co se stalo. A vinu. Pokud existovaly nějaké varovné známky toho, že Linnea uvažuje o sebevraždě, nezaznamenala je.

Vyhlédne oknem ven. Dva ošetřovatelé, kteří si přijeli pro Annette Lundströmovou, ji vedou k autu zaparkovanému na druhé straně ulice. Ženina útlá, nahrbená postava vypadá slabá, jako by ji dokázal poničit i vítr a déšť venku.

Křehká šedá silueta se rozplývá ve vzduchu. Rozbitý život.

+

Sklárenská ulička

Hurtig se posadí za volant, a zatímco čeká, až Jeanette domluví s Ivem Andriçem, vytáhne z kapsy mobilní telefon. Než Jeanette otevře dveře auta, stihl vyťukat krátkou zprávu. „Zavoláme si večer? Pošleš mi ty fotky?“

Nastartuje a stáhne okénko, aby dovnitř vniklo trochu čerstvého vzduchu. Jeanette se usadí na sedadle spolujezdce a usměje se na něj.

Dobrá nálada Iva Andriçe ji očividně nakazila, protože Hurtiga přátelsky poplácá po stehně.

„A co teď?“ řekne Jens.

„Nejlepší bude, když zajedeme k Charlotte Silfverbergové a povíme jí, co víme. Zdá se, že jejího muže zavraždily tyhle ženy, a ona se to má právo dozvědět dřív, než se o tom dočte v novinách.“

Hurtig projíždí kolem zátarasů a vyjede otevřenou bránou ven na ulici. „Takže zbývá už jen advokát Dürer,“ prohlásí. „Co uděláme s ním?“

„Budeme chvíli vyčkávat. Zdá se, že zmizel. Åhlund teď ověřuje adresy.“

Hurtig místo odpovědi něco zahučí a pomalu projíždí vilovou čtvrtí. Celou cestu kolem Södra Ängby a přes Brommaplan mlčí, a když míjejí Alvik a vpravo od Traneberského mostu vidí lodě dole u Jezerního pavilonu, telefon zapípá.

Hurtig mrkne na displej. „Ano,“ zní stručná odpověď na esemesku, kterou před chvílí odeslal. Potom se otočí k Jeanette. „Máš ráda plachetnice?“

„Moc ne,“ odpoví. „Åke nemá vodu rád, protože neumí plavat, takže jsme se o plachtění nikdy nezajímali. Já sama jsem asi v létě radši někde na chatě.“

„Takže máš radši jistotu?“ prohlásí Jens.

„Asi jo.“ Jeanette vzdychne. „Jistotu. Sakra, to zní pěkně nudně.“ Holé stěžně plachetnic pod mostem ve tmě připomínají bílé čáry.

Tu a tam se na hladině pohupuje i větší dřevěná loď.

Třeba bych si přece jen takovou dřevěnou loďku s kabinkou měl pořídit, myslí si Jens. Vidí na Jeanette, že je v myšlenkách někde docela jinde, stejně jako když předtím jeli do Fagerstrandu. Uvažuje, co se jí asi honí hlavou.

„Billing a von Kwist budou určitě spokojení, že případy jsou vyřešené,“ promluví Jeanette nakonec. „Ale já spokojená nejsem, a víš proč?“

Jense její otázka překvapí: „Ne, to teda nevím.“

„Já totiž jistotě rozhodně přednost nedávám,“ prohlásí Jeanette důrazně. „Jen si to představ… V tomhle případě je všechno tak jisté, vyjasněné. Už v kuchyni u Östlundové se mi něco nezdálo, ale nedokázala jsem přijít na to, co to je. Nejdřív najdeme v domě zavražděné Reginy Cederové fotografii, na které někdo topí jejího syna. Je na ní zřetelně vidět, že osobě, která chlapce přidržuje pod hladinou, chybí pravý prsteníček, ale její obličej vidět není. Doma u Hanny Östlundové najdeme celou sbírku fotografií, máme ji úhledně rozloženou přímo před nosem. Na všech obrázcích jsou jen oběti vražd. Když už chce někdo ukázat, že spáchal sérii vražd, proč to neudělá tak názorně, jak je to jen možné? Portrét Hanny nebo Jessiky, jak vymalovávají byt Pera-Oly Silfverberga jeho krví, nebo tak něco?“

Jens úplně nechápe, co tím Jeanette sleduje. „Ale Beatrice Cederová přece Hannu Östlundovou na fotografii z koupaliště poznala.“

„To ano,“ odsekne Jeanette. „Beatrice říkala, že to je Hannah Östlundová, protože jí chybí pravý prsteníček, ale to je všechno. Proč není na fotografii i Hannina tvář? A pak mi tu nesedí ještě další věc. Proč zabily tak hrozným způsobem svoje psy?“

V tom má Jeanette pravdu, pomyslí si Hurtig. Ale úplně ho to ještě nepřesvědčilo. „Takže ty si myslíš, že to mohl být někdo úplně jiný? Že to celé nastražil? Ty fotky a tak.“

Jeanette potřese hlavou. „Já nevím.“ Vážně se na něj zadívá. „Možná je to přitažené za vlasy, ale stejně si myslím, že bychom se měli podívat po Madeleine Silfverbergové. Řeknu Åhlundovi, ať prověří hotely v centru. Madeleine má přece jen motiv k vraždě svého otce.“

Na Hurtiga je to trochu moc rychlé. „Madeleine? To zní jako spekulace.“

„Možná taky je.“

Jeanette znovu vytáhne mobil a Hurtig ujíždí po Essingeské spojce směrem k Lindhagenskému náměstí. Jeanette Åhlunda požádá, aby zkontroloval seznamy hostů ve všech větších hotelech v centru města. Pak ztichne, vezme si propisovačku, něco si poznamená a zavěsí. Rozhovor netrval ani minutu.

„Åhlund říkal, že Dürerovi patří ve Stockholmu dvě nemovitosti. Byt na Biblioteksgatan a dům na severu Djurgårdenu. Až si promluvíme s Charlotte Silfverbergovou, zajedeme se tam podívat.“ Podívá se na papír. „Hundudden, víš, kde to je?“

Pořád ty plachetnice, pomyslí si Hurtig.

„Ano, je tam malá loděnice. Dost luxusní, myslím. Můžou ji používat jen členové KŠJS a Švédského jachtařského klubu.“

„KŠJS?“

„Královské švédské jachtařské společnosti.“

Projedou kolem Námořního hotelu směrem k Tjärhovskému náměstí a vjedou do Sklárenské uličky, kde najdou volné místo k parkování nedaleko bytu Charlotte Silfverbergové.

Ve chvíli, kdy vystupují z auta, se otevřou domovní dveře a vyjde z nich Charlotte Silfverbergová, v jedné ruce nese kufřík.

Hurtig a Jeanette se k ní vydají a Jensovi připadá zvláštní, že žena se vůbec netváří překvapeně. Skoro jako by na ně čekala.

Z jejího postoje a výrazu ve tváři přímo čiší nepřátelství.

„Vy odjíždíte?“ Jeanette ukáže na kufr.

„Jen trajektem na Ålandské ostrovy a zpátky, nic zvláštního,“ odpoví Charlotte Silfverbergová a nuceně se zasměje. „Musím odtud pryč a chvíli myslet na něco jiného. Je to literární plavba, budeme popíjet víno a naslouchat nějakému oceňovanému spisovateli, jak vypráví o své tvorbě. Určitě to bude zajímavé. Dneska večer myslím vystupuje Bengt Ranelid. Mimochodem jeden z mých oblíbenců.“

Pořád stejně samolibá a nafoukaná, myslí si Hurtig. Ani vražda jejího manžela ji nezměnila. Co jsou vlastně takovíhle lidé zač?

„Jde o Pera-Olu,“ říká Jeanette. „Ale neměli bychom o tom mluvit takhle na ulici, nemohli bychom na chvíli k vám?“ Pokyne rukou ke vchodu do domu.

„Tady na ulici to je v naprostém pořádku.“ Charlotte Silfverbergová se ušklíbne a postaví kufr na chodník. „Uvnitř už bylo smrti až dost, teoreticky i ve skutečnosti. Tak co chcete?“

Jeanette jí sdělí, co našli v domě Hanny Östlundové. Žena mlčky, sveřepě naslouchá, nepoloží jedinou otázku, a když Jeanette domluví, okamžitě reaguje. „Výborně, takže už známe viníky.“

Hurtig sebou trhne, když slyší to ledově chladné konstatování, a vidí, že i Jeanette to popudilo.

„Já sice policejní praxi tolik nerozumím,“ pokračuje Charlotte, provrtává přitom Hurtiga pohledem o něco déle, než je únosné, a pak se obrátí k Jeanette, „ale dělá to na mě dojem, že jste měli téměř neuvěřitelně velké štěstí, že jste to všechno tak rychle vyřešili. Nebo se mýlím?“

Hurtig vidí, že v Jeanette vře vztek a zuřivě zatíná zuby, a tuší, že právě teď počítá do deseti.

Charlotte se škodolibě usměje. „Mám vlastně štěstí, že Hannah a Jessica spáchaly sebevraždu,“ prohlásí nafoukaně, „jinak by se mě pravděpodobně pokusily také zabít. Možná šly ve skutečnosti po mně, ne po Peru-Olovi?“

Teď i Jens cítí, jak se v něm zvedá vztek. „Tuhle teorii už nevyvrátíme,“ začne, „ale i když naše úvahy o tuhle možnost také zavadily, opravdu nevím, proč by to dělaly. Co by mohly mít proti tak sympatické a citlivé osobě, jako jste vy?“

Jeanette na něj vytřeští oči a on pochopí, že překročil přípustnou mez.

Charlottě se zableskne v očích. „Ten jízlivý tón vám rozhodně nesluší. Hannah i Jessica to už v pubertě neměly v hlavě v pořádku. Když se pak rozhodly, že budou žít společně, a ostatním lidem se vyhýbaly, jejich šílenství propuklo v plné síle, aspoň předpokládám.“

Jens pochopí, že už není o čem mluvit. Aspoň teď ne. Později možná budou mít důvod položit doplňující otázky, ale protože pachatelky jsou mrtvé, bude vyšetřování odloženo. I když Jeanette má asi pochybnosti, pomyslí si a upamatuje se na to, co říkala v autě, o narafičených důkazech a oMadeleine, dceři Charlotte Silfverbergové. Třeba na těch pochybnostech něco je.

„Děkujeme vám,“ ukončí rozhovor Jeanette, očividně už se trochu uklidnila. „Ozveme se vám, až bude vyšetřování uzavřeno.“

Charlotte Silfverbergová přikývne a zvedne kufřík. „Už vidím svůj taxík, tak náš rozhovor končí právě včas.“ Zamává na taxík a ten zastaví u chodníku.

Hurtig jí otevře zadní dveře, a když žena nastoupí a usadí se, neodolá.

„Pozdravujte Björna,“ řekne a zabouchne dveře.

To bylo jejich poslední setkání s Charlotte Silfverbergovou. Za dvanáct hodin bude svádět marný boj o život v moři u Ålandských ostrovů, jehož teplota je v této roční době devět stupňů Celsia.

+

Skanstull

Sofia Zetterlundová se znovu vydává do svého labyrintu.

Po setkání s Annette Lundströmovou zůstane chvíli sedět v kanceláři, není schopná nic dělat. Zvedne sluchátko, chce zavolat Jeanette, ale pak si to rozmyslí a zase ho odloží. Linnea je mrtvá, myslí si. Ovládne ji pocit beznaděje a ona se rozhodne, že si na zbytek dne vezme volno. Převlékne se do krátkých černých šatů a dlouhého šedého kabá tu a nazuje si lodičky na vysokém podpatku, které jí jsou příliš malé a odírají jí paty. Nalíčí se, rozloučí se kývnutím s Ann-Britt a vyjde na Swedenborgovu ulici.

V kaštanové aleji znovu zahlédne tu starou ženu. Skoro na stejném místě, kde se před několika hodinami setkala s Annette Lundströmovou. Dvacet metrů před sebou. Vlasy stažené do uzlu, kolébavá chůze. Sofia zrychlí krok, ale neběží, a nespouští ženina záda z očí. Stařena je shrbená, jako by nesla něco těžkého, a možná proto zpomalí, pak se zastaví a napřímí se.

Sofii buší srdce, jak se k ní blíží, nyní váhavěji. Pochopí, že to, co cítí, je strach, ale čeho se bojí?

Žena něco hledá v kabelce a pak se otočí.

Sofia neuvidí to, co čekala. Před ní je naprosto neznámý obličej.

Ošklivý, odpudivý. Žena je bezzubá a vypadá ztrhaně.

Byl to omyl.

Sofia s nechutí odvrátí pohled, zrychlí a projde kolem stařeny, která se stále přehrabuje v kabelce.

Sofia jde dál Swedenborgovou ulicí až k ulici Magnuse Ladulåse, zabočí doprava, pak doleva a znovu doleva.

Když zahne na Ringvägen a vydá se směrem k hotelu Clarion dole u Skanstullu, kráčí už ve spánku. „Hajzlové,“ mumlá si sveřepě a klapání jejích podpatků o asfalt, tlumené mlhou snu, je stále tišší a tišší.

Náměsíčnice brzy neslyší projíždějící auta a nevidí lidi, kteří ji míjejí.

Kývne vrátnému u vchodu do hotelu a vejde dovnitř. Bar je úplně na konci lobby a ona se posadí ke stolku a čeká.

Jdi domů, myslí si. Sofia Zetterlundová šla domů. Ne, šla do supermarketu na ulici Folkungů nakoupit a pak půjde domů vařit večeři.

Půjde domů a o samotě povečeří.

Když k ní přijde číšník, objedná si sklenku červeného vína. Jednoho z nejdražších.

Victoria Bergmanová zvedá skleničku k ústům. Jdi domů. Náměsíčnice je pryč a ona se rozhlíží kolem sebe.

Je teprve odpoledne a hostů je kolem ní jen pár. Dva muži, kteří se zřejmě neznají, sedí u baru otočení zády k ní, plně zaujatí pivem. Další muž sedí o pár stolků dál a je zcela zabraný do časopisu o hospodářství.

Victoria Bergmanová čeká. Nikam nespěchá.

Jeden z mužů u baru se obrátí a vyhlédne ven skrz velkou skleněnou stěnu, za níž je vidět Skanstullský most. Victoria ho pozoruje. Má odulou, lesklou tvář.

Skoro okamžitě se jí podaří navázat oční kontakt. Na to, aby začala jednat, je ale ještě příliš brzy. Musí být trpělivá, nechat je čekat. O to lepší pak bude zážitek. Chce je přimět, aby explodovali. Vidět je, jak leží na zádech, vyčerpaní a bezbranní.

Ale nesmí být příliš opilí a ona rychle usoudí, že muž u baru je všechno, jen ne střízlivý, obličej se mu ve světle zpoza polic za pultem leskne potem a navíc si rozepnul košili a uvolnil vázanku, protože mu pitím napuchl krk.

Nemá o něj zájem a odvrátí zrak.

O pět minut později je sklenička prázdná a ona diskrétně číšníkovi ukáže, aby jí dolil. Zatímco ji obsluhuje, v hotelové hale nastane ruch. Skupina mužů v tmavých oblecích se usadí na pohovkách vlevo od ní, pravděpodobně jsou to účastníci konference, a ona vrhne rychlý pohled směrem k nim. Je tam celkem třináct mužů v drahých oblecích a žena v šatech od Versace. Zavře oči a naslouchá jejich hlasitému hovoru.

Za několik minut už ví, že dvanáct obleků jsou rodilí Němci, pravděpodobně ze severního Německa, odhaduje, že z Hamburku.

Šaty jsou švédská hostitelka a její kostrbatá němčina plná chyb pochází z Göteborgu. Poslední oblek ještě za celou dobu neřekl ani slovo, a když otevře oči, je na něj zvědavá. Sedí na pohovce nejblíž k ní a je ve skupině nejmladší. Když se usmívá, vypadá plaše, jako typ, kterého jeho kolegové povzbudivě plácají do zad, když se chystá zmizet nahoře ve svém pokoji v dámské společnosti. Mezi pětadvaceti a třiceti a nijak nápadně hezký. Hezcí muži nejsou v posteli tak dobří, protože si obvykle díky svému vzhledu namlouvají, že se nemusejí namáhat. Přestože je vlastně úplně jedno, jak je kdo dobrý, protože ji vzrušují úplně jiné věci než akt samotný.

Netrvá dlouho a vzbudí jeho zájem.

Za necelých pět minut už ho přilákala ke svému stolu, objednala pití a navíc se jí podařilo, aby se uvolnil.

Muž si objedná černé pivo a k němu sklenici vody a ona třetí skleničku vína.

„Ich bezahle die nächste,“ řekne ona. Je na řadě, není přece žádná animírka.

Jeho plachost se rychle ztratí a on jí s úsměvem vypráví o své práci a o konferenci ve Stockholmu, jak důležitá je v jeho branži síť kontaktů, a přirozeně naznačí, kolik vydělává. Tenhle lidský kohoutek nemá žádný nápadný chvost z peří, který by předváděl jako vnadidlo. Místo toho se chlubí penězi.

Peníze jsou vidět na jeho obleku, košili a kravatě, jsou cítit ve vůni jeho vody po holení a lesknou se na polobotkách a jehlici v kravatě. Přesto má potřebu zmínit se o drahém autě v garáži a tučném akciovém portfoliu. Jediné, o čem nemluví, je jeho manželka a děti ve vile na kraji Hamburku, přestože není tak těžké si to spočítat, protože má snubní prsten, a když otevřel peněženku, vykoukly fotografie dvou malých holčiček.

Vyhovuje, myslí si ona.

Nikdy si od nikoho nenechává zaplatit, i když to mnozí z nich očekávají. O to tady nejde. Dělá to, aby se jim přiblížila. Na okamžik se stává jejich manželkami, dcerami a milenkami. Všemi zároveň. A pak z jejího života zmizí. Nejkrásnější je na tom prázdnota, která potom nastane.

Victoria Bergmanová položí muži ruku na stehno a něco mu pošeptá do ucha. Muž přikývne, vypadá nejistě a plný očekávání zároveň.

Victorii baví jeho dvojznačný výraz a právě mu chce vysvětlit, že se nemusí ničeho obávat, když ucítí na rameni něčí ruku.

„Sofie?“

Škubne sebou a tělo jí nevysvětlitelně ztěžkne, ale neotočí se.

Pohledem stále spočívá na tváři mladého muže a náhle začne vidět rozmazaně. Rysy splynou dohromady, zatočí se jí hlava a na okamžik jí připadá, jako by se svět roztočil kolem své osy.

Pak se ale velice rychle probere, a když zvedne hlavu, sedí vedle ní cizí člověk v obleku. Zjistí, že má ruku položenou na jeho stehně, a rychle ji odtáhne.

„Promiňte, já…“

„Sofie Zetterlundová?“ opakuje hlas za ní.

Poznává ho, ale stejně ji překvapí, když zjistí, že patří její bývalé klientce.

+

Hundudden

Po krátké návštěvě na Östermalmu v pětipokojovém bytě v Biblioteksgatan, kterým disponuje advokát Viggo Dürer, mohli Hurtig a Jeanette konstatovat, že byt pravděpodobně už nikdo nepoužívá. Podle mosazné cedulky na dveřích patřil jedné z Dürerových firem, která byla poslední dva roky registrována jako nečinná, a z okna schodiště protějšího domu bylo navíc do bytu dobře vidět. Jak se ukázalo, byl úplně prázdný.

Když cestou do Dürerova domu na severu Djurgårdenu míjejí Muzeum námořní historie, ovládne Jeanette předtucha, že se tam setkají s něčím podobným, tedy s ničím.

Djurgårdsbrunnská ulice, pak kolem Kaknäské věže a dál na Hundudden. Les houstne, zástavba řídne a Hurtig vykládá, že když člověk jede pořád dál na východ až na mys, přijede k Prachárně u Lilla Värtan a k jachtařskému klubu.

Mraky se snášejí stále níž, začíná být chladno a Jeanette Hurtiga poprosí, aby zatopil. Připadá jim, že projíždějí tunelem z černých smrků, a Jeanette je překvapená, že poblíž centra města ještě existují takováhle opuštěná místa. Ukolébá ji meditativní klid, ale je z něj vytržena zazvoněním telefonu. Volá Åhlund.

„Zkontroloval jsem hotely ve Stockholmu a okolí,“ říká.

„A jak?“

„V centru se ubytovalo sedm osob jménem Madeleine, ale žádná Madeleine Silfverbergová. Pro jistotu jsem je stejně všechny prověřil. Pokud používá falešnou identitu, třeba si ponechala křestní jméno. Statisticky vzato je to docela časté. Kromě toho může být vdaná. Nic o ní nevíme.“

Jeanette souhlasí. „To je pravda. Tos vymyslel dobře. A přišel jsi na něco zajímavého?“

„Nevím. Šest těch žen můžeme definitivně škrtnout, všechny jsem našel, ale ta sedmá zmizela. Jmenuje se Madeleine Duchampová a prokázala se francouzským řidičákem.“

Jeanette sebou trhne. Francouzský řidičský průkaz?

„Odhlásila se z Námořního hotelu u Slussenu dnes, před několika hodinami.“

„Dobře.“ Jeanette se trochu uklidní. I když Madeleine v poslední době žila v jižní Francii, podle jejích informací je stále dánská občanka. „Teď chci, abys zajel do toho hotelu a promluvil si s personálem. Zjisti všechno, co zjistit jde, všechno může být důležité, ale hlavně se pokus získat její popis.“

Ukončí hovor a Hurtig na ni tázavě pohlédne. „Pořád si ještě myslíš, že existuje šance?“

„Já nevím,“ odpoví Jeanette. „Jen nechci, aby mi něco uniklo.“

Hurtig přikývne a zpomalí, protože cesta se znovu zatáčí. „Tady je to,“ řekne a zahne doleva na úzkou štěrkovou cestu.

Proplétají se mezi stromy do mírného svahu, někdy je silnička tak úzká, že by museli couvat, kdyby v protisměru jelo auto. Jeanette proti večernímu nebi zahlédne o kus dál obrysy střechy a konstatuje, že v domě nesvítí jediné světlo. Všude je neproniknutelná tma.

Po další zatáčce Hurtig ještě víc zpomalí a teď oba vidí, že dům je zarostlý vysokými šeříkovými keři, které jsou zřejmě na jaře a v létě nádherné, ale teď koncem podzimu vypadají odpudivě, ve světle z reflektorů auta jsou řídké a roztřepené.

Zaparkují před velkou železnou bránou vedoucí na příjezdovou cestu a Hurtig vypne motor. „Je to tady pěkně v ústraní,“ řekne a Jeanette přikývne na souhlas a vyloví z přihrádky baterku. Jehličnatý les je hustý a obklopuje pozemek s domem ze všech stran. Oba vystoupí z auta a zastaví se před dva a půl metru vysokou železnou bránou.

„Dokážeš tam vyšplhat?“ vzdychne Hurtig. „Nebo se budeme prodírat křovím?“

„Co kdybychom zazvonili?“ navrhne Jeanette a ukáže na domovní telefon.

Hurtig třikrát zazvoní, a když ani potřetí nikdo nereaguje, otočí se k Jeanette. Připadá jí, že Jens je poněkud bezradný.

„Přelezeme bránu,“ rozhodne a sevře baterku v zubech, aby měla obě ruce volné.

Pak se pevně zapře o bránu, položí jedno chodidlo na tlustou příčnou tyč uprostřed a svižně se vytáhne nahoru.

Uchopí rukama zašpičatělé svislé tyče o něco výš a o dvě sekundy později se přehoupne na druhou stranu a měkce dopadne na štěrkovou cestu. Hurtig ji překvapeně pozoruje z druhé strany.

Sám bránu přeleze s trochu větší námahou, ale vzápětí už stojí vedle Jeanette, na rtech mu pohrává úsměv a v bundě mu zeje dlouhá trhlina. „Netušil jsem, že dokážeš takhle dobře šplhat.“ Zdá se, že se poněkud vzchopil, a Jeanette jeho úsměv opětuje.

Štěrková cesta vede k velkému patrovému domu z šedých kamenů, pravděpodobně postavenému na začátku dvacátého století a nedávno opravenému. Vedle dvou vysokých tmavých smrků vlevo od domu je přístavba, garáž, rovněž postavená z šedého kamene, ale pravděpodobně o sto let mladší.

Jeanette rozsvítí baterku a všimne si, že velký pozemek je zarostlý vysokou trávou. Přestože je hlavní budova opravená, vypadá to tu zanedbaně a celkový dojem ještě podtrhují jabloně, pod nimiž leží neočesané hnijící ovoce a naplňuje zahradu nasládlou zatuchlou vůní. V domě se nesvítí a je jasné, že v něm nikdo není. Okénkem na vstupních dveří probleskuje bleděmodré blikající světélko, což znamená, že je zapnutý alarm.

Dojdou po štěrkové cestě k domu, baterka se Jeanette pohupuje v ruce v rytmu jejích kroků, takže mají dojem, že se po nich natahují sukovité větve jabloní.

Jeanette se posadí u vjezdu do garáže. „Stopy pneumatik,“ řekne, „a ne moc staré.“

Štěrk před garáží je téměř suchý, protože husté větve vysokých smrků zakrývají prostor před vjezdem. Kamínky jsou zapadané vrstvou jehličí a otisky pneumatik jsou na nich vidět jako snadno rozpoznatelné prohlubně.

„Někdo tu byl, dokonce možná dnes. Široké pneumatiky.“ Hurtig schová ruce do kapes bundy a zachvěje se. „Pojď, podíváme se na dům.“

Obejdou vilu, ale působí stejně opuštěným dojmem jako Dürerův byt ve městě. Jeanette nakoukne oknem dovnitř. Tady je aspoň nábytek, konstatuje, když uvidí pár pohovek, stůl a klavír. Na všem leží tlustá vrstva prachu. Nic, pomyslí si. Ale přesto je zapnutý alarm.

Za garáží, šikovně zakamuflované ve stínu pod smrky, stojí auto zakryté plachtou. Nakouknou pod ni a konstatují, že to je citroën, tmavomodrý a notně zrezivělý. Pravděpodobně odstavený vůz, který časem odvezou na vrakoviště.

„Počkej…“ Jeanette se zastaví a přejede kuželem světla z baterky po stěně domu. „Vidíš to? Co je to?“

Kužel se zastaví v jednom bodě kamenné stěny, mezi dvěma okny. Jeanette z Hurtigova výrazu pochopí, že si nejdřív ničeho nevšiml, jen hrubých kvádrů žuly za řídkými keři, ale pak odhrne větve stranou, aby lépe viděl, a nadzvedne obočí.

„Je tu sklep. Nebo aspoň byl. Někdo zakryl jeho okna kamennými kvádry.“

Jeanette přikývne. „Přesně to mám na mysli.“

Jeden z velkých kamenných kvádrů se nápadně liší od ostatních.

Je zhruba stejně velký jako sklepní okénko, zatímco ostatní kvádry v soklu jsou menší.

Ještě jednou vilu obejdou a napočítají celkem osm sklepních okének zakrytých kameny. Pod garáží zřejmě žádný sklep není.

„Co si o tom myslíš?“ zeptá se Hurtig. „Myslíš, že se toho můžeme chytit?“

„Můžeme chytit?“ Jeanette na něj překvapeně pohlédne. „To se říká u vás na severu?“

Hurtig se pousměje, když vidí, jak se tváří. „Chtěl jsem vědět, jestli to něco znamená. Nebo je to nějaký originální pokus o izolaci?“

„To nevím…“ Jeanette znovu posvítí na kamenný sokl a na jeden kvádr. „Muselo být hrozně těžké sem ty kvádry dostat. A pravděpodobně ne zrovna nejlevnější je objednat na míru, a navíc by vypadalo líp, kdyby celý sokl znovu přezdili. Mám pocit, že někdo chtěl utajit, že tu byl sklep, spíš než…“

„Nebo utajit, že někdo má sklep?“ navrhne Hurtig.

„Přesně tak, ano… ale možná je to už trochu překombinované?“

Hurtig se poškrábe na bradě a tváří se zamyšleně. „Já si taky nejsem jistý. Ale to se ukáže, pokud dostaneme povolení k domovní prohlídce. Neměli bychom vilu nechat hlídat, kdyby se tu Dürer náhodou objevil?“

„Hned jak po něm bude vyhlášeno pátrání.“ Jeanette si vzpomene na von Kwista, od něj se žádné zázraky čekat nedají.

„Dobře. Takže tady jsme hotoví?“ řekne Hurtig.

„Ne, ještě ne. Podíváme se i na garáž.“

V garáži je dost místa pro dvě auta, vrata jsou zavřená a vzadu je v kamenné stěně jediné malé okénko. Jeanette budova připomíná kompaktní bunkr, pousměje se na Hurtiga a zahledí se na okénko.

„Nemáš s sebou nějaké nářadí?“

Hurtig jí úsměv oplatí. „V kufru máme kufřík s nářadím. Chceš se vloupat dovnitř?“

„Ne, jen se chci podívat, co je v garáži. Podle mě na tom okénku žádné senzory alarmu nejsou. Můžeme dělat, že jsme nějací rošťáci, co jsou jen zvědaví, co je uvnitř, nebo chuligáni, co potřebují něco zničit. A pak si ještě vezmeme pár vzorků laku z auta, jen tak pro jistotu.“

„Souhlas. Skočíš pro ten kufřík? Šplhání ti jde mnohem líp než mně.“

Za dvě minuty je Jeanette zpátky s kapesním nožem a francouzským klíčem. Seškrábne z auta několik šupinek laku, uloží je do malého plastového sáčku jako důkaz a pak podá Hurtigovi francouzský klíč. Sama totiž na okénko nedosáhne.

Jens se postaví na špičky, rozmáchne se klíčem, ale předtím se ještě otočí přes rameno k Jeanette: „Víš vůbec, jak funguje alarm proti vloupání?“

„Moc ne.“

„A co uděláme, když to začne houkat jako na lesy?“

„To co rošťáci. Vezmeme nohy na ramena a co nejrychleji zmizíme.“ Jeanette se ušklíbne. „Jen do něj prašť.“

Tři prudké údery do okna a řinkot tříštícího se skla jí připadají ohlušující. Pak se rozhostí naprosté ticho. Počkají deset sekund a pak Jeanette promluví.

„Teče ti krev,“ řekne a ukáže na Hurtigovu levačku.

„To je jen škrábnutí,“ odpoví Jens a vytáhne kapesník.

V jednom rohu je vyšitý monogram sestávající ze tří písmen: MVF.

„Co to znamená?“ zeptá se Jeanette, když si Hurtig ovázal ruku.

„MVF znamená Městská věznice ve Falunu,“ odpoví Hurtig a dál to nerozvíjí.

„Ty jsi tam byl zavřený?“ pohlédne na něj Jeanette úkosem.

„Já ne, můj dědeček. Byl členem norského hnutí odporu a za německé okupace ho ve Falunu věznili tři roky.“

„Proč?“ podiví se Jeanette a na okamžik zapomene, kde jsou.

„Odsoudil ho norský soud za přechovávání výbušnin, a protože boj Norů za osvobození vlasti byl považován za trestný čin, utekl do Švédska.“

Jens zmlkne, jako by se zaposlouchal.

„Co se s tvým dědečkem stalo ve Švédsku?“ vyptává se Jeanette dál.

„Začala se oněj zajímat švédská tajná policie,“ odpoví Jens a Jeanette ve tmě vytuší ironické pousmání. „Naši milí kolegové spolupracovali s gestapem, společně bojovali proti ruské hrozbě. A tak ho zajistili.“ Jeanette jen zavrtí hlavou. „Zvedni mě,“ řekne pak a ukáže na rozbité okénko.

Hurtig proplete prsty a ona se od jeho rukou odrazí a vytáhne se nahoru.

Dokáže do okénka strčit právě tak hlavu a baterku. Světlo dopadne na důkladný ponk pod oknem, přejede po betonové podlaze a zastaví se na regálu u stěny nejblíž k domu. Jeanette znovu přejede kuželem světla po místnosti a vrátí se k regálu.

Všechno je úplně holé. Nikde jediný předmět, nevidí ani hřebík.

Ponk je prázdný a regál zrovna tak.

To je všechno. Obyčejná garáž, i když prostorná a pečlivě uklizená.

Zdá se, že na nic jiného než na zaparkování auta ji nepoužívají.

+

Skanstull

Říká se, že probudit náměsíčného člověka ze spánku je nebezpečné. Probuzení Sofie Zetterlundové v hotelu Clarion možná tuto tezi úplně nepodporuje, ale její fyzická reakce je tak silná, že začne lapat po dechu a puls se jí zrychlí do té míry, že ani nedokáže vstát z pohovky.

„Sofie, co se vám stalo?“

Před ní stojí Carolina Glanzová.

Sofia vidí obličej napjatý nespočtem plastických operací. Je zázrakem lidské fyziognomie, že se na něm ještě pořád dá rozpoznat výraz neklidu.

„Wie geht’s?“ řekne nezřetelně muž vedle ní.

Ale jí už na něm nezáleží. „Gut,“ odpoví pohrdavě a konečně se jí podaří vstát z pohovky. „Musím jít,“ řekne pak mladé ženě a spěšně se protáhne kolem ní, vyhýbá se jejímu neklidnému pohledu.

Ani se neotočí, odejde z baru, projde hotelovou halou přímo na ulici. Je jako omámená, má podezření, že se v botách na vysokém podpatku potácí, a uvažuje, kolik toho asi vypila.

Domů… musím jít domů.

Přejde na přechodu u nákupního centra na Ringvägen, aniž by si dělala starosti s tím, že svítí červená, takže několik řidičů vztekle zatroubí a prudce zabrzdí. Na druhé straně ucítí, že se pod ní podlamují nohy, a tak se posadí na lavičku před nákupním střediskem a skryje tvář v dlaních.

Pořád ještě se jí točí hlava a vůbec si neuvědomuje, že pláče a že začalo mrholit. Ani to, že se vedle ní někdo posadil.

„Už byste tam neměla chodit,“ řekne po chvíli Carolina Glanzová. Sofia se trochu uklidní, cítí, že se jí vracejí síly, a mladá žena jí položí ruku na záda. Co to tu provádím? myslí si Sofia. Tohle je trapné.

Narovná se, zhluboka se nadechne, podrážděně pohlédne na dívku a vyjede na ni: „Co tím myslíte? A proč mě sledujete?“

Napjatý, poničený obličej se zatváří ublíženě.

Kdo si sakra myslíš, že jsi? říká si Sofia a stále mladou ženu provrtává pohledem.

Zblízka její obličej vypadá ještě hůř. Možná se vyjímá dobře před kamerou, ale v šedém, jednotvárném odpoledním světle působí nepřirozené panenkovské rysy groteskně. Carolina vypadá nejméně o patnáct let starší než ve skutečnosti.

„Občas vysedávám v Clarionu a párkrát jsem vás tam viděla,“ začne mladá žena. „Znám pár lidí, co tam pracují, a ti si myslí, že jste prostitutka. Jednou jsem jim dokonce zabránila v tom, aby vás vyhodili.“ Pokusí se zpod nalíčení a chirurgicky upravených rysů vyloudit úsměv. Párkrát? Už tam nemám chodit. Sofia to konečně pochopí. Victoria.

Promluví nepřirozeně arogantním tónem. „Opravdu? Takovou hloupost jsem ještě neslyšela. Mám svoje soukromí a byla bych vám vděčná, kdybyste respektovala, že si svou společnost vybírám sama.“

„Tak promiňte. Jen jsem vám chtěla pomoct.“

Sofia se na Carolinu Glanzovou zadívá a trochu zjihne. Třeba ta mladá žena přece jen není úplný blázen?

Vybaví si, co o ní ví. Vyrostla v pobožné rodině. Na základní škole se učila dobře, na gymnáziu se vzbouřila proti rodičům. Pak dobrodružný život plný konkurzů, telenovel a v poslední době v oblasti pornoprůmyslu. Sofia rychle usoudí, že o Carolině moc neví, ale na druhou stranu při jejich setkáních ani o terapii nešlo. Carolina Glanzová k ní chodila, protože potřebovala poradit ohledně dalšího posunu ve své kariéře, nebo se jen potřebovala vyplakat, protože měla pochroumané ego. Koučování zkrátka a dobře nebylo víc než dočasná výpomoc Carolině a v zásadě beze smyslu pro Sofii.

Je ale zřejmé, že mladá žena není tak úplně zahleděná sama do sebe, protože jí z nějakého důvodu očividně na Sofii záleží.

„To já bych se vám měla omluvit,“ řekne Sofia nakonec. „Několik dní jsem skoro nespala. Navíc jsem se nedávno rozešla s partnerem, a tak jsem trochu rozhozená. Promiňte, že jsem na vás tak vyjela.“

Její vlastní slova oživí vzpomínku na Mikaela. Vzpomněla si na něj vůbec v posledních týdnech? Ne, a proč by měla? Je konec. End of story.

Carolina Glanzová se místo odpovědi usměje, ale pořád se tváří ublíženě a Sofia si vzpomene na článek v bulvárních novinách, v nichž listovala při obědě, než náhodou potkala Annette Lundströmovou.

„A co vaše kniha?“ zeptá se. „Četla jsem, že píšete paměti.“

Ukřivděný výraz na tváři Caroliny Glanzové se pomalu promění v cosi, co připomíná hrdost, a ona se rozzáří. „Už jsou napsané,“ řekne. „Za několik týdnů vyjdou.“

Sofia si teprve nyní všimne, že prší, a nahlédne bizarnost celé situace. Sedí na lavičce před nákupním centrem, vlasy má promočené a je oblečená jako prostitutka a spolu s ní je tu její bývalá klientka, hvězda tvrdého porna.

„To zní báječně! Povíte mi o tom víc?“ pronese povzbudivě. Carolina Glanzová vypadá šťastně. „Můžeme zajít na kávu,“ navrhne a ukáže ke vchodu do nákupního centra. Sofia předpokládá, že má na mysli kavárnu uprostřed.

„Dobře,“ souhlasí. „Tady zůstat nemůžeme, lije jako z konve.“

Vydají se do nákupního centra a Carolina Glanzová jí vypráví, že uzavřela smlouvu s jedním z největších nakladatelství a že má poprvé v životě pocit, že udělala něco, na co může být hrdá. „Mám vám říct tajemství?“ zasměje se, když se obě usadí u stolku, každá s šálkem kávy. Tajemství je něco, co se říká jiným, myslí si Sofia a fascinovaně pozoruje, jak si Carolina Glanzová strká do úst žvýkačku s ovocnou příchutí a usrkává kávu.

„Ovšem. Tak povídejte.“

Carolina se uvelebí na židli, natáhne krk a začne vyprávět. Sofia si nemůže pomoct, musí si prohlížet její prsa. Na útlém těle jsou skutečně předimenzovaná. Jako přišitá, myslí si. A to také v podstatě jsou.

„Bude to senzace,“ sděluje jí Carolina Glanzová dramaticky. „Spousta lidí se ke mně zachovala nehezky a já jim to teď vrátím. Například jedna celebrita, děsná svině, o té toho mám hodně co říct.“

Rozhlédne se kolem sebe, nakloní se dopředu a přikryje si rukou ústa. Sofia k ní přiblíží hlavu, aby ji slyšela. Když jí Carolina Glanzová pošeptá jméno a důvod, proč to bude senzace, Sofii to nijak nepřekvapí, spíše zneklidní. Už teď je jí jasné, že kniha způsobí velké problémy.

„Jste si jistá, že se za vás nakladatelství postaví?“

„Rozhodně. A to ještě není všechno.“ Už nešeptá. „Jak víte, mám určité zkušenosti i z filmové branže.“

Kolik zkušeností může člověk získat, když natočí za dva měsíce deset pornofilmů, myslí si Sofia kysele.

„Ale za tím už jsem udělala tlustou čáru,“ dodá Carolina sebejistě.

„Většinou to bylo úplně v pohodě, ale poznala jsem tam i pár nechutnejch hajzlíků. Třeba jednoho policajta…“

Zmlkne a vyčkává, co na to Sofia řekne.

„Tak policistu? A kdo to je?“

„V knize jeho jméno neuvádím, ale ti, co ho znají, na to určitě hned přijdou,“ odpoví Carolina důrazně. „O to mi jde především, a on se ani nevzpamatuje a už bude v base.“

Panebože, myslí si Sofia. Odkud to ta holka všechno má?

„O co jde? Ublížil vám nějak?“

Carolina se uchichtne, vytáhne z úst žvýkačku a omotá si ji kolem prstu. „Kdepak. Mně ne. Jiní mi ubližovali, ale on ne. V podstatě je docela fajn. Člověk by nevěřil, že jede v dětském pornu.“

Ještě tohle, vzdychne v duchu Sofia. Copak to nikdy neskončí?

„Jede v dětském pornu, říkáte? A jak?“

„Můžu dokázat, že prodává pornofilmy pedofilům. Viděla jsem je v jeho počítači.“ Carolina Glanzová přimáčkne žvýkačku na podšálek a pokrčí rameny. „To je jedno. Až kniha vyjde, tak u policie skončil.“ Sofia užasne nad schopností téhle mladé ženy oklepat se a pokračovat dál. Od jednoho k druhému, s jediným cíle: uživit se jako celebrita.

Prodávat se libovolným způsobem.

Dokáže pochopit lidi, kteří tomu říkají podnikavost.

Myslí na sebe a jak se snaží dělat pravý opak. Utajit před všemi svou identitu a za žádnou cenu neprozradit, kým je, ani sobě samé.

Dnes stačilo málo, a všechno šlo do háje.

Ze zamyšlení ji vytrhne zazvonění Carolinina telefonu. Mladá žena chvíli mluví, pak se omluvně podívá na Sofii a vysvětluje, že se s ní chce sejít její nakladatel, že už musí běžet. A pak Carolina Glanzová zmizí stejně náhle, jako se objevila.

Její zjev způsobuje, že muži i ženy se zastavují a otáčejí se po ní, a když zmizí, zůstává po ní brázda zvědavých pohledů, které se táhnou od kavárny až k východu. Sofia pochopí, že přesně tohle mladá žena chce. Tady jsem. Podívejte se na mě. Věnujte mi svou pozornost a já vám prozradím všechna svá tajemství.

Rozhodne se, že tu chvíli zůstane sedět, než jí pořádně uschnou vlasy, a čím víc přemýšlí o Carolině Glanzové, tím přesvědčenější je o jedné věci.

Ona, Sofia, té mladé ženě závidí.

Zásahy plastických chirurgů slouží jako maškarní kostým. Carolina Glanzová, schovaná za falešnou fasádou a silikonem, se odvažuje prozradit o sobě úplně všechno. Převlek jí dodává odvahu přehrávat celý rejstřík citů, od vulgární hrubosti až k pronikavé inteligenci. Sofia vůbec nepochybuje, že Glanzová je ve skutečnosti nesmírně chytrá, cílevědomá holka, a nemůže si nevzpomenout na Dolly Partonovou, archetyp Barbie s mozkem. Chování Caroliny Glanzové má logiku, instinktivní logiku, která má původ v jejím srdci. Ví, po jakých cestách se vydat, aby ukázala, co je zač.

Na rozdíl ode mě, myslí si Sofia.

Ví, že v jejím nitru neustále probíhá maškarní ples, ale vlastnosti jednotlivých masek jsou tak různorodé a diametrálně protikladné, že z nich celistvou osobnost nejde poskládat. I když to zní prapodivně, Carolina Glanzová se svým nepřirozeným zevnějškem je skutečnější a celistvější, než čeho se Sofii kdy podaří dosáhnout.

Nemám ani pořádné já, myslí si.

V hlavě jí znovu začne hučet. Valí se tam proud hlasů a obličejů. Jsou v jejím nitru a zároveň mimo ni.

Civí na lidi, kteří procházejí kolem kavárny a míří k východům, a po chvíli jí připadá, jako by se těla pohybovala prostorem nesmírnou rychlostí, jako když kolem ní v těsné blízkosti rychle projíždějí auta a mění se v rozmazané protáhlé čáry různých barev. Občas proud obrazů dokáže zastavit a pozorovat jejich tváře, jednu po druhé.

Dvě světlovlasé dívky míří k východu z nákupního centra, každá má na vodítku psa, a když se obrátí, vyčítavě si Sofii změří. Nápadně se podobají Hanně a Jessice. Dvě osoby, které jsou tři osoby, myslí si. Nebo spíše tři části osobnosti.

Pracovitá, Analytička a Popichovačka mají předobraz v jejích bývalých spolužačkách Hanně Östlundové a Jessice Fribergové. Dvě naprosto stejné dívky, odrazy sebe samých a sebe navzájem. Připomínají bezmocný stín člověka.

Dívka podobná psu. Odevzdané stádní stvoření, které dělalo to co ostatní, to co mu přikázali. Uklízelo si v bytě, i když to nebylo zapotřebí, psalo nesmyslné úkoly z matematiky, bylo pilné, po všech stránkách úžasné, ale zároveň si na to pořád stěžovalo.

Victoria využívala tyto dílčí osobnosti, aby se nemusela zatěžovat absurdními činnostmi, ale zároveň sloužily i jako náhražka jejích vlastních citů, které se jí nelíbily.

Chytráctví, pesimismus a malost. Poslušnost bez zpochybnění, poddajnost, podlézavost a přizpůsobivost. Jedna z hejna hodných blondýn. Stejné vlastnosti, které Victoria viděla u Hanny a Jessiky.

Pracovitá, Analytička a Popichovačka už pro ni nic neznamenají. Všechny ty banální city a vlastnosti, které představovaly, už dokáže zvládnout sama, v podstatě jde jen o proces zrání: buď se svých jednodušších stránek vzdát, nebo je přijmout. To se přece dokáže naučit i pes. Domů, myslí si Sofia. Musím jít domů.

+

Nikde

Ulrika Wendinová neví, jak dlouho už leží svázaná v suché, teplé prostoře. Temnota způsobila, že její vnímání času je už dlouho vykolejené, navíc je unavená, protože tělo potřebuje energii na hojení ran, a tak většinu času prospí.

Zvuky, které předtím slyšela a o nichž si myslela, že pocházejí od výtahu, utichly. Ticho je nyní stejně neproniknutelné jako tma.

Je tomu ale opravdu tak?

Spíš si začíná něco namlouvat. Že slyší hlasy. Že někde teče voda, dokonce crčí nebo bublá. Má ale podezření, že tyhle zvuky pocházejí z jejího nitra.

Občas se probere tím, že přestane vnímat své tělo, a nedostatek smyslových vjemů způsobuje, že jí připadá, jako by se nacházela ve vakuu, a bez tíže, bez citu se vznáší v naprosté tmě a tichu.

Je jí jasné, že musí co nejrychleji přijít na způsob, jak si uvolnit ruce svázané lepicí páskou za zády, jinak jí odumřou. S vynaložením velké námahy se jí občas podaří trochu nadzvednout tělo a chvíli jimi pohybovat, aby se do nich vrátil cit. Přestávky mezi tím jsou však stále delší, a navíc má omezenou možnost pohybu, protože několik centimetrů nad hrudníkem a koleny vedou železné tyče.

Zvrátí znovu hlavu dozadu a podívá se nahoru. Proužek světla tam pořád je, ale má pocit, že trochu vybledl.

Možná se tu všechno nakonec slije do jednotvárné šedi.

Trubky a kotel jí občas připadají proti pozadí ploché, jako by byly jen namalované. Žádné pohyblivé předměty nevidí, a to ji zneklidňuje.

Není to nakonec všechno jen halucinace? Nevidí výplody vlastní představivosti?

Potřese hlavou, jako by se těch myšlenek chtěla zbavit. Měla by se starat o důležitější věci. Například o žízeň. Je horší než hlad, ten přichází a zase odchází. Žízeň ji neustále pálí v hltanu a vysychání je ještě urychleno teplem a záchvaty pláče.

Jediný způsob, jak podpořit produkci slin, je přejíždět jazykem po lepicí pásce, kterou má zalepená ústa. Z žíravé chuti lepidla je jí špatně, ale stejně si v pravidelných intervalech olizuje vnitřní stranu rtů a okraj pásky, která se v koutcích úst a nad horním rtem uvolnila.

Kdyby se jí povedlo vyprodukovat dostatek slin, možná se nakonec uvolní úplně.

Nejhorší by bylo, kdyby začala zvracet, to by se udusila, a proto si musí dávat pozor a nespolknout lepidla moc.

Přestože je už dost dehydrovaná, pocítí, že musí vyprázdnit močový měchýř. Ale nejde to. Tělo ji neposlouchá, a ať se snaží sebevíc, nevyjde z ní ani kapka. Tam, kde člověk leží, se nečurá, napadne ji. Její svaly to vědí, a proto jí vypověděly službu. Povede se to, až když snažení vzdá a uvolní se. Po podbřišku a stehnech se jí šíří teplo. Je to horký, palčivý pocit.

Brzy ucítí nasládlý zápach. Neví, jestli si tonenamlouvá, ale zdá se jí, že díky moči je vzduch vlhčí, a ona se několikrát zhluboka nadechne nosem. Pokud je pravda, co se říká, že pití vlastní moči je prospěšné, tak nemůže škodit jí trochu do sebe vstřebat.

Co se stane, když nebude mít přísun tekutin? Všechno, co přijímá, kromě lepidla, pochází z ní a ona pochopí, že je záhodno odstranit pásku nejen z úst, ale i ze zápěstí. Ví, že člověk dokáže bez jídla přežít poměrně dlouho. Snad několik měsíců. Ale jak dlouho vlastně může zůstat naživu bez vody? Týden? Dva?

Šance na přežití by měla být větší, když se bude pohybovat co nejméně, klidně ležet a nespotřebovávat tolik tekutin.

Omezit fyzickou námahu. Přestat plakat.

Ulrika Wendinová suchýma očima pozoruje šedočerné stíny nad sebou, znovu je napůl v bezvědomí a jazyk se jí přilepil k patru.

Ve snu volně poletuje ve vesmíru a dívá se na sebe dolů. Leží na zádech v dřevěné bedně, napříč vedou dvě lesklé železné tyče a okolní prostor je černý až na pruh světla za kratší stranou bedny.

Ulrika má dojem, že to světlo je Mléčná dráha. Říká se, že v galaxii je tolik hvězd jako buněk v lidském mozku. V dálce zaslechne zvuk, jako kdyby se něco rozbilo, a pochopí, že to explodovala ledová koule uprostřed galaxie.

+

M/S Cinderella

Jednoho dne se ukáže, že to, čemu se říkalo naše doba, bylo jen mrknutí oka, pomyslí si Madeleine a prohlíží se v zrcadle v maličké koupelně kabiny. Život je téměř nepostřehnutelné zívnutí a navíc končí tak rychle, že si člověk sotva stihne uvědomit, že začal.

Trajekt sebou škubne a ona se zachytí zárubně, ještě jednou si upraví vlasy, vyjde z koupelny a posadí se na postel. Na stolku stojí sklenice s kostkami ledu a otevřená láhev šampaňského a ona si podruhé nalije do kelímku na čištění zubů.

Jednoho dne si budete s hloupým úsměvem na rtech číst v deníku své duše o všech snech a nadějích, které jste kdysi mívali, pomyslí si, a zvedne kelímek ke rtům. Na patře ji zašimrají bublinky. Šampaňské chutná po zralém ovoci s podtóny minerálů, bylinek a pražené kávy. Ve vnitřním deníku jsou jen stránky bez děje, většinou prázdnota.

Dny, které uběhly, aniž by po sobě zanechaly něco pozoruhodného. Eóny existence strávené vyčkáváním. Ano, čeká už tak dlouho, že čas a čekání splynuly dohromady.

Ale pak jsou ještě jiné dny. Příšerné okamžiky, které ji zformovaly do bytosti, kterou nyní je. Události, které se šířily jako kapka černé tuši na vlhkém papíru, který díky ní celý zšedne.

Roky jejího dospívání v Dánsku připomínají červené kalhotky v pračce plné bílého prádla.

Madeleine si nasadí sluchátka a připojí je ke smartphonu, v němž má uloženy hudební soubory. Lehne si na postel a poslouchá.

Joy Division. Nejdřív bicí, zní dutě jako prázdné hrnce, pak pulsující basy, jednoduchá smyčka a nakonec monotónní hlas Iana Curtise. Nepravidelné pohupování a nadzvedávání lodi ji uklidňuje a nevypočitatelnost podnapilých lidí, kteří hlučí za jejími dveřmi, jí připadá uklidňující. Nečekané ji neděsí. Nejistá se cítí, jen když je v bezpečí.

Okénko kajuty bičuje déšť a jí připadá, že Ian Curtis zpívá svým ospalým hlasem jen a jen pro ni.

Confusion in her eyes that says it all. She’s lost control.

Curtisova únava životem je i její, ale ona se s ním chce vypořádat docela jinak.

And she’s clinging to the nearest passer by, she’s lost control.

Ani ne čtyřiadvacetiletý zpěvák trpící epilepsií spáchal sebevraždu oběšením. Ale ona si život vzít nechce. Bylo by to jako prohrát a je nechat zvítězit.

And she gave away the secrets of her past, and said I’ve lost control again.

Několik měsíců před sebevraždou se Ian Curtis den co den díval na film Wernera Herzoga Stroszek a Madeleine si vzpomene, že dělala totéž. Poslední soundtrack Ianova života, skladba The Idiot Iggyho Popa, duněla v uších i jí po celou dlouhou cestu z jižní Francie do Švédska.

And of a voice that told her when and where to act, she said I’ve lost control again.

Madeleine naslouchá se zavřenýma očima hudbě a myslí na to, proč je tady.

Vzpomíná si, jak ta žena, která si kdysi říkala její matka, často zdůrazňovala, že si přeje, aby ji oslovovala křestním jménem, aby zdůraznila, že není Madeleinina skutečná maminka. V jiných situacích za žádnou cenu nesmělo vyjít najevo, že Madeleine je v rodině jen v péči. Bylo to pochybné a ponižující.

Ale kvůli tomu zemřít nemusí.

Když někdo mlčky přihlíží tomu, jak dospělí muži zneužívají malou holčičku, pohár soucitu, který je člověku přidělen, se vyprázdní brzy. A když někdo nachází potěchu v tom, že se spolu s jinými dívá na nahé chlapce, jak zápasí v prasečím chlívku, a je mu jedno, že jeden z nich zemře, hodiny odpuštění tikají velmi rychle. To si všichni zúčastnění různými způsoby uvědomili, pomyslí si a vidí před sebou mrtvá těla. Znovu cítí pach jejich strachu. Je to vjem průzračný jako nejčistší pramenitá voda, ale zároveň svým jednoznačným obsahem špinavější než výkaly.

Zvedá se v ní vztek a ona si pevně stiskne spánky. Ví, že je šílenství srovnávat se s Nemesis, bohyní pomsty, ale tenhle sebeobraz v sobě živila celý život. Dívka, která jednoho dne přijde do školy se svým ochočeným lvem. Někdo, koho se všichni bojí a musí ho respektovat. O několik hodin později, v polovině cesty do Mariehamnu, vypne hudbu, vyjde z kabiny a projde chodbou do nočního klubu na přídi. Nesmí se opozdit, ale ani přijít moc brzy, a cítí uspokojení nad tím, že se nyní chystá vykonat něco, co si předsevzala už dávno.

Po Charlotte už jí zbývá jen Viggo Dürer. Za pár dní bude klečet na pokraji rokle a čekat na ni. Tak se dohodli a on je člověk, který vždycky dodrží, co slíbil. Tehdy a tam všechno skončí a ona si vytvoří nepopsanou tabuli, od níž se bude moct vydat dál a utvářet svou vlastní budoucnost, aniž by jí v uších ječely hlasy minulosti.

V baru je plno lidí a Madeleine se musí prodírat mezi stolky. Hudba hraje nahlas a na malém pódiu zpívají dvě ženy karaoke, neuvěřitelně falešně, ale publiku se jejich vyzývavý tanec líbí a hvízdá a tleská.

Jste jako dobytek, pomyslí si pohrdavě.

V tu chvíli ji někdo prudce šťouchne do zad a ona ucítí na levé ruce vlhkost z vyšplouchnutého piva. A pak uvidí Charlotte, jak sedí sama u stolku u širokého panoramatického okna.

Žena, kterou nikdy nenazývala svou matkou, je střízlivě oblečena v tmavém saku, černé sukni a šedých punčocháčích a Madeleine připadá, že se vystrojila jako na pohřeb.

Charlotte se podívá přímo na ni a jejich pohledy se po velmi dlouhé době znovu setkají. Madeleine cítí, jak se jí podlamují nohy, a aby získala trochu času, přejede si dlaní přes obličej. Pod kůží cítí pevné linie lebky. Protlačí se až ke stolu.

„No vida… tak se zase vidíme, po tolika letech,“ řekne Charlotte a přimhouří oči. Zatváří se zkoumavě, prohlíží si ji.

Nenávidím tě, nenávidím tě, nenávidím tě…

„A já hloupá si myslela, že jsme spolu skončily,“ pokračuje Charlotte. „Ale když jsem našla Pera-Olu, začala jsem mít obavy, že ses možná vrátila.“

Madeleine se posadí proti Charlotte, upřeně jí pohlédne do očí a mlčí. Cítí, že by se chtěla usmát, ale rty ji neposlouchají.

Chce odpovědět, ale neví, co by řekla, a přestože svou obžalobu sestavovala celá léta, náhle jako by oněměla. Připadá si jako vynulovaná. Jako zastavený stroj.

„Policie se mě na tebe vyptávala, ale nic jsem jim neřekla,“ pokračuje Charlotte, očividně znervózněla. „Vyslýchali mě dva policisté, měli podezření, že jsi možná zapletená do vraždy Pera-Oly, ale neprozradila jsem jim vůbec nic.“

Madeleine připadá, jako by Charlotte každou slabiku několikrát přežvýkala, jako by slova chutnala hořce a ona je ze sebe chtěla dostat, jak nejrychleji to jde. Občas pohne rty, ale nevycházejí z nich slova, připomíná to křeč nebo tik.

Ovšem Madeleine neodpovídá a dusivé ticho ztěžkne smutkem a studem.

Ženy na pódiu dozpívaly a uvolní místo silně podnapilému muži kolem čtyřiceti, kterého uvítá provolávání slávy.

Charlotte se neklidně zavrtí, smete ze stolu pár imaginárních drobtů, zhluboka se nadechne a ztěžka vzdychne. „Co po mně vlastně chceš?“ zeptá se unaveně a Madeleine v očích téhle už téměř mrtvé ženy nevidí jen zlobu. Zpoza Charlottiných zeleně žíhaných zorniček probleskuje i nádech upřímného údivu.

Ona to nechápe? myslí si Madeleine. Copak je už tak naprosto mimo, že nemá ani tušení, proč jsem tady? Ne, to není možné. Byla tam. Stála vedle a dívala se.

Koneckonců nechápavost a naivita jsou jen jiná pojmenování zla, říká si.

Nenávidím, nenávidím, nenávidím…

Potřese hlavou. „Ano, vrátila jsem se a myslím, že víš proč.“ Charlotte uhne pohledem. „Nechápu, co…“

„Chápeš,“ přeruší ji Madeleine, „ale než uděláš, co udělat musíš, odpovíš mi na tři otázky.“

„Na jaké otázky?“

„Nejdřív chci vědět, proč jsem musela být u vás,“ řekne Madeleine, ale tuší, že po ní chce nemožné. Je to, jako by se jí ptala na smysl života, smysl všeho počínání nebo kolik žalu člověk dokáže unést.

„Je to jednoduché,“ začne Charlotte, jako by obsahu otázky neporozuměla. „Tvůj dědeček Bengt Bergman znal Pera-Olu z jedné nadace a společně se dohodli, že se o tebe postaráme my, když se tvoje matka zbláznila.“

Madeleine sebou trhne, když se Charlotte zmíní o její skutečné matce, ale nedá ani mrknutím oka najevo, že se jí to dotýká.

„Poskytli jsme ti všechno, co jsi potřebovala, a ještě mnohem víc. Vždycky jsi měla ty nejkrásnější šaty, nejdražší hračky a tolik lásky, kolik člověk může dát dítěti, které není jeho vlastní.“

Zabývá se jen tím, co je na povrchu, myslí si Madeleine. Předhazuje mi věci, na kterých nezáleží ani v nejmenším.

„Ale ty jsi celou dobu vzdorovala, takže jsme na tebe museli být přísní,“ pokračuje Charlotte.

Madeleine si vzpomene na muže, kteří v noci přicházeli do jejího pokoje. Na bolest a stud. Všechno to v jejím nitru utvořilo malou tvrdou kuličku, z níž se časem stal kámen, který jí vrostl do těla.

Nedokáže odpovědět, protože nerozumí otázce, říká si. Žádný z těch, které zabila, to nedokázal. Když jim položila otázku, hloupě na ni civěli, jako by mluvila cizí řečí.

„Kdo rozhodl, že mě budou operovat?“ zeptá se, aniž by komentovala to, co Charlotte řekla.

Charlotte na ni chladně pohlédne. „Já a Per-Ola,“ odpoví. „Samozřejmě ve spolupráci s lékaři a psychology. Tloukla jsi kolem sebe a kousala a ostatní děti se tě bály, tak jsme to nakonec vzdali. Neměli jsme jiné východisko.“

Madeleine si vzpomene, jak v Kodani umlčeli hlas v její hlavě a že od té doby nedokáže nic cítit. Vůbec nic.

Po Kodani cítí jen chuť kostek ledu. Pochopí, že i tentokrát se ocitla ve slepé uličce. Nikdy se nedozví proč.

Hledá pravdu a zabila ty, kteří se s ní nedokázali podělit o pravdu, kterou nenašla předtím ani nyní a která jí zůstane zatajena i v budoucnosti. Zbývá už jen poslední otázka.

„Znala jsi mou skutečnou matku?“

Charlotte Silfverbergová se chvíli přehrabuje v kabelce a pak jí podá fotografii. „Tady je ta tvoje bláznivá máma,“ zasyčí.

Společně vyjdou na palubu. Přestalo pršet a vítr se utišil. Nebe nad Baltským mořem je vlhce modré a temné moře neklidné.

Převalující se vlny hrozivě narážejí na příď M/S Cinderelly a hlasitě se tříští. Brakická mořská voda vší silou bije do trupu lodi a vytváří řídkou mlhu, která dopadá na příď v podobě jemného mrholení. Na obzoru zahlédnou siluetu nákladní lodi, signální světla blikají na pozadí noční oblohy.

Charlotte tupě zírá před sebe a Madeleine ví, že se rozhodla. Že učinila volbu. Všechno bylo řečeno. Došla jim slova a zbývá jen čin. Vidí, jak Charlotte přistupuje k zábradlí. Žena, kterou nikdy nenazývala matkou, se skloní a zuje si kozačky. Vyleze na zábradlí a bez jediného zvuku se po hlavě vrhne do tmy.

M/S Cinderella se nemilosrdně sune dál. Ani nezpomalí. Co to vlastně dělám? pomyslí si Madeleine a cítí, jak škvírami ve zdi odhodlanosti prosakuje nesmyslnost toho všeho. Jsem teď svobodná, když všichni zemřeli?

Nejsem, pochopí a jasnost tohoto uvědomění je jako bílý list, který někdo otočí v temné místnosti.

+

Kronoberský blok

Už je skoro poledne, Jeanette sedí za psacím stolem a upírá pohled na stropní ventil, ale neuvědomuje si, co vidí, protože její mozek je zaneprázdněn myšlenkami na Sofii Zetterlundovou.

Po návštěvě Hunduddenu jela rovnou domů, byla úplně vyřízená. Těsně před půlnocí volala Sofii, ale ta nebrala telefon a ani jí neodpověděla na tři esemesky, které jí Jeanette poslala potom.

Jako obvykle, říká si a cítí se osamělá. Je načase, aby iniciativu převzala Sofia. Jeanette se na ni nechce věšet, pro vztah není nic destruktivnějšího, a znovu volat jí nehodlá. Zato se ozval Åke a připomněl jí oběd, na kterém se domluvili. Dohodli se, že se sejdou v restauraci na Bergsgatan, i když Jeanette na to upřímně řečeno nemá moc náladu. Začne si pohrávat s tužkou a pošilhává po hromadě papírů týkajících se vyšetřování případu obou mrtvých žen, Hanny Östlundové a Jessiky Fribergové. Otáčí tužkou mezi prsty, válí ji dlaní po desce psacího stolu a jemně poťukává do jeho okraje.

Myslí na včerejší návštěvu ve vile Vigga Dürera v lese na severu Djurgårdenu.

Zazděný sklep, na první pohled docela obyčejná garáž a vzorky laku z auta, které hned včera ráno odeslala do Státní kriminálně-technické laboratoře. To je všechno.

Někdo zaklepe na dveře a dovnitř nakoukne Åhlund. „Promiň,“ vyhrkne udýchaně. „Včera jsem už nestihl zajet do toho hotelu, tak jsem se tam stavil hned ráno. Což bylo štěstí.“

„Pojď dál.“ Jeanette kousne do tužky. „Jak to myslíš, štěstí?“

Åhlund se posadí naproti ní. „Mluvil jsem s vrátným, který viděl Madeleine Duchampovou, když se ubytovávala a také když odjížděla.“ Zasměje se. „Kdybych tam včera stihl zajet, tak by tam nebyl. Ale dneska měl službu.“

„A co o té Duchampové říkal?“

Åhlund si odkašle. „Žena mezi dvaceti a třiceti lety. Cestovala sama a mluvila špatně anglicky. Průkazy občanů Evropské unie zjevně nekopírují, ale vrátný si pamatuje, že na fotografii na řidičáku měla tmavé vlasy. V Schengenském prostoru už pasy nejsou potřeba, však víš.“ Tmavé vlasy, pomyslí si Jeanette. „Popsal, jak vypadala na řidičáku.

Mě ale víc zajímá, jak vypadala ve skutečnosti.“

Åhlund si znovu odkašle. „Říkal, že byla hezká, ale působila neskutečně plaše. Nedívala se mu do očí, ale do země, a navíc se schovávala pod velkou čepicí.“

Hm, říká si Jeanette. Popis za moc nestojí. „Co dál? Malá, velká?“

„Středně vysoká a normálně stavěná. Musím říct, že na to, že je vrátný, si obličeje moc nepamatuje. Ale všiml si jedné zvláštní věci.“

„Jaké?“

„Vykládal, že ta žena během večera několikrát sešla dolů a požádala o kostky ledu.“

„Kostky ledu?“

„Ano. Připadalo mu to divné, a mně vlastně taky.“

Jeanette se zasměje. „Já jsem na tom podobně. Ale nevypadá to, že by ten vrátný dokázal poskytnout dost podkladů pro portrét pachatele. Nebo to vidíš jinak?“

„Bohužel ne. Očividně si ji zas tolik neprohlížel. Což je svým způsobem zajímavé. Vypadá to, jako by se snažila maskovat svůj vzhled.“

Jeanette vzdychne. „Jo, to je naprosto jasné. Ale proč asi? S tím se zatím musíme spokojit. Děkuju ti.“

Åhlund zmizí za dveřmi a Jeanette se rozhodne, že zavolá státnímu zástupci Kennethovi von Kwistovi. Je načase vyhlásit pátrání po Viggovi Dürerovi.

Státní zástupce odpovídá unaveným hlasem, když mu Jeanette sděluje, že chce Dürera zadržet a vyslechnout, protože byl důvěrným přítelem dvou obětí, Karla Lundströma a Pera-Oly Silfverberga. Svěří se státnímu zástupci také se svým podezřením, že Viggo Dürer nechal podplatit Annette Lundströmovou a pravděpodobně i Ulriku Wendinovou. K jejímu překvapení je von Kwist ochotnější spolupracovat, než si zpočátku myslela. Když mu říká o penězích, které někdo poslal na účet Annette Lundströmové, neprotestuje, neobviňuje ji ani neklade následné otázky, přestože ještě není zřejmé, kdo transakce provedl. Slíbí Jeanette, že povolí vyhlášení pátrání, a ona hovor ukončí.

Pak zůstane sedět za stolem a překvapeně zírá na telefon. Co se to s tím von Kwistem stalo? Když se ozve zazvonění, je myšlenkami úplně jinde. Nepřítomně se ohlásí a centrála jí sdělí, že s ní chce mluvit Kristina Wendinová.

Wendinová? opakuje v duchu a vzápětí ožije.

Žena se představí jako Ulričina babička a říká Jeanette, že si dělá starosti o svou vnučku, která už se jí několik týdnů neozvala. Jeanette jí položí pár nutných otázek, jak se dívka v poslední době chovala, kdo jsou její nejbližší přátelé a podobně. Odpovědi, kterých se jí dostane, jsou stručné a bezobsažné a Jeanette vytuší, že Kristina Wendinová toho o Ulričině životě moc neví.

„Co když odjela?“ navrhne. „Kdoví, třeba si ušetřila trochu peněz a jednoduše odjela na dovolenou?“

Stařena suše zakašle. „Na jakou dovolenou? Ulrika nemá práci. Kde by vzala peníze na dovolenou?“

Přeruší je houkání sirén z ulice a Jeanette napočítá tři auta, jeden hasičský vůz a dva policejní. Takže kompletní výjezd.

Vstane a odnese si bezdrátový telefon k oknu.

„Tak dobře,“ řekne. „Naprostá většina zmizelých se za několik dní zase objeví. Ale to neznamená, že to nebudeme brát vážně. Máte klíče od Ulričina bytu?“

„To víte, že mám,“ odpoví Kristina Wendinová a znovu si suše odkašle. Hulí jak fabrika, pomyslí si Jeanette.

Výjezdová vozidla rychle projíždějí kolem a Jeanette vidí, jak o kus dál zatáčejí doprava. „Uděláme to takhle,“ zakončí rozhovor. „Odpoledne zajedu s jedním kolegou do Ulričina bytu. Počkejte tam na nás s klíči.“

Babička slíbí, že přijde v jednu hodinu, a když Jeanette zavěsí, hned vytáhne mobil a vytočí Ulričino číslo.

Hlas jí sdělí, že požadované číslo je nedostupné, a ona se zase posadí na židli. Mám se znepokojovat? říká si.

Ne, ještě ne. Uvažuj rozumně.

Znepokojovat se v takhle rané fázi je plýtvání energií – ví totiž, jak to většinou bývá. V lepším případě najdou někoho, kdo jim poskytne vodítko, kde se Ulrika nachází, a v horším případě přijdou na něco, co potvrdí, že zmizela proti své vůli. Podobné zásahy ve výsledku skončí většinou někde uprostřed mezi oběma alternativami, to znamená, že nenajdou nic. Když telefon znovu zazvoní, podráždí ji to, ale když uvidí číslo na displeji, stáhne se jí žaludek a ona nechá telefon několikrát zazvonit, aby to nevypadalo, že je příliš nedočkavá.

„Jeanette Kihlbergová, Stockholmská policie,“ ohlásí se s úsměvem na rtech a na okamžik na Ulriku Wendinovou zapomene.

„Dobré ráno,“ řekne Sofia Zetterlundová. „Máš chvilku?“

Chvilku? pomyslí si Jeanette. Pro tebe mám tolik času, kolik budeš chtít. „Dobré ráno? Vždyť je skoro poledne.“ Jeanette se zasměje. „Jsem moc ráda, že voláš, ale zrovna jsem úplně zavalená prací.“

V podstatě nelže. Pohlédne na nepořádek na psacím stole. Veškeré poznatky o Hanně Östlundové a Jessice Fribergové zabírají víc než tři sta listů papíru, včetně řady polaroidových snímků, kytice žlutých tulipánů a fotografií mrtvých psů, které technici pořídili ve sklepě.

„Já taky nemám moc času,“ odpoví Sofia. „Budu mluvit, ty jen poslouchej a přitom můžeš pracovat. My ženy máme, jak známo, dva mozky.“

„Jasně, tak spusť.“

Jeanette otevře složku nadepsanou J. FRIBERGOVÁ a slyší, jak se Sofia nadechuje, jako by si chtěla naplnit plíce vzduchem před dlouhým proslovem.

„Annette Lundströmovou před třemi dny hospitalizovali,“ začne.

„Akutní psychóza vyvolaná sebevraždou dcery. Annette ji našla oběšenou v jejím pokoji v domě v Edsvikenu. Sdělili mi to ošetřovatelé…“

„Počkej,“ přeruší ji Jeanette a sklapne složku. „Řekni mi to ještě jednou.“

„Linnea je mrtvá. Spáchala sebevraždu.“ Sofia vydechne.

Jeanette ze sebe nedokáže vypravit ani slovo, odevzdaně se opře o opěradlo židle a vrátí složku na hromadu na psacím stole. Rodina Lundströmova se brzy samovolně vyhubí. Vzpomene si, jak naposledy mluvila s Annette. Lidská troska. Přízrak. A Linnea…

„Jsi tam ještě?“

Jeanette zavře oči a snaží se vzchopit.

Linnea je mrtvá, myslí si. To se stát nemuselo. Je to tak zatraceně zbytečné.

„Poslouchám, jen pokračuj.“

„Annette Lundströmová včera utekla z Rosenlundu. Když jsem se vracela z oběda, našla jsem ji doslova na ulici, poznala jsem, že je na tom špatně, a vzala ji s sebou do práce. Během půlhodiny, kterou tam strávila, mi vyprávěla, že jí advokát Viggo Dürer zaplatil velkou částku, aby umlčel ji i dceru. To proto Annette přerušila Linneinu terapii u mě.“

„Toho jsem se obávala. Teď se to v každém případě potvrdilo.“

„Mám pocit, že je za tím nějaká dohoda,“ pokračuje Sofia. „Nevím, jaké máš informace, ale napadá mě, že když zkontrolujete účty Annette Lundströmové, určitě tam najdete nějaké nesrovnalosti.“

„Už jsme to udělali,“ řekne Jeanette. „Ale účet, ze kterého peníze přišly, se nedá dohledat. Vůbec se nedivím tomu, co říkáš, ale to s Linneou je mi opravdu líto.“

A s Ulrikou taky, pomyslí si. Co se s ní jen stalo?

Ulrika na Jeanette udělala dvojznačný dojem, působila jako silná a křehká dívka zároveň. Jeanette na okamžik zauvažuje, jestli by si Ulrika dokázala vzít život stejně jako Linnea.

Během několika sekund si v duchu představí oběšenou Ulriku Wendinovou.

„Takže,“ pokračuje a vytrhne se tím ze zamyšlení, „díky tobě je pátrání vyhlášené po Dürerovi definitivně opodstatněné. Máme k dispozici Linneino vyprávění z terapeutických sezení a její obrázky, dopis Karla Lundströma a teď svědectví Annette. Jak se jí daří? Dokázala by svědčit u soudu?“

Sofia se zasměje. „Annette Lundströmová? To sotva. Ne v tom stavu, v jakém je teď. Ale až jí poklesne horečka, tak…“

Jeanette připadá, že Sofia mluví o vážných věcech, které jí právě sdělila, poněkud lehkým tónem. „Horečka? Jak to myslíš?“

„Psychóza je horečka centrálního nervového systému. Onemocnění propuká při extrémních změnách životní situace, v tomto případě Annette během krátké doby zemřeli manžel i dcera. Horečka může poklesnout, ale pravděpodobně to bude nějakou dobu trvat. Někteří postižení musí být hospitalizovaní i deset let.“

„Chápu. Říkala ještě něco?“

„Trpí halucinacemi a bludy. Psychotici ztrácejí kontakt se skutečností a duševní změny se projevují i na fyzickém stavu. Kdybys ji viděla, stěží bys ji poznala. Říkala ještě, že chce odjet domů za Karlem a Viggem na polární kruh a vybudovat tam svatyni. V duchu už tam byla. Daleko ve věčnosti, jestli chápeš, co tím myslím.“

„Možná. Ale to s tím polárním kruhem není tak úplně nereálné.“

„Jak to?“

„Povím ti o Annette Lundströmové něco, co možná nevíš. Polární Kruh je vesnice v Laponsku. Vyrostla tam a Karl byl její bratranec. Oba náleželi k sektě odpadlých laestadiánů, kteří si říkali Beránkovy žalmy. Na sektu byla podána trestní oznámení ohledně pohlavního zneužívání. Navíc advokát Viggo Dürer v té době žil ve Vuollerimu, jen pár desítek kilometrů od Polárního Kruhu.“

Jeanette slyší, jak to ve sluchátku zachrastilo.

„Teď tě zase přeruším já,“ řekne Sofia po chvíli. „Bratranec a sestřenice? Annette a Karl jsou bratranec a sestřenice?“

„Ano.“

„Beránkovy žalmy? Pohlavní zneužívání? Byl do toho zapletený Viggo Dürer?“

„To nevíme. Nikdy nebyl obžalován. Sekta se rozprchla a všechno upadlo v zapomnění.“

Sofia zmlkne a Jeanette si přitiskne sluchátko pevněji k uchu. Slyší těžké oddechování, blízké, ale přesto vzdálené.

„Zdá se, že Annette Lundströmová se chce vrátit do minulosti,“ pronese Sofia, má temnější hlas. „Třeba už tam v duchu je?“ Zasměje se. Zas ten hlas, pomyslí si Jeanette. Změna tónu, po které často následuje změna Sofiiny osobnosti. Už si toho všimla mnohokrát předtím.

„Mimochodem, jak to vlastně vypadá s vyšetřováním?“ zeptá se Sofia.

Jeanette si uvědomí, jak málo spolu v poslední době mluvily a jak stresující pro ni byly uplynulé dny. „Které vyšetřování máš na mysli? Jestli myslíš Grünewaldovou, Silfverberga a spol., tak to jsme myslím vyřešili. Jestli mluvíš o těch malých přistěhovalcích, tak to je pořád jen nepopsaný list.“

„Vyřešili?“ řekne Sofia, pořád tím temným hlasem. „A kdo to byl?“ Jeanette uvažuje. „Spíš byly, ale víc ti do telefonu říct nemůžu.“ Bude lepší, když jí to poví, až se uvidí. „Poslyš…“ začne. „Možná bychom měly…“

„Já vím, co chceš říct. Chceš se se mnou vidět, a já s tebou taky. Ale dneska to nejde. Můžeš mě vyzvednout zítra odpoledne v poradně?“

Jeanette se usměje. Už bylo načase, pomyslí si. „To se mi hodí. Dneska večer stejně nemůžu, protože se chci sejít s Johanem, než poletí s Åkem do Londýna. Já…“

„Už musím končit,“ přeruší ji Sofia. „Za pět minut mi přijde klient a ty toho taky máš hodně. Zbytek probereme zítra. Platí?“

„Platí. Ale…“

Sofia však už zavěsila.

Jeanette si připadá prázdná, jakoby z ní vyprchala všechna energie, vstane a zastrčí židli za psací stůl. Kdyby jen Sofia nebyla tak složitá, tak nevypočitatelná, myslí si.

Náhle se jí zatočí hlava, rozbuší se jí srdce a ona se musí opřít rukama o stůl.

Uklidni se. Zhluboka se nadechni… Běž domů. Jsi vystresovaná.

Pro dnešek dost.

Ne. Nejdřív oběd s Åkem a pak musí do ulice Johana Printze v Hammarbyhöjdenu zjistit, co se stalo s Ulrikou Wendinovou.

V hlavě jí hučí, jako by měla zánět středního ucha, a tak se znovu posadí, pozoruje nepořádek na psacím stole a zhluboka dýchá.

Důkazový materiál týkající se Hanny Östlundové a Jessiky Fribergové. Řada fotografií, která potvrzuje jejich vinu. Případ uzavřen a Billing spokojen.

Ale něco tu rozhodně nesedí.

+

Vita bergen

Sofia se po rozhovoru s Jeanette cítí vyčerpaná. Sedí u stolu v kuchyni se skleničkou bílého vína, přestože ví, že by měla být v poradně a čekat na klienta.

Poznat sebe sama se zas tolik neliší od poznání druhých, myslí si. Trvá to dlouho a člověk pořád něco nechápe nebo mu něco uniká. Pořád nějaké paradoxy.

Dlouho to tak bylo u Victorie.

Ale Sofia cítí, že v posledních dnech se jí podařilo udělat velké pokroky. Sice Victorii ovládá jen s velkými obtížemi, ale začínají se k sobě přibližovat.

Jeanette zavolala Sofia, ale hovor ukončila Victoria a ona si pamatuje každé slovo, které bylo řečeno. Tak to dřív nebývalo.

Victoria Jeanette lhala, řekla jí, že je v poradně a čeká na klienta, a Sofia se té lži stoprocentně účastnila, dokonce ji podporovala.

Byla to jejich společná lež, nejen Victoriina. A dokonce si i částečně pamatuje včerejší události v hotelu Clarion, tu hodinu, kdy ji ovládla Victoria. Přirozeně si pamatuje, jak přišla Carolina Glanzová a co se stalo potom, ale vzpomíná si i na útržky rozhovoru, který Victoria vedla s německým obchodníkem, a relativně zřetelně si vybavuje, jak vypadal a jak se pohyboval.

Je to změna k lepšímu a pomáhá jí pochopit, co se asi dělo během výpadků paměti v poslední době. Když se ráno probudila v posteli obutá v zablácených kozačkách a neměla ani tušení, co v noci dělala. Začíná tušit, proč se Victoria tolik večerů a nocí zpíjela do němo ty a hledala v barech muže. Má dojem, že to nějak souvisí s jejím osvobozením.

I tak ale byla ona sama, Sofia Zetterlundová, po skoro dvacet let vedoucí osobností, a teď má pocit, že Victoria se chce projevit skrze svou vznětlivou povahu. Zatřást Sofií, říct jí, že existuje a že její vůle a pocity jsou stejně důležité jako ty Sofiiny.

Vypije zbytek vína, vstane, přisune židli ke sporáku, pustí digestoř a zapálí si cigaretu. Victoria by to neudělala, myslí si. Kouřila by u stolu a místo jedné skleničky vína by vypila tři. Červeného, ne bílého.

Jsem Victoriiným vynálezem, přemýšlí. Takže mnou nic nezačalo, já jsem představovala jen možnost, jak přežít, jak být normální. Být jako všichni ostatní, snést vzpomínky na zneužívání tím, že je vytěsním. Ale nebylo to žádné dlouhodobé řešení.

Nad ní hučí digestoř a spirálovitě do sebe vtahuje kouř.

Digestoř sem namontoval Lasse, když předělávali kuchyň. Sofia se rozhlíží kolem sebe a uvědomí si, že vlastně nikdy nedokončil to, co začal. Dvířka ještě nejsou vyměněná, vnitřní strana dveří je obroušená, ale nenatřená a ona ví, že v jedné ze skříněk stojí plechovky s barvou a ředidlem.

Vlastně je to všechno, co jí z Lasseho zůstalo. Nedodělaná kuchyň. Když na tom byla nejhůř, představovala si, že kuchyň je pitevna, že láhve a plechovky obsahují formalín, glycerín a octan draselný, potřeby na balzamování. Tam, kde viděla chirurgické nástroje na pitvu, teď stojí docela obyčejný pootevřený kufřík na nářadí, hned vedle skříňky na úklidové potřeby, vedle násady malého kladívka trčí ven list lupenkové pilky.

Kouř se vine k filtru digestoře a ona si představuje jeho otáčející se listy. Nakoukne pod kryt a vnímá slabě vibrující stíny vířících listů větráku za filtrem. Struer, pomyslí si.

Ve sklepě domu Vigga Dürera v Jutsku byly velké větráky, bylo to zařízení určené na sušení vepřového masa, tupé hučení zezdola jí občas nedovolilo usnout celé noci a bolela ji z toho hlava. Dveře do sklepa byly pořád zamčené.

Takhle to má být, pomyslí si. Vzpomínky se mají vybavovat přirozeně, nemusím se namáhat.

Je to jako držet kluzké mýdlo. Jde to, když uvolníte ruku, ale když ho sevřete příliš silně, upustíte ho.

Uhasí cigaretu proudem vody z kohoutku, vypne digestoř a znovu si vzpomene na Lasseho. Není pravda, že po něm zbyla jen nedodělaná kuchyň. Je tu ještě něco dalšího. Nenarozené dítě.

Vyjde z kuchyně do pracovny.

Papír leží tam, kde ho nechala, v jedné zásuvce psacího stolu. Dokument, který potvrzuje, že se Lasse nechal sterilizovat, bez jejího vědomí šel k lékaři a nechal se učinit neplodným.

Je to devět let staré doporučení na prohlídku u urologa a ona si text několikrát přečte. Černá písmena na bílém podkladě a logo Jižní nemocnice. Pod tím nečitelný podpis lékaře.

Znali se jen pár měsíců a on se už tehdy rozhodl, že s ní nechce mít dítě. Uklidni se, myslí si. Nesnaž se vzpomínat, nech to zkrátka přijít.

+

Ulice Johana Printze

Jens Hurtig nabere Jeanette před prodejnou alkoholu poblíž Västermalmského nákupního centra. Jeanette otevře dveře a naskočí dopředu.

Nedokáže přestat myslet na Madeleine Silfverbergovou. Přestože mladá žena nemá s vraždou svého otce nic společného, pomohlo by jí, kdyby ji dokázali najít. Co když ví něco o Dürerovi? Advokát byl přece dobrým přítelem Pera-Oly Silfverberga.

Hurtig zahne doprava na ulici Svatého Erika. „To ti volala babička Ulriky Wendinové?“

„Ano. Snažila se Ulriku několikrát bezvýsledně sehnat,“ odpoví Jeanette. „Čeká na nás před bytem, přinesla klíče.“

Té holce se něco stalo, pomyslí si Jeanette. Jestli ji uplatili, aby mlčela, třeba není důvod se zneklidňovat. Je docela dobře možné, že Ulrika se někde v nějakém hotelu opaluje na lehátku a popíjí drinky.

Co když se jí ale něco přihodilo?

Uklidni se. Nemaluj čerta na zeď, dokud se nedozvíme víc. Třeba se Ulrika docela jednoduše seznámila s nějakým klukem, zamilovala se a tráví s ním čas v posteli.

„Jak vlastně dopadl ten oběd?“ zeptá se Hurtig.

Åke ji pozval na oběd, protože si chtěl promluvit o Johanovi a jak to zařídit ohledně toho, kde bude bydlet. Byl štíhlejší, než si ho pamatovala, nechal si dorůst vlasy a ona sama sobě neochotně přiznala, že se jí po něm stýská. Třeba vůči sobě začnou lidé být časem slepí? Začnou vnímat nedostatky a nevidí to, co se jim kdysi tak líbilo?

Když probrali, co se týkalo jich obou, začal se Åke vychloubat svými úspěchy a několikrát naznačil, kolik pro něj udělala agentura Alexandry Kowalské. Jeanette se dost ulevilo, když dojedli a rozloučili se. Když Åkeho před restaurací opustila, stihla ještě zavolat Johanovi a dohodli se, že se večer doma v Enskede podívají na film a pak se budou koukat na fotbal. Televizní přenos může sotva konkurovat přímé účasti na derby Premier League, ale když to Johanovi navrhla, přijal to s radostí.

Jeanette se podívá na hodinky a konstatuje, že pravděpodobně dorazí domů dřív než on. Vlastně ne. Ne pravděpodobně. Tentokrát na ni nebude muset čekat.

„Jsi nějaká roztržitá,“ poznamená Hurtig. „Ptal jsem se tě, jak dopadl ten oběd.“

Jeanette se probere z úvah. „Bavili jsme se hlavně o praktických věcech. O rozvodu a tak. Åke vezme o víkendu Johana do Londýna.“

„Ten si pořád někam jezdí.“ Hurtig podrážděně zatroubí na auto před nimi, které odbočuje, aniž by řidič zapnul blinkr. „Nebyl nedávno v Bostonu? A předtím v Krakově?“

Jeanette přikývne.

„Vybrali jsme si špatné povolání,“ pokračuje Jens. „Stačí naplácat na plátno trochu barvy, a najednou vyděláváš hromadu peněz a jezdíš si po světě.“

Jeanette se tomu zasměje. Ten Jens se ale zase rozparádil. Projedou kolem stanice metra Thorildsplan a Jeanette si vzpomene na prvního mrtvého chlapce. Připadá jí to už tak dávno. Jako by od doby, kdy v keřích necelých dvacet metrů odsud našli mumifikovanou mrtvolu, uplynul celý rok.

„Poslyš…“ začne, když najedou na Essingeskou spojku. „Musím ti říct takovou smutnou věc. Linnea Lundströmová je mrtvá. Sebevražda. Oběsila se, u nich doma.“

Hurtig zbledne. „Ona se oběsila?“ Jeanette přikývne.

„Do prdele!“ Jens praští vší silou pěstí do volantu.

Po zbytek jízdy oba mlčí, a když vjedou na parkoviště u domu, kde bydlí Ulrika Wendinová, Hurtig nakonec promluví.

„Takže ona se oběsila?“

Zpomalí a zastaví. Jeanette vidí, že Jens se snaží usmát, ale vůbec se mu to nedaří.

„Jo, je to hrůza,“ odpoví.

Hurtig se ztrápeně usměje. „Moje sestra to udělala taky. Před deseti lety. Bylo jí teprve devatenáct.“

Jeanette neví, co na to říct. A co by také mohla říct? „Já…“ Uvědomí si, jak málo toho o svém kolegovi ví.

„Už je to v pohodě,“ řekne Jens po chvíli a křečovitý úsměv zmizí.

„Je to strašná věc, ale člověk se s tím musí naučit žít. Dělali jsme, co jsme mohli. Pro mámu s tátou to určitě bylo ještě horší.“

„Já… je mi to moc líto. Neměla jsem o tom ani tušení. Chceš o tom mluvit?“

Hurtig zavrtí hlavou. „Jestli mám být upřímný… ne.“

Jeanette přikývne. „Dobře. Ale kdybys potřeboval, řekni. Jsem ti k dispozici.“

Dlouze ho obejme a chvíli mlčky sedí v autě, než jí Hurtig s povzdechem připomene, proč sem přijeli.

Když Jeanette otevře dveře auta a chce vystoupit, uvidí malou hubenou ženu, která právě vychází z domovních dveří. Žena si zapálí cigaretu a rozhlíží se kolem sebe, jako by něco hledala.

„To bude asi ona.“

Vydají se k čekající ženě a skutečně se ukáže, že jde o babičku Ulriky Wendinové. Je to odbarvená blondýna a přezdívá se jí Kickan, pracuje v kadeřnictví na Gullmarsplanu a řekne jim, že Ulrika je její jediná vnučka.

Vejdou do domu a vystoupají po schodech. Před vchodem do bytu žena vytáhne svazek klíčů a Jeanette si vzpomene, jak tu byla naposledy.

Mluvily s Ulrikou o tom, jak ji Karl Lundström ještě s jinými muži znásilnil, a ta vzpomínka Jeanette naplní smutkem. Pokud dobro skutečně vítězí jako v pohádce, s dívkou nakonec všechno dobře dopadne. Ale Jeanette o tom pochybuje.

Kristina Wendinová zastrčí klíč do zámku, dvakrát jím otočí doleva a otevře dveře.

U Hanny Östlundové ve Fagerstrandu pocházel zápach od dvou mrtvých psů.

Tady to páchne ještě hůř, pokud je to vůbec možné.

„Asi budeme muset zavolat techniky,“ řekne Hurtig a přikryje si nos a ústa rukávem bundy. „Ničeho se nedotýkat.“

„Počkej, Jensi,“ pohlédne na něj Jeanette, aby mu připomněla, jak se má před ženou chovat a že nemá hned vyvozovat ukvapené závěry.

Přesto se i jí obavami stáhne žaludek.

„Co se to tu stalo?“ Kickan Wendinová ustaraně pohlédne na Hurtiga a pak na Jeanette a pokusí se vstoupit do předsíně, ale Jeanette ji zadrží.

„Radši počkáme venku,“ řekne a naznačí Hurtigovi, aby šel dovnitř a porozhlédl se tam.

Žena se tváří vyděšeně. „Co to tu tak příšerně smrdí?“

„To ještě nevíme,“ řekne Jeanette a slyší, jak Hurtig přechází po bytě. Mlčky stojí na chodbě a čekají. Asi za minutu se Jens zase objeví.

„Byt je prázdný,“ prohlásí. „Ulrika tu není a ten zápach je z odpadků. Krunýře z krevet.“

Jeanette si oddechne. Jen krunýře z krevet, pomyslí si, obejme ženu kolem ramen a otočí ji k sobě. „Půjdeme ven a trochu si tam promluvíme. Pojďte.“

Klid, pomyslí si a vede rozrušenou babku po schodech dolů.

„Trochu se tu ještě podívám,“ řekne Hurtig a Jeanette přikývne na souhlas.

Venku Jeanette Kickan nabídne, aby se posadily do auta. „Mám tam v termosce kávu, jestli chcete.“

Kickan však zavrtí hlavou. „Za chvilku mi končí pauza na oběd, musím se vrátit do práce.“

Posadí se na lavičku a Jeanette ji vybídne, aby jí pověděla něco o Ulrice, ale žena toho o životě své vnučky ví pramálo. Ukáže se, že žádné důležité informace nezná, a z toho mála, co může říct, Jeanette dojde k závěru, že Kickan nemá ani tušení, že Ulrika byla znásilněna.

„Určitě nechcete ještě chvíli počkat? Můj kolega za chvíli skončí a já můžu zavolat k vám do práce a říct, že se trochu opozdíte.“

„Ne, to nejde. Mám zákaznici… Melír a trvalou.“

Jeanette se stáhne krk. Účesy? myslí si. Je účes nějaké zákaznice důležitější než její vlastní vnučka? Mají lidé tak velký strach, že přijdou o práci, že uvažují tímhle způsobem?

Kickan Wendinová se otočí a vydá se pryč a Jeanette zůstane sedět za volantem, zapálí si cigaretu a čeká, až se vrátí Hurtig.

Je to žalostné, říká si. Tahle žena dává přednost zákaznici před svou vlastní vnučkou. Jak to mohlo dojít tak daleko?

Zarazí se, protože si uvědomí, že sama je na tom podobně. Stačí vyměnit Kickan za Jeanette, zákaznici za zločince a Ulriku za Johana. Stejná rovnice.

„V předsíni jsou stopy krve.“ Hurtig uhodí dlaní do střechy auta a Jeanette nadskočí.

„Krve?“

„Ano, říkal jsem si, že bychom měli zavolat Iva, neuškodí, když se tu trochu porozhlédne. Odebere vzorky a zjistí, čí je to krev. Budeš řídit?“

„Cože?“

„Protože sedíš za volantem. Nebo mám řídit já?“

Jeanette se vzchopí. Náhle je podrážděná, protože Hurtig jednal na vlastní pěst.

„Jestli má Ivo přijet, musíme na něj přece počkat.“ Vstane a vystoupí z auta. „Zavolám Ulričině babičce a řeknu jí, že byt se musí prohlédnout a že sem prozatím nemá chodit.“

Po krátkém rozhovoru, při kterém se Jeanette snaží Kickan Wendinovou ještě víc nezneklidnit, se zase posadí do auta.

„Jensi,“ vyjede. „Zaprvé si nepřeju, abys děsil příbuzné a začal vykládat o technické prohlídce, když jsme ještě ani nevešli dovnitř. A zadruhé o tom, jestli se přivolají technici, rozhoduju já.“

Jens je z toho celý schlíplý a ona okamžitě zalituje, že zvýšila hlas. Sakra, jsem to ale necitlivá, pomyslí si. Před chvilkou mi s důvěrou vyprávěl osvé zemřelé sestře a já mu tady teď nadávám. Jsem zkrátka přetažená a musím si odpočinout.

„Zapomeň na to,“ řekne. „Ale příště se nejdřív trochu zamysli.“ Hurtig přikývne. „Sorry, boss…“

Tváří se ublíženě a Jeanette pochopí, že její podráždění nebylo vyvoláno jen jeho chováním. Stejný vztek měla sama na sebe.

Na své ego, na svou tvrdohlavou samolibost a na všechno, co zanedbává, protože si usmyslela, že na prvním místě je práce.

Přišla o Åkeho, skoro se nevídá s Johanem a se Sofií je úplně všechno na baterky.

Když se to tak vezme, Hurtig patří k těm málo lidem, v jejichž společnosti se může uvolnit, a nezbývá jí než drsně konstatovat, že je provdaná za svou práci. Její necitlivost vůči všemu, co se netýká práce, ale ubližuje i jemu, o tom se právě přesvědčila.

„Ověřil jsi, jestli to je opravdu krev? Bylo jí hodně?“

„Jen pár skvrn. Uschlé kapky na prahu předsíně, ale krev je to v každém případě.“

„Použil jsi luminol?“

„Kdepak. Ty u sebe něco takového máš?“

„Mohly to být skvrny od barvy.“

„To sotva.“

„Kafe?“

Jens se usměje. „Od kafe ty skvrny nebyly.“

„Jen chci vědět, jestli nechceš kafe,“ řekne Jeanette a podá mu termosku.

+

Průzračné jezero

„Von Kwist,“ ohlásí se státní zástupce váhavě, když mu Jeanette Kihlbergová volá už podruhé během několika hodin. Tlak v oblasti horní části žaludku sílí a ona mu sděluje, že pravděpodobně zmizela Ulrika Wendinová. Když von Kwist zavěsí, chce se mu zvracet.

Doprdele práce, myslí si, vstane od psacího stolu a přejde k barové skříňce.

Zatímco přístroj na led chrastí, vybere si láhev sladové whisky s kouřovou chutí a nalije si do skleničky štědrou dávku.

Kde je ksakru ten Dürer? Dnes se ho několikrát snažil sehnat, ale bez výsledku. Dürer zmizel. A Ulrika Wendinová zmizela. Jedna a jedna jsou dvě. Nic složitého na tom není.

Kdyby byl státní zástupce Kenneth von Kwist tvůrčí člověk, měl by, co se sprostých slov týče, větší slovní zásobu než jen ksakru a doprdele. On však tvůrčím člověkem není. „Doprdele práce,“ opakuje proto a vyprázdní sklenici whisky jedním hltem.

Pak láhev zase otevře, nalije si ještě jednu sklenici, posadí se do křesla u okna a hlasitě vzdychá, doprovází ho vrzání staré kůže.

Whisky jeho žaludečnímu vředu prospěje jen stěží, ale on si stejně pořádně přihne a cítí, jak se alkohol někde uprostřed hrudníku střetává se žaludečními šťávami.

Poté co mu dopoledne zavolala kriminální komisařka Jeanette Kihlbergová, hned nechal po advokátu Viggovi Dürerovi vyhlásit pátrání. Že se mu snažil volat i sám, komisařka nemusí vědět. Místo toho se v náhlém záchvatu inspirace rozhodl, že bude nejlepší Kihlbergové vyhovět. Po druhém rozhovoru pochopil, že situace je možná tak špatná, že život Ulriky je v ohrožení, a mlčky sám před sebou připustí, že on sám sice rozhodně nemůže být považován za svědomitého člověka, ale že i on má svoje meze.

Teď se může všechno úplně zvrhnout.

V poslední době často myslíval na Vigga Dürera a došel k závěru, že je to necitelný, vypočítavý, nesmírně inteligentní a nesmírně bezohledný člověk.

Jestli se chce zbavit Ulriky Wendinové, určitě je toho schopen.

Státní zástupce se zachvěje a vzpomene si na jistou událost z doby zhruba před patnácti lety, kdy byl pozván na letní sídlo bývalého policejního náčelníka Gerta Berglinda na ostrov Möja.

Byl tam Viggo Dürer a nějaký další muž, Ukrajinec, který měl jakousi nejasnou vazbu na Dürera a neuměl ani slovo švédsky.

Seděli v kuchyni a Dürer s Berglindem se dohadovali o nějakých soukromých záležitostech, šlo o auto nebo loď, která měla změnit majitele. Berglind byl rozčilený a hlasitě křičel a Dürer, který dlouho jen mlčel, se najednou obrátil k Ukrajinci a něco mu tiše řekl rusky. Berglind pokračoval v nenávistné hádce a Ukrajinec vyšel z kuchyně a zamířil k přístřešku, kde policejní náčelník choval mnoha oceněními ověnčené králíky.

Otevřeným oknem k nim dolehlo dvojí zakvičení a po několika minutách se muž vrátil s dvěma právě staženými chovnými králíky, každý měl cenu zhruba deset tisíc korun. Policejní náčelník u stolu zbledl jako stěna a tiše je požádal, aby odešli.

Tehdy si právní zástupce Kenneth von Kwist myslel, že Berglinda tak rozrušila představa peněz spojených s oceněními, o které přijde, nebo že měl možná ty králíky rád, ale teď pochopil, že policejní náčelník byl k smrti vyděšený a že už tehdy mu bylo naprosto jasné, co je Viggo Dürer za člověka.

Zavře oči a modlí se, aby tento vhled v jeho případě nepřišel příliš pozdě. „Doprdele práce,“ zamumlá a šest centilitrů jednadvacetileté Black Ribbon se zažírá do svrbícího žaludečního vředu. Kouřová whisky mu připomene Viggův pach.

Dürer. Jakmile vstoupil do místnosti, okamžitě se kolem něj začal šířit ten odér. Připomínalo to pečený česnek.

Ne, pomyslí si právní zástupce. Spíš střelný prach nebo síru. Ale vlastně si tím protiřečí, protože také ví, že Dürer má i schopnost splynout, takříkajíc zmizet v davu.

S trochou úcty k právnímu zástupci Kennethovi von Kwistovi by se dalo říct, že paradoxy nejsou právě jeho silnou stránkou. Chceme-li být škodolibější, což se více blíží pravdě, můžeme tvrdit, že jeho pohled na protichůdné situace je takový, že zkrátka vůbec neexistují. Existuje jen dobře nebo špatně, nic mezi tím. U státního zástupce je to velmi nedobrá vlastnost.

Právě konstatuje, že Viggo Dürer je člověk plný protikladů.

Dokáže být nesmírně nebezpečný, ale zároveň i slaboch, který skuhrá, že má anginu pectoris, jako když se sešli naposled.

„Advokát a prasečkář,“ zahučí do sklenice whisky. „To přece nejde dohromady.“

+

Silnice 222

Ivo Andriç se na svou práci dokáže soustředit jen s obtížemi.

Ví, co asi viděl na fotografii v novinách, ale ví také, jak moc si přeje, aby to byla pravda.

Zbožné přání a snění dokážou zamlžit jinak logicky uvažující intelekt, a kdyby fotografie obyvatel Rosengårdu odpovídala skutečnosti, vymykalo by se to veškeré logice.

Byl by to diametrální logický rozpor. Zázrak.

Hodinu poté, co Jeanette Kihlbergová a Jens Hurtig opustili byt Ulriky Wendinové v ulici Johana Printze, udělá Ivo Andriç totéž. Než by ale jel po dálnici, rozhodne se, že to vezme raději přes severní okraj města po klidnějších silnicích v Hammarbyhöjdenu a Mořském Městě. Jízda pak není tak jednotvárná a vyžaduje více jeho pozornosti, takže mu mozek bude lépe pracovat.

Telefonní číslo, které dostal od Jeanette Kihlbergové, mu k ničemu nebylo, a když zavolal do novin, už si jména všech pobouřených nájemníků nepamatovali. Ale novinář, který článek napsal, mu dal jméno člověka, který protest inicioval. Byl to Peter Hemström, učitel dílen v rosengårdské škole.

Ivo Andriç nechce rozhovor odkládat, až se vrátí domů, protože své manželce o fotografii v novinách ještě neřekl. Ví, jak zklamaná by byla, kdyby se ukázalo, že se mýlil. Že osoba na obrázku je někdo úplně jiný.

On sám už se naučil se zklamáním vyrovnat.

Ivo Andriç zastaví auto a vytáhne telefon. Navolí číslo a čeká. Pokud se spletl, chce to vědět hned.

Učitel dílen Peter Hemström telefon zvedne po čtvrtém zazvonění, a když mu Ivo Andriç sdělí důvod svého telefonátu, je nesmírně vstřícný.

Samozřejmě může zjistit, jak se osoby na fotografii jmenují, chtějí přece společně založit družstvo nájemníků, ale bude to chvilku trvat. Prosí ho o okamžik strpení.

Ivo Andriç se opře na sedadle, zavře oči a soustředí se místo toho na práci. Ví, že tak spolehlivě zapomene na všechno ostatní.

Návštěva v bytě Ulriky Wendinové trvala necelou hodinu a jeho mozek se zabývá zejména jednou teorií. Je založená na tom, že někdo po sobě pečlivě uklidil v kuchyni, ale na zbytek bytu se vykašlal. Otřel dveře ledničky, ale nevynesl odpad ani neuklidil poštu na rohožce v předsíni. Ani se nezajímal o skvrny na podlaze obýváku, pravděpodobně od červeného vína. Když se to shrne, měl úklid jediný cíl: něco skrýt.

Osoba, která tam uklízela, odvedla jednoznačně dobrou práci, použila mýdlo a dezinfekční prostředek, ale přehlédla několik skvrn na prahu předsíně. To však nemá v této souvislosti význam. Pomocí spreje obsahujícího luminol a peroxid vodíku Ivo Andriç odhalil, že krvavé skvrny jsou na dveřích ledničky a na podlaze kuchyně, na niž krev zpočátku odkapávala, ale pak ji někdo setřel hadrem nebo něčím podobným.

Vytáhne fotoaparát a rychle prochází fotografie. Pro zvěčnění stop krve na fotografii je potřebná tma a dlouhá doba expozice, což v tomto případě vyžadovalo pouze stativ a fungující žaluzii v kuchyni. Krev je v modrém světle, které vzniká chemickou reakcí vyvolanou luminolovým sprejem, zcela zřetelně vidět.

Zbývá zjistit už jen dvě věci.

Čí krev vyfotografoval a kdy byla dotyčná osoba vystavena násilí? Pokud je scénář takový, jak si ho představuje, byla Ulrika Wendinová napadena ve své kuchyni. Její DNA bude zjištěna za pár týdnů. Vedle něj na sedadle spolujezdce leží taška se špinavým oblečením, na němž jsou přichycené vlasy a šupinky kůže. Budou srovnány se vzorky krve. Pokud se Ulrika Wendinová neobjeví během několika dnů, hodlá doporučit důkladnější prohlídku bytu.

Když si soudní patolog utřídí myšlenky, otevře zase oči a v tu chvíli jako na povel zazvoní telefon. Ovládne ho zvláštní pocit, když vidí číslice začínající předčíslím Malmö.

Učitel dílen Peter Hemström říká, že už dal dohromady všechna jména lidí na fotografii.

„Začnu přední řadou,“ říká a začíná číst. Ivo Andriç mlčky sedí a poslouchá. Občas si něco sám pro sebe neslyšně zamumlá.

„Druhá řada zleva,“ pokračuje Hemström a Ivo Andriç myslí na to, že učitel nemá o významu tohoto rozhovoru ani tušení.

O významu, který má pro něj a pro jeho ženu. Jen pro ně dva, pro nikoho jiného. Vůbec pro nikoho.

Protože se v práci setkává neustále se smrtí, je si bolestně vědom toho, jak je život bezvýznamný pro všechny kromě těch, kdo o něj přišli.

„A ještě poslední řada.“

Teď to přijde, myslí si Ivo Andriç. Stál v poslední řadě. Muž, kterého poznal. Muž, o němž si myslel, že je mrtvý.

„Kent Hägglund, Boris Lomanov, Ibrahim Ibrahimovic, Goran Andriç a Sara Bengtssonová. To je všechno. Doufám, že jsem vám pomohl,“ ukončí hovor učitel dílen v rosengårdské škole a nemá ani tušení, že to, co právě řekl, byl diametrální logický rozpor. Že byl v této chvíli účasten zázraku.

Lazar, myslí si soudní patolog Ivo Andriç a cítí, jak mu do očí vstupují slzy.

+

Vita bergen

Pomocnice, Solace Aim Nut, nosila Victoriinu dceru Madeleine v kulatém, vzedmutém břiše, a Solace musela protrpět křeče, nevolnost, opuchlé nohy a bolesti v bedrech. Byl to její poslední úkol, než na ni Victoria zapomněla.

Sofia si prohlíží tužkou načrtnuté skici, které rozložila na stole v obývacím pokoji.

Všechny představují nahé dítě s maskou, která mu zakrývá obličej. Tutéž dívenku, tytéž hubené nohy a kulaté bříško – stejnou Pomocnici. Vedle kreseb leží ještě fotografie dítěte s kalašnikovem. Unsocial Mate. Dětský voják.

Sofia myslí na rituální obřízku, kvůli níž je mnoho chlapců ze Sierry Leone sterilních. Na venkově nosili chlapci usušené kousky předkožky na řetízku na krku, aby dokázali, že patří Bohu, a na ochranu před zlými duchy, ale v městských nemocnicích se odhazovaly do běžného zdravotnického odpadu spolu s umělohmotnými pipetami a jednorázovými injekčními stříkačkami a byly odváženy na skládky na předměstí. Po obřízce i zde mnoho chlapců trpělo neplodností, ale ve městech se častěji vyhnuli infekcím.

Lasseho sterilizace byla bez rizika a dobrovolná. Vasektomie není rituál, i když by být měla, a nic rituálního není ani na potratu ani na tom, co kdysi udělala i ona sama, když někdo přenechá své dítě cizím lidem. Její myšlenky zabloudí k Madeleine. Nenávidí mě? To ona zabila Fredriku, Reginu a Pera-Olu?

Ne, pomyslí si, podle Jeanette se nejedná o jednu a tu samou osobu. Mluvila o tom, „co“ byli vrahové zač, ne „kdo“ byli.

Odloží kresby Solace stranou a pochopí, že musí zakrátko spálit všechny lístky papíru a novinové výstřižky, strhnout stěny skryté místnosti a vyhodit všechno, co se nachází uvnitř.

Musí se očistit, zbavit se své minulosti. Jak to teď vypadá, nemůže doma udělat ani krok, aniž by jí něco nepřipomnělo její životní lži.

Musí se naučit vzpomínat správným způsobem. Nehledat odpovědi ve statické dokumentaci.

Nech jednat Victorii, myslí si. Ale snaž se přitom nezmizet. Je to jako držet kluzké mýdlo. Když ho člověk svírá moc pevně, upustí ho.

Uvolni se. Nesnaž se vzpomínat, nech vzpomínky přijít.

Victoria si přinese z pracovny poznámkový blok a ze zasklené skříně vytáhne láhev vína, francouzského Merlotu, ale nemůže najít vývrtku a musí zatlačit zátku palcem dovnitř. Sofia se zítra sejde s Jeanette, a to musí být odpočatá. Proto se musí trochu napít, a po červeném víně se usíná lépe než po bílém.

Dnes večer se Victoria musí soustředit na svou dceru, zapsat si všechny myšlenky, které ji napadnou, a pokusit se ji poznat. Sofia se do profilu pachatele pustí až zítra.

Victoria si uvědomí, že Sofia se až dosud o tématu vyjadřovala příliš obecně. Ten, kdo zabil přistěhovalecké chlapce, patří do kategorie vrahů, kteří jsou tak výjimeční, že se dají spočítat na prstech jedné ruky. Victoria má na mysli zejména jedno jméno a Sofia půjde zítra ze všeho nejdříve do knihovny.

Ale teď je na řadě Madeleine.

Victoria dlouho jen tak sedí, poznámkový blok má otevřený na klíně, a teprve pak se rozhodne pro volné asociace, místo toho aby jen civěla na nepopsaný list papíru.

„Vyrostla u Charlotty a Pera-Oly Silfverbergových,“ píše. „Se vším, co to obnáší.“

Victoria chvíli přemýšlí a pak dodá: „Jistě byla vystavena zneužívání. Oni byli podobné typy jako Bengt.“ Upije vína. Je teplé a nakyslé, až se jí stáhne jazyk.

„Madeleine má zvláštní vztah k Viggovi Dürerovi,“ napíše pak, nejdřív vlastně ani neví proč. Ale když nad tím zauvažuje, pochopí, co měla na mysli. Viggo je člověk, který ostatní ovládá, a takové vzorce chování se vždy opakují.

Dělal to jak s Annette, tak s Linneou Lundströmovou, myslí si Victoria, a snažil se to provádět i se mnou.

„Na Viggovi jsou nejhorší jeho ruce,“ píše, „ne jeho pohlaví.“

Jedno je dané – nevzpomíná si, že by kdy Vigga viděla nahého, a ví, že se násilnicky choval jen občas, ale to vždycky používal ruce. Nebil, ale drápal a mačkal. Nehty si stříhal jen zřídka a ona stále ještě cítí tu bolest, když se jí zaryly do paží.

Když ji zneužíval, bylo to jako masturbace nasucho.

„Madeleine nenávidí Vigga,“ pokračuje, a teď se nemusí dlouho rozmýšlet, asociace se dostavují samy od sebe a propisovačka rychle

škrábe po papíře. „Bez ohledu na to, kým se Madeleine stala v dospělosti, nenávidí svého otčíma a nenávidí Vigga. Jako dítě nedokázala svoje pocity pojmenovat, ale nenáviděla odjakživa. Tak dlouho, jak si dokáže vybavit.“

Victoria vychází z vlastních myšlenek a zkušeností a mění je v myšlenky a zkušenosti své dcery. Text hned neupravuje, i když má dojem, že se unáhlila, škrtat může později.

„Existuje několik možných variant dospělé Madeleine. Jedna je zamlklá a ušlápnutá a žije v ústraní. Možná se provdala za některého z přátel svého otce v sektě, možná mlčky dál snáší zneužívání. Jiné Madeleine se dostalo pomoci od někoho zvenčí, přerušila styky s rodinou a možná se odstěhovala do ciziny. Pokud je silná, možná se dokázala vzchopit, ale její život je pravděpodobně i nadále poznamenán zneužíváním a je pro ni těžké mít normální partnerský vztah. Ještě další variantu Madeleine pohánějí síly jako nenávist a pomstychtivost a ona po celý život hledá způsob, jak tyto pocity částečně potlačit a částečně jim dát průchod. Tato Madeleine žije po určitá období v ústraní, ale na křivdu, kterou utrpěla, nedokáže zapomenout. Je to vznětlivá osoba, která v životě postrádá…“

Zarazí se. Teď píše Sofia, ne ona sama, a Sofia píše o Victorii. Victoria se obvykle takhle jasně vyjadřovat nedokáže. Dokonce zapomněla i na víno, ani se ho nedotkla.

„Je to vznětlivá osoba, která v životě postrádá jiné motivace než nenávist a pomstychtivost,“ uzavře Sofia. „Jediná možnost, jak se přes to přenést, je pro ni osvobození od těchto emocí. A tenhle problém nemá žádná jednoduchá řešení.“

Sofia odloží propisovačku a zápisník na stůl. Pochopila, že Madeleine ji dříve či později vyhledá. Pochopila také, co se děje mezi ní a Victorií.

Sofia už nedokáže dlouho vzdorovat.

+

Vasastan

Přestože Jens Hurtig nemá žádné větší problémy s fyzičkou, vždycky je udýchaný, když po zdolání pěti pater odemyká dveře svého bytu.

Má podezření, že je to způsobeno vzdáleností mezi jednotlivými stupni schodiště a jejich výškou, která rozhodně není přizpůsobena délce jeho nohou. Když vystupuje po jednotlivých schodech, má pocit, že každou chvíli přepadne dopředu, a když je bere po dvou, nutí ho to téměř ke skoku. Zlézání schodiště má vliv i na okostici a lýtkové svaly a on nechápe, jak se stará dáma, která bydlí naproti, vůbec dokáže dostat nahoru, tedy pokud se spodní část jejího těla po půlstoletí prožitém v domě nevyvinula jako u žáby nebo u kobylky.

Dům byl postaven koncem devatenáctého století a nachází se v části Norrmalmu, které se stále neoficiálně přezdívá Sibiř. Název vznikl z toho, že v té době byla oblast považována za odlehlou a přestěhování z centra do malých dělnických domků na periférii se téměř podobalo vyobcování.

V dnešní době čtvrť patří k centru a malá dvougarsonka, kterou si Jens Hurtig v posledních měsících pronajímá, se rozhodně nedá označit jako gulag, i když z chybějícího výtahu zrovna nadšený není. Hlavně když je potřeba něco vynést nahoru. Jako třeba teď, když nese v každé ruce igelitku z prodejny alkoholu.

Odemkne dveře a jako obvykle ho přivítá hromada letáků a reklamních novin, přestože nad otvor na vhazování pošty přilepil cedulku se slušně formulovaným odmítnutím. Má však pochopení pro ty chudáky, kteří chodí po domech s těžkými svazky letáků ze supermarketů a v pátém patře všude najdou odmítavé nápisy.

Odloží tašky v předsíni, rychle probere hromadu letáků a odloží ji na stolek. Až zase někam půjde, odnese ji do odpadu.

O pět minut později už sedí v obýváku před televizí s pivem v ruce.

Na trojce vysílají reprízu kresleného seriálu Simpsonovi. Viděl tenhle díl už tolikrát, že zná repliky nazpaměť, a neochotně si přizná, že mu to dodává pocit bezpečí. Rozesměje se na stejných místech jako dřív, smích je ale dnes trochu odmítavý. Chybí mu ukotvení.

Když mu Jeanette vyprávěla o sebevraždě Linnei Lundströmové, znovu ho zaplavily dávno pohřbené pocity, a vzpomínky na sestru ho stále ještě neopustily. A ani ho nikdy neopustí.

V duchu viděl mladou dívku ležící na lůžku v márnici, a díky tomu výjevu zamířil po práci přímo do obchodu s alkoholem. Stejný výjev mu brání v tom, aby nyní s požitkem sledoval skopičiny žlutých postaviček na obrazovce.

Když svou sestru viděl naposledy, ležela na zádech a ruce měla sepjaté na břiše. Tvářila se odhodlaně, rty měla téměř černé a na jedné straně krku a obličeje modřiny po provazu. Kůži měla na dotek suchou a chladnou a tělo působilo dojmem, že je těžké jako kámen, přestože byla malá a drobná.

Jens sáhne po dálkovém ovládání a vypne televizi. Vzápětí vidí na obrazovce jen odraz sama sebe, jak sedí v křesle s nohou přes nohu a lahví piva v ruce.

Cítí se osamělý.

Jak osamělá si asi připadala ona?

Nikdo ji nechápal. Jens, rodiče ani psychiatři, kteří přispěli skupinovou terapií a zkušební medikací. Její nitro zůstalo pro všechny nepřístupné, propast, do níž spadla, příliš temná a hluboká, a ona tu samotu nakonec nevydržela. Byla uvězněná v sobě samotné.

Nebyli tu žádní obětní beránci, žádní viníci – snad jen samotná deprese.

Jens dnes ví, že to není pravda.

Chyba byla a je na straně společnosti. Okolní svět byl pro sestru příliš drsný. Sliboval jí všechno možné, ale ve skutečnosti jí nedokázal nabídnout vůbec nic. Nebyl jí schopen pomoct, ani když onemocněla. Tehdy i nyní byl politicky dysfunkční.

Silnější přežijí a ti slabí si musí poradit sami. Namluvila si, že je slabá, a proto zahynula.

Kdyby to tehdy chápal, snad by jí býval mohl pomoct. Vstane z křesla a jde do kuchyně. Vytáhne z ledničky další pivo a myšlenky se mu rozvíří v hlavě. Jako vždycky, když si na ni vzpomene.

Odnese si pivo do obýváku a posadí se k počítači. Klikne jednou, podruhé a vzápětí se rozjede bezcílné surfování. Jako terapie. Když sedí před monitorem, vzpomínky na sestru se ukryjí kdesi v jeho nitru. Zůstanou tam po zbytek jeho života a v pravidelných intervalech vystoupají na povrch.

Kdyby měla rakovinu, v nemocnici by jí okamžitě poskytli úplnou péči, ale ji si místo toho přehazovali ve zdravotnickém systému, kde levice nevěděla, co dělá pravice. Je přesvědčen, že medikace průběh nemoci urychlila.

To ale nebyl vlastní problém.

Hurtig ví, že jeho sestra snila o tom, že se stane hudebnicí nebo zpěvačkou, a rodina ji v tom podporovala. Společnost však signalizovala, že se nejedná o perspektivní povolání. Nic, co by mělo smysl. Tyto politické náznaky, které přicházely od výchovných poradců, profesních poradců a zprostředkovatelen práce, se nakonec staly všeobecně uznávanými pravdami.

A tak místo aby stála na jevišti, začala studovat ekonomii, jelikož byla nadaná, a skončilo to tím, že se oběsila ve svém studentském bytě.

Jen proto, že my všichni ostatní jsme ji přesvědčili, že její sny nemají budoucnost, myslí si Jens.

+

Staré Enskede

Je tři čtvrtě na devět, když fotbalový zápas začne, a ještě se ani nestihli podívat na film, který půjčila. Co na tom záleží, že půjde spát trochu později, myslí si Jeanette. Večer je tak podařený, že se jí nechce kazit ho tím, že Johana požene do postele.

Krátce se po něm podívá, téměř není vidět, protože leží na pohovce zavalený sáčky od čipsů, kelímky od limonády s brčkem a krabičkami s rýží a dušeným masem z některého z nesčetných thajských kiosků s rychlým občerstvením na Södermalmu. Neuvěřitelné, kolik toho sní, pomyslí si, zejména když se vezme v úvahu, že mu předtím thajské jídlo nechutnalo vůbec. Ovšem roste teď jako z vody a mění chutě a názory rychleji, než ona dokáže zpracovat.

Pokud jde o jeho hudební vkus, začalo to hiphopem, který se nenápadně posunul ke švédskému punku a po nějakou dobu se pohyboval nebezpečně blízko skinheadského hardcore úplně na pravém konci spektra, až ho pak jednoho dne přistihla, jak poslouchá Davida Bowieho.

Při té vzpomínce se usměje. Když přišla z práce, uvítaly ji tóny Space Oddity, a ona měla chvíli potíž smířit se s tím, že její syn poslouchá stejnou hudbu, jakou v jeho věku měla ráda ona.

Dneska večer má však přednost fotbal, kde jeho preference nejsou zdaleka tak proměnlivé.

Odjakživa fandil španělskému mužstvu, které právě exceluje a jehož protivníci působí dojmem, že se do nejvyšší soutěže dostali omylem. Její syn má v každé velké lize oblíbené mužstvo, které je neměnné, i když samozřejmě žádné nemůže konkurovat jeho milovanému Hammarby. Pruhy nevyjdou z módy nikdy, pomyslí si Jeanette pobaveně.

V televizi padne první gól. Raduje se tým, kterému Johan fandí, a on nelení, vyskočí z pohovky a připojí se k radosti hráčů. „Jo! Vidělas to?“ Jeho tvář je jeden jediný rozzářený úsměv a on k ní natáhne ruku a nastaví jí dlaň. Jeanette si s ním zaraženě plácne. „To je paráda!“

„To bylo fakt skvělý,“ souhlasí. „Skoro jsem to nestihla zahlídnout.“ Po krátké diskusi o gólu a taktice, která mu předcházela, se znovu rozhostí mlčení, které Jeanette připadá téměř srovnatelné s tím, jak občas mlčí společně s Hurtigem, mlčení, které na ni má blahodárný účinek. V okamžiku, kdy je zaneprázdněna nacvičováním formulace, která není příliš pitomě maminkovská, že si myslí, že si večer pěkně užili, Johan její pocit potvrdí.

„Sakra, matko, to je fajn, že nemusíme pořád jen kecat.“

Zahřeje ji to u srdce. Nezáleží jí na tom, že Johan mluví hrubě, koneckonců ani ona si zas tak nepotrpí na slušné vyjadřování. Åke na to s oblibou upozorňoval.

Projednou nebombardovala Johana dotazy, jak to mívá ve zvyku, když se nějakou dobu neviděli. Možná je to zkrátka proto, že je unavená nebo dokonce z jeho společnosti trochu nervózní, a tak se drží trochu zpátky.

„S tebou se na fotbal koukám mnohem radši než s otcem,“ pokračuje Johan. „Ten pořád jen všechno komentuje a nadává na rozhodčí, i když mají pravdu.“

Jeanette se neudrží a zasměje se. „No jo. Máš pravdu. Občas mě napadlo, jestli si nemyslí, že běhá po hřišti spolu s hráči.“

Tohle vůči Åkemu nebylo moc hezké, pomyslí si vzápětí. Ale stejně je to pravda. Navíc cítí hluboké uspokojení z toho, co Johan právě řekl, a ví proč. Napadne ji, jestli si syn všiml, že ona a Åke poslední dobou začínají sklouzávat do jakéhosi soutěžení. Do rodičovského soutěžení o to, který z nich si více zaslouží Johanovu náklonnost. Jeanette předpokládá, že v této chvíli vede o gól, nebo možná o dva.

„Je mi otce líto,“ promluví Johan znovu. „Alex se k němu nechová hezky.“

Tři nula, pomyslí si Jeanette v záchvatu škodolibosti, který je vzápětí vystřídán knedlíkem v krku.

„Jak to? Co tím myslíš?“

Johan se ošije. „Já nevím… ona pořád mluví jen o penězích a on vůbec neví, která bije, jen přikyvuje a podepisuje jednu smlouvu za druhou, ani si je předtím nepřečte. Alex se chová, jako by byl on její zaměstnanec a ne ona jeho, tak by to přece mělo být, ne?“

„A je ti s nimi dobře?“ Jeanette okamžitě zalituje, že tu otázku položila. Nechce znovu sklouznout do role maminky-vyzvědačky, ale Johanovi to zřejmě nevadí.

„S tátou jo. S Alex ne.“

Že jí občas říká matko, to jí nevadí, pokud je to dobře míněno, ale všimne si, že Johan poprvé za večer nazval Åkeho tátou a ne otcem.

Rozhodne se, že se už dál vyptávat nebude, a zdá se, že Johan už řekl svoje, protože znovu upřel pozornost na dění v televizi.

Když je přestávka, předběhne ji, uklidí talíře a nasype zbytek čipsů do misky. Povšimla si dokonce, že po obou návštěvách záchodu přiklopil sedátko mísy poklopem. Drobná gesta, jejichž smyslem je udělat dobrý dojem. Dokázat, že je pozorný syn.

Drobnosti, myslí si Jeanette. Panebože, já tě mám tak ráda, Johánku, i když už rozhodně nejsi maličký.

„Mami…“ Johan se znovu posadil a na rtech mu pohrává plachý úsměv.

„Copak?“

Neohrabaně sáhne do kapsy a vytáhne svou černou peněženku se samolepkou s logem Hammarby, chvíli hledá v přihrádce na bankovky a pak konečně najde, co hledal.

Malou pasovou fotografii, jaká se dá pořídit v automatu u metra.

Rychle se na ni podívá a pak ji přisune k Jeanette.

Je to obrázek hezké dívky s tmavými neposlušnými vlasy, která se ze všech sil snaží vypadat drsně.

Jeanette na Johana tázavě pohlédne a ve chvíli, kdy zaznamená, jak mu jiskří oči, pochopí, že dívka na fotografii má podobný obrázek, na kterém je Johan.

+

Observatorielunden

Sofia Zetterlundová se prochází po parku Observatorielunden a míjí staré planetárium, které mu dalo jméno. Muž s knírem oblečený v béžovém kabátě projde kolem ní a ona si vzpomene na film Muž na balkoně. Mnohé z jeho scén se odehrávaly právě tady. Není to Gösta Ekman? pomyslí si.

Muž se usadí na lavičce, vytáhne sáček s houskami a začne krmit ptáky. Sofia sejde dolů na Sveinu třídu, zastaví se na chvilku u jezírka ozdobeného sousoším Tančící mládí a pokračuje dál, k budově Městské knihovny. Znovu se obrátí a zjistí, že muž není kriminální komisař Martin Beck, je to starší pán a vlastně ani nemá knír, ale prošedivělý krátký plnovous.

Lidé ji rozptylují, má dojem, že je poznává, a cestou nahoru po schodišti knihovny je chce pozdravit. Tázavě na ně hledí a oni ji buď ignorují, nebo podrážděně otočí hlavu.

Vstoupí do velké, dobře osvětlené rotundy ve středu budovy, zpomalí krok a naslouchá tichu. Je brzy dopoledne a knihovna je téměř prázdná. Jen pár jedinců se s hlavou nakloněnou na stranu plouží kolem polic s knihami, které tvoří stěny tři patra vysoké ústřední haly, podobné vnitřku válce.

Sbírky čítají přes sedm set tisíc svazků. Tady uvnitř ji nikdo neruší, všichni jsou zabráni do vlastních úvah. Jsou slyšet jen pomalé kroky, šustění papíru a občas opatrné tlumené sklapnutí svazku. Sofia zvedne hlavu a začne počítat, řady knih, police v knihovnách, knihy s hnědými hřbety, pak s červenými, zelenými, šedými a černými. Když ji zrovna nevyrušují lidé, najde se vždycky něco jiného. Okamžitě sklopí oči k podlaze, setřese ze sebe nutkavé myšlenky a snaží se soustředit na důvod, proč sem přišla.

Zajímají ji zejména životopisy. A pak také starší práce o sadismu a sexualitě. Postaví se k počítači s katalogem, chce si ověřit, jestli jsou tituly dostupné, vzápětí konstatuje, že jsou, a vydá se k informační přepážce.

Knihovnici je kolem šedesátky. Má na sobě hidžáb, který jí zakrývá vlasy a ramena. Je tmavší pleti a Sofia usoudí, že pochází ze Středního východu.

Znovu ji ovládne nesoustředěnost. Žena jí připadá povědomá.

„Jak vám můžu pomoct?“ Má jemný, tichý hlas a Sofia zaznamená jen náznak přízvuku připomínajícího severošvédský dialekt. Možná je to Peršanka nebo Arabka?

„Potřebovala bych najít knihu Richarda Lourieho o Andreji Čikatilovi a Krafftovu-Ebbingovu Psychopathii sexualis.“

Žena začne mlčky zapisovat tituly do vyhledávače a Sofia si všimne, že má jedno oko hnědé a druhé světle zelené. Pravděpodobně je poloslepá. Možná pigmentové změny po zranění. Krutá minulost. Někdo ji bil.

„Nemáte zaplacené parkovací místo,“ řekne žena.

Sofia sebou trhne. Žena mluví, ale její rty se nepohybují, hlavu má skloněnou a podivné oči hledí na obrazovku, ne na ni.

„Měla byste to napravit. A postavit si auto do garáže. Nedělá mu dobře, když stojí tak dlouho na ulici.“

Parkovací místo? Vůbec si nepamatuje, kdy jela naposledy autem, ani kdy si na něj vůbec vzpomněla, a už vůbec ne, kde je zaparkované.

„Promiňte, není vám nic?“ Žena zvedne hlavu a pohlédne na ni. Zornice na poškozeném světle zeleném oku je mnohem menší než na tom zdravém. Sofia neví, do kterého oka se jí má podívat.

„Já… jen mě bolí hlava.“

V tu chvíli si je naprosto jistá, že ženu ještě nikdy neviděla. Knihovnice se starostlivě usměje. „Nechcete si sednout? Přinesu vám sklenici vody a prášek proti bolesti, jestli chcete.“

Sofia se zhluboka nadechne. „To nic není. Našla jste ty knihy?“ Žena přikývne a vstane. „Pojďte se mnou, ukážu vám, kde jsou.“

Sofia se vydá za tiše kráčející knihovnicí a myslí na svůj ozdravný proces. Takhle to funguje? Odhalovat strašidla, která jí ovládla mozek, jedno po druhém?

Všechno je to jenom hra s identitami, které zahrnují i cizí lidi. Její vlastní ego je tak narcistní, že je přesvědčená, že zná všechny lidi a že oni znají ji. Ona sama se nachází ve středu světa a její ego stále patří dítěti.

Takový pocit má z ega Victorie Bergmanové, a je to důležitý vhled. Nyní chápe, že žena s přísným drdolem, kterou opakovaně viděla, jak se plouží po chodníku, je jen projekce jejího ega.

Viděla svou matku, Birgittu Bergmanovou. Takže je to samozřejmě část jejích potlačených mozkových strašidel.

Vypůjčila si knihy, usadila se ve studovně a vyndala zápisník, do něhož psala předchozího večera. Popsala dvacet stran úvahami o své dceři a nyní se rozhodla, že zůstane pár hodin v knihovně a bude psát dál, aby Madeleine lépe poznala, než se začne věnovat Krafftovi-Ebingovi a Louriemu.

Cítí se křehká a ví, že musí toto rozpoložení využít.

+

Hlavní nádraží

Jeanette odložila začátek práce o několik hodin, odvezla Johana do školy a nabrala další zpoždění, protože staré Audi už bůhvípokolikáté zkolabovalo, tentokrát hned u Gullmarsplanu. Zajede ke straně, tentokrát už se ani nevysiluje rozčilováním nad tou starou rachotinou. První telefonát dne je na odtahovou službu.

Jde k metru a myslí na Johana. Rozloučení nebylo tak těžké, jak čekala. Poprvé za dlouhou dobu se rozešli, aniž by odcházela s pocitem, že je mezi nimi něco nevyjasněného. Samozřejmě jí není úplně příjemné, že jede sám, jen s Åkem, do ciziny, ale když si tím bude lámat hlavu, bude všude tušit samé nástrahy. Z cesty do podzimního Londýna se stane cesta plná leteckých neštěstí, nemocí a násilnických fotbalových fanoušků. Nejlíp udělá, když si vůbec nebude dělat starosti, pokud dorazí slíbené esemesky. Jedna, až budou v hotelu, jedna po zápase a jedna, až zase přistanou na letišti Arlanda.

Když přijede k nástupišti vlak metra, zatoulají se jí myšlenky k Johanově dívce a ona se pousměje. Těší se, až ji pozná.

Ve chvíli, kdy nastupuje do vagonu, jí zazvoní telefon. Vidí, že je to Hurtig, a hned si vzpomene, co jí předchozího dne vyprávěl o své sestře. Taková zatracená, mizerná tragédie. Nic víc se o tom říct nedá. Život není žádná procházka růžovou zahradou.

Usadí se u okna docela vzadu ve vagonu a pak teprve hovor přijme. Hurtig jí říká, že Billing oficiálně vyhlásil pátrání po Viggovi Dürerovi, což znamená, že pro Dürera bude obtížnější opustit Švédsko. Kromě toho se ozval Ivo Andriç a sdělil mu, že v laboratoři přislíbili dodat profil DNA z bytu Ulriky Wendinové rychleji než za obvyklé dva týdny.

„Fajn. Ještě něco?“

„Dalo by se to tak říct. Musím ti říct dvě věci, obě jsou šokující.“

Jeanette slyší v jeho hlase vzrušení. „Pokračuj,“ vyzve ho.

„Zhruba ve stejnou dobu, kdy jsme byli u Dürera na Hundudden,“ začne Jens, „spáchala sebevraždu Charlotte Silfverbergová.“

Jeanette náhle jako by ohluchla. Rachocení starého metra utichne a ona pevně sevře mobil. „Cos to říkal?“

Hurtig rozvine své předchozí sdělení. „Trajekt do Finska M/S Cinderella, včera v noci. Podle několika svědků byla Charlotte Silfverbergová sama venku na palubě. Zula si kozačky, postavila je k zábradlí, vylezla na zábradlí a skočila. Svědkové nestačili zasáhnout, ale zburcovali záchrannou službu.“

Hlas v reproduktorech hlásí, že příští stanice je Hlavní nádraží. Jeanette se snaží hroznou zprávu strávit. Ne, myslí si. Ne další sebevražda.

„Říkal jsi několik svědků?“

„Ano. Nejsou o tom sebemenší pochybnosti. Charlotte Silfverbergová spáchala sebevraždu. Námořní záchranná služba našla dnes brzy ráno její tělo.“

Jeanette vstřebává to, co Jens říká, jen s obtížemi. Takže docela jasná sebevražda? Nejdřív Linnea Lundströmová a teď tohle. Další rodina, která ničí sebe samu.

Přesto ji zachvátí pochybnosti.

„Pověř někoho, ať zavolá do rejdařství a požádá o seznam cestujících,“ řekne, vlak zastaví a ona vstane.

„Seznam cestujících?“ Hurtiga to překvapí. „Proč? Jak jsem říkal…“

„Sebevražda, to ano. Ale máš dojem, že Charlotte Silfverbergová je typ člověka, který spáchá sebevraždu?“

Vyjde na nástupiště a vydá se ke schodišti vedoucímu k modré lince metra. „Když jsme s ní mluvili naposled, setkali jsme se se ženou, která byla sice nesnesitelná, ale chtěla na chvíli uniknout stresu nad skleničkou vína a ve společnosti svého idolu Björna Ranelida. Co když se na trajektu stalo něco, co Charlottu Silfverbergovou přimělo uchýlit se ke krajnímu řešení?“

„Já nevím,“ odpoví Hurtig nerozhodně. „Moje sestra také nebyla, jak to říkáš, typ člověka, který spáchá sebevraždu, a v tomhle případě máme víc než deset svědků na trajektu, kteří všichni potvrdili, jak se to stalo.“

Jeanette se zastaví na prvním schodu a opře se o zábradlí. „Promiň, to jsem možná přehnala.“ No dobře, pomyslí si. Asi to beru moc hopem. „Máš pravdu. S tím seznamem ještě počkáme. Neříkal jsi něco ještě o další novince?“

Vyslechne, co Hurtig říká, a vzápětí se rozběhne a začne se prodírat davem na schodech.

To, co jí sdělil, znamená, že všechno ostatní bude znovu muset počkat.

Podzemní chodby spojující zelenou a modrou linku jí připadají nekonečné a ona utíká podél pohyblivého chodníku, který obě linky spojuje. Srdce jí buší ostošest a tlak, který předtím cítila v uších, znovu zesílí. Puls jí bije ve stejném rytmu jako monotónní rachocení eskalátoru vedoucího na nástupiště modré linky. Když konečně doběhne na nástupiště, právě tak stihne naskočit do vlaku jedoucího na sever, protlačí se posuvnými dveřmi a opře se o plexisklo nad sedadly po pravé straně.

Jistý Ivan Lovinskij od ukrajinské tajné policie v Kyjevě, z oddělení pro mezinárodní kriminalitu, ji shání v záležitosti týkající se zmizelé osoby.

Složka s informacemi o zavražděných chlapcích, kterou Jeanette před půl rokem poslala na Interpol, obsahovala shodný profil DNA.

+

Mariaberget

Sofia Zetterlundová se rozhodla, že celou cestu až do své poradny půjde pěšky, a na Slussenu to vezme oklikou přes Mariaberget, kolem staré zdviže.

Taška s knihami je těžká a tluče ji do boku, když stoupá po kočičích hlavách Tavastgatan, a na křižovatce se rozhodne, že se zastaví v Bishop’s Arms, dá si pozdní oběd a bude číst.

Zápisník s poznámkami o Madeleine nechá ležet v tašce, aspoň do zítřka. Během návštěvy knihovny se text rozrostl o dalších deset stran a ty se musí pár dní uležet, než si je přečte znovu.

Před britskou hospodou stojí skupinka lidí, dychtivě gestikulují a jeden z nich fotografuje dům zvenčí. Sofia slyší, že mluví německy, a když se s omluvným úsměvem snaží protáhnout ke dveřím, vyhrkne jedna žena: „Fantastisch, so war das dann hier?“

„Ja, hier ist es gewesen,“ odpoví Sofia svou kostrbatou školskou němčinou, otevře dveře a vejde dovnitř, aniž by měla tušení, čeho se otázka týkala. Možná šlo o Carla Michaela Bellmana.

Objedná si denní menu a usadí se v ústraní. Zatímco čeká na jídlo, listuje v knize o ruském sériovém vrahovi Andreji Čikatilovi, ale okamžitě ji rozčilí chybný titul Masový vrah. Přídomek masový vrah patří lidem jako Stalin nebo Hitler. Ti nezabíjeli poháněni primitivními pudy, ale z ideologických důvodů, a věnovali se masovému vyhlazování. Čikatilo vraždil své oběti jednu po druhé v dlouhé, bestiální sérii. Sofia zjistí, že každá druhá kapitola pojednává o policistovi, kte rý případ vražd více než padesáti osob vyřešil, a přeskakuje je. Chce se dozvědět, jak Čikatilo uvažoval, policejní vyšetřování ji nezajímá. Ke svému zklamání brzy zjistí, že kniha obsahuje spíše líčení průběhu vražd a nepodložené spekulace o tom, jak vrah možná uvažoval.

Hlubší analýza jeho psychiky chybí.

I tak však objeví pár zajímavých myšlenek, ale odolá pokušení stránky vytrhnout a místo toho zahne rohy stran, které chce využít, až bude kompilovat své myšlenky. To Victoria by impulzivně a zcela bez skrupulí knihu zničila. Sofia je pořádná a ovládá se, pomyslí si a cítí, jak jí boty rozdírají paty. Všechno má svou cenu.

Když jí číšník přinese jídlo, objedná si k němu pivo. Sní několik soust, ale uvědomí si, že nemá hlad. V tu chvíli vstoupí dovnitř skupina Němců. Usadí se u vedlejšího stolu a žena, která ji předtím oslovila, ji pozná a kývne na ni.

„Sie müssen auf ihn stolz sein?“

„Ja, sehr stolz,“ odpoví Sofia, ale nemá tušení, nač žena naráží.

Odstrčí talíř od sebe a vrátí se ke knize o Andreji Čikatilovi. Po chvíli čtení se postupně začne rýsovat vzorec chování, o němž chce mluvit s Jeanette. Udělá si na okraj stránky pár poznámek, vyťuká na mobilu Jeanettino číslo a ta hovor téměř okamžitě přijme.

Sofia nemá nic nového, co by jí sdělila, chce jí jen potvrdit, že na schůzku nezapomněla. Jakmile uslyší Jeanettin hlas, připomene jí to, jak moc jí schází.

Jeanette nezapomněla, že se mají sejít, ale působí trochu uštvaně. Sofia předpokládá, že má práce nad hlavu, a je proto stručná. „Přijď do poradny,“ řekne nakonec. „Pak můžeme do mojí oblíbené hospody, dáme si pár piv a budeme mluvit o práci. A až to probereme, pojedeme taxíkem k tobě. Platí?“

Jeanette se zasměje. „A budeme se bavit ojiných věcech než opráci. Tak dobře. Pusu.“

Ke mně jít nemůžeme, myslí si Sofia. Byt je pořád vytapetován Victoriinými lístky, články a poznámkami.

Musí se toho co nejdřív zbavit. Všechno spálí.

Odloží Čikatilův životopis a vytáhne staré souhrnné pojednání o sadismu a sexualitě. Navzdory svému stáří je kniha v překvapivě dobrém stavu, pravděpodobně protože se často nepůjčuje. Sofia brzy pochopí proč. Psychopathia sexualis je napsaná starodávnou, těžce srozumitelnou angličtinou, kterou se čtenář prokousává jen s obtížemi. Po půlhodinové četbě zjistí, že kniha je pro ni téměř nepoužitelná, částečně protože ne všemu rozumí a částečně protože závěry jsou překonané. Ona sama Freuda prokoukla už v sedmnácti a od té doby chová skepsi k symbolickému myšlení a stoprocentně podloženým teoriím. Vzhledem k tomu, že o citovém životě žen bez výjimky psali muži, kteří sami měli slušně řečeno složitý citový život, nebrala jejich závěry v potaz. Tento postoj si zachovala dodnes a nikdy neměla důvod ho přehodnotit.

Naopak Freudovy názory na libido, životní energii a sexuální pud jsou stále moderní a zajímavé. Libido je podle něj vedle agresivity nejdůležitějším lidským pudem.

Touha, pudy a žádost v kombinaci s násilím.

Sofia zavře knihu, vstane a jde k baru zaplatit. Podá barmanovi pár bankovek. „Co jsou zač?“ zeptá se a ukáže na skupinu Němců.

„Ti Němci?“ zasměje se barman a vrátí jí drobné. „Putují ve stopách Velkého muže a jsou úplně posedlí po historkách o něm.“

„Velkého muže?“

„Přesně tak.“ Barman se nejistě usměje. „Toho spisovatele, jak se jen jmenuje… Já jsem moc mladý, nepamatuju se na něj.“

Moc mladý na to, aby si pamatoval Bellmana? pomyslí si Sofia a potřese hlavou.

Když vyjde z Bishop’s Arms, znovu vytáhne zápisník. Myslí na Madeleine a při chůzi po kočičích hlavách si zapíše pár řádků.

Písmena jsou téměř nečitelná.

„Madeleine je sestra své matky, její otec je zároveň její dědeček a ona má právo je nenávidět nadevše. Kdybych nevěděla, že dům ve Värmdö jsem zapálila sama, myslela bych si, že to udělala Madeleine.“

+

Bergsgatan

Jens Hurtig sedí proti Jeanette u jejího psacího stolu a s rostoucím zájmem naslouchá nahlas puštěnému rozhovoru s ukrajinským policistou Ivanem Lovinským.

První mrtvola má nyní jméno a životní příběh, byť tragický, a ostatky nebohého chlapce budou brzy uloženy do rodné země ve vesničce Romanky nedaleko Kyjeva.

Schwarz a Åhlund stojí ve dveřích a poslouchají také. Lovinskij působí drsným, ale sympatickým dojmem, a když Hurtig slyší jeho úsečné odpovědi na Jeanettiny otázky, musí myslet na svého otce. Nejen kvůli stručným, krátkým větám, ale také díky hlubokému basu a přízvuku. Při nemnoha příležitostech, kdy jeho táta používá angličtinu, vyslovuje souhlásky podobně tvrdě a s podobnou intonací.

„Where did he disappear?“ Jeanette zopakuje otázku, protože neporozuměla názvu kyjevské stanice metra, kde se chlapec obvykle zdržoval a kde byl viděn naposledy.

„Syrec. Syrec station. Near Babí Jar. Never mind. I send you acts.“

„To je legrační,“ ušklíbne se Schwarz. „Zmizí u stanice metra v jedné části světa a najdou ho poblíž jiné. Ovšem v poněkud horším stavu.“ Jeanette si ho změří tak tvrdě, že okamžitě ztichne a pochopí, že je načase brzdit. Lehce zatahá Åhlunda za rukáv svetru, něco nesrozumitelného mu pošeptá a oba zmizí. Hurtig uvažuje, jak se Schwarz vůbec mohl stát policistou.

„You said that there were two persons missing from Syrets station. Two boys, both child prostitutes. Brothers. Itkul and Karakul Zumbajev. Is that correct?“

„Correct,“ odpoví Lovinskij.

Dlouhé ticho. Hurtig odhaduje, že Jeanette asi čekala zevrubnější odpověď.

„Karakul is still missing?“ řekne nakonec.

„Yes,“ odpoví Lovinskij.

„And their connections to… Sorry, I didn’t get it correct. Kyso…“

„Kyzolorda Oblystar. Parents are gypsies from region in south Kazakhstan. Brothers born in Romanky outside Kiev. Get it?“

„Yes…“ Hurtig vidí, že Jeanette se mračí a něco si zapisuje.

„So,“ promluví Lovinskij a Hurtig má pocit, že to zní, jako by zíval.

„Duty calls. Keep in contact?“

„Of course. And don’t forget the phantom image. Thank you.“

„You will have our identikit in two hours. Thank you, miss Killberg.“

Lovinskij zavěsí a v reproduktoru to zapraská.

„Miss Killberg,“ zasměje se Hurtig. „Jestli si myslí, že se tvoje jméno vyslovuje takhle, určitě mu to připadá legrační, vzhledem k tomu, čím se zabýváš.“

Jeanette jeho vtípek asi nezaznamenala, nebo je zaujatá přemýšlením o něčem jiném. Když se takhle soustředí, těžko se s ní navazuje kontakt, pomyslí si Hurtig a pohlédne na hodiny. Doba oběda dávno minula. „Poslyš, nepůjdeme se najíst? Hrozně mi vyhládlo.“

Jeanette zavrtí hlavou. „Ne, já teď nemůžu jíst. Zpomaluje to myšlení. Ale klidně se půjdu projít. Je tam hezky.“

O pět minut později už kráčejí po Bergsgatan směrem ke kungsholmskému kostelu. Jeanette je úplně ponořená v myšlenkách. Hurtig se nejprve marně pokouší zapříst rozhovor a pak oba zabočí do boční uličky, kde prodávají kebab.

Hurtig se zachvěje, a když si začne třít ruce, aby se mu rozproudila krev, připadá si starý. Tělo má prochladlé jinak než dřív a ví, že jediné, co mu pomůže, je horká sprcha. Ale na tu si bude muset ještě počkat.

U vchodu do prodejny kebabů stojí nějaký stařík a vyluzuje z rozladěných houslí klasické melodie a Hurtiga fascinuje, že očividně nemá prsty ztuhlé chladem. Melodie Jensovi trhá uši, ale přesto zastrčí do papírového kelímku u mužových nohou dvacetikorunu.

Jeanette si houslisty vůbec nevšímá, zdá se, že se soustředí na svoje věci. Postaví se před krámek, zapálí si a Hurtig jde dovnitř a objedná si velkou porci jehněčího kebabu s hranolky. Když mu prodavač balí jídlo do tašky, žaludek se mu svírá hlady.

„Takže…“ promluví, když je zase na ulici. „Protože na rozdíl od tebe nedokážu přemýšlet nalačno, mohla bys mi teď říct, jak si představuješ další postup.“ Otevře tašku, vytáhne chléb s masem zabalený v alobalu a pustí se do něj.

„Jedna věc mi připadá zvláštní,“ začne Jeanette, když znovu vykročí a vzdalují se od tónů Vivaldiho Zimy. „A došlo mi to kvůli té Schwarzově pitomé poznámce.“

„Jsem úplně mimo. Zatím jsem snědl jen trochu salátu a rajče.“

„Kluk, který zmizel u stanice metra a u jiné stanice metra ho našli.

Myslíš si, že je to náhoda?“

„Upřímně řečeno nevím.“

„Sněz trochu masa, třeba ti to dojde. Vždyť pořád říkáš, že lidi, co nejedí maso, mají podvyživený i mozek.“ Šťouchne do něj a pousměje se. „Uvažuju takhle,“ pokračuje. „Stejná osoba, která chlapce odvedla ze stanice metra v Kyjevě, se ho pak zbavila ve Stockholmu. A myslím si, že je to někdo, kdo často cestuje po východní Evropě nebo odtamtud pochází. Vyzná se tam. Ví, co dělá.“

„Jak si můžeš být tak jistá, že…“

„Nejsem. Říkala jsem přece, že si to myslím, ne že to vím.“

Hurtig se pustí do masa. „Lovinskij říkal, že v té době zmizeli dva malí Romové z Kazachstánu, bratři,“ pronese mezi jednotlivými sousty. „Jeden z nich je ten náš kluk a druhý je pořád pohřešovaný. Co ty na to?“

„Byli to dva bratři, Romové, desetiletý a dvanáctiletý, narození na Ukrajině. Rodiče pocházejí z Kazachstánu. Děti živily rodinu, mimo jiné prostitucí. Jsem toho názoru, že ten druhý chlapec je taky po smrti a teď leží někde ve Stockholmu a čeká, až ho někdo najde.“

„Asi máš pravdu,“ připustí Hurtig. „A co si myslíš o portrétu pachatele? Co od něj můžeme čekat?“

Jeanette pokrčí rameny. „Asi ne až tak moc, když vezmeme v úvahu, že portrét byl vytvořen na základě informací jediného svědka, jenž možná viděl člověka, který chlapce násilím odvedl. Kromě toho je svědkem osmiletá holčička, slepá na jedno oko, která nedokázala odhadnout, kolik tomu muži bylo. Pamatuješ si přece, co říkal Lovinskij? Při jednom výslechu dívenka uvedla čtyřicet let, při dalším, že byl hrozně starý, ale my oba víme, že odhad věku je u dětí hodně nespolehlivý.“

Hurtig souhlasí. Když chodil na první stupeň, měl pocit, že páťáci a šesťáci jsou téměř dospělí.

„Pochopitelně to trochu napínavé je,“ zamrká Jeanette. „Za pár hodin budeme mít portrét na stole.“

Trochu napínavé? To je hodně mírně řečeno. Jens ví, že je stejně napjatá jako on.

Zahodí zbytky kebabu do koše, vejdou do budovy policejního ředitelství, a když nastoupí do výtahu, Jens otevře krabičku s hranolky. Jeanette zazvoní mobil a při pohledu na displej se jí obličej rozzáří.

„Ahoj, jak se máš?“

Hurtig pochopí, že to je Sofia Zetterlundová. Pozoruje, jak Jeanette hovoří a výraz tváře se jí proměňuje. To se ví, že je zamilovaná, pomyslí si.

Jeanette opakovaně tiskne tlačítko ve výtahu, jako by ho chtěla přimět, aby pár pater přeskočil a vyjel nahoru rychleji.

„Určitě. To bude paráda. Rozbilo se mi auto, tak pojedu metrem na Mariánské náměstí, vyzvednu tě, a co bude potom, to se uvidí.“

Hurtig předpokládá, že se půjdou někam najíst, pak pojedou k Jeanette do Starého Enskede, a protože Johan je pryč s Åkem, budou mít celý dům pro sebe.

Kromě toho je pátek večer, takže si určitě dají i skleničku. „A budeme se bavit o jiných věcech než o práci,“ zasměje se Jeanette. „Tak dobře. Pusu.“

Hurtig se láduje hranolky, výtah sebou trhne a dveře se otevřou. Jeanette si strčí mobil do kapsy u bundy a zamyšleně na něj pohlédne.

„Myslím, že jsem se dala se Sofií dohromady,“ řekne k jehopřekvapení.

+

Mýdlový palác

Sofia už sedí přes dvě hodiny u psacího stolu a doplňuje četbu knihy o Andreji Čikatilovi hledáním na internetu a nahlížením do knih, které má v kanceláři. Podařilo se jí shromáždit materiál, který by mohl Jeanette zajímat.

Čikatilo připravil během zhruba deseti let o život přes padesát lidí v oblasti kolem východního pobřeží Černého moře, jižní Ukrajiny a Ruska. Zabíjel chlapce i dívky a chlapce téměř bez výjimky kastroval. V několika případech své oběti i pojídal.

Sofia pohlédne na svoje poznámky.

EXTRÉMNĚ NÁSILNICKÁ POVAHA. KANIBALISMUS. KASTRACE. POTŘEBA BÝT VIDĚN.

Proč neschovával své oběti lépe? pomyslí si a má na mysli Čikatila i stockholmského vraha. Tato otázka nebyla nikdy zodpovězena.

Sofia si myslí, že vrah chce takto podat svědectví o svém studu. Možná to zní jako paradox, ale člověk, kterého pohánějí tak zvláštní sexuální pohnutky, si jistě už v útlém věku byl vědom toho, že je jiný než ostatní lidé, že je perverzní. Vystavit svůj stud na odiv neznamená jen dát najevo lítost, ale také způsob, jak navázat kontakt. Kromě toho Sofii napadlo něco ohledně kastrací a doufá, že to dokáže Jeanette vysvětlit.

Podívá se na hodiny na monitoru. Za necelou hodinu, pomyslí si.

Je si vědoma, že bude těžké Jeanette přesvědčit otom, že její závěry mají hlavu a patu, protože snadno dokážou odradit svou morbidností. Když Čikatilo zabil ženu, snědl její dělohu. V případě mrtvých chlapců policie neodhalila žádné známky kanibalismu, ale tělům chyběly pohlavní orgány. Sofie svou teorii nezformulovala úplně a ještě si ji musí párkrát promyslet, než se s Jeanette pustí do diskuse, která by mohla zničit celý večer.

Z četby o Čikatilovi je jí nevolno a musí se zabývat podrobnostmi po částech.

Kanibalismus, pomyslí si a pohlédne na prázdnou židli proti sobě. Vybaví si, že se o tomto tématu několikrát bavila se Samuelem Bai, dětským vojákem ze Sierry Leone, který k ní na jaře docházel na terapii. Samuel bojoval na straně rebelů a vyprávěl jí, že provozovali kanibalismus, aby nepřítele zahanbili a ponížili, ale že ta věc měla i rituální aspekt.

Sníst nepřítelovo srdce znamenalo zmocnit se jeho síly. Co ještě říkal?

Sofia náhle ucítí, jak se ozývá bolest hlavy, je stejně tupá jako předtím. Před očima jí poletují jiskřičky a objeví se tam zubatá čára, takže její zorné pole se rozostří. Epileptická migréna. Záchvat ale po asi třiceti sekundách pomine.

Sofia vstane a přistoupí k pořadači na dokumenty, kde schraňuje svoje zápisy. Odemkne ho, brzy najde Samuelovu složku a odnese si ji k psacímu stolu.

Když ji otevře, vidí, že obsahuje pouze jediný list papíru, a když si přečte, co na něj napsala, pochopí, že to jsou zápisky, které si udělala během prvního seznamovacího rozhovoru, a pár řádků z dvou následujících setkání. Z dalších sezení tu není nic.

Sofia otevře diář, kam si zapisuje všechny schůzky.

V květnu se sešli devětkrát. V červnu, červenci a srpnu k ní bez výjimky docházel včas, dvakrát týdně. Z jejích záznamů zřetelně vyplývá, že Samuel u ní byl celkem pětačtyřicetkrát. Ví, že to je pravda, znovu to počítat nemusí. Kromě toho si poznamenala, že ji navštívil patnáctkrát v pondělí, desetkrát v úterý a sedmkrát ve středu a ve čtvrtek. Jen pětkrát se sešli v pátek.

Sofia sklapne diář a jde za Ann-Britt. Sekretářka právě zalévá květiny a stojí na židli, aby dosáhla na závěsný květináč na okně. „Jejda,“ vyjekne Ann-Britt potichu, když si všimne, že přecenila schopnost kapradiny vstřebávat vláhu, a voda crčí na parapet a z něho dál na podlahu.

Sofia se zájmem pozoruje obtloustlou a jindy poměrně flegmatickou ženu, jak s překvapivou svižností seskakuje ze židle, otáčí se a zjišťuje, že není sama.

„Vy mě tu tajně sledujete?“ zamračí se a uhladí si šaty.

Sofia jde do kuchyňky, najde hadr a podá ho Ann-Britt.

„Mohla byste se prosím podívat, kolikrát u mě byl Samuel Bai?“ řekne pak. „Asi jsem zapomněla poslat sociálce v Hässelby fakturu.“

Ann-Britt svraští čelo a zatváří se překvapeně.

„Nezapomněla,“ odpoví. „Už ji proplatili.“

„To ano, ale za kolik sezení?“

„Vždyť tu byl jen třikrát,“ namítne Ann-Britt a začne utírat louži na podlaze. „Vždyť jste návštěvy ukončila, protože vám dal facku. Vy si to nepamatujete?“

Sofii s obnovenou silou zasáhne bolest hlavy a ona koutkem oka zahlédne, že vešla Jeanette.

+

Bondegatan

„Promiň, že jdu pozdě,“ řekne Jeanette a obejme ji. „Dnešek nestál za nic.“

Sofia tam stojí jako zkamenělá a v hlavě jí zní slova Ann-Britt.

Vždyť tu byl jen třikrát. Vždyť jste návštěvy ukončila, protože vám dal facku. Vy si to nepamatujete?

Ne, Sofia si to nepamatuje. Nemá ani tušení, co se děje. Všechno se rozpadá a zároveň sceluje.

V duchu vidí Samuela Bai. Seděl před ní schůzku po schůzce a vyprávěl o tom, jak vyrůstal v Sieře Leoně a jak se dopouštěl násilí. Chtěla vzbudit k životu jednu z jeho mnoha osobností a jednou mu půjčila model motocyklu, který si vypůjčila od zubaře Johanssona.

Model červeně nalakovaného Harleye Davidsona z roku 1959. Když motorku uviděl, byl jako vyměněný. Uhodil ji a… Vzpomínka se jí vrací ve své úplnosti až nyní.

…zvedl ji oběma rukama a pevně jí sevřel krk, jako by byla loutka. Cítila na břiše jeho vlhké přirození, vtlačil jí do úst jazyk a pak jí začal olizovat nos a oči. Měl červenou moč a ona si myslela, že je to proto, že jedl červenou řepu.

Samuel to však nebyl. Byl to někdo jiný, na jiném místě a mnohem dřív. Sofia pochopí, že výjevy z jejích vzpomínek se promíchaly a vytvořily z mnoha událostí jedinou. Uplácala z milionů molekul vody jedinou sněhovou kouli.

Sofia cítí, jak ji objímají Jeanettiny paže a hřejí ji její horké tváře.

Pleť na pleti, blízkost druhého člověka.

Piškot, pomyslí si a zaslechne hlas svojí matky.

Dvě vejce, dva a půl decilitru cukru, čtyři lžíce kakaa, dvě lžičky vanilkového cukru, sto gramů másla, decilitr mouky a půl lžičky soli.

„Promiň, že jdu pozdě. Dnešek nestál za nic.“

Sofia slyší Jeanette a vidí, že Ann-Britt utírá něco na podlaze.

„To nevadí,“ odpoví, vyvine se z objetí a otočí se k sekretářce.

„Co to děláte?“ zeptá se.

Ann-Britt se obrátí a překvapeně na ni pohlédne, nic neřekne, jen zavrtí hlavou. Skutečnost se vrací, zorné pole se rozšíří a sluch je zase normální, i puls se jí uklidní.

Sofia pohlédne na recepční. „Už půjdu. Na shledanou zítra,“ řekne a vede Jeanette ke dveřím. Ann-Britt přikývne, obrátí se a dál utírá vylitou vodu. Jeanette a Sofia vyjdou na schodiště a nastoupí do výtahu. Když zaklapnou dveře a výtah se dá do pohybu, Jeanette k ní přistoupí, uchopí Sofiinu tvář oběma rukama a políbí ji.

Sofia nejprve úplně ztuhne, ale pomalu začíná cítit, jak se jejím tělem šíří klid, uvolňuje se, zavře oči a polibek opětuje. Na okamžik všechno jako by zmizelo. V Sofiině hlavě se rozhostí naprosté ticho a to, co cítí, když výtah konečně zastaví a jejich rty se oddělí, se blíží štěstí nejvíc z toho, co kdy zažila.

Co se to stalo? myslí si. Všechno proběhlo tak rychle.

Nejdřív seděla u psacího stolu, pak procházela dokumentaci o Samuelovi Bai, ale pak Ann-Britt řekla, že u ní byl jen třikrát. A pak přišla Jeanette a políbila ji.

Pohlédne na hodinky. Hodinu?

Zamyslí se a rychle usoudí, že žádné okno neměla. Jen právě uplynulá hodina utekla velmi rychle a Jeanettin polibek zafungoval jako tlačítko Stop. Sofia znovu může klidně dýchat.

Třikrát? myslí si a ví, že je to pravda. Jasně si pamatuje tři schůzky se Samuelem Bai. Nic víc.

Zbytek vzpomínek je nepravdivý, nebo se jí spletly se zážitky z doby, kdy pracovala pro UNICEF v Sieře Leone. Všechno se vyjasňuje a Sofia se na Jeanette usměje. „Mám radost, že jsi přišla.“

Procházka na druhý konec Södermalmu připomíná pouť Náměsíčnice. Procházejí čtvrtí v půlkruhu. Po Swedenborgově ulici k Jižnímu nádraží, pak k Ringvägen, kolem hotelu Clarion a pak se stočí na sever a zamíří ulicí Renstiernů ke skalám na Vita bergen.

Je teplo, jakoby ještě bylobabí léto, a ony jdou po Bondegatan směrem k Harvest Home, restauraci, kde poprvé uslyšela Jeanettin hlas.

Jmenuju se Jeanette Kihlbergová a pracuju u stockholmské policie. Mluvím se Sofií Zetterlundovou?

Rozhovor se týkal Karla Lundströma a Sofia se odkazovala na povinnost mlčenlivosti. Jejich první kontakt byl neosobní a chladný, ale teď je Sofia ráda, že tím všechno neskončilo.

„Chyběla jsi mi,“ šeptá jí do ucha Jeanettin hlas, kolem pasu cítí její paži a na krku lehký polibek. Teplo jejího dechu.

„V práci se začaly dít věci,“ pokračuje Jeanette pak. „Podařilo se identifikovat toho chlapce, co ho našli na Thorildsplanu. Před několika hodinami nám volali z policie v Kyjevě a sdělili nám, že porovnali vzorky DNA. Jmenoval se Itkul a on i jeho bratr byli už nějakou dobu pohřešováni.“

Sofia cítí příjemný klid. Připadá si bezbranná, otevřená všemu, co se říká, a je i připravená na to, že Victoria nějak zareaguje, ale ta představa ji nijak nerozrušuje.

Nastal čas přestat se bránit a nechat všechno běžet.

„A co ten druhý bratr?“ zeptá se, i když si je jistá, že chlapec je mrtvý.

„Jmenuje se Karakul a pořád ještě ho pohřešují.“

„Připadá mi to jako pašování lidí,“ řekne Sofia, je přesvědčená, že i druhý chlapec se stal obětí sexuálního sadisty. Byl zabit někým, kdo při první vraždě přišel na to, že konečně získal kontrolu nad svým životem, a od té doby nedokáže přestat vraždit.

„Oba bratři byli prostituti,“ vzdychne Jeanette a zmlkne, ale Sofia i tak chápe, co má na mysli. Vidí průběh událostí zřetelněji, než kdyby jí o něm někdo vyprávěl. Shromáždila na toto téma stovky článků, a když dojdou k restauraci a usadí se v ní, vysvětlí Jeanette, jak tento typ zločince uvažuje.

Znovu cítí kolem pasu její paži a teplo jejího dechu. „Máme portrét podezřelého,“ řekne. „Ale velké naděje si nedělám. Svědkem je osmiletá holčička, slepá na jedno oko, a pokud jde o ten obličej na portrétu, ten je, jak bych to řekla… bezvýrazný? Vůbec si ho nedokážu představit, přestože jsem na něj civěla celé odpoledne.“

Sofia přikývne. Ona sama si během práce na profilu pachatele žádný obličej představit nedokázala. Jen nezřetelnou skvrnu. Tenhle typ vraha jako by neměl tvář, dokud není odhalen, a ten obličej je pak úplně obyčejný, mohl by patřit komukoli.

„A pak ještě Karl Lundström a Per-Ola Silfverberg,“ pokračuje Jeanette. „Víme, kdo je zabil. Jmenovaly se Hannah Östlundová a Jessica Fribergová. To ony zavraždily bezdomovkyni, co bydlela v té jeskynní prostoře pod kostelem, utopily Jonathana Cedera a pak zastřelily jeho matku Reginu. Pak obě spáchaly sebevraždu, asi se o tom brzy dočteš v novinách. V postatě všichni, co s tím mají něco společného, navštěvovali internátní školu v Sigtuně.“

Připravit… pozor… vítejte v humanistickém učilišti v Sigtuně! Jsem mluvčí studentské rady. Abyste se mohly stát řádnými členkami, musíte sníst dar na přivítanou od ctihodného ředitele naší školy.

Sofia Jeanette odpovídá, ale to, co říká, neslyší. Možná něco v tom smyslu, že ji to nepřekvapuje. Ale překvapuje ji to.

Hannah a Jessica? myslí si. Ví, že by ji to mělo rozrušit víc, ale cítí jen prázdnotu, protože to nemůže být pravda. Victoria Hannu a Jessiku zná, nejsou to žádné vražedkyně, ale bezcharakterní psí povahy a Jeanette je úplně vedle, ale Sofia jí to nemůže říct, ještě ne.

„Jak si můžete být tak jistí, že to byly ty dvě?“

Sofii se zdá, že v Jeanettiných očích zahlédla záblesk pochybnosti.

„Z různých důvodů. Máme například fotografii, na které Hannah Östlundová na plovárně topí Jonathana Cedera. Ta ženská má totiž pozoruhodné zvláštní znamení. Chybí jí pravý prsteníček.“

Sofia ví, že je to pravda. Hannu kdysi kousl pes a museli jí prst amputovat.

Ale stejně… Jeanettino vysvětlení jí připadá trochu nacvičené. Teď jí nabídne své rty k polibku zase Sofia. Stojí ve vchodu jednoho domu na Bondegatan a Jeanette vklouzne pažemi pod Sofiin kabát.

„Tak takhle se chceš bavit o práci?“ Sofia se usměje. „Uděláme si přestávku.“

Zůstanou ještě chvíli stát v průchodu a halí je teplo jejich těl.

Tělesná blízkost může být nesmírně osvobozující. Stačí pět minut a myšlenky se přeskupí do nové, zřetelnější struktury.

„Tak pojď,“ řekne Jeanette nakonec. „Mám hlad, neobědvala jsem.“ Když dojdou k restauraci, slunce visí nízko nad obzorem a stíny domů se prodlužují. Nechce se jim sedět venku, je příliš chladno a i ti nejzapřisáhlejší kuřáci se choulí pod markýzou, a tak jdou místo toho dovnitř.

Jeanette vážně pohlédne na Sofii a otevře dveře.

„Charlotte Silfverbergová spáchala sebevraždu,“ řekne. „Několik osob ji vidělo, jak předevčírem pozdě večer skočila z trajektu jedoucího do Finska do moře. Mám dojem, že v tomhle případě všichni umírají předčasně. Už zbývá jen Annette Lundströmová a obě víme, jak na tom je.“

Vstoupí do zaskleného předsálí a Sofia nemyslí na Annette ani na Charlotte.

Myslí na Madeleine.

Která nenávidí své pěstouny a která…

Jeanette ji vyruší ze zamyšlení. „Nejvíc mě na tom všem znepokojuje,“ pronese, když si svléká bundu, „že jsem se nikdy nesešla s Victorií Bergmanovou.“

Sofia cítí, jak jí naskakuje husí kůže, a schoulí se do sebe.

„Přestože jsem s ní jednou kupodivu telefonovala.“

Jmenuju se Jeanette Kihlbergová a jsem ze stockholmské policie. Dostala jsem na vás telefon od právního zástupce vašeho otce. Napadlo ho, jestli byste při jednom soudním projednávání, které se připravuje, neposkytla svědeckou výpověď o povaze vašeho otce.

„Co je na tom zvláštního?“ řekne Sofia.

„Dali jí chráněnou identitu a úplně zmizela ze záznamů. Ale aspoň jsem si promluvila s jednou starou psycholožkou, ke které kdysi chodívala.“

Sofia už ví, co Jeanette v příštím okamžiku dodá.

„Od té doby jsme se neviděly a celé je to tak podivné, že jsem ti to ani nechtěla říkat do telefonu. Victoriina psycholožka se jmenuje stejně jako ty a bydlí v domově pro seniory v Midsommarkransenu.“

+

Minulost

Walk in silence, don’t walk away in silence.

See the danger, always danger.

Endless talking, life rebuilding.

Don’t walk away.

Naposledy. Rozloučení, jejich poslední setkání.

Kdyby bylo po jejím, dál by se s ní scházela, ale její rozhodnutí vyžadovalo, aby šla proti svému přesvědčení.

Victoria Bergmanová se se Sofií Zetterlundovou už nikdy nesmí setkat.

Zaklepala, ale nečekala, až se někdo ozve. Sofia seděla v obýváku, pletla, a když Victoria vešla, zvedla k ní oči. Měla unavený pohled, možná podobně jako ona v noci nespala, a snad myslela i na jejich odloučení.

Poslední schůzka. Pak už nic. Věděla, že si vytvořila na Sofii závislost a že může být vzájemná.

Jako závislost na práškách, pomyslela si. Sofia je jako droga. Jsem i já pro ni drogou?

Kritikové psychoterapie často nazývají vztah mezi klientem a terapeutem fiktivním nebo nepřirozeným, ale ona pochopila, že to je nesmysl, aspoň v případech, kdy se terapeut ve své práci vyzná. V tomto případě byla odpověď jednoduchá. Vztah nebyl fiktivní, ale tak skutečný, jak jen může být. Zároveň však mezi oběma ženami vznikl vztah závislosti.

Sofiin úsměv byl stejně unavený jako její oči. Odložila pletení na stůl a pokynula Victorii, aby se posadila na pohovku.

„Chceš udělat kávu?“

„Ne, díky. Jak dlouho můžu zůstat?“

Sofia si ji podezíravě změřila. „Hodinu, jak jsme se dohodly. Sama jsi to navrhla a požádala jsi mě, abych ti slíbila, že se nebudu pokoušet přesvědčit tě o něčem jiném. Tvoje stanovisko bylo zcela jednoznačné.“

„Já vím.“ Victoria se posadila docela na konec pohovky, co nejdál od Sofie. Je to správné rozhodnutí, pomyslela si. Jsem tu naposled, musí to tak být.

Nebylo to ale nijak jednoduché. Brzy bude mít v ruce rozhodnutí krajského soudu v Nacce a Victoria Bergmanová přestane existovat. Jedna její část cítila, že ještě sama se sebou neskončila, že Victoria nezmizí jen proto, že všechno vyřídila po právní stránce, že maso a krev se papírem nahradit nedá. Jiná její část ale věděla, že je to jediná správná možnost, jediná šance na nový začátek, na uzdravení.

Stát se někým jiným, myslela si Victoria. Někým jako ty. Vrhla na psycholožku rychlý pohled.

„Jednu věc jsme ještě pořádně neprobraly,“ řekla Sofia. „A protože tohle je náš poslední rozhovor, chtěla bych…“

„Vím, co tím myslíte. To, co se stalo v Kodani. A v Ålborgu.“ Sofia přikývla. „Chceš o tom mluvit?“

Nevěděla, kde začít. „Že jsem v létě porodila dítě, to přece víte?“ pokusila se a Sofia na ni povzbudivě pohlédla. „Bylo to v nemocnici v Ålborgu…“

Dítě za ni porodila Ještěrka. Ještěrka v sobě potlačovala bolest a během porodu ze sebe nevydala téměř ani hlásku. Ještěrka ze sebe vytlačila vajíčko a pak se odplazila pryč a lízala si rány.

„Uzlíček se žloutenkou, ležel v inkubátoru,“ pokračovala. „Určitě je mentálně postižená, protože on je jejím otcem a já matkou.“

Ucítila v krku povědomý knedlík. Teď nesmím začít plakat, pomyslela si a začala vytahovat vlákna z díry v džínsech. Nesmím na to myslet. Incest ještě neznamená, že dítě je nemocné nebo znetvořené. Alkoholismus je horší. Ale existují i neviditelná postižení, kterých si lékaři nevšimnou.

Proč ta Sofia ksakru mlčí? Jen Oči si ji povzbudivě prohlížely. Jako by říkaly: vyprávěj dál. Ale ona si to, co měla vyslovit, dokázala jen myslet, slova ji nechtěla opouštět.

„Proč mi to nechceš říct?“ zeptala se Sofia nakonec. Upustila ho na zem, ale ono to přežilo.

Hned na ni zapomeň. Na Madeleine. Je to jenom vejce v modrém pyžamu.

„Co bych ještě měla říct?“ S úlevou ucítila, jak se v ní zvedá hněv. Je to lepší než neklid, lepší než stud. „Ti hajzlové mi ukradli dítě. Zdrogovali mě, odvlekli mě k nějakému mizernému mastičkáři v Říšské nemocnici a přinutili mě, abych podepsala spoustu papírů. Viggo to všechno zařídil. Potvrzení, že jsem byla ve Švédsku prohlášena za nesvéprávnou, potvrzení, že Bengt je můj opatrovník, a potvrzení, že dítě se narodilo o čtyři týdny dříve než ve skutečnosti, tedy když jsem ještě nebyla plnoletá. Celou dobu se jistili spoustou potvrzení. Kdybych tvrdila, že v době, kdy se dítě narodilo, jsem plnoletá byla, měli potvrzení, že jsem byla prohlášena za nesvéprávnou. Kdybych si postavila hlavu a tvrdila, že dítě se narodilo v určitý den, zamávali by jiným potvrzením, kde bylo napsáno, že se narodilo o čtyři týdny dřív, když jsem ještě plnoletá nebyla. Spousta hnusných lejster počmáraných chytrejma, smysluplnejma termínama, který se nedaly zpochybnit. Teď jsem svéprávná, i papírově, ale když se dítě narodilo, nebyla jsem. Tehdy jsem byla duševně nemocná a nevypočitatelná. A podle jejich údajů mi navíc bylo sedmnáct, ne osmnáct, jen tak pro jistotu.“

Sofia na ni překvapeně pohlédla.

„Co to říkáš? Oni tě přinutili, aby ses dítěte vzdala?“ Já nevím, pomyslela si Victoria.

Chovala se tehdy pasivně a svým způsobem část viny nesla i ona.

Tenkrát však naprosto zlomili její odpor.

„Svým způsobem,“ řekla po chvíli. „Ale na tom teď už nezáleží. Stejně se s tím nedá nic udělat. Mají právo na svojí straně a já na to chci na všechno zapomenout. Zapomenout na to mizerný děcko.“

Požadovala jediné – aby mohla dítě jedinkrát vidět. Nedovolili jí to, ale ona to přesto udělala, vyhledala dítě a našla jeho pěstouny. Švédovu nóbl rodinu v jeho nóbl vile v Kodani, a tam ho upustila na zem.

Samozřejmě že nebyla zralá na to, aby měla dítě.

Nezvládla ho ani podržet, možná ho dokonce upustila schválně. Nech toho, přestaň myslet. Ale nejde to.

Dítě mělo neobvyklé rozměry, sklouzlo na stranu, když ho zvedla, hlavu mělo v poměru k tělu příliš velkou a ona měla jediné štěstí, že mu hlava nepraskla jako vaječná skořápka, dopadlo na podlahu z nejlepšího mramoru a ani nekrvácelo, ozvala se jen tupá rána, protože mělo ještě měkkou lebeční kost. V tu chvíli definitivně dokázala, že je ještě dítě, které nedokáže nést odpovědnost za sebe a za svoje skutky, takže je vlastně v pořádku, že ty papíry podepsala…

„Victorie?“ Sofiin hlas se ozývá jakoby z dálky. „Victorie?“ opakuje.

„Co se děje?“

Cítí, že se třese a tváře jí hoří. Místnost jí připadá nesmírně vzdálená a pak najednou úplně blízko, jako by měla místo očí kamery, které pár sekund zabírají široce jako teleobjektiv a pár sekund jen úzkou výseč.

Do háje, pomyslí si, když jí dojde, že brečí jako malá, nesvéprávná a nevypočitatelná holka.

Doufám, že dokážeš žít se svými vzpomínkami, bylo poslední, co jí Sofia řekla, a Victoria se neotočila, kráčela po vyštěrkované pěšině k zastávce autobusu a ke stromům kolem ní se pomaloučku plížil podzim.

Žít se svými vzpomínkami? Jak bych s nimi ksakru mohla žít? Musím se jich zbavit a s tím mi pomůžeš ty, Sofie Zetterlundová.

Ale zároveň na tebe musím zapomenout, jak to jen udělám?

Kdybys tušila, co jsem udělala. Ukradla jsem ti jméno.

Když Victoria před několika dny vyplňovala formuláře ohledně chráněné identity, které měl prověřit soud a které se v této chvíli nacházejí někde na krajském soudu v Nacce, myslela si, že o jejím novém jméně rozhodne někdo jiný, že jí nějaké přidělí spolu s rodným číslem. Na jednom formuláři však úplně dole objevila tři prázdná okénka, která měla zaplnit vlastními návrhy na křestní jméno, příjmení a případně druhé křestní jméno.

Napadlo ji to úplně spontánně.

Ani vteřinu se nerozmýšlela a napsala do prvního okénka „Sofia“, druhé přeskočila, protože nevěděla, jaké má Sofia druhé křestní jméno, pokud vůbec, a do třetího doplnila „Zetterlundová“.

Podpis si začala trénovat, ještě než odevzdala formuláře notáři.

Victoria se posadí na lavičku u zastávky a čeká na autobus, který ji odveze do Stockholmu a do nového života.

Zastrčí si do uší sluchátka a pustí walkman.

Walk in silence, don’t turn away in silence. Your confusion, my illusion, worn like a mask of self-hate, confronts and then dies. Don’t walk away.

+

Harvest Home

Už se na všechno pamatuje. Na setkání se Sofií a lékařské prohlídky v nemocnici v Nacce. Vzpomíná si i na Larse Mikkelsena. Podílel se na policejní části prohlídky Victorie a pomohl jí získat chráněnou identitu.

S Mikkelsenem se od té doby nesetkala, ale když na soudní psychiatrii vyšetřovali Karla Lundströma, několikrát spolu telefonovali. Nic víc.

Před dvaceti lety se k Victorii choval přátelsky, podobně jako stará psycholožka stál na její straně, byl jejím spojencem a ona za to k němu nyní cítí velkou vděčnost.

Její očištění, proces jejího uzdravování, vstoupilo do další fáze. Začíná si zvykat na nově objevené vzpomínky a už ji tolik nerozrušují. Vlevo od vchodu najdou volný stolek u okna, a když se chtějí posadit, ukáže Jeanette na malou mosaznou cedulku přišroubovanou nad pohovkou. „Majin koutek?“

„Maj Sjöwallová,“ odpoví Sofia nepřítomně. Ví, že spisovatelka navštěvuje restauraci téměř denně, večeří tam a vypije sklenku dvě vína.

Musím vyhledat Sofii, pomyslí si. Co nejdřív. Třeba ví o Madeleine víc než já? Třeba si při setkání s ní vzpomenu ještě na další věci?

Holanďan, který restauraci vlastní spolu se svou švédskou manželkou, přijde ke stolu, pozdraví je a podá jim jídelní lístky.

„Tohle je tvoje oblíbené místo, tak něcovyber,“ zasměje se Jeanette.

„Tak si dáme každá pintu Guinessu a dvakrát quiche se sýrem.“ Majitel prohlásí, že si vybraly dobře, a zatímco se jídlo připravuje,

Jeanette Sofii vypráví, že Johan má přítelkyni.

Sofia se usmívá, když Jeanette vykládá o tom, že je to jeho spolužačka a že má tmavé rozcuchané vlasy.

Sofia se občas na něco zeptá a brzy si všimne, že mluví sice ona, ale přemýšlí Victoria. Nemusí se rozhovoru nijak účastnit, probíhá sám od sebe a je to synchronizovaný, velice zvláštní pocit. Jako by měla dva mozky.

Majitel přinese pivo a Jeanette začne mluvit o Åkem a Johanovi a že čeká, až jí přijde esemeska. Už jsou určitě v londýnském hotelu. Sofia ji uklidňuje, že není důvod se znepokojovat, že cesta z letiště asi zkrátka trvala o trochu déle.

Sofia mluví s Jeanette a Victoria myslí na svou dceru. Po chvíli přinese kuchař dva talíře. Kulhá a šklebí se, každý krok je pro něj zřejmě utrpení a on vyžaduje jejich sympatie.

„Kyčle,“ vysvětluje. „Už tuhle práci dělám tak dlouho, že mám opotřebované vazy. Teď už se mi kosti třou o sebe.“

Sofia vyjádří svou účast, kuchař na ni mrkne, popřeje jim dobrou chuť a odbelhá se zase do kuchyně.

Victoria přemýšlí, jestli je nyní na řadě ona, jestli má zemřít. Zbývá už jen ona a Annette.

A Viggo Dürer, ten záhadný, vyhýbavý člověk, o kterém zřejmě nikdo neví, kde je ani co udělal. Nikdo, jen ona.

Synchronní pocit náhle pomine. Sofia se znovu plně soustředí na Jeanette a je připravená na rozhovor o profilu pachatele. Musí ale ještě posečkat a nevytasit se hned s teoriemi o kastraci a kanibalismu, dokud je na stole jídlo.

Začne mluvit o studu a o vrahově touze být viděn.

Rozhlédne se kolem sebe. U okolních stolů nikdo nesedí a můžou se nerušeně bavit.

„Myslím, že jsem přišla na něco ohledně vraha těch chlapců,“ řekne, když se Jeanette pustí do jídla. „Možná se mýlím, ale mám podezření, že jsme přehlédly pár důležitých věcí souvisejících s vrahovou psychikou.“

Jeanette na ni se zájmem pohlédne. „A jakých?“

„Myslím, že ta prapodivná kombinace kastrace a balzamování zcela odpovídá pachatelovu způsobu myšlení. Díky mumifikaci bude dětství těch chlapců navždy uchováno pro další pokolení. Vrah vidí sám sebe coby umělce a mrtvé tělo je jeho autoportrétem. Jedná se vlastně o řadu uměleckých děl zabývajících se motivem studu nad vlastní sexualitou. Chce ukázat, kdo je, a odstraněný pohlavní orgán to symbolizuje.“

Sofia přemítá o tom, co právě řekla, a usoudí, že možná trochu příliš kategorizuje. On? pomyslí si. Vždyť to může být i ona. Ale „on“ se říká snáz.

Jeanette odloží příbor, otře si ústa ubrouskem a upřeně se na Sofii zahledí. „Třeba vrah chtěl, aby byla těla nalezena? Nijak moc se nenamáhal je ukrýt. A umělec touží po pozornosti a ocenění, že ano? Byla jsem za jednoho vdaná.“

Ona mi rozumí, pomyslí si Sofia a přikývne. „Chce vystavovat, být viděn. Podle mě ještě neskončil. Neskončí, dokud nebude odhalen…“

„…protože po tom touží,“ doplní ji Jeanette. „Nevědomě. Chce něco sdělit celému světu a po nějaké době už o tom nedokáže mlčet.“

„Tak nějak,“ řekne Sofia. „Taky si myslím, že vrah to, co dělá, dokumentuje.“ Vzpomene si na vlastní bizarní výstavy ve svém bytě.

„Fotografie, poznámky, nutkavé shromažďování. Mimochodem, znáš pojem ,L’homme du petit papier?‘“

Jeanette chvíli přemýšlí a pak se znovu pustí do quiche. „Kupodivu znám,“ odpoví. „Na škole jsem četla belgický vyšetřovací protokol týkající se muže, který zabil svého bratra. Novináři mu přezdívali ,L’homme du petit papier‘, ,Muž s papírky‘. Policie našla při domovní prohlídce haldy papírků, které na některých místech sahaly až do stropu.“ Sofie cítí, že jí vyschlo v ústech, a odstrčí ani ne z poloviny dojedený quiche stranou. „Takže chápeš, co tím chci říct. Sběratel sebe sama, dalo by se říct.“

„Ano, něco takového. Každé slovo, každá věta, každý papírek pro něj měl nesmírný význam a vzpomínám si, že důkazový materiál byl tak rozsáhlý, že téměř nebylo možné sestavit souvislou obžalobu. Přestože všechno, co potřebovali k tomu, aby ho usvědčili, se nacházelo v jeho malém bytě, přímo před jejich očima.“

Sofia znovu upije tmavého, výrazně hořkého piva a pak sklenici pomalu odloží. „Nezdravé nebo potlačené libido se podle některých teorií projevuje různými poruchami. Například úchylnými sexuálními fantaziemi. Pokud je libido obráceno do nitra, proti osobě samotné, vede to k narcismu a…“

„Počkej,“ přeruší ji Jeanette. „Vím, co je libido, ale mohla bys to ještě trochu rozvést?“

Sofia cítí, jak ji ovládá chlad a odstup. Kdyby tak Jeanette tušila, jak je tohle pro ni těžké. Jak ji vysiluje mluvit o někom, koho těší týrat jiné a kdo pocítí uspokojení, jen když je svědkem něčí smrtelné hrůzy. To, co říká, se netýká jen ostatních, ale i jí samotné.

Té, o níž si myslela, že jí je. O tom, čemu byla vystavena i ona sama.

„Libido je hnací síla, to, po čem člověk touží a chce to mít. Bez něj by lidstvo vůbec nemohlo existovat. Kdybychom od života nic nechtěli, lehli bychom si na zem a čekali na smrt.“

Sofia pohlédne na svůj nedojedený quiche. Pokud předtím cítila náznak chuti k jídlu, nyní úplně zmizela. „Běžná představa je taková,“ pokračuje mechanicky, „že libido může být narušeno destruktivními vztahy, zejména vztahem k otci a matce v dětství. Pomysli na všechno to iracionální chování – na hrůzu z nákazy a na manické mytí rukou. V takovém případě se to nejdůležitější v životě, sny a touhy, zredukovalo na čistotnost.“

Sofia zmlkne. Všichni chtějí být čistí, pomyslí si. Victoria za to bojovala celý život.

„A jak se s tím člověk vyrovná?“ zeptá se Jeanette a nacpe si do pusy velký kus quiche. „Ze všech se přece nestanou sérioví vrazi jen proto, že měli neuspokojivý vztah k rodičům.“

Victoria se usměje tomu, jak je Jeanette nenasytná, a líbí se jí, co vidí: člověk s chutí nejen na jídlo. Na vědomosti a zážitky. Celý člověk s nenarušeným libidem. Obdivuhodný člověk.

„Nemám Freuda ráda, ale souhlasím s ním v tom, co píše o sublimaci.“ Victoria vidí, že Jeanette se zatvářila tázavě, a vyjádří se přesněji:

„Jedná se o obranný mechanismus, díky němuž se potlačené potřeby vyjadřují kreativitou, tvořivou činností a…“

Zarazí se, protože Jeanette propukne v hlasitý smích, otočí se a ukáže na mosaznou cedulku nad pohovkou. „Takže ty, nebo vlastně Freud, si myslíš, že člověk, co píše knihu o bestiálních vraždách, se místo toho mohl stát sériovým vrahem?“

Victoria se také rozesměje a zadívají se jedna druhé do očí. Pohledem utkví v hlubině pochopení a jejich smích pomalu dozní a přejde v údiv.

„Pokračuj,“ požádá Jeanette Sofii, když se obě uklidní a okamžik pomine.

„Nejjednodušší bude, když ti přečtu svoje poznámky,“ řekne Sofia.

„Když budeš chtít, abych něco rozvedla, prostě mi řekneš.“ Jeanette přikývne, na rtech jí stále pohrává úsměv.

Smích je dobrá obrana proti hnusu, pomyslí si Sofia, otevře kabelku, vytáhne zápisník a odsune talíř na stranu, aby měla místo.

Otevře zápisník a začne číst, co napsala. „Pachatel je stále v mnoha ohledech dítětem,“ začne. „Může mít rozštěpenou sexuální identitu a klinicky vzato je pravděpodobně impotentní. Impotentní znamená ,bezmocný‘ a tato osoba od dětství prožívala sebe samu jako bezmocnou. Mohl být fackovacím panákem, častou obětí týrání. Bytostí, které se ostatní posmívali a která byla vyčleněna ze společenství. Ve své osamělosti si vytvořil obraz sebe sama coby génia, a právě s touto genialitou si ostatní nevědí rady. Je přesvědčen, že je určen k něčemu velkému. Jednoho dne překvapí svět a všichni ostatní pochopí jeho velikost. Pohání ho touha po pomstě, ale když se příležitost stále nedostavuje, začne se mu dělat fyzicky špatně z toho, jak jeho okolí žije a miluje. Jeho problémy, například impotence, mu znemožňují se na tom podílet. Je to pro něj nepochopitelné. Vždyť je přece geniální. Zoufalství se začne měnit v zuřivost. Dříve nebo později zjistí, že ho vzrušuje násilí a že pociťuje sexuální vzrušení, když přihlíží bezmocnosti jiného člověka. Je to stejná bezmoc, jakou pociťuje i on sám, a vede to k tomu, že začne zabíjet.“

Sofia odloží zápisník. „Nějaké otázky, šéfová?“

Jeanette mlčí a nepřítomně zírá před sebe. „Úkol jsi splnila,“ řekne pak. „Šéfová je spokojená. Moc spokojená.“

+

Ulice Wollmara Yxkulla

Ulice Renstiernů, které se na mapě Petra Tillaeuse z 18. století říkalo ulička Renstiernů, podobně jako restaurace Harvest Home souvisí s Holandskem. Kilometr dlouhá ulice byla pojmenována po třech holandských bratrech, Wilhelmovi, Abrahamovi a Jakobovi Mommových, kteří do Švédska přišli v sedmnáctém století. Společně se věnovali obchodu a těžební činnosti a mimo jiné jim bylo uděleno privilegium otevřít důl ve Svappavaaře. Časem se zařadili mezi nejúspěšnější švédské obchodníky. Tito schopní bratři navíc vybudovali několik továren, založili větší počet úspěšných obchodních společností a za odměnu za svou práci ve prospěch země byli povýšeni do šlechtického stavu a přijali jméno Renstierna.

Nejmladší z nich, Jakub, udělal to co mnozí jiní stockholmští zbohatlíci. Rozhodl se, že si nedaleko hlavního města vybuduje letní příbytek, a nechal si proto postavit na Södermalmu zámeček. Dům stojící v ulici Wollmara Yxkulla je navzdory skromnému názvu všechno jiné než skromný příbytek. Stavba připomíná spíše palác v palladiánském stylu a způsob jeho využití se postupem času měnil. V devatenáctém století tu sídlil sirotčinec prince Karla, po nějaký čas dům spadal pod Mariánskou nemocnici a byli v něm léčeni lidé se závislostmi.

Jeanette si připadá lehce přiopilá. Po jídle vypila ještě dvě piva a navrhla, že se půjdou projít, než odjedou taxíkem domů.

„Tady jsem se jednou, když mi bylo čtrnáct, probrala. Stará Mariánská poliklinika.“

Jeanette ukáže na vchod do nemocnice a vzpomene si, jak ji tu jednoho slunného letního rána vyzvedl tatínek, kterého nijak nepotěšilo, že milovaná dcerunka je celá uválená a páchne zvratky. Předchozího večera s několika kamarády oslavila příchod prázdnin tím, že vypila láhev Kiru, což samozřejmě skončilo katastrofou. Sanitka ji odvezla ze školního dvora v Rågsvedu, pak ji uložili na bok na plastem potaženou matraci a nakonec jí vypumpovali žaludek.

„No vida, a já si myslela, bůhvíjak hodná holčička jsi nebyla, když jsi byla malá,“ řekne Sofia a škádlivě ji pohladí po tváři.

Jeanette ten dotek zahřeje a nemůže se dočkat, až už budou doma. „Taky že jo. Dokud jsem nepotkala tebe. Tak co, stačí? Zastavíme si taxík?“

Sofia přikývne a Jeanette si všimne, že se už zase tváří vážně a zamyšleně.

„Na co myslíš?“

„Pořád mě napadá jedna věc,“ odpoví Sofia, zatímco se Jeanette rozhlíží po taxíku. „Když jste na té půdě našli oběšeného Samuela Bai, tak jsi za mnou přišla do práce a položila jsi mi o něm pár otázek, viď?“

Jeanette vidí, že po ulici přijíždí volný taxík. „Jasně, vždyť ses s ním několikrát sešla. Mám dojem, že jsi říkala, že třikrát.“ Otočí se a zaznamená, že Sofia sebou trhla. „Není ti nic?“ podiví se.

„Ne, kdepak. Jen jsem poslední dobou trochu zapomnětlivá.“ Sofia se ušklíbne a pokračuje: „Nepamatuješ si, jestli jsi mi říkala, jak jste Samuela našli? Tedy jestli jsi mi tehdy prozradila nějaké podrobnosti, o kterých bych se jinak nemohla dozvědět?“

Jeanette otázka připadá podivná a rozptyluje ji blížící se taxík.

„Vyprávěla jsem ti o všem. O tom, jak ho někdo uhodil do oka, a pokud si dobře vzpomínám, tak do pravého.“ Vykročí na ulici a zamává na taxík, ten zabrzdí a zastaví u obrubníku.

Když se zase otočí, vidí, že Sofia je bledá jako stěna. Jeanette otevře dveře auta a nahlédne dovnitř.

„Počkejte chvilku,“ řekne řidiči. „Pojedeme do Starého Enskede.

Jen dvě minuty. Klidně pusťte taxametr.“

Vezme Sofii pod paží a poodejdou kus od auta. Jeanette cítí, jak se Sofia třese, jako by jí byla zima. „Jak ti je?“

„Už je to dobré,“ odpoví Sofia rychle. „Ale chtěla bych, abys mi pověděla všechno, co jsi mi tehdy o Samuelovi říkala.“

Je to podivná situace, ale Jeanette chápe, že tyto informace jsou z nějakého důvodu pro Sofii velmi důležité. Znovu si situaci vybaví. Tenkrát se se Sofií setkala poprvé, a už tehdy ji přitahovala. Docela jasně si pamatuje, co tehdy říkala.

„Vyprávěla jsem ti, že ho někdo oběsil na provaze a pak mu stříkl do obličeje kyselinu solnou. Vycházeli jsme z toho, že se muselo jednat nejméně o dva pachatele, protože Samuel byl těžký a jeden člověk by ho nezvedl. Vím docela určitě, že jsem ti řekla, že provaz byl příliš krátký. Soudní lékař Rydén už něco podobného jednou viděl. Provaz musí mít určitou délku, aby ten, co se na něm chce oběsit, dosáhl z místa, na němž stojí, ke smyčce.“

Sofiina tvář je popelavě šedá. „Jsi si naprosto jistá, že jsi mi tohle všechno říkala?“ Téměř šeptá. „Opravdu jsi mi prozradila tolik podrobností?“

Jeanette se zmocní neklid a obejme Sofii kolem ramen. „Tobě jsem to přece říct mohla. Bavily jsme se o tom docela dlouho, protože jsi mi vyprávěla, že jsi pracovala s ženou, která byla podezřelá z toho, že svého muže zabila podobným způsobem. Pravděpodobně to byla stejná osoba, o níž mluvil Rydén.“

Sofia rychle, mělce dýchá. Co se to s ní děje? myslí si Jeanette.

„Díky,“ promluví náhle Sofia. „Už můžeme jet k tobě.“

Jeanette ji pohladí po vlasech. „Určitě? Můžu taxikáři říct, že s ním nepojedeme, a ještě se trochu projdeme, nechceš?“

„Nene. Už je mi dobře. Pojedeme.“

V okamžiku, kdy se Sofia pokusí vykročit směrem k taxíku, se náhle předkloní a pozvrací si boty. Tři Guinessy a čtyři sousta sýrového quiche.

+

Minulost

You gotta stand up straight unless you’re gonna fall,

then you’re gone to die.

And the straightest dude I ever knew,

was standing right for me all the time.

Byl prosinec, padal déšť se sněhem a silnice byla kluzká. Sofia Zetterlundová se nechala úplně pohltit hudbou z reproduktorů v autě a málem narazila do vozu před sebou, protože si nevšimla, že na křižovatce u haly Globen naskočila červená. Když se jí konečně podařilo zastavit, řidič v autě před ní jí ve zpětném zrcátku uštědřil zuřivý pohled, Sofia na něj omluvně zamávala a on jí odpověděl křečovitým úsměvem.

Soustředila se jen s obtížemi, připadala si unavená a přepracovaná. Nejradši ze všeho by odjela na dovolenou, pár dnů v New Yorku by jí dobilo baterky. Čekala, až naskočí zelená, zesílila hudbu a začala si prozpěvovat spolu se zpěvákem.

Oh, my Coney Island baby, now. I’m a Coney Island baby, now. Byla na cestě na oddělení soudní psychiatrie v nemocnici v Huddinge, kde se měla sejít se ženou podezřelou z vraždy manžela. O případu se hodně psalo v novinách. Pár dní se dokonce objevoval na poutačích jednoho bulvárního plátku.

OBYVATELKA SÖDERMALMU PODEZŘELÁ Z VRAŽDY MANŽELA

Když jí státní zástupce dal za úkol vyšetřit ženin duševní stav, Sofia hned začala hledat na internetu doplňující informace k tomu, co se dočetla v novinách. Většinou to byly jen nepodložené spekulace a pár chytráků na Flashbacku tvrdilo, že to určitě udělala nějaká černá huba. Vyřídí to v Huddinge a pak se vrátí na Mariánské náměstí, kde ji čeká poslední návštěva před dovolenou: muž, který už u ní byl vícekrát kvůli závislosti na sexu.

A pak už čeká New York. Budou tam jen oni dva, ona a Lasse. Auta se zase dala do pohybu a ona bez dalších přestávek ujížděla dál. Za dvacet minut zaparkovala, vystoupila a vešla do budovy. Strážný ji zběžně zkontroloval a ona se vydala do místnosti pro návštěvy.

Žena podezřelá z vraždy už seděla u stolu.

Byla zhruba stejně stará jako Sofia, vyhublá a s propadlou tváří.

Závažnost situace se jí hluboce dotýkala.

Odbyly si úvodní formality a Sofia pak ženu nechala mluvit.

„Celé je to spiknutí soudců,“ začala. „Se smrtí svého muže nemám vůbec nic společného! Zabil se sám, a pak mě sebrali. Musela jsem sedět v cele plné ožralů celou noc a ani mi neřekli, proč tam jsem. Copak je to normální?“ Žena se tvářila upřímně a Sofia měla pocit, že její reakce je naprosto přiměřená. Pokud je nevinná. Sofia však věděla, že i ten nejotrlejší zločinec dokáže vzbudit dojem neviny. Už to několikrát zažila.

„Ano,“ odpověděla. „Bohužel jsou k tomu oprávněni. Já jsem ale nepřišla zjišťovat, kdo je vinen, ale zjistit, jak se vám daří.“

„Jak asi? Stojí to za hovno, ne proto, že jsem tady, ale protože Lennart je po smrti.“

„Víte, proč vás podezírají?“ zeptala se Sofia.

„Ano i ne. Byla jsem pár dní na služební cestě v Göteborgu a na zpáteční cestě jsme si dali v jídelním voze trochu vína, na závěr to obvykle děláváme a…“ Žena se odmlčela, možná si uvědomila, že to, co říká, je nepodstatné, pak se zhluboka nadechla a začala znovu.

„Dojela jsem domů taxíkem, a když jsem vešla do bytu, tak tam visel. Lennart. Můj muž. Pokusila jsem se ho sundat, ale byl příliš těžký, a tak jsem zavolala policii a záchranku.“

Žena zmlkla a Sofia předpokládala, že ta vzpomínka je víc, než dokáže snést.

„No a když jsem čekala, až přijedou, začala jsem kolem něj uklízet,“ pokračovala žena po chvíli, když se vzpamatovala. „Teď už mi došlo, že to byla hloupost.“

„Proč to byla hloupost?“

Žena vzdychla. „Hned vám to řeknu. Ale nejdřív chci zdůraznit, že Lennart měl už dlouho deprese, čas od času byl v nemocnici, ale nic mu nikdy nenašli. Pak začal mít problémy s pojišťovnou, nechtěli ho už dál pojistit, a onemocněl ještě víc. Pravděpodobně už to asi bylo nad jeho síly. Tak se oběsil. Když už stál na židli, asi zjistil, že provaz je moc krátký, a tak dal na sedadlo několik telefonních seznamů.“

Žena se odmlčela.

„Když jsem se vrátila a našla ho tam viset, ležely ty seznamy na zemi. Nevím proč, nebyla jsem úplně při smyslech, jak jistě pochopíte, ale sebrala jsem je a uložila na obvyklé místo. Bylo to ode mě hloupé, ale vůbec mě nenapadlo, že by mě někdo mohl podezírat z vraždy manžela. Měla jsem ho ráda.“

Žena se dala do pláče.

Sofia naslouchala jejímu vyprávění a cítila, jak v ní roste bezmoc. Policie dorazila na místo a zjistila, že provaz byl příliš krátký. Místo aby ženu podpořili, nasadili jí želízka, odvezli ji rovnou do vazby a obvinili z vraždy. Protože uklidila pár telefonních seznamů, nabyli přesvědčení, že oběsila manžela.

Po další půlhodině Sofia usoudila, že žena je nejen nevinná, ale i zcela při smyslech a okamžitě by měla být propuštěna na svobodu. To ale vyžadovalo, aby státní zástupce dělal svou práci, a s tím se nedalo tak úplně počítat.

Zatracení byrokrati, zahučela si pro sebe a měla tím na mysli i policejního velitele, který svým neuváženým rozhodnutím ublížil truchlící ženě. Naprosto nepochopitelné.

I když už byla zpět ve své poradně a čekala na posledního klienta, stále musela na tu zoufalou ženu myslet. Co kdyby ji odsoudili za něco, čím se neprovinila, ale nemohla by to dokázat, protože posbírala pár pitomých telefonních seznamů? Sofia vzdychla. Život jí občas připadal jako špatný vtip. Ze zamyšlení ji vytrhlo zazvonění interního telefonu. Ann-Britt oznamovala, že klient přišel.

Muži bylo čtyřicet let a zastupoval ve vládě jednu z menších stran. Byla to strana, která měla kromě jiného zdaleka ne profánní postoj k soužití mezi mužem a ženou. Spíše zpátečnický a nesnášenlivý, pomyslela si Sofia.

Mužovým dilematem však nebyla dvojí morálka. Jeho problém byl osobnější a praktičtější. Jeho žena vyhrožovala, že od něj odejde, pokud něco neudělá se svou závislostí na sexu. Ano, to ona to tak označila. On sám byl toho názoru, že jeho nenasytná touha po sexuální stimulaci souvisí s jeho neobyčejnou potencí, že je od přírody nadprůměrně mužný. Občas v této souvislosti použil dokonce slovo Bůh, což Sofii vyděsilo.

Začala s ním proto ztrácet trpělivost. Nic z toho, co mu řekla, si nevzal k srdci. Spíše se vychloubal, jak rafinovaně si počíná, když podvádí manželku, a jak šikovně si obstarává alibi. Mimo jiné jí několikrát namluvil, že musí služebně odjet do jiné části země a že se vrátí pozdě. Už na Hlavním nádraží zaplatil kreditní kartou lístek na místo, které měl údajně navštívit. Bylo důležité neplatit hotově, protože jeho žárlivá polovička každý měsíc porovnávala útratu za lístky s výpisem z účtu. S lístkem v ruce nastoupil do vlaku a nechal si ho od průvodčího označit, nejlépe ještě před odjezdem, jinak by musel odjet a vystoupit až na následující stanici.

Aby ho nikdo nepoznal a aby to bylo ještě o trochu víc vzrušující, měl ve zvyku se převlékat za někoho jiného. Když pak stoupal na Malmskillnadsgatan, připadal si jako někdo jiný.

Večer pak už jen uložil označený lístek do zásuvky v kuchyni, aby jeho drahá polovička mohla ověřit jeho pravost.

+

Staré Enskede

Zaplatily taxikáři a vydaly se po cestičce k Jeanettinu domu. Jeanette je nepříjemné, že zahrada je tak zanedbaná, trávník není posekaný a všude kolem leží značné množství spadaného listí.

„Ten quiche musel být zkažený,“ řekne Sofia a Jeanette vidí, že se stydí. „Chutnal trochu nakysle. Možná bylo něco s tím sýrem.“

Jeanette si myslí, že quiche chutnal skvěle, a nejdřív neřekne nic, ale je přesvědčená, že Sofia zvracela z docela jiného důvodu než kvůli otravě jídlem.

„Co to bylo s tím Samuelem?“ zeptá se, když odmyká vstupní dveře. Sofia potřese hlavou. „Nevím. Trochu mi dělá starosti moje paměť.

Už o tom nebudeme mluvit, platí?“

„Jak chceš.“ Jeanette se na Sofii usměje, a když vejdou dovnitř, uslyší na mobilu zapípání esemesky. „Už jsou v hotelu,“ řekne s ulehčením, když si přečte krátkou zprávu od Johana.

„Říkala jsem ti přece, že máš být v klidu. Myslíš, že tam Åke Johana vzal, protože má kvůli něčemu špatné svědomí?“ zeptá se Sofia.

Jeanette na ni pohlédne. Sofia už má v tváři zase barvu a vypadá mnohem čileji.

Pověsí si bundu a pak si vezme od Sofie tu její. „Kdo dneska nemá špatné svědomí?“

„Třeba ten, koho právě hledáte,“ odpoví Sofia bleskurychle, očividně by se ráda vrátila k rozhovoru v restauraci. „Když ale někdo dokáže zneužívat a zabíjet děti, tak má pravděpodobně docela benevolentní svědomí.“

„To rozhodně ano.“ Jeanette jde do kuchyně a otevře ledničku.

„A pokud dotyčná osoba zároveň vede normální život, tak…“

„Copak to je možné? Aby zároveň vedl normální život?“ Vyndá láhev červeného vína a postaví ji na stůl. Sofia se posadí.

„Ano,“ odpoví. „Ale je nesmírně obtížné obě svoje osobnosti od sebe oddělit.“

„Chceš říct, že sériový vrah může mít ženu a děti, pravidelně chodit do práce a stýkat se s přáteli, aniž by odhalil svůj dvojí život?“

„Rozhodně ano. Člověk, který žije jako poustevník, se dá odhalit mnohem snáze než někdo, kdo na první pohled působí zcela normálním dojmem. Normalita často vyvolává patologické chování.“

Jeanette odzátkuje láhev a vyndá dvě skleničky. „Myslíš tím, že nároky každodenního života potřebují ventil?“

Sofia neodpoví, jen přikývne a upije vína.

Jeanette ji napodobí a pak pokračuje: „Ale takovýhle člověk je přesto nějakým způsobem úchylný, ne?“

Sofia se zamyslí. „Nápadné může být například, že nervózně těká pohledem a vyhýbá se očnímu kontaktu, takže okolí ho vnímá jako kluzkého a nepřístupného.“ Postaví sklenku na stůl. „Nedávno jsem četla knihu o ruském sériovém vrahovi jménem Andrej Čikatilo. Jeho kolegové tvrdili, že jejich vzpomínky na něj byly velmi nezřetelné, přestože spolu pracovali několik let.“

„Čikatilo?“ Jeanette to jméno nezná.

„Ano. Rostovský lidojed.“

Jeanette si náhle s odporem vzpomene na dokumentární film, který před několika lety viděla v televizi.

V polovině ji musela vypnout.

Sofia se zatváří odevzdaně. „V Sieře Leone jsem se s kanibalismem také setkala. Revoluční fronta, RUF, provozovala kanibalismus, aby si přivlastnila sílu nepřítele, ale aby ho zároveň i ponížila.“

„Takže je možné, že se na tom podílel i Samuel?“

Sofia přikývne. „V tom prostředí to bylo normální, i když to zní úchylně. Když v nějaké společnosti nastane kritický stav, začnou v ní platit docela jiná pravidla. Mezi takové situace patří třeba válka, extrémní nouze a hladomor. Čikatilo tvrdil, že byl za druhé světové války svědkem toho, jak němečtí vojáci zohavovali mrtvé a pojídali je.“

Jeanette se zvedne žaludek. „Nemohly bychom prosím tě změnit téma…?“

Sofia se křečovitě zasměje. „Mohly, ale ne tak docela,“ odpoví.

„Dostala jsem v souvislosti s pachatelem nápad a chci, abys k němu zaujala stanovisko. Přestaneme mluvit o kanibalismu, ale chci, abys ho měla na paměti, až ti budu vyprávět, jak si myslím, že to všechno je. Dobře?“

„Dobře.“ Jeanette znovu ochutná víno. Je červené jako krev, pomyslí si a představuje si, že za vůní hroznů se skrývá železitá příchuť.

„Pachateli se v dětství něco přihodilo,“ začne Sofia. „Něco, co ovlivnilo celý jeho život. Myslím si, že to souvisí s pohlavní identitou.“

Jeanette přikývne. „Proč si to myslíš?“

„Začnu typickým příkladem. Existuje skutečný případ týkající se padesátiletého muže, který zneužíval své tři dcery a přitom se převlékal do ženských šatů. Tvrdil, že ho v dětství nutili, aby se oblékal jako dívka.“

„Jako Jana Myrdala,“ dodá Jeanette a zasměje se. Nemůže si pomoct a neví proč. Smích jako by ji chránil před těmi ohavnostmi. Když už je má poslouchat a mít na paměti kanibalismus, tak si aspoň může občas zavtipkovat.

Sofia se zarazí. „Jana Myrdala?“

„Ano, při experimentální výchově. V sedmdesátých letech to přece bylo běžné, pamatuješ? Ale promiň, skočila jsem ti do řeči…“

Sofia zřejmě žert neocenila. Zamračí se a pokračuje.

„Je to nesmírně zajímavý příspěvek k popisu jistého druhu mentality násilníka. Násilník se vrací do dětství, do okamžiku, kdy si poprvé uvědomil svou sexualitu. Ten padesátník říkal, že jeho skutečná pohlavní identita je ženská, přesněji řečeno patří mladé dívce, a byl přesvědčen, že hry, do kterých zasvěcoval své dcery, byly ve vztahu rodiče a dítěte zcela normální. Při těchto hrách mohl znovu prožít a ospravedlnit vlastní dětství. Byla to podle něho jeho skutečná sexuální identita.“

Jeanette znovu přiloží skleničku ke rtům. „Už chápu. Myslím, že vím, kam míříš. Kastrace těch chlapců jsou rituální a jejich smyslem je něco znovu prožít.“

Sofia si ji změří pronikavým pohledem. „Ano, ale ne jen tak něco. Jsou to symboly ztracené sexuality. Když se nad tím zamyslím, nepřekvapilo by mě, kdyby byl v tomto případě pachatelem někdo, kdo v útlém věku prodělal změnu sexuální identity, ať už dobrovolně či nedobrovolně.“

Jeanette postaví skleničku na stůl. „Myslíš změnu pohlaví?“

„Možná. Pokud ne fyzickou, tak rozhodně psychickou. Vraždy jsou tak extrémní, že jsem toho názoru, že bys měla hledat extrémní typ pachatele. Kastrace symbolizuje ztracenou sexuální identitu a balzamování je technika, která má uchovat to, co pachatel považuje za své umělecké dílo. Místo aby maloval trvanlivými, odolnými olejovými barvami, používá formaldehyd. Je to, přesně jak jsem říkala už předtím, autoportrét, ale netýká se jen studu. Ústředním motivem je ztracená sexuální příslušnost.“

Zajímavé, pomyslí si Jeanette. Zní to logicky, ale přesto má pochybnosti. Pořád nechápe, proč Sofia zahájila rozhovor zmínkou o kanibalismu.

„Bylo to přece tak, že těm zemřelým chlapcům chyběly některé orgány?“ promluví Sofia.

V tu chvíli Jeanette pochopí a znovu se jí zvedne žaludek.

+

Icebar

Pokud se Švédsko pro pozorovatele zvnějšku skládá ze stejných částí volně přístupné plochy, prodejen alkoholu a třicetiprocentní daně z příjmu, představuje Stockholm pro městského architekta z třetiny vodu, z třetiny parky a z třetiny budovy a pro meteorologa se místní klima dělí na přibližně stejný počet dní, kdy je jasno, prší nebo je oblačno.

Podobným způsobem může sociolog rozdělit obyvatele Stockholmu na chudé, bohaté a velice bohaté. V tomto případě je poměr zastoupených částí poněkud odlišný.

Došlo to už tak daleko, že ti opravdu bohatí se za svou situaci stydí a dělají všechno proto, aby svůj majetek nevystavovali na odiv. Ovšem na předměstích se lidé předhánějí v tom, kdo vypadá a chová se víc jako multimilionář. V žádném jiném městě velikosti Stockholmu není vidět tak málo Jaguárů a tolik Lexusů.

Klientela baru, v němž je státní zástupce Kenneth von Kwist na nejlepší cestě zpít se do němoty rumem, koňakem a whisky, sestává ze směsi kategorií „bohatí“ a „velmi bohatí“. Jediným prvkem, který strukturu narušuje, je skupina Japonců, kteří se chovají, jako by byli na exkurzi v zoo plné exotických zvířat. Což vlastně svým způsobem také jsou.

Delegace přijela ze státníhozastupitelství v Kóbe na pozvání Stockholmského nejvyššího soudu a konference probíhá v nejluxusnějším hotelu světa, kde mají bar, v němž panuje věčná zima.

Sklenička ve von Kwistově ruce je jen a jen z ledu a v této chvíli je naplněná až po okraj whisky z palírny v Mackmyře. Nápoj, jak se zdá, japonským hostům zvláště zachutnal.

Zatracení idioti, pomyslí si von Kwist a vodnatýma očima se rozhlédne kolem sebe. A já jsem jeden z nich.

Společnost se skládá z dvanácti mladých japonských právníků a kromě něj a kolegů ze stockholmského státního zastupitelství je tu celkem patnáct mužů, všichni oblečení do tlustých stříbrných kombinéz s kapucemi a v tlustých palčácích, aby minus pět stupňů v baru snesli tak dlouho, než se zbaví všech peněz v peněžence. Studené modré světlo z ledových kvádrů, z nichž se skládá vybavení baru, působí surrealistickým dojmem a von Kwist má pocit, jako by byl částí futuristického komiksu ze světa obydleného panáčky Michelin.

Návštěva ledového baru je zakončením desetihodinového programu konference, a pokud se státní zástupce za ten den něco naučil, pak že během takovýchto dní se nic naučit nedá. Možná snad jen to, že Japonci, aspoň ti, kteří jsou v téhle skupině, jsou naprosto nekritičtí ke všemu, co se dá jen trošku považovat za typicky švédské, ať už je to nábytek z Älmhultu, whisky z Gästriklandu nebo kvašení sledi z Örnsköldsviku.

„Is this Swedish?“ Státní zástupce se neochotně otočí. Muž, který mu právě poklepal na rameno, má na šikmooké tváři úsměv. „Swedish ice?“

„Yes,“ zablekotá von Kwist. „Ice from Jukkasjärvi. Everything in this bar is made of ice from Jukkasjärvi.“ Několikrát poklepe rukou na hladký barový pult a pokusí se muži úsměv oplatit, ale ví, že se mu to nepodařilo. Když je opilý, obličejové svaly ho neposlouchají a ze všech pokusů o úsměv jsou jen grimasy. Navíc už několik dní skoro nespal a samou únavou je protivný.

„It is fantastic. Swedish ice is fantastic! And Swedish ice hockey also fantastic!“

Von Kwist se ušklíbne. Ještě má v dobré paměti jarní fiasko na mistrovství světa, po závěrečném zápasu s Kanadou ubohé čtvrté místo. Odvrátí se od muže, zvedne sklenici k ústům a obrátí její obsah do sebe.

„Ještě jednu,“ zahučí směrem k barmanovi a prudce postaví sklenici na pult.

Státní zástupce upíjí čtvrtou a pak pátou sklenici toho večera a má stále horší a horší náladu. Cítí, že si od té frašky potřebuje odpočinout. O to, jestli se Japončíci dostanou v pořádku zpátky do hotelu, se musí postarat někdo jiný, i když má podezření, že pár jich stráví noc vkleče nad záchodovou mísou a při zakončení konference zítra ráno budou bledí jako stěna. Je to kvůli jejich nízké odolnosti vůči alkoholu a státní zástupce se domnívá, že důvod je čistě biologický, že jim chybí nějaký enzym, který dokáže odbourat promile, nebo tak něco. Ale jestli bude mít zkažený i zítřejší den, na tom koneckonců vůbec nezáleží, protože von Kwist je tak jako tak toho názoru, že výměna zkušeností na této úrovni nemá smysl vzhledem ke kulturním odlišnostem. Zejména řeč představuje nepřekonatelnou překážku. Jinými slovy, Japonci mohli klidně zůstat doma.

Rozhodne se, že si ještě vykouří doutník a pak se odporoučí. Musí přemýšlet, i když kdesi pod alkoholovým omámením chápe, že to, co si myslí ve svém současném stavu, si zítra stejně nebude pamatovat. Ale stejně se omluví, protlačí se zaplněnou místností, sundá si palčáky a nepohodlnou kombinézu a vyjde na ulici, aby měl chvíli klid.

Stihne si právě tak zapálit doutník, když mu kdosi poklepe na rameno.

Co to zase ksakru je, pomyslí si podrážděně. Jsou všichni jako obrovská, nepříjemná lepkavá náplast.

Otočí se a právě chce pronést něco jedovatého, když ho do obličeje prudce udeří pěst. Tvář mu popálí žhavý konec doutníku a ten se zlomí a spadne na zem. Von Kwist se nárazem zapotácí a málem ztratí rovnováhu. „Co to do háje…“

Zpočátku cítí jen nejasné překvapení. Když ho ale někdo uchopí za kravatu a on pozná, komu obrovská pěst patří, okamžitě se ho zmocní strašlivý strach.

Je to Ukrajinec, ten, co zabil králíky.

Ztuhle, ale nápadně pobaveně se usmívá, vytáhne vyhazovací nůž s pojistkou a u státního zástupce se okamžitě aktivuje obranný mechanismus ovládaný těmi nejrychlejšími a nejodolnějšími svaly. Těmi, co řídí zrak.

Státní zástupce zavře oči a prosí o život.

Je jen poslušný lokaj, který nevěděl, kde je jeho místo, tragická postava, která se dobrovolně převléká za Michelina ve stříbrném oblečku jen proto, aby na pokyn svého nadřízeného podkuřoval cizincům. O deset sekund později klečí na mokrém asfaltu, v ústech má nacpanou uříznutou kravatu.

Otevře oči a vidí, že muž zmizel. Co se vlastně stalo?

Na zemi před ním stojí krabice od bot. Ovládne ho vyčerpání a on se se zkříženýma nohama posadí na zem, civí na krabici a cítí, jak mu do kalhot vsakuje vlhkost z chodníku.

S nepřítomným výrazem ve tváři krabici otevře. Leží v ní černý tuhý předmět. Částečně zabalený do bílé látky.

Nejdřív nechápe, co to je, ale když se nakloní a opatrně strčí dovnitř ruku, pochopí, co v ní svírá.

V okamžiku, kdy předmět uchopí, nabude náhle tvaru a významu a von Kwist má pocit, jako by se po něm natahoval.

Je to vyschlá, scvrklá lidská ruka.

+

Långholmen

Långholmen je ostrov ležící v centru Stockholmu, rozkládá se na něm celá jedna čtvrť. Je přes kilometr dlouhý, necelých pět set metrů široký a po mnoho let na něm stála městská věznice.

Půvabný zámeček Alstavik, který na ostrově stojí, zakoupila kdysi obchodní komora a přestavěla ho na ženskou věznici. Předobrazem mu byly přádelny, které byly kdysi budovány v Holandsku s cílem odstranit z ulic žebráky a povaleče a smysluplně je zaměstnat. Zejména tulačky byly považovány za podezřelé a byly odváženy do přádelen.

Jedna z nich, uvězněná na Långholmenu, se jmenovala Hanna Hansdotter a byla to poslední osoba ve Švédsku odsouzená za čarodějnictví. Bylo jí pětapadesát, patřila mezi ty nejchudší a už předtím byla uvězněna za cizoložství s ženatými i svobodnými muži. Rozhodnutím soudu byla odloučena od manžela a vyhnána z jejich společného domova.

O Hanně se říkalo, že ráda vyvolává hádky a holduje alkoholu, a ona do posledního okamžiku odmítala přiznat, že je čarodějnice. Když ale hospodský Lundsten z Klörupu podal svědectví o tom, že onemocněl poté, co snědl jablko, které mu Hanna nabídla, byla odsouzena ke stětí hlavy, tělo mělo být spáleno na hranici. Údajně to udělala, protože jí Lundsten předtím odmítl nalít kořalku.

Madeleine přejde po Pålsundském mostě na ostrov a zaparkuje auto za Námořní školou. Trefí sem, už tu předtím byla.

Několikrát přenocovala v kempu karavanů pod Západním mostem, ale bylo tam moc lidí, několik karavanů mělo francouzské poznávací značky a jí se nechtělo odpovídat na otázky zvědavých turistů. Ale je to tady lepší než v Námořním hotelu, kde měla pocit, že ji neustále někdo pozoruje.

Co se vrátila z Mariehamnu, pořád je v autě. Strávila neklidných čtyřiadvacet hodin, kdy se snažila o jediné – najít svou skutečnou matku. Fotografii, kterou dostala od Charlotte, má v kapse.

Provedla to, co si už dříve předsevzala, a teď chce na závěr vidět tělo, z něhož se narodila. Nejprve neměla v úmyslu dělat nic, ale teď jí to náhle připadá vhodné. Ukázalo se však, že je to složitější, než si myslela. Žádnou Victorii Bergmanovou, která by mohla být její matkou, nenašla. A čas běží. Musí dodržet dohodu s Viggem.

Madeleine vystoupí z auta a jde na kraj nábřeží. Voda je tu stejně černá jako předtím v moři u Ålandských ostrovů.

Nasadí si sluchátka, pustí rádio a nastaví ho mezi dvě frekvence. Ozve se slabé šumění beze slov, které ji obvykle uklidňuje, ale teď cítí jen zoufalství a místo toho si pustí filmovou hudbu Clinta Mansella k Requiem for a dream, a když jí v hlavě zaduní úvodní tóny Lux Aeterna, vykročí k bývalému vězení.

Když dojde ke staré kamenné zdi, zastaví se a pozoruje ji téměř s obdivem. Myslí na všechny lidi, kteří tudy prošli. Chápe zuřivost zadušenou při otesávání čtyřhranných kamenů z větších žulových bloků a ve vlastní hrudi cítí nenávist, která pulsovala pod hrubým oblečením v prsou prvního vězně, který byl přinucen postavit zeď svého vězení.

Myslí na okamžik, kdy se konečně rozhodla, že už nebude obětí.

+

Minulost

Neber mi nenávist.

Ta jediná mi zbývá.

Slunce stálo vysoko nad horským hřebenem, silnice se v serpentinách kroutila po svahu a o pět set metrů níže byl vidět úzký tyrkysový proužek, řeka Verdon. Svodidla byla nízká a smrt ne dál než několikavteřinové zaváhání nebo podvědomé špatné rozhodnutí při střetu s jiným vozidlem. Nad ní se tyčilo dalších dvě stě metrů hory, která končila na pozadí jasně modré oblohy, značky varující před padajícími kameny střídaly jedna druhou a ona hlasitě vykřikla, kdykoli nějakou míjela, protože představa, že bude pohřbená pod hromadou chladného kamení, se jí líbila.

Pokud mám žít já, myslela si Madeleine, nesmí zůstat naživu oni.

Nevěřila, že touha po pomstě je způsob, jak se poškozený udržuje při životě. Ne, dýchala jen díky nenávisti, která ji udržovala naživu od dob strávených v Dánsku.

Skončí ta nenávist, až budou po smrti? myslela si. Dojdu klidu?

Okamžitě pochopila, že to jsou nedůležité otázky. Může se sama svobodně rozhodnout a její volbou bude snadný, původní způsob.

V mnoha primitivních kulturách funguje pomsta jako povinnost, jako základní právo, které má poškozenému dát možnost znovu si získat úctu. Akt odplaty označoval konec konfliktu a pro primitivního člověka bylo právo na pomstu samozřejmostí, skutek sám o sobě byl řešením konfliktu a potřeba to všechno nějak rozebírat nikdy neexistovala.

Vzpomíná si, co se musela naučit už jako docela malá. Když byla ještě nenarušená a mohla získávat skutečné poznatky.

Naučila se, že všichni lidé žijí svůj život ve dvou odlišných světech. Jeden život je prozaický a druhý poetický, ale jen někteří se dokážou mezi těmito dvěma světy pohybovat a prožívat je buď jako oddělené od sebe, nebo synchronní, symbiotické.

Jeden z těchto světů, ten prozaický, byl jako rentgenový snímek, a ten druhý jako nahé, živoucí, poetické lidské tělo. To, do kterého se teď rozhodla vstoupit.

Cesta strmě klesala dolů a ona projela zatáčkou, zavřela oči a pustila volant.

Několik okamžiků obsahujících možnost, že míří k nízkému, špatně udržovanému svodidlu a dál do hluboké propasti, se proměnilo v osvobozující kongruenci.

Život a smrt v jediném okamžiku.

Když znovu otevřela oči, pořád ještě byla uprostřed silnice, s předkem auta v bezpečné vzdálenosti od druhého jízdního pruhu. Zvládla to s rezervou několika metrů.

Srdce jí prudce bušilo a třásla se po celém těle. To, co cítí, je štěstí.

Vzrušení z toho, že se nebála zemřít, a zároveň pocit ulehčení.

Věděla, že člověk nezemře v okamžiku, kdy mu přestane bít srdce. Když se mozek odpojí od srdce, nastane nový stav, ve kterém není přítomen aspekt času. Čas a prostor ztratí význam a vědomí dál existuje ve věčnosti. Gnosis. Pravda, která pochází od primitivních lidí. Jde o to, jak se člověk dívá na svou existenci a jak se staví ke smrti. Když ví, že smrt je jen další stav vědomí, může bez váhání zemřít. Nikdo není odsouzen ke konci vlastní existence, ale jen k přechodu do jiného stavu vědomí, mimo čas a prostor.

Dojela k další zatáčce, tentokrát zpomalila, ale než zatočila, přejela do protisměru. Oči zavřela, až když projela zatáčkou. S žádným autem se nestřetla.

Znovu žádná smrt. Jen krátký okamžik symbiózy života a smrti. Znovu ji zaplavil pocit štěstí a ona cítila, že jí do očí vstoupily slzy.

+

Staré Enskede

Obě leží v teplé posteli a Sofia neví, kolik hodin už uplynulo od chvíle, kdy si do ní vlezly.

„Jsi nádherná,“ říká Jeanette.

Nejsem, myslí si Sofia. Očistný proces ji vysiluje a závěr, že její vzpomínky už ji neděsí, byl unáhlený. Díky tomu, co o sobě teď ví, je všechno postavené na hlavu. Pokud je většina jejích vzpomínek zkonstruovaná z toho, co jí vyprávěli jiní lidé, co zbývá z její minulosti?

Jak můžou takové vzpomínky vzniknout?

Jak mohou být tak přesvědčivé, že bezvýhradně uvěřila, že zavraždila několik dětí, a k tomu ještě Lasseho? Co dalšího v její paměti jsou falešné představy a jak bude kdy moct znovu důvěřovat sama sobě?

Co když je přece jen nejlepší si nic nepamatovat?

Jakmile bude zase sama, musí si prověřit Larse Magnuse Petterssona. Je to konkrétní opatření, a pokud je mrtvý, ona se to dozví. Pokud jde o Samuela, může jen čekat, až se jí vzpomínky znovu vybaví.

Sofia je úplně vyčerpaná, ale na Jeanette, jak se zdá, hodiny strávené v posteli nemají vliv, jen obličej má zčervenalý a lesklý potem.

„Na co myslíš? Připadáš mi trochu duchem nepřítomná.“ Jeanette ji pohladí po tváři.

„To nic, jen se snažím popadnout dech.“ Sofia se zasměje.

Jeanettino tělo je tak silné a pevné. Ona sama by chtěla být trochu zaoblenější, ženštější, ale ví, že je to marná touha, která se jí nikdy nesplní. I když se bude ládovat sebevíc.

„Chtěla jsem tě o něco poprosit,“ vytrhne ji Jeanette ze zamyšlení.

„Musíme si znovu promluvit s Annette Lundströmovou. Nenapadá tě někdo, kdo by mi sdělil, jak je na tom a jestli je možné ji vyslechnout?“

„Můžu ti dát kontakt na jednoho člověka z Rosenlundu, doktora z Kateřinského domu. Klidně mu můžeš zavolat hned zítra.“

„Víš, že jsi naprosto skvělá?“

Nejsem, myslí si Sofie. Jsem zapomnětlivá a zmatená. Rozkládám se. Nacházím se těsně před rozpadem.

Jednu věc už měla Jeanette říct. Už když spolu telefonovaly den poté, co se sešly s Annette Lundströmovou.

Adoptivní děti.

„Když jsem se s Annette sešla, nebyla úplně při smyslech a já jsem měla potíž poznat, co je pravda a co si vymýšlí. Ale později se mi vybavil jeden detail, na který by ses jí měla zeptat, až s ní budeš mluvit.“

Jeanette přimhouří oči. „A co to je?“

„Mluvila o adoptivních dětech. Že Viggo Dürer pomáhal dětem, které žily v zahraničí v těžkých podmínkách, dostat se do Švédska, a že než pro ně našel pěstounské rodiny, žily na statku ve Strueru nebo v jeho domě, na severu ve Vuollerimu. Někdy tam byly jen pár dní, jindy celé měsíce.“

„No to snad není pravda…“ Jeanette si prohrábne vlasy, ještě vlhké od potu, jejich společného potu, a Sofia ji lehce pohladí hřbetem ruky po paži.

„Adopce? Takže kromě prasečkáře, právníka a revizora na pile ještě tohle. Opravdu všestranný člověk. A navíc byl údajně v koncentráku.“

Sofia sebou trhne. „V koncentráku?“

„Já tomu chlapovi nerozumím,“ vzdychne Jeanette. „Něco mi na něm jednoduše nesedí.“

Sofii se vybaví vzpomínka. Zazáří jako oslepující jiskra, pak rychle pohasne a na sítnici po ní zbude slepá skvrna.

A všechny ty nadržený německý děvky. Kurvy to byly, nic jinýho.

Šukaly s nima jako zběsilý.

Vzpomínka na pláž v Dánsku a na Vigga, který ji zneužil. Ale udělal to skutečně? Pamatuje si jen, že s ní prováděl jednu ze svých „her“, že sténal a otíral se o ni, strkal do ní prsty a pak zničehonic vstal a odešel. Zůstala tam ležet, tělo otlačené kameny na zemi a s roztrženým tričkem. Chce to Jeanette říct, ale nemůže. Ještě ne. Brání jí v tom stud, stud jí překáží pořád.

„Pojď,“ zašeptá Jeanette. „Lehni si ke mně blíž.“

Sofia se schoulí a přitulí se zády k Jeanette. Stulí se jako dítě, zavře oči a vychutnává blízkost, teplo a klidný, hluboký dech těla za sebou.

Chtěla by takhle usnout. Ale musí ještě něco říct. „Nedávno jsem se setkala s Carolinou Glanzovou.“

Jeanette se jí tiskne tváří ke krku. „S tou, co hraje v telenovelách?“

„A v pornofilmech,“ dodá Sofia. „Nějakou dobu ke mně chodila na terapii. Narazily jsme na sebe…“ Sofia se zarazí. Nechce prozradit, že to bylo v hotelu, to by vyžadovalo vysvětlení, a kromě toho tam nebyla ona, ale Victoria. „Narazily jsme na sebe ve městě a ona mi vykládala, že jí v nejbližší době vyjde kniha. Vše odhalující autobiografie.“

„Aha,“ zívne Jeanette.

„Údajně v ní má být odhaleno úplně všechno. Říkala, že píše třeba o nějakém policistovi, se kterým měla poměr a který snad prodával dětské porno. Ale nevím, co si mám myslet. Je dost prolhaná.“

Jeanette jako by znovu ožila. „To zní dost zlověstně. Byl to někdo od stockholmské policie?“

„Nevím… to neříkala, ale nejspíš ano, protože ona tu bydlí.“

„A to chce odhalit ve svém životopise? Podala na něj trestní oznámení?“

„Myslím, že ne. Pravděpodobně nepodala. Ale klidně to může být marketingový trik na podpoření prodejnosti knihy při vydání.“

„Já vím, co se všechno může dít na podporu vydání knihy,“ odpoví Jeanette a znovu zívne. „Trestní oznámení se podá ve stejný den, kdy vychází kniha, a šup, lidi si ji trhají z rukou.“

„To je pravděpodobné…“

Odmlčí se a Sofia brzy pozná, že Jeanette usnula. Naslouchá jejímu uklidňujícímu dechu. Ona sama chvíli ještě bdí, ale když se dostaví spánek, je to spíš neklidná dřímota. Stav, který už zažila mnohokrát předtím a který není ani spánek, ani bdění, a ani snění. Opustí své tělo, klouže podél stěny vzhůru a pak se zastaví pod stropem.

Je to uklidňující, příjemný pocit, jako vznášet se ve vodě. Když se však pokusí otočit hlavou a podívat se na sebe a Jeanette pod přikrývkou, má všechny svaly v těle jako zkamenělé a příjemný pocit se rázem změní v paniku.

Zničehonic leží znovu v posteli a nemůže se ani hnout, jako by měla tělo ochromené jedem. Pochopí, že se na ní něco usadilo, nepopsatelná tíha, která jí paralyzuje tělo a způsobuje, že se nemůže nadechnout.

Cizí tělo ji po chvíli zase opustí, a přestože nedokáže zvednout hlavu a přesvědčit se o tom, tuší, že tělo vstává z postele a mizí z místnosti jako prchající stín.

Pocit ochromení zmizí stejně náhle, jako se dostavil. Může se znovu nadechnout a pohne nejdříve prsty a pak pažemi a nohama. Když uslyší hluboké oddechování vedle sebe, pochopí, že je úplně vzhůru, a uklidní se. Pochopí, že bude potřebovat Jeanettinu pomoc, pokud chce zase kdy být celistvá.

Kdy to všechno vlastně začalo? Kdy začala vnímat svou první alternativní osobnost? Musela být samozřejmě malá, protože disociace je obranným mechanismem dětí.

Pohlédne na budík. Už jsou čtyři pryč. Teď už neusne.

Gaa, Solace, Pracovitou, Analytičku a Popichovačku může ze seznamu škrtnout, protože jim rozumí. Ti všichni už svou roli sehráli.

Zůstávají už jen Ještěrka, Náměsíčnice a Vraní dívka. S těmi je to horší, protože jsou jí blíž a nevznikly podle vzoru lidí z jejího okolí. Jsou jí samou.

Ještěrka je pravděpodobně na řadě jako další. Chování osobnosti se navzdory všemu řídí prostou logikou, to už pochopila a na základě tétomyšlenky musí kultivovat tutokonstrukci, rozebrat ji a analyzovat.

Zničit ji a zároveň ji do sebe včlenit.

Sofia Zetterlundová, napadne ji. Musím navštívit tu starou paní v Midsommarkransenu. Pomůže mi si vzpomenout, jak jsem všechny ty osobnosti využívala v dětství a dospívání. Můžu se za ní ale opravdu vypravit?

Pojedu tam v tom případě jako Sofia, nebo jako Victoria? Nebo jako dneska, jako my obě zároveň?

Chvíli ještě zůstane ležet v posteli, ale pak potichu vstane a začne se oblékat.

Musí pokračovat, dál se uzdravovat, a to tady, potmě a sama, nedokáže.

Musí domů.

Nechá Jeanette vzkaz na nočním stolku, zavře za sebou dveře ložnice a zavolá si taxík.

Libido, pomyslí si, když usedá v kuchyni ke stolu a čeká na taxík. Životní pud, kdy skončí? Z čeho se skládá její vlastní libido? Její hladový oheň.

Pozoruje mouchu, která leze po kuchyňském okně. Kdyby byla Sofia úplně vyhladovělá a neměla by k jídlu nic jiného než tu mouchu, snědla by ji?

+

Barnängen

První, co uvidí, je roh černého umělohmotného pytle. Pak jí dojde, že by měla zavolat policii. Je zrovna na cestě z hospody, už je po čtvrté hodině ráno. To je sice pozdě, ale v jejím případě na tom nezáleží, protože výpověď ze zaměstnání u pečovatelské služby v Dalenu dala už před dvěma lety a o takové banality jako brzký odchod na kutě a zodpovědné chování se nestará.

Večer nedopadl tak, jak doufala, a ona stojí opilá na nábřeží v přístavu v Severním Hammarby, poblíž Skanstullu a coby kamenem dohodil od přívozu do Sickly, a dívá se, jak se černý pytel pohupuje na hladině. Nejdřív se rozhodne, že to nebude řešit, ale vzápětí si vzpomene na všechny detektivní seriály, které viděla v televizi a kde mrtvolu našel kolemjdoucí. Klekne si tedy na okraj nábřeží a přitáhne pytel k sobě. Ze stejného povrchního důvodu jej opatrně otevře a ke svému překvapení zjistí, že ji její tušení nezklamalo.

Uvidí scvrklou paži. Kost a dlaň.

Nepočítala však s tím, jak její tělo zareaguje na to, že se poprvé ocitlo v blízkosti mrtvého člověka.

Nejprve ji napadne, že je to figurína dítěte, která shnila ve vodě. Když jí dojde, že to žádná figurína není a že dítěti chybí oči, má ukousnutý kus jazyka a i tvář pokrytou otisky zubů, začne zvracet.

Pak zavolá policii.

Nejdřív jí nikdo nevěří a trvá jí sedm minut, než přesvědčí službu konajícího policistu na pohotovosti, že skutečně mluví pravdu.

Když ukončí hovor, telefon se leskne jejími zvratky.

Posadí se na nábřeží, pevně sevře pytel, aby se ujistila, že neuplave, a čeká. Ví, co to drží, ale namlouvá si, že je to něco jiného. Snaží se zapomenout, co viděla. Tvář dítěte, rozervanou zuby jiného člověka.

Zuby, které by nikomu ubližovat neměly.

+

Vita bergen

Je brzy ráno a ona sedí u počítače v pracovně a zírá na obrazovku.

Lasse žije, myslí si.

Adresa je pořád stejná, Pålnäsvägen v Saltsjöbadenu, a navíc zjistila, že pořád ještě často jezdí na služební cesty. Našla jeho jméno na seznamu účastníků nějaké konference v Düsseldorfu, která se konala před třemi týdny. Přistihne se, že se směje. Sice ji zklamal, ale ona ho kvůli tomu nezabila.

Když se o tom nyní stoprocentně přesvědčila, všechno jí připadá hrozně banální. Nejenže si vymyslela další možné životy pro sebe, ale i pro jiné, a vtáhla je do svého vnitřního rozkladu. Lasse však žije, a možná i on dvojím životem, stejně jako předtím, jen s nějakou jinou ženou. Za hranicemi jejího vlastního, uzavřeného světa šel život dál. Ano, z toho má dokonce radost.

Proces eskaloval.

Pořád jí ještě zbývá spousta práce, než si dopřeje několik hodin spánku. Dostala se do správné nálady a musí toho doposledka využít. Je soustředěná a hučení v hlavě je léčivé.

U kuchyňských dveří stojí dva pytle plné papírů. Začala uklízet v tajném pokoji a brzy se zbaví naprosto všeho. Úplně hotová však ještě není.

V noci jí hlavou zněla otázka: Jaké je libido sériového vraha? Dokáže poznat své vlastní libido tím, že bude zkoumat libido jiných lidí? Těch nejextrémnějších, nejúchylnějších.

Na kuchyňském stole leží hromady papírů a životopis Andreje Čikatila. Posadí se a vytrhne z knihy strany, které si předtím označila ohnutými rohy.

Čte o tom, že enzymům v mozku trvá nějakou dobu, než zpracují všechny zkušenosti a vytvoří nové já. Nové já, které bez potíží vykuchá z břicha vnitřnosti nebo uvaří a stráví dělohu, zatímco první já se třese hrůzou jen při pouhém pomyšlení na něco takového.

Andrej Čikatilo se rozdělil jako buňka, kterou držely pohromadě buněčné stěny identity.

Vajíčka a buňky, myslí si. Primitivní život. Existence Ještěrky.

Piškot. Dvě vajíčka, dva a půl decilitru cukru, čtyři lžíce kakaa, dvě lžičky vanilkového cukru, sto gramů másla, decilitr mouky a půl lžičky soli.

Na stole leží ještě jiný článek. O Edovi Geinovi, narozeném v roce 1906 v La Crosse ve Wisconsinu a zemřelém v roce 1984 v Ústavu péče o duševní zdraví v Madisonu.

V textu se píše o tom, co policie našla při domovní prohlídce v Geinově bytě. Ke článku přicvakla obrázek hada polykajícího pštrosí vejce, největší pohlavní buňku světa.

V Geinově bytě to vypadalo jako ve výstavní síni. Jako v muzeu. Čte, že policie tam objevila čtyři nosy, množství lidských nohou, vcelku i rozsekaných na kusy, hlavu v papírovém sáčku, další hlavu v pytli a v krabici od bot devět stydkých pysků. Geim vyráběl z lidských lebek misky a sloupky k posteli, lidskou kůží potahoval sedadla židlí a vytvářel z ní masky, jakož i opasek z ženských prsních bradavek a stínidlo na lampu z kůže stažené z něčího obličeje. Policie dále našla deset ženských hlav s odříznutou vrchní částí lebky a dva rty zavěšené na šňůře od rolety. Pohlavnost a bestialita patří k sobě, to proto k článku o Edovi Geinovi přicvakla fotografii hada polykajícího vejce.

K celkovému obrazu patří také pohrdání jiných lidí. Co je vlastně na prvním místě? Pohrdání sebou samým, ostatními, nebo svým pohlavím?

Pokud jde o Andreje Čikatila, lidé ho neměli rádi kvůli odpudivé zženštilosti, s níž se pohyboval, kvůli jeho povislým ramenům, kvůli celému jeho zjevu, a štítili se ho, protože měl neustále ve zvyku dotýkat se svého pohlavního údu. Vraždil své oběti a pak pojídal části jejich těl, protože se nedokázal jinak sexuálně vzrušit. Následoval své ještěří, primitivní pudy. Ústřední část problematiky Eda Geina se odrážela v jeho přání změnit své pohlaví a proměnit se ve vlastní matku. Pokoušel se z vykopaných mrtvol vytvořit ženské šaty, které by mohl nosit a stát se tak ženou.

V článku, který má před sebou, se píše o jeho výslechu, při němž byl tento rituál popisován jako transsexuální, a Victoria si poznamenala na okraj červenou propisovačkou:

JEŠTĚR SVLÉKÁ KŮŽI.

Z MUŽE SE STANE ŽENA.

Z ŽENY SE STANE MUŽ.

NEJASNÁ POHLAVNÍ IDENTITA/SEXUÁLNÍ PŘÍSLUŠNOST.

JÍST – SPÁT – SOULOŽIT.

Potřeby, myslí si a vzpomíná si, jak za studií četla o hierarchii potřeb Abrahama Maslowa. Vzpomíná si také, kde se nacházela, když knihu četla. V Sieře Leone, přesněji řečeno v kuchyni domu, který si najali na kraji Freetownu, těsně předtím, než do místnosti vstoupila Solace. Victoria jedla ohavnou kaši, kterou jí uvařil otec, příliš sladkou a příliš ochucenou skořicí.

Předstírá, že jí kaši, ale přitom myslí na to, co si přečetla o hierarchii potřeb, jež začíná tělesnými potřebami. Potřebou jídla, spánku, a jak ji otec o ně systematicky obírá. Pak následuje potřeba bezpečí, potom potřeba lásky a sounáležitosti a dále potřeba ocenění. O to všechno ji obral a nadále obírá. Úplně na vrcholku je potřeba sebenaplnění, slovo, které ani není schopná pochopit. Pokud jde o její potřeby, oloupil ji o všechno.

Teď to ví.

Vytvořila Ještěrku jednoduše proto, aby dokázala jíst a spát. Později, jako dospělá, ji používala také na to, aby mohla milovat.

Když spala s Lassem, přijímala ho Ještěrka, protože to byl pro ni jediný způsob, jak si uměla vychutnat mužské tělo. To Ještěrka provozovala spolu s Lassem skupinový sex v torontském nočním klubu. Když však spí s Jeanette, Ještěrka tam není, to ví docela jistě a tento vhled ji naplní tak závratným štěstím, že jí do očí vstoupí slzy.

Co ještě Ještěrka dělala? Zabíjela?

Otře si slzy hřbetem ruky a myslí na Samuela Baiho.

Setkala se s ním před McDonald’s na Medborgarplatsen, vzala ho k sobě do bytu a uspala ho. Potom se osprchovala, a když se probral, obnažila se před ním, přilákala ho k sobě a nakonec zabila úderem kladiva do pravého oka.

Bestialita Ještěrky. Bestialita vražedkyně. Užívala si to. Ale je tomu skutečně tak?

Vstane od kuchyňského stolu tak rychle, že židle se převrátí a spadne na podlahu, a rychlými kroky přejde do obývacího pokoje. Pohovka, myslí si, krvavá skvrna na pohovce, kterou kdysi málem ukázala Jeanette. Samuelova krev.

Převrací sedáky vzhůru nohama, obrací polštáře, důkladně je prohlíží, ale žádná skvrna tam není. Není tam, protože nikdy neexistovala.

Ještěrka není její hladový oheň. Je to falešné libido, které si jen namlouvá.

Znovu se zasměje a posadí se na pohovku.

Všechno, co se stalo od chvíle, kdy se setkala se Samuelem na náměstí Medborgarplatsen, až do okamžiku, kdy osprchovaná vstoupila do místnosti, je pravda. Ale žádným kladivem ho neuhodila.

Udělala pouze to, že ho vyhodila, protože ji začal obtěžovat. Nic víc.

Že mu někdo o pár hodin později chrstl do obličeje kbelík kyseliny a oběsil ho, s tím nijak nesouvisí.

Zjistit pachatele je úkolem policie. Ne jejím.

Samuela viděla naposledy, když ho odsud vyhazovala. Teď si tím je jistá.

Vrátí se do kuchyně a otevře ledničku. Chlupaté špinavé červené řepy a pár vajíček. Vyndá dvě ze stojánku a chvíli je převrací v rukou. Dvě neoplodněné ženské pohlavní buňky, chladí ji do dlaní.

Zavře ledničku, otevře skříňku nad výlevkou, vyndá hliníkovou mísu a rozbije do ní vajíčka. Pak přidá dva a půl decilitru cukru, čtyři lžíce kakaa, dvě lžičky vanilkového cukru, sto gramů másla, decilitr mouky a půl lžičky soli.

Všechno promíchá vidličkou a pak se do směsi pustí.

Ještěrka je studenokrevná a vychutnává si pocit, že je živá bytost. Vyhřívá se na pláži nebo v létě na vyhřátém kameni na louce. Nezpochybňuje svou existenci, nepožaduje po Bohu odpověď na otázku, proč žije, a líbí se jí, když jí krev roznáší po těle živiny ze sežraných drobných hlodavců.

Vzpomíná si, jak jako maličká ještěřička zavrtala hlavu otci do podpaží, vůně jeho potu pro ni představovala bezpečí a ukrytá v prohlubni cítila, jaké to je být zvířetem, bez dobrovolně přijaté zodpovědnosti za pocity a skutky.

To je jediná vzpomínka, kterou si vybavuje v souvislosti s pocitem bezpečí v otcově společnosti. Bez ohledu na to, jak se vůči ní později provinil, je to vzpomínka ohromné ceny.

Zároveň ví, že ona sama nikdy nedostala příležitost uspokojit potřeby své dcery. Madeleine žádné vzpomínky na ni nemá, svou matku si nepamatuje.

Vůbec žádný pocit bezpečí. Madeleine mě jistě nenávidí, myslí si.

+

Ústav patologie

„Díky za společnost. Jsi úžasná. Pusu, Sofia.“ A pod tím telefonní číslo na jejího známého v Rosenlundské nemocnici.

Vzkaz leží na Jeanettině nočním stolku a ji bodne u srdce zklamáním. Když se probudila a zjistila, že postel je prázdná, doufala, že se Sofia sprchuje anebo že je v kuchyni a dělá jim snídani. Neříkala nic, co by naznačovalo, že má naspěch. Jeanette se však přesto objeví na rtech úsměv, když složí papírek a schová ho do zásuvky v nočním stolku. „Aspoň si myslí, že jsem úžasná,“ pousměje se.

Odhrne přikrývku do nohou postele, lehne si na záda, protáhne se a pohlédne na své nahé tělo. Vypadá, jako by prudce dopadla do postele a pak ji někdo polil vodou. Ze Sofie vyzařuje takový žár, že to přechází i na Jeanette, a zdá se, že se tělo potí dál, i když tu Sofia už není.

Rychle se osprchuje a jde do kuchyně zalité bledým podzimním sluncem.

Babí léto zřejmě ještě neskončilo, teploměr za kuchyňským oknem ukazuje patnáct stupňů, přestože ještě není ani půl deváté. Jeanette si pomyslí, že dnes bude ještě jeden hezký den.

Nebude. Ale zato neuvěřitelně dlouhý.

Krátce po deváté už Jeanette vystupuje z taxíku před Ústavem patologie v Solně.

Ivo Andriç stojí u vchodu a čeká na ni s dvěma dvojitými espresy. Jsi skvělý, pomyslí si Jeanette, protože kvůli telefonickému rozhovoru s Billingem vynechala ranní kávu.

„Jdeme dovnitř,“ řekne Ivo. „Jestli máš hlad, mám v pitevně pár obložených chlebů. S plísňovým sýrem a salámem.“

„Díky, ale nechci. Ještě nemám hlad.“ Jeanette několikrát usrkne horkou kávu.

„Mluvila jsi s Hurtigem? Nechce u toho být taky?“ Ivo má pravdu, ale Jeanette to nestihla. Na druhou stranu ale před tři čtvrtě hodinou ještě ani nebyla vzhůru. Potřese hlavou a navolí Hurtigovo číslo. Opilá žena našla v noci v přístavu v severním Hammarby ve vodě plavat černý plastový pytel s mumifikovaným tělem chlapce ve věku zhruba deset až dvanáct let.

Chlapcův vzhled se nápadně shoduje se vzhledem chlapce z Thorildsplanu.

Karakul, přemýšlí, zatímco mobil vyzvání.

Tak krásně to do sebe zapadá. Není pověrčivá, ale nedokáže potlačit myšlenku, že rozhovor s Ivanem Lovinským přišel v pravou chvíli. Hurtig přijme hovor a Jeanette mu vypráví, co se stalo. Jens chce okamžitě přijet, ale ji napadne něco lepšího. Vyloží mu, co v noci zjistila o Annette Lundströmové, předá mu kontakt na známého v Rosenlundské nemocnici, který jí nechala Sofia, a poprosí ho, aby se pokusil promluvit s Annette.

„Jestli to jde, tak tam jeď ještě dnes,“ ukončí hovor Jeanette. „Nezapomeň se Annette zeptat, jestli ví něco víc o Viggových adoptivních dětech, a promluv si s doktorem, jak bychom to měli udělat čistě technicky, abychom ji mohli co nejrychleji a bez komplikací regulérně vyslechnout na policejním ředitelství. Tím bez komplikací myslím bez byrokratických obezliček.“

Když Jeanette ukončí hovor, patolog jí položí ruku na rameno. Vypadá stejně ospale jako ona, s tím rozdílem, že je od včerejška od pěti rána na nohou, zatímco ona ranní hodiny tvrdě prospala a odbourávala přitom všechen alkohol, který večer předtím vypila. „Dík za to Malmö,“ řekne Ivo a unaveně se usměje. Jeanette místo odpovědi přikývne, aniž by se zamyslela nad tím, za co jí vlastně děkuje. Soustředí se na pitevnu a na to, co ji čeká uvnitř.

Ivo Andriç odemkne dveře a vejdou. Na ocelovém stole leží ranec přikrytý plachtou a na pracovní lavici u stěny je rozložené množství fotografií. Jeanette vidí, že obrázky představují první oběť, Itkula Zumbajeva, mumifikovaného chlapce nalezeného na Thorildsplanu.

„Tak co jsi zjistil?“ zeptá se, když Ivo odhalí tělo. Pocítí instinktivní odpor k tomu, co vidí. Ústa jsou otevřená, kůže nasáklá vodou a její první dojem je, že tělo se rozpouští a že jeho život skončil uprostřed pohybu.

„Zranění jsou skoro identická jako u oběti z Thorildsplanu. Stopy po ranách bičem a úderech různými druhy tupých předmětů. Množství náhodně rozmístěných vpichů jehlou. Vykastrovaný.“

Chlapec leží na zádech, paže zvednuté a ohnuté přes obličej otočený na stranu. Jeanette má pocit, jako by ztuhl v okamžiku smrti, jako by to poslední, co chlapec udělal, byla snaha se před něčím bránit.

„Jsem přesvědčen, že v těle budou nalezeny stopy po Xylocainu adrenalinu,“ pokračuje Ivo Andriç a Jeanette se v duchu přenese o pár měsíců zpátky. „Vzorky jsem odeslal do soudní laboratoře. Vidíš, nohy má svázané stříbrnou lepicí páskou. Minule to bylo taky tak.“

Jeanette cítí v prsou tíhu, těžko se jí dýchá a srdce jí buší rychleji. Organizované zápasy, myslí si. Napadlo ji to už tehdy na jaře a Ivo se o tom dokonce zmínil. Leží před nimi na stole Itkulův protivník?

Karakul?

„Na chlapci z Thorildsplanu jsem našel několik zásadních odlišností,“ řekne Ivo. „Vidíš je?“

Nechce je vidět, myšlenka se jí vleptala do mozku.

Dva bratři. Itkul a Karakul. Vyprovokovaní k tomu, aby se navzájem usmrtili holýma rukama. Ne, to je až příliš hrůzné. Musí existovat přijatelnější odpověď.

Někdo jiný, mnohem větší a silnější, je ztýral a pak nabalzamoval.

To by jí přišlo snesitelnější, přestože to zní absurdně.

„Vidíš?“ opakuje Ivo.

Dotkne se lehce jedné chlapcovy paže. Ruka chybí. Pravá.

Teď už i Jeanette vidí, jak se tělo liší od mrtvoly z Thorildsplanu. Dokáže se na chlapcův obličej dívat pouze s obtížemi a Ivův výklad o podobných zraněních způsobil, že si nevšimla jiných, mnohem nápadnějších.

Ivo mávne rukou nad mrtvým tělem. „Stopy po kousnutí. Na velké části těla, ale hlavně v obličeji. Vidíš je přece?“

Jeanette unaveně přikývne. Jsou to spíš hryznutí než kousnutí.

„Jedné věci nerozumím. Tohle tělo má jinou… jak to mám říct? Barvu? Ten chlapec z Thorildsplanu byl spíš žlutohnědý. Tenhle je černozelený. Čím to je?“

Jak je možné, že Sofia všechno ví předem? myslí si přitom. Ani ne před dvanácti hodinami seděly v kuchyni a bavily se o kanibalismu. Okamžitě se jí znovu zvedne žaludek.

Ivo si zamyšleně přejede dlaní po obličeji a svraští čelo. „Na to je příliš brzy, ale tenhle chlapec nejenže ležel nejméně dva tři dny ve vodě, ale byl podroben také důkladnější mumifikaci, nebo nějakému jinému způsobu uchování těla. Já sám se v balzamování moc nevyznám, ale řekl bych, že tenhle závěr se dost blíží pravdě.“

„Jak dlouho už je mrtvý?“ Jeanette polkne. Je jí tak nevolno, že skoro nemůže mluvit.

„To je stejný problém. Těžko říct, ale myslím, že delší dobu než chlapec z Thorildsplanu. Tak o půl roku déle, což může poukazovat na více okolností, jak jistě víš.“

„Ano, otvírají se tím skoro všechny možnosti. Chlapci zemřeli zhruba ve stejnou dobu, nebo nejdřív jeden a pak druhý, nebo naopak.“ Jeanette vzdychne a Ivo na ni pohlédne téměř uraženě. „Promiň, už jsem skoro u konce svých sil,“ vysvětlí mu. „Nevzdychám proto, že bych nebyla spokojená s tebou nebo s tvou prací. Jsi úžasný, dokonce nejlepší.“

Ivo přikývne. „Je to možné. Několik starých, zkušených lékařů nedávno odešlo do důchodu.“

Jeanette jeho odpověď překvapí. Ti páprdové? pomyslí si. Ivo je bystřejší, má čilejší intelekt a mnohem více zkušeností než oni, přestože je mladší. Jeanette napadne, co asi prožil v Bosně. Nikdy se ho na to nezeptala a on se o letech, která tam prožil, nikdy nezmínil. Ví však, že od konce osmdesátých let pracuje jako lékař a obducent.

„Je tu ještě něco, co bych měla vědět?“ Cítí se nesmírně unavená. O chlapci na stole se jí zaručeně budou zdát příšerné sny a ona se mu snaží vyhnout pohledem, ale koutkem oka tělo celou dobu vidí a teď jí připadá, jako by se po ní natahovalo.

„Ano, ještě pár věcí.“

Jeanette vidí, že Ivo Andriç usilovně přemýšlí, a pochopí, že hledá správné formulace. Pracuje velmi efektivně, ale vzhledem ke své pečlivosti se někdy stává, že to, co říká, připomíná předem připravený projev, a protože chce vyzdvihnout všechny podrobnosti, občas mu unikne celkové sdělení. Ale rozhodně je důkladný.

„Mrtvola z Thorildsplanu neměla zuby,“ řekne nakonec. „Ale tenhle chlapec je má a já jsem pořídil otisk jeho chrupu.“ Přistoupí k pracovnímu stolu u stěny a vytáhne malý otisk. „Super Hydro, výborný materiál, dobře se s ním pracuje a v otisku nevznikají bublinky.“

„Otisk chrupu?“ Jeanette se znovu rozbuší srdce, ale naoko se snaží zachovat klid. „To je naprosto zásadní při identifikaci.“

„Ano, samozřejmě… a my otisk máme, takže odpověď by měla být jednoznačná.“ Patolog působí téměř neklidně, takhle ho Jeanette nikdy dřív nezažila, rychle se odvrátí, položí otisk zase na stůl a uchopí fotografii Itkula Zumbajeva, mrtvoly z Thorildsplanu. Jeanette začne bušit srdce ještě rychleji.

„Ještě si nejsem úplně jistý, ale možná také tady na obrázku vidíš, že tenhle chlapec má trochu křivou čelist?“ Ukáže na fotografii prstem. „A ten chlapec na stole má také trochu křivou čelist. Odhaduji, že jsou bratři.“

Jeanette vydechne. Ivo Andriç si nemusí být úplně jistý, protože ona si jistá je. Itkul a Karakul. Samozřejmě. Je to logické. Nedokáže ze sebe vypravit ani slovo a Ivo na ni tázavě pohlédne. „Přestože oběti z Thorildsplanu chyběly zuby,“ řekne pak, „lze zhruba odhadnout, jak její chrup vypadal, zejména pokud jsou tu odchylky. Tehdy jsem křivému skusu žádnou větší váhu nepřikládal, ale teď je to vrcholně zajímavá okolnost.“

„Ano, to rozhodně.“ Jeanette si uvědomí, že mluví skoro jako Hurtig, a už se nemůže dočkat, až mu to všechno bude vyprávět. „Víš už o všem, co se stalo včera? Že jsme identifikovali mrtvolu z Thorildsplanu?“

Ivo se zatváří překvapeně. „Cože?“

Jeanette cítí, jak v ní narůstá vztek. Jak může někdo tak neschopný dělat šéfa? Dennis Billing jí včera slíbil, že Ivovi hned zavolá.

„Víme, jak se jmenoval chlapec z Thorildsplanu, a možná známe i jméno tady toho,“ řekne. „Je dost dobře možné, že tady ten na stole se jmenuje Karakul Zumbajev, a jeho bratr se docela určitě jmenuje Itkul.“

Ivo Andriç rozhodí rukama. „Kdybych to věděl, tak by mi to netrvalo všechno tak dlouho. Ale stejně můžeme být spokojení. Obraz se začíná vyjasňovat.“

„Máš pravdu.“ Jeanette ho poplácá po zádech. „Odvedl jsi skvělou práci.“

„Ještě jsem ti chtěl říct něco,“ prohlásí Ivo a nadzvedne stříbrnou pásku, kterou má chlapec omotané kotníky. „Našel jsem otisky prstů, ale je na nich něco divného.“

Jeanette ztuhne.

„Divného? Co na tom může být divného? Je to spíš…“

Ivo Andriç ji vůbec poprvé za celou dobu přeruší. „Divné to je,“ řekne, „protože na otiscích prstů na lepicí pásce nejsou papilární linie.“

Jeanette se zamyslí. „Chceš říct, že na otiscích prstů chybí otisky prstů?“

„Dalo by se to tak říct.“

Pachatel si předtím dával pozor, myslí si Jeanette. Nezanechal žádné otisky prstů na Thorildsplanu, Danvikstullu ani na Svartsjölandet. Tak proč je teď tak nepozorný? I když na druhou stranu… Když někdo nemá papilární linie, proč by nemohl zanechat pár otisků prstů?

„Můžeš to prosím upřesnit? Měl ten, co pytel zavazoval, rukavice?“

„Ne, rozhodně ne. Ale špičky prstů otisky nezanechávají.“

„A čím to je?“

Ivo se zatváří bezradně. „Je to zvláštní. Ještě nevím. Četl jsem o případech, kdy si pachatel potřel špičky prstů silikonem. Ale ne v tomhle případě. Zajistil jsem na pásce otisk části dlaně a rozhodně se jedná o holou kůži, ale konečky prstů jsou, řekněme…“ Dlouze se odmlčí.

„Co?“

„Hladké,“ navrhne Ivo Andriç.

+

Nikde

Ulrika Wendinová pochopila, že Viggo Dürer ji žít nenechá.

Proč by to dělal?

Jen sotva se tomu dá říkat únos, protože na celém světě není jediný člověk, který by se o ni zajímal nebo který by měl možnost zaplatit za ni výkupné.

Navíc toho ví příliš mnoho. Dürer z ní sotva bude mít nějaký užitek, když ji nechá naživu, a ona nechápe, proč ji nezabil hned.

Chce ji znásilnit? Nebo s ní provést něco jiného? Ulrika se bojí nejhoršího a už nedoufá, že by se jí podařilo utéct. Několikrát se bez úspěchu pokusila vymanit, ale jen ji to ještě víc vyčerpalo. Chápe, že šance dostat se odsud vlastními silami se zmenšuje, jak stále slábne.

Její síly rychle ochabují a má strach, že z nedostatku potravy bude zpomalená a apatická. Má jedinou naději – vydržet tak dlouho, jak to půjde, a doufat, že ji někdo najde.

Je možné potlačit tělesnou slabost, když mozek lépe pracuje? Slyšela o lidech, kteří se dobrovolně rozhodli pro život v osamění, o poustevnících, mudrcích a mniších, kteří žijí uzavření v klášterech, meditují a dosahují jednoty ducha a těla. Někteří se prý dokonce naučí levitovat, vznášet se nad zemí.

Ulrika už svoje tělo téměř necítí a začíná chápat, jak se to dělá. Chvílemi jí připadá, jako by se vznášela v černém nekonečnu, které ji obklopuje, dlouhé hodiny vůbec nemyslí na to, kde se nachází, a i ona se ve svých myšlenkách vydala na cesty. Posiluje ji to, aspoň na duchu. Aspoň ona je o tom přesvědčená.

Někde se dočetla, že část vězňů, kteří tráví delší dobu v izolaci na samotce, si vytvoří schopnost zdokonalit svůj intelekt. Že jejich mozky se naučí docela nové věci, které by si nikdy neosvojili, kdyby se nacházeli na svobodě mezi jinými lidmi.

Když v duchu cestuje, dlouhé hodiny odříkává násobilku, potom vyjmenuje všechny země, které ji napadnou, v abecedním pořadí, a pak jejich hlavní města. Výsledkem je, že k ní přicházejí jiné, nové myšlenky a zároveň si osvojí staré znalosti, o nichž si myslela, že upadly v zapomnění.

Když tiše drmolí americké státy, nedokáže si vzpomenout jen na čtyři a je pyšná a překvapená, protože předtím si svých znalostí vůbec nebyla vědoma.

Pochopí, že toho dokáže mnohem víc, než čemu ji ostatní přiměli věřit.

Po amerických státech se v duchu pokusí sestavit mapu evropského pobřeží, od Bílého moře po Černé moře. Nejprve poloostrov Kola, pak Skandinávie, celá délka pobřeží Baltského moře, Finsko, baltské státy, potom Polsko, Německo a Dánsko a pak země podél pobřeží Atlantiku, Středozemní moře a jeho břehy až po Bospor a Černé moře.

Pak pryč z Evropy. Asie, Afrika a zbytek světa. Nakonec vidí Zemi z výšky, jako by byla satelit, a ví, že to, co vidí, odpovídá skutečnosti.

Ví, jak vypadá svět, aniž by potřebovala mapu.

Potom se rozhodne, že se bude vznášet ve vesmíru, nad sebou má severní hvězdnou oblohu a Polárku. Oči má doširoka otevřené a její mozek na klenbě nad ní jednu po druhé rozsvěcí hvězdy. Malý vůz, Orion a Velký vůz.

V proužku rozptýleného světla na stropě znovu zahlédne okraj Mléčné dráhy, ale teď vidí i Vozku, Labuť, Kasiopeu a ostatní souhvězdí v galaxii, která si jako sedmiletá prohlížela s vykulenýma očima ve staré knize o astronomii u babičky.

Ulrika Wendinová pomalu opustí své tělo a zmizí v temnotě. Neví, jestli se to děje ve snu nebo ve skutečnosti, ale cítí, že jí někdo strhává z úst pásku a něco jí strká do úst.

Má hlad, a tak začne dychtivě kousat a polykat. Je to kašovitá směs, suchá a strašně hořká, a jí připadá, jako by jí chuťové pohárky vyschly a uhynuly.

Zakašle a cítí, jak jí dvě ruce svírají obličej a třetí a čtvrtá ruka znovu zalepuje ústa páskou. Pak ji nechají o samotě, ona záhy znovu odpluje do vesmíru a pohled na hvězdnou oblohu chutná jako ta hořká kaše. Je prázdná a suchá.

Cítí pronikavou chuť vlašských ořechů.

+

Rosenlund

Annette Lundströmová viděla temnotu, to je to první, co Hurtiga napadne, když ho přivedou do ženina pokoje. Annette vypadá, jako by ji už léta sužovaly příšerné sny, a nespavost ji proměnila v oživlé strašidlo. Tváře má propadlé a sinalé a tělo tak vyhublé, že Jens má pocit, že jí ulomí ruku, když se pozdraví.

Nestane se to, ale ruka je ledově studená, což strašidelný dojem ještě umocňuje.

„Nechci tu být,“ řekne Annette tichým hlasem. „Chci být s Linneou, Karlem a Viggem. Chci být někde, kde je to všechno jako dřív.“

Hurtig začíná mít podezření, že tenhle úkol nebude úplně jednoduchý. „Chápu, ale musíte ještě počkat. Nejdřív si chvíli popovídáme.“ Zmocňuje se ho svíravý pocit a on ví, co je jeho příčinou. Místnost není zcela nepodobná té, v níž strávila větší část posledního půlroku svého života jeho sestra. Týden hospitalizovaná, týden doma, týden hospitalizovaná a tak dál. Pobyty v nemocnici byly stále častější, až už to nakonec nevydržela a vzala si život. On tu ale teď je coby policista, ne jako soukromá osoba, a tak se zhluboka nadechne a snaží se soustředit a potlačit vzpomínky.

„Říkal jste, že jste policista?“ Annette Lundströmová promluví prosebně, skoro s nadějí. „Pomůžete mi se odsud dostat? Je to hrozně důležité… Musím se vrátit do Polárního Kruhu, o náš dům se už dlouho nikdo nestará. Je potřeba zalít květiny, posekat trávu a záhony jsou jistě celé zarostlé. A všechna ta jablka… je přece podzim, ne?“

„Ano,“ přikývne Hurtig. „Já jsem z Kvikkjokku, to není od Polárního Kruhu zas tak daleko. Ale na severu je už zima.“

Snaží se mluvit přátelsky a zdá se, že to zabírá. Annette Lundströmová se pousměje a pohlédne mu do očí. Její pohled ale není nijak příjemný a je v něm odtažitost, kterou Jens nedokáže popsat slovy.

Šílenství, pomyslí si. Nebo ne, spíš oči někoho, kdo už opustil tenhle svět a nachází se v nějakém jiném. Psycholog by to pravděpodobně nazval psychózou, říkal to i lékař, s nímž před chvílí mluvil. Jense se ovšem zmocní pocit, že tělesná i duševní křehkost téhle ženy je předzvěstí něčeho horšího, toho, co jí vidí v očích. Brzy zemře. Zemře žalem.

„Kvikkjokk,“ promluví Annette tiše. „Jednou jsem tam byla. Bylo to tam moc hezké. Tehdy sněžilo. Sněží i teď?“

„Tady ne. Ale na severu sněží. Chcete se v Polárním Kruhu sejít ještě s někým dalším kromě Karla, Vigga a Linnei, až tam pojedete?“

„S Gertem pochopitelně, a pak s Perem-Olou, Charlotte a jejich dcerou. Hannah a Jessica asi nepřijedou.“

Hurtig si rychle dělá poznámky. Tohle je opravdu hrozné, myslí si, mluví jako ze záhrobí. „Kdo je to Gert?“

Annette se zasměje suchým, chraptivým smíchem, až sebou Hurtig trhne. „Gert? Toho přece všichni znají. Je hrozně schopný, jeden z nejlepších švédských policistů. Jste policista, tak to musíte vědět, ne? Proč jste vůbec přišel? Nic jsem neprovedla.“

„Nebojte se. Chci se vás jen zeptat na pár věcí a budu vám vděčný, když na ně odpovíte co nejpřesněji.“

Schopný policista, myslí si. Do prdele práce. Pan Vzorňák, Gert Berglind.

„Hannah a Jessica. Jak se jmenují příjmením?“

Překvapuje ho, že žena je navzdory svému stavu tak hovorná. Pokud tedy to, co říká, je pravda. Je vůbec z právního hlediska možné využít takovýto rozhovor při policejním vyšetřování? Jens neví, ale nějaké informace z toho snad vyzíská.

„Hannah Östlundová a Jessica Fribergová. A ještě jsem zapomněla na Reginu a jejího syna a na Fredriku.“

Zase odpovídá bez vytáček, myslí si Hurtig. „Výborně,“ řekne a jména si zapíše. Celá parta ze Sigtuny, všichni zavražděni, až na samotné vražedkyně, Hannu Östlundovou a Jessiku Fribergovou. Vlastně všichni až na jednoho, zjistí, když si zapíše poslední jméno.

„A co Victoria Bergmanová? Bude tam taky?“

Annette Lundströmová se zatváří překvapeně. „Ne, proč by měla?“

+

Kronoberský blok

„Hlášení od Schwarze, Åhlunda a Hurtiga už mám, čekám už jen na tvoje,“ řekne policejní náčelník Dennis Billing, když se s ním Jeanette setká cestou do své kanceláře. „Možná máš důležitější věci na práci než vyvozovat závěry?“

Jeanette ho poslouchá jen na půl ucha, pořád myslí na to, co viděla na patologii. „Ne, kdepak,“ odpoví. „Pošlu ti ho během dne a zítra ráno to můžeš odeslat von Kwistovi.“

„Omlouvám se, jestli to znělo trochu drsně,“ řekne Billing. „Odvedli jste skvělou práci, všechno jste vyřešili rychle. Kdyby se to táhlo, noviny by to rozmazávaly a nevypadalo by to dobře. A von Kwist se tím teď zabývat nebude. Je na nemocenské, tak ho prozatím bude zastupovat někdo jiný. A stejně není kam spěchat, protože pachatelé jsou řekněme indisponovaní.“ Policejní náčelník se zasměje.

„Chceš říct, že si užívají amnestie v pekelných plamenech,“ opáčí Jeanette stejně cynickým tónem, ale okamžitě toho zalituje, protože si vzpomene, že šéfova manželka je aktivní členkou letničního hnutí.

„Možná ano, možná ne. Ale v jejich případě je jiné místo než očistec nemyslitelné.“

„Co je von Kwistovi?“ zeptá se Jeanette, nechce se jí zapřádat s náčelníkem teologickou debatu. Když státníhozástupce viděla naposledy, vypadal jako vždycky a na žádné obtíže si nestěžoval.

„Nějak ho zlobí žaludek. Mám dojem, že říkal něco o žaludečním vředu, když volal, a při jeho pracovním nasazení se není co divit. Lampa v jeho pracovně svítí na Průzračné jezero ve dne v noci, přes týden i ovíkendu. Ten Kenneth není zas tak špatný chlapík. Když jsem s ním včera mluvil, bylo mu slyšet na hlase, že ho to hodně vzalo.“

„Je nejlepší ze všech,“ podotkne Jeanette a vydá se dál ke kanceláři.

Je si dobře vědoma, že Billing ironii vůbec nezaznamenal.

„Ano, je opravdu jeden z nejlepších,“ opakuje skutečně Billing jako ozvěnou. „Takže zpátky do rachoty.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že když teď našli dalšího zavražděného kluka, případ se znovu otevírá. Můžeš si nechat Hurtiga. Åhlund a Schwarz budou v pohotovosti, pokud se neobjeví něco důležitějšího.“

Důležitějšího? myslí si Jeanette. Vyšetřování otevřeli jen naoko, aby to udělalo dobrý dojem. „Chceš říct, že jsme takový jako mejkap?“ řekne a otevře dveře své kanceláře.

„Ne, to ne, kdepak.“ Policejní náčelník ztichne. „I když tak by se to vlastně taky dalo vyjádřit. Mejkap. Poslouchej, Janne, ty jsi občas fakt vynalézavá. To si musím zapamatovat. Mejkap.“

Jeanette vstoupí do své kanceláře a nechá dveře otevřené, aby viděla Hurtiga, až se vrátí z nemocnice. Je zvědavá, co se dozvěděl od Annette Lundströmové. Ale pak si uvědomí, že Jens bude pryč ještě dlouho, a tak dveře zavře a ponoří se do práce.

Pohlédne na portrét pachatele připevněný na nástěnce u psacího stolu. Obrázek jí nic neříká, mohl by představovat kohokoli. Klidně by to mohla být i žena, napadne Jeanette.

Když se nad tím zamýšlí, obličej jí připadá podivně rozplizlý. Neměl by mít aspoň nějaká zvláštní znamení? Ano, malíř zachytil dvě mateřská znaménka, jedno na bradě a jedno na čele. Všímají si děti takovýchhle věcí? Někde četla, že analyzovali pomocí počítačového programu nejznámější portrét světa, Monu Lisu od Leonarda da Vinciho, a došli k tomu, že její tvář vyjadřuje z osmdesáti tří procent štěstí, z devíti procent znechucení, z pěti procent strach a ze tří procent hněv nebo něco podobného. Podle Jeanette tenhle portrét vyjadřuje z devadesáti osmi procent nic a dvě procenta jsou mateřská znaménka.

Dál pozoruje portrét a zavolá Ivovi Andriçovi, chce ho požádat o důkladnější prohlídku bytu Ulriky Wendinové. Nejlepší bude udělat to co nejdřív. Zatímco telefon vyzvání, Jeanette myslí na to, co jí Ulrika vyprávěla o znásilnění v hotelovém pokoji, že jí dali drogy a že Lundström znásilnění nafilmoval. Kromě toho si vybaví výslech Lundströma a že jí říkal, že byl několikrát přítomen nahrávání filmů obsahujících dětskou pornografii, přestože o natáčení Ulriky se výslovně nezmínil.

Na druhém konci linky se ozve Ivo Andriç, a když mu Jeanette přednese svou prosbu, slíbí, že znovu spolu s několika techniky zajede do bytu Ulriky Wendinové. Když hovor skončí, Jeanette zůstane sedět se sluchátkem v ruce a v krku má knedlík.

Lundströmovy filmy, myslí si. Existuje možnost, že by mohly zachycovat něco, co usnadní pátrání po Ulrice.

Navolí na interním telefonu linku Larse Mikkelsena.

Co když je v Lundströmově sbírce i film z hotelového pokoje? Proč ji to nenapadlo dřív? Pokud to bylo tak, jak Ulrika říkala, a o tom Jeanette nikdy nepochybovala, byl by takový film nesmírně důležitý. To, že Karl Lundström je mrtvý, ještě neznamená, že by nemohli být pohnáni k odpovědnosti jeho spolupachatelé.

Jeanette hlasitě vzdychne. Tohle vyšetřování má opravdu nízkou prioritu. Kdyby měla k dispozici víc lidí, mohli by všechno prošetřit důkladněji.

Když se Mikkelsen konečně ohlásí, vysvětlí mu, co potřebuje, a ptá se, jestli někoho pověřil prohlédnutím zabavené sbírky.

„No, vlastně ne,“ odpoví Mikkelsen vyhýbavě. „Už tak toho máme až nad hlavu a nestíháme.“

„Chápu,“ řekne Jeanette. „Ale když ti říkám, že je to důležité, tak byste si trochu času najít mohli.“ Opře se a natáhne pod psacím stolem nohy.

Mikkelsen neodpovídá, mlčí a Jeanette uvažuje, jestli se nevyjádřila moc panovačně. Není jeho nadřízená a on možná pochopil to, co právě řekla, jako příkaz.

„Promiň,“ promluví pak. „Nemyslela jsem to tak. Uděláme to jinak. Zajdu k vám, půjčím si filmy, co jste našli u Karla Lundströma, a projdu je sama. Šlo by to tak?“

Chce se mi vůbec do něčeho takového se pouštět, běží Jeanette hlavou, když jí dojde, co právě navrhla.

„Proč ne, žádné formální překážky si nejsem vědom. Ale budeš muset podepsat pár formulářů ohledně utajení obsahu a filmy se samozřejmě nesmí vynášet z budovy. Navíc jich hodně je na videokazetách a ještě nejsou digitalizované, což znamená, že si je ve skladu budeš muset najít sama.“

Jeanette má dojem, že Mikkelsen je lehce podrážděný, ale předpokládá, že to s ní nesouvisí. Její požadavek pro něj neznamená žádnou práci navíc, takže to bude mít nějaký jiný důvod. Možná tak prostý, že Mikkelsena jeho práce štve.

„Dobře, hned jsem tam,“ ukončí hovor a zavěsí, než Mikkelsen stihne odpovědět. A je to, pomyslí si. Teď už není cesty zpátky.

Když vyjde na chodbu, uslyší Schwarze a Åhlunda, jak se smějí v kuchyňce, a napadne ji, že půjde za nimi a bude s nimi chvilku vtipkovat. Ví o sobě, že zapadnout do kolektivu se jí moc nedaří, ale uvědomí si, že na to zrovna nemá náladu.

Mikkelsen už je pryč, ale požádal jednoho kolegu, aby jí pomohl. Mladík s řídce obrostlou bradou a kroužkem v nose na ni čeká před Mikkelsenovou kanceláří. „Předpokládám, že jste Jeanette Kihlbergová,“ pozdraví ji. „Lasse říkal, že vás mám pustit do skladu a nechat si podepsat, že jste to převzala.“ Pokyne jí, aby ho následovala. „Můžete se do toho pustit.“

Jeanette znovu užasne nad tím, co může dospělého muže přimět k tomu, aby dobrovolně celé dny sledoval zpomalené záběry, okénko po okénku, na nichž jsou děti, v naprosté většině zneužívané jinými dospělými muži. Příslušníky stejného druhu. Přáteli a kolegy.

Můžou to být jejich přátelé z dětství, bývalí spolužáci a v nejhorším případě jejich brácha nebo otec, ti muži, co leží na posteli vedle thajského chlapečka. Nebo dvouleté holčičky, která vyrostla u Edsvikenu v Danderydu, napadne Jeanette. Adoptivní dcery z Kodaně.

„Tady je to,“ řekne Mikkelsenův kolega a odemkne docela obyčejné kancelářské dveře. „Až budete hotová, stavte se u mě. Sedím tamhle.“ Ukáže na konec chodby.

Jeanette překvapeně pohlédne na dveře, vlastně neví, co čekala. Měl by na nich být aspoň nějaký výstražný text, myslí si. Třeba

„Vstup na vlastní nebezpečí“ nebo ještě líp „Vstup zakázán“.

„Kdybyste něco potřebovala, stačí zavolat.“ Mladý policista se otočí a vydá se do své kanceláře.

Jeanette Kihlbergová se zhluboka nadechne, otevře dveře do sbírky dětské pornografie patřící státní kriminálce a vstoupí.

Ví, že se od této chvíle bude dívat na svět jinýma očima než doposud. Teď to začíná, myslí si. Bod nula.

+

Slunečnice

Hranaté autíčko je zaparkované na Klippgatan, která je rovnoběžná s Borgmästargatan a vede na východ od ní. Sofia Zetterlundová konstatuje, že parkovací lístek má skutečně propadlý. Kromě hromady mokrého spadaného listí její vozítko zdobí i hromada pokut za neoprávněné parkování. Když pomyslí, jak dlouho už tu auto bez placení stojí, je to zázrak, že ho ještě neodtáhli.

Myslí na včerejší návštěvu Městské knihovny a jak ji setkání s knihovnicí v šátku a s okem s poškozenou pigmentací přimělo vzpomenout si na auto a na parkovací poplatek. V tu chvíli skutečně začal její očistný proces.

Vzpomínka se vynořila tak náhle, že byla přesvědčená, že ji oslovila knihovnice.

Nemáte zaplacené parkovací místo.

Odemkne dveře auta a vytáhne z přihrádky smetáček. Odchylky, myslí si, když smetá hnijící hromady listí ze stěračů a střechy.

Odchylky od normálu způsobují, že si začne vzpomínat, probírají ji z náměsíčnictví, a není ani jisté, že mají vůbec něco společného s těmi vzpomínkami, co ožívají.

Pro mozek není žádná vzpomínka nedůležitá, uvažuje. Naopak i ty nejbanálnější vzpomínky můžou získat čelné postavení, protože vytěsní to, na co by se člověk pamatovat měl, což je dojemně logické. Mozek nespoléhá sám na sebe, na vlastní schopnost vypořádat se s obtížnými věcmi, a proto je snazší si zapamatovat, kde člověk zaparkoval auto, než že ho zneužil vlastní otec.

Logické, dojemné a tragické, myslí si. To všechno zároveň. Schová smetáček i pokutové bločky do přihrádky v přístrojové desce, posadí se za volant a podívá se na hodinky. Spala necelé tři hodiny, ale přesto si připadá odpočatá.

Než nastartuje auto a vyrazí do domova pro seniory Slunečnice, vytáhne z tašky poznámkový blok. Je v umělohmotné složce označené M jako Madeleine spolu s dalšími poznámkami na jednotlivých listech papíru a polaroidovým snímkem holčičky na pláži. Otevře blok na nepopsané stránce. „Odchylky“, napíše a schová ho zase do tašky. Auto se jí podaří nastartovat na první pokus a ukazatel obsahu pali va v nádrži se pomalu posouvá nahoru, až se zastaví těsně nad polovinou. Vyjede na Bondegatan, a když zabočí doleva na ulici Renstiernů, ještě neví, jestli u domova seniorů vystoupí coby Victoria Bergmanová nebo coby Sofia Zetterlundová. Neví ani to, že další odchylka od normálu bude mít na výsledek té otázky rozhodující vliv. Knihovnice původem z Iráku v šátku, s jedním okem hnědým a s jedním zeleným, představuje neobvykle nápadnou odchylku, jiné jsou subtilnější a ta, která se záhy objeví, patří do té druhé kategorie.

Když o dvacet minut později zastaví před Slunečnicí, zaparkuje auto, koupí si parkovací lístek na dvě hodiny a položí ho za přední sklo, zamkne dveře a udělá pár kroků směrem ke vchodu, všimne si ženy, která stojí venku a kouří, opřená o chodítko. Díky světlu lampy nade dveřmi je její obličej částečně ve stínu a navíc ho halí kroutící se kouř z cigarety. Sofia pozná, že kouřící žena je Sofia Zetterlundová.

Na všechno se hned upamatuje. Pohyby, postoj, oblečení. Všechno poznává a s bušícím srdcem k ženě přistoupí.

Žádné vzpomínky však nepřicházejí, cítí jen prázdnotu.

Stará psycholožka vyfoukne zbytek kouře, ten se vzápětí rozplyne a ona otočí hlavu, takže světlo jí dopadne do obličeje.

Rudě nalíčené rty a modré oční stíny jsou stejné jako kdysi, vrásky na čele a na tvářích o něco hlubší, ale zároveň stále stejné, a nepřivolávají žádné vzpomínky.

Teprve když si Sofia všimne odchylky, vzpomínky ji zaplaví. Oči.

Už to nejsou oči staré psycholožky a díky tomu, co už tam není, tomu, co je odlišné, si Sofia na všechno vzpomene.

Na terapeutické rozhovory v Sofiině domku v Tyresö a v nemocnici v Nacce. Na motýly v letní zahradě, na červeného draka na pozadí modré oblohy, na jízdu autem z Värmdö do Nacky a na zvuk starých tenisek Victorie Bergmanové na nemocniční podlaze, na kroky, které byly tím lehčí, čím víc se blížila ke kanceláři Sofie Zetterlundové.

Když Victoria vstoupí do kanceláře, první, co uvidí, jsou oči. To po nich ze všeho nejvíc touží. V nich najde útočiště.

Oči staré ženy Victorii pomáhají pochopit samu sebe. Jsou prastaré, viděly všechno a je na ně spolehnutí. Nezachvacuje je panika a neříkají jí, že je šílená, ale netvrdí ani, že má pravdu nebo že ji chápou.

Stařeniny oči se nepodbízejí, a proto se v nich může zrcadlit a cítit se v bezpečí.

Vidí všechno, co ona sama neviděla nikdy, jen tušila. Zvětšují ji, když se snaží zmenšit, a opatrně poukazují na rozdíl mezi tím, co si namlouvá, že vidí, slyší nebo cítí, a tím, co se děje v realitě všech ostatních.

Victoria si přeje, aby se mohla dívat těma starýma, moudrýma očima.

Ale teď šedý zákal způsobil, že Oči jsou slepé a prázdné. Victoria Bergmanová přistoupí k ženě a položí jí ruku na paži.

Zajíkne se. „Dobrý den, Sofie. To jsem já… Victoria.“ Na tváři Sofie Zetterlundové se objeví úsměv.

+

Ulice Johana Prinze

Když Ivo Andriç zaparkuje auto před bytem Ulriky Wendinové, pokusí se znovu zatelefonovat. Číslo je na pevnou linku ve čtvrti Rosengård v Malmö a její majitel se jmenuje Goran Andriç. Ani tentokrát to nikdo nevezme a on už téměř začíná pochybovat, že má správné údaje. Už potřetí volá, stále bez úspěchu, ale protože u jména Gorana Andriçe není uvedené žádné číslo na mobil, nezbývá mu než být trpělivý a čekat.

Jestli to během dneška nevezme, myslí si Ivo, pojedu tam nočním vlakem. Tohle je důležitější než všechna práce. Jde o mě, o můj život.

Otevře dveře auta, vystoupí a pokyne technikům v druhém autě, aby šli s ním. Dvě dívky a mladý muž. Ambiciózní a pečliví.

Odemkne dveře a vejdou dovnitř.

Tak, pomyslí si Ivo. Nový přístup. Nový způsob myšlení. Zapomeň na chvíli na Gorana. „Začneme v kuchyni,“ říká technikům. „Viděli jste fotografie krvavých skvrn. Hledejte detaily. Byl jsem tu jen hodinu a nestihl jsem všechno prohlédnout do poslední mrtě.“

Do poslední mrtě, opakuje v duchu. Naučil se nové slovo. Od recepční na patologii, je to milá dívka z Göteborgu, ale mluví trochu zvláštně.

Technici se pustí do práce a on se znovu ponoří do myšlenek, tentokrát však nejde o Gorana Andriçe, ale o mumifikovaného chlapce, jímž se zabýval dopoledne. Všechno je tak deprimující, ale přesto pokročil. Udělal otisk chrupu a vzorky DNA budou porovnány s ukrajinskými údaji o bratřích Zumbajevových.

Kazachové, myslí si a pozoruje jednu z krvavých skvrn na podlaze. Doma v Prozoru žilo pár rodin kazašského původu, ale byli to muslimové a ne Romové jako tihle chlapci. Otec jedné z rodin byl jeho dobrým přítelem. Bohužel o několik let později zahynul ve válce, ale když ještě žil, scházívali se v kavárničce, popíjeli kávu a hráli šachy. Muž se jmenoval Kuandyk a jednou mu vyprávěl, jakou důležitost má u Kazachů zachovávání tradice ohledně jmen. Jeho vlastní znamenalo zhruba „šťastný“, a když si soudní patolog nyní vzpomene, jak byl Kuandyk veselý a jak se hlasitě smál na celé kolo, říká si, že to byl fajn chlap s fajnovým jménem.

Kuandyk mu také vyprávěl, že dětem se jména dávají s velkou fantazií a že často vyjadřují očekávání související s novorozencem. Jeden z chlapců z vesnice v jižním Kazachstánu, odkud Kuandyk pocházel, se jmenoval Tursyn a jeho rodiče stíhala jedna tragédie za druhou, protože několik jejich dětí zemřelo jen pár dní po porodu. Tursyn znamená doslova „už toho bylo dost“ a přání rodičů bylo vyslyšeno. Chlapec přežil a podle Kuandykova vyprávění se přestěhoval do Almaty, úspěšně vystudoval vysokou školu a pak se odstěhoval do USA, kde přednáší na jedné z prestižních univerzit. Ivo si už nepamatuje, jestli to byl Harvard nebo Berkeley, ale Tursyn si žije v každém případě dobře a pravidelně posílá rodičům v kazašské vesnici peníze. Ivo zaslechne, že obě techničky si vyměnily pár slov. Otvírají dveře ledničky a motorek chlazení zahučí.

Itkul a Karakul, myslí si Ivo. Díky kazašskému původu zmizelých bratrů Zumbajevových si vzpomněl na svého starého kamaráda z Prozoru a dopoledne si zjistil význam jejich jmen. Když pomyslí na očekávání rodičů ohledně obou synů, je mu smutno. Itkul znamená „psí otrok“ a Karakul „černý otrok“.

Dva mrtví bratři. V myšlenkách se vrátí ke Goranovi Andriçovi. Je to jeho vlastní bratr, který by měl být mrtvý, ale očividně není.

„Ivo?“ Z úvah ho vytrhne jedna z techniček. „Můžeš na chvilku?“ Otočí se. Mladá žena ukazuje na dveře ledničky, jsou napůl ote-

vřené a vnitřek dokládá, že Ulrika Wendinová pravděpodobně není žádný velký jedlík. Když tu byl minule, lednička byla úplně prázdná, a teď přirozeně také.

„Vidíš tady ten roh?“ Technička ukazuje na místo na vnitřní straně dveří ledničky hned nad okrajem, které před chvílí posypala šedým práškem na zjišťování otisků prstů. Ivo přistoupí k ní, skloní se a prohlíží si ho.

Jsou tam otisky tří prstů a Ivo začíná chápat, co se tu odehrálo.

Ví, že někdo tady v kuchyni ztýral nějakou další osobu a pak po sobě uklidil. Při úklidu setřel krvavé skvrny na dveřích ledničky levou rukou a přitom si přidržoval dveře pravičkou, právě tam, kam se nyní dívá.

Nepotřebuje ani lupu na to, aby viděl, že otisky se shodují s něčím, co už viděl, a dokonce dnes ráno.

+

Slunečnice

Sofiin pokoj ve Slunečnici vypadá, jako by někdo vytvořil pokojíček pro panenky podle domu na Solbergavägen v Tyresö. Je tu stejný odřený ušák a knihovna jako v tamějším obýváku a ony sedí proti sobě na otlučených židlích u téhož kuchyňského stolečku. Skleněné těžítko se zasněženým Freudem je na svém místě na polici a Victoria dokonce cítí stejnou vůni jako před dvaceti lety v Tyresö.

Mohutným proudem ji nezaplavují jen vzpomínky, ale i otázky. Chce vědět všechno, a to, co už ví, chce mít potvrzené. Nezdá se, že by Sofia navzdory vysokému věku trpěla poruchami paměti.

„Stýskalo se mi po vás,“ řekne Victoria. „Když tu teď sedím, stydím se za to, jak jsem se zachovala.“

Sofia se usměje. „I mně se po tobě stýskalo, Victorie. Celá ta léta jsem na tebe hodně myslela a často uvažovala, jak se ti asi vede. Nemusíš se za nic stydět. Naopak, pamatuji si tě jako silnou mladou ženu. Věřila jsem v tebe. Věřila jsem, že to zvládneš. A ty jsi to zvládla, ne?“ Victoria tak úplně neví, co odpovědět. „Já jsem…“ Změní polohu, má pocit, že ji opěradlo tlačí do zad. „Mám problémy s pamětí. V poslední době se to zlepšilo, ale…“

Odmlčí se. Mluv jako Sofia, myslí si. Ne tak nejasně a trhaně. Stará psycholožka na ni se zájmem pohlédne. „Pokračuj. Poslouchám tě.“

Victoria si vzpomene, že Sofia jí vždy naslouchala, a s tím vědomím se jí hned vypráví snáz. „Teprve včera večer,“ začne, „jsem pochopila, že jsem nezabila svého bývalého manžela. Více než rok jsem tomu věřila, ale ukázalo se, že je naživu a že jsem si všechno vymyslela.“

Sofia se zatváří ustaraně. „Chápu. Čím si myslíš, že to je?“

„Nenáviděla jsem ho,“ řekne Victoria. „Nenáviděla jsem ho tolik, že jsem si myslela, že jsem ho zabila. Byla to svým způsobem pomsta.

Pochopitelně falešná, protože nic z toho, co jsem si myslela, že se přihodilo, se nestalo. Pomstila jsem se jen kvůli sobě, ve světě svých představ. Je to téměř žalostné.“

Slyší, že její hlas začíná připomínat hlas mladé Victorie. Sofia Zetterlundová mlčí, ale je vidět, že o něčem přemýšlí.

„Nenávist a pomsta,“ pokračuje Victoria. „Proč to jsou tak silné pohnutky?“

Sofia odpoví vzápětí. „Jsou to primitivní emoce,“ řekne. „Ale zároveň emoce, jimiž je člověk jedinečný. Zvíře není schopné nenávisti a neuvažuje o pomstě. Vlastně mám dojem, že je to filozofická otázka.“

Filozofická? Možná, myslí si Victoria. Její pomsta na Lassem nebyla nic jiného než právě tohle.

Sofia se nakloní přes stůl k ní. „Řeknu ti příklad. Nějaká žena jede autem, a když zastaví na červenou, přiběhne k ní parta mladíků a jeden z nich jí rozbije přední sklo dlouhým železným řetězem. Žena celá vyděšená rychle odjede, a když přijede domů, zjistí, že řetěz uvízl v masce chladiče a utrhl mladíkovi ruku.“

„Chápu,“ řekne Victoria. „Takže žena se pomstila?“ Bledé oči potažené mázdrou ji prázdně sledují.

„A coty? Pomstila ses? Přestala jsi nenávidět? Přestala jsi mít strach?

Musíš zaujmout stanovisko k mnoha otázkám.“

Victoria chvíli přemýšlí. „Ne, nenávist už necítím,“ řekne pak.

„Takhle zpětně můžu dokonce říct, že ta falešná představa mi pomohla se od něj odtrhnout. Výčitky svědomí sice byly občas nesnesitelné, ale dnes, když tu sedím, si připadám naprosto čistá, tedy pokud jde o Lasseho.“

Panebože, pomyslí si. Měla jsem se cítit mnohem hůř. Ale možná jsem celou dobu v hloubi duše pochybovala o tom, že je mrtvý.

Neví. Je to nepochopitelné.

Sofia proplete staré žilnaté ruce. Fialové, vystouplé žíly a Victoria poznává její prsten. Vzpomíná si, že jí Sofia jednou řekla, že byla vdaná, ale že její muž zemřel mladý a že se pak rozhodla, že bude žít sama. Jako labuť, napadne Victorii.

„Mluvíš o čistotě,“ řekne stařena. „To je zajímavé. Psychologický význam pomsty se skrývá ve slově samotném, znamená smět přestat. Slovo je někdy synonymní s vypořádáním, které znamená jednak fyzickou konfrontaci s nepřítelem a jednak vnitřní psychologický proces, jehož smyslem je očištění, dosažení znalosti sebe sama.“

Takhle to má být, pomyslí si Victoria. Přesně jako předtím. Může být však pomsta skutečně očistným procesem? Vzpomene si na Madeleine a na poznámkový blok v tašce. Obsahuje nejméně patnáct stránek popsaných řádkami předpokladů, z nichž mnohé jsou jistě falešné a ukvapené. Vyšla však z toho, že Madeleine je poháněna stejnými pocity jako ona sama. Nenávistí a pomstou.

Možná může být očistná i nenávist?

Victoria se zhluboka nadechne a pak se odváží vyslovit jeden z důvodů, proč sem přišla.

„Vzpomínáte si, že jsem porodila dítě, dceru?“

Stařena vzdychne. „Samozřejmě že ano. Vím dokonce, že se jmenuje Madeleine.“

Victoria cítí, jak se jí svaly v těle napínají. „Co ještě o ní víte?“

Cítí hlubokou lítost, že se víc nesnažila o dítě bojovat, aby mohlo zůstat s ní, že holčičku neochránila, netiskla ji k sobě a nepostarala se o to, aby mohla v noci klidně spát.

Mohla bojovat, měla bojovat, ale byla na to příliš slabá.

Příliš rozháraná a plná nenávisti vůči všemu kolem. Nenávist tehdy byla pouze destruktivní.

„Vím, že to s ní dopadlo dost špatně,“ říká Sofia, v obličeji má bezmoc, vrásky jako by se ještě prohloubily a ona se obrátí tváří k oknu.

„A také vím, že nic z toho, co tvrdila, neskončilo podáním žaloby,“ pokračuje po krátké odmlce. „Bohužel, měla bych dodat. Pracovala jsem ve zdravotnictví dlouho a zažila jsem podobné případy, ale…“

„Ale?“ Victorii to popudí. „Jak víte, že to s ní nedopadlo dobře?“ Stařena ještě jednou vzdychne. Vytáhne cigaretu a pootevře okno, nepokusí se ji však zapálit, jen jí roztržitě otáčí mezi prsty. „Byla jsem informovaná o osudu Madeleine díky jednomu známému v kodaňské nemocnici. Stalo se něco hrozného…“

„Co se stalo?“

Victoria má dojem, že v mázdrou potažených očích Sofie Zetterlundové se cosi zablesklo. „Mohla bys mi připálit? Nevím, kde mám zapalovač. Po nikotinu se mi myslí líp.“

Victoria vytáhne vlastní zapalovač a sama si ze stařenina balíčku také vezme cigaretu.

„Setkala jste se s Madeleine?“

„Ne, ale jak jsem říkala, znám její příběh a viděla jsem ji na fotografii. Můj kolega z Říšské nemocnice mi ji poslal před několika lety, krátce poté, co se mi zhoršil zrak. Sama jsem se na ni nemohla podívat, ale mám ji tady, jestli ji chceš vidět. Je založená v jedné knize v knihovně. Na polici, kde stojí Freud, třetí kniha zleva, encyklopedie v kožené vazbě. Prohlédni si ji, budu ti mezitím vyprávět o kapsulotomii a senzorické deprivaci.“

Victoria se zarazí. Kapsulotomie? Není to… „Oni Madeleine provedli lobotomii?“

Stařena se pousměje. „To je otázka definice. Všechno ti řeknu.“

Victoria cítí hněv, zmatek a očekávání zároveň, uhasí cigaretu a jde ke knihovně. Je to smutné, myslí si, když vytahuje knihu. Neviděla jsem svou dceru dvacet let, a když ji konečně nacházím, je schovaná v příloze psychologicko-pedagogické encyklopedie z padesátých let.

Je to barevná fotografie zastrčená do plastového pouzdra, zřejmě ji pořídili levným kapesním fotoaparátem. Madeleine má červené oči od blesku.

Na fotografii je dívka na nemocniční posteli zabalená do přikrývky. Je Victorii nápadně podobná. Victorii se v žaludku začíná šířit tíživý chlad.

„Můžu si ji nechat?“

Sofia přikývne. Victoria se znovu posadí, stařena si zapálí cigaretu a začne vyprávět. Victoria se postupně přenáší zpět do Tyresö, zavře oči a představuje si, že je zase tam, že je léto a ony sedí v Sofiině světlé kuchyni.

„Madeleine byla před několika lety operována,“ začne stará psycholožka.

+

Minulost

Když malá přišla na svět,

byl právě slunný máj,

švitořili tu ptáci a zelenal se háj.

Všude kol třešně v květu, stříbrný vlnek třpyt,

a vlaštovka se čile navrátila v svůj byt.

Místnost byla stejně bílá jako černá a ona bezmocně zírala do stropu, neschopná pohybu, protože měla paže přivázané k posteli.

Věděla, co ji čeká, a pamatovala se na hlasy z praskajícího reproduktoru před dvěma měsíci, hned potom, co se rozhodli.

Švédský profesor, psychiatr Per Mindus, byl jedním z největších švédských odborníků na onemocnění zapříčiněná úzkostí a na syndrom nutkavosti. Za svého působení v Karolínské nemocnici se seznámil s neurochirurgickými metodami a se zvláštní technikou, které se říká kapsulotomie. Zjednodušeně spočívala v tom, že v části mozku jménem capsula interna byla přeťata nervová vlákna, která údajně způsobovala duševní chorobu.

Tlusté kožené řemeny se jí zařezávaly do zápěstí a ona po několikahodinovém boji vzdala pokusy se vymanit. Léky, které jí dali, rovněž oslabily její vůli se osvobodit a ona cítila, jak se jí krevním oběhem šíří uklidňující, hřejivá apatie.

Zákrok už byl prováděn padesát let, ale během devadesátých let dvacátého století začal být jeho přínos zpochybňován, protože v pěti případech z deseti vedl ke zhoršení schopnosti abstraktně myslet a učit se z chyb.

„Je dívka připravená na operaci?“

Uslyšela hlas, který si během posledních několika týdnů znechutila. Nejen protože mluvil dánsky s nápadným jihošvédským přízvukem, ale také protože rukám, které ke hlasu patřily, na ní nezáleželo ani za mák. Byly stejně chladné jako lékařův hlas. Řezaly do lidí a měsíc co měsíc přepočítávaly tučnou odměnu.

„Spěchám a chtěl bych to mít odbyté co nejrychleji.“

Kam spěchá? myslela si. Na golf, nebo chce navštívit milenku?

„Ano, všechno je připravené.“

Další hlas, který znala. Ale tenhle dokázal být hodný a nabízet jí jablečnou šťávu, když se chovala slušně a neplivala na ni.

Někdo pustil vodu. Myl si ruce. Pak zápach dezinfekce.

Teplo v těle ji unavilo a ona cítila, že zanedlouho usne. Když usnu, myslela si, probudím se jako někdo úplně jiný.

Ucítila závan vzduchu, jak se kolem ní mihl lékařský plášť, a když si uvědomila, že někdo stojí u postele, opatrně po něm zašilhala a pohlédla přímo do očí, které patřily k tomu studenému hlasu. Ústa byla zakrytá papírovou rouškou, ale oči byly stejné. Ušklíbla se na něj.

„Uvidíš, všechno bude dobré,“ řekl a ji napadlo, že když mluví švédsky, zní to stejně odporně jako jeho dánština.

„Chcípni, hnusnej Švéde!“ odpověděla a opět upadla do hřejivého polospánku.

Znovu uslyšela praskání rádia, téměř mimo frekvence.

Kritika toho, že Per Mindus používá kapsulotomii, vzrostla, když se ukázalo, že zatajil, že ke svým experimentům nedostal povolení. Jeden z největších odborníků na syndrom nutkavosti byl toho názoru, že metoda má rozsáhlé negativní vedlejší účinky. Dále bylo řečeno, že publikovaná studie byla prováděna osobou, která jako jediná rozhodovala, u kterých pacientů bude kapsulotomie provedena, a která sama vyhodnocovala účinky zásahu.

Když ji přivezli na operační sál, byla pořád připoutaná k lůžku. Díky všem těm lékům byla v polospánku, ale dostatečně bdělá, aby chápala, co se stane.

+

Státní kriminálka

Místnost je bílá a černá zároveň. Jsou v ní řady polic se starými videokazetami, cédéčky, harddisky a krabicemi plnými obrázků. Všechno je zřetelně označeno jménem předchozího majitele a časem, místem a datem. Společné mají to, že obsahují dětskou pornografii.

Ani dvacetiletá praxe u policie Jeanette Kihlbergovou nepřipravila na něco takového, a když vidí rozsah shromážděné dokumentace o zneužívání, podlomí se jí kolena. Copak jsme slepí? myslí si. Copak to nechceme vidět?

Ne, mnohem důležitější je, že se snižuje diskontní sazba, rostou ceny rodinných domů nebo jestli si pořídit plazmu nebo LCD. Lidé grilují T-bone steaky a splachují je třílitrovými krabicemi vína. Raději si o zneužívání přečtou mizerně napsanou detektivku, než aby se v té věci skutečně angažovali.

George Orwell nebo Aldous Huxley neměli ani tušení, jak velkou pravdu měli, konstatuje Jeanette a zároveň ví, že ona sama není o nic lepší.

Bezcílně prochází místností a neví, kde by měla začít hledat filmy Karla Lundströma. Pokud natočil znásilnění Ulriky Wendinové, mělo by to tu být. Na jedné z polic zahlédne známé jméno. Patří čtyřiapadesátiletému policejnímu inspektorovi ze Stockholmu, který po léta kupoval na internetu dětskou pornografii. Jeanette si vzpomíná, že o případu četla. Zadržení platili za dětskou pornografii kreditní kartou a byli podezřelí z přechovávání několika stovek tisíc fotografií a filmů. Když k policistovi vtrhl Mikkelsen s kolegy, našli v jeho bytě přes třicet pět tisíc ilegálních fotografií a filmů. Mužův počítač, který byl majetkem policie, byl zabaven spolu s množstvím cédéček, disket, videokazet a jiných úložných jednotek. Zároveň si vzpomene na to, co jí Sofia vyprávěla předchozího večera, na životopis tamté Glanzové a na policistu, který měl zálibu v dětské pornografii. Co nejdřív se o tom musím pobavit s Billingem, myslí si.

Jeanette čte nápisy na přebalech a vidí, že mnohé názvy mluví samy za sebe. „Photo Lolita“, „Little Virgins“, „Young Beautiful Teens“ a „That’s My Daughter“. Na jednom z filmů je přilepený samolepicí papírek a Jeanette čte, že film zachycuje znásilnění připoutané dívky zvířetem.

„Ne, tohle nezvládnu,“ řekne nahlas a uvažuje, jestli má dát mladému policistovi najevo, že potřebuje jeho pomoc. Připadala by si však, že to vzdala. „Když můžou oni, proč ne já?“ zašeptá.

Zanedlouho začne chápat, jakým způsobem je archiv roztříděn. Ve většině případů podle data, kdy k zneužívání došlo, ale v případě, že to není známo, podle data zabavení. Napadne ji, že to vypadá jako rejstřík míst v jejím starém školním atlase. Samozřejmě velkoměsta Stockholm, Göteborg a Malmö. Pokud je podíl úchylných lidí konstantní, pak jich nejvíce žije právě tam. A pak menší města, Linköping, Falun a Gävle, která se střídají s názvy míst, o nichž nikdy neslyšela. Od severu k jihu, od východu k západu. Žádné městečko ani vesnice není příliš malé, odlehlé nebo honosné na to, aby v něm nebydlely osoby s pedofilními sklony.

Jména majitelů jsou všechna mužská. Police za policí, plné mužských jmen. Příjmení jsou běžná, Svensson nebo Persson, ale také velký počet vznešenějších. Jeanette zarazí malý počet příjmení cizího původu. Cizinci sice častěji své děti tělesně trestají, ale očividně je tak často nezneužívají, myslí si Jeanette a vzápětí najde papírovou krabici nadepsanou KARL LUNDSTRÖM.

Zatají dech, sundá krabici, postaví ji na stůl a otevře ji. Uvnitř najde deset filmů. Přečte si, co je napsáno na obalech, a vidí, že některé byly natočeny v Brazílii v osmdesátých letech. Vzpomene si, že Mikkelsen říkal, že v pedofilních kruzích jsou považovány za kultovní, ale ty ji nezajímají, ať jsou sebekultovnější, a ona je vrátí do krabice.

Zbytek vezme pod paži a vyjde na chodbu.

Z kanceláře mladého policisty duní hlasitá hudba, a když Jeanette vstoupí dovnitř, mladík k ní sedí zády. Na obrazovce jeho počítače je fotografie muže svlečeného do půl těla, který stojí vedle postele, na níž je natažený nahý thajský chlapec. Muž má zdeformovaný obličej a Jeanette má dojem, že ho někdo schválně rozmazal, aby skryl jeho identitu. Fotografie v kombinaci s ohlušující hudbou způsobí, že jí celý výjev připadá surrealistický. Přistoupí k přehrávači a ztiší zvuk.

„Už jste hotová, budete zvracet, nebo byste si dala pořádně silné kafe?“ Mladík se otočí a vážně na ni pohlédne.

„Všechno,“ odpoví Jeanette a pohlédne mu do očí.

„Mimochodem, já jsem Kevin,“ pokračuje mladík a natáhne k ní ruku. „Jestli ti to připadá zvláštní, tak se tak nejmenuju proto, že by se matka nemohla nabažit Tance s vlky. Jsem trochu starší než tenhle film, ale dřívější filmy Kevina Costnera měla opravdu hodně ráda a chtěla, abych měl neobyčejné jméno.“ Na chvíli se odmlčí a pak se mu tvář rozzáří úsměvem. „Ve školce jsme měli tři Keviny a dva se jmenovali Tony. Nejneobyčejnější jméno tam bylo Björn.“

„Nepovídej…“ Jeanette pochopí, že mladík se snaží žertovat kvůli ní, nejspíš aby jí zvedl náladu. Ale nedokáže mu úsměv oplatit.

Kevin si odkašle. „Tak já nám oběma přinesu kafe, než půjdeš do salonu a protrpíš se několika opravdu ohavnými hodinami přehlídky lidské zvrhlosti. Platí?“ Vstane, stále se usmívá a jde ke kávovaru, který stojí v rohu.

„Díky, dám si ráda,“ řekne Jeanette. „Co jsi to poslouchal?“

„Kite,“ odpoví a nalije kávu do dvou hrnků. „To je taková nová švédská skupina.“ Kevin jeden hrnek podá Jeanette a znovu se posadí. „Našla jsi, co jsi hledala?“ zeptá se.

„Nevím. To se uvidí,“ odpoví, usrkne kávy a zaznamená, že je přesně tak silná, jak potřebovala. „Možná. Možná taky ne.“

Mlčky popíjejí kávu a hledí na sebe, Jeanette připadá, že to trvá několik minut, a pak Kevin promluví.

„Předpokládám, že ti připadá zvláštní, že takovej mladej, pěknej kluk jako já se zabývá takovýhlema věcma.“ Usměje se na ni, možná trochu vyzývavě, ale Jeanette ví, že to nemyslí vážně, že chce jen odlehčit tíživou atmosféru.

„Hned mě to napadlo, jakmile jsem tě uviděla. Jak se může takovej pěknej chlap stát policajtem?“ Tlumeně se zasměje a mrkne jedním okem. „Ale máš zřejmě svoje důvody.“

Kevin se pohladí po bradě a přikývne. „Ano, to mám.“

Jeanette ukáže na fotografii polonahého muže na obrazovce. „Víš, kdo to je?“

„Ano, našli jsme to na internetu. Pravděpodobně je to Švéd.“

„Proč si to myslíš?“

Kevin se nakloní k monitoru. „Vidíš tohle? Víš, co to je?“ položí prst na předmět na nočním stolku vedle postele s thajským chlapcem.

„Ne. Co je to?“

„Když si to přiblížíš a trochu zaostříš, tak uvidíš, že je to krabička švédských prášků proti bolení hlavy. Podle cenovky byla zakoupena někdy v dubnu v lékárně v Ängelholmu. Právě kontroluju výpisy karetních operací, zdá se, že to odpovídá a že v blízké budoucnosti navštívíme jistého učitele mateřské školky na severu Skåne.“

„Takhle jednoduché to je?“ podiví se Jeanette.

„Takhle jednoduché to je,“ opakuje Kevin a pokračuje: „Našli jsme stovky fotografií, na kterých je spolu s dětmi. Většinou jsou to chlapci. Ale člověk, který fotografie pověsil na internet, použil Photoshop, aby skryl mužovu identitu, a my se teď snažíme určit skutečnou podobu jeho obličeje. Není to jednoduché a jsou k tomu potřeba velké počítačové znalosti. FBI právě dělá něco podobného a pravděpodobně se jim to podaří dřív. Mají poněkud větší rozpočet než my.“

„Je to obvyklé, že obrázky jsou upravené nebo zašifrované?“

„Ano. Stává se, že jsou zašifrované několikrát, a jsou lidé, kteří dokážou soubory v počítači skrýt velmi šikovně, někdy pomocí technologie Rootkit, takže se dají odhalit jen obtížně. My sami používáme takzvané keyloggers, abychom zjistili hesla pedofilů.“

Jeanette poslouchá a uvědomuje si, že internet je učiněným rájem pedofilů. Je to jako ohromná stoka bez čističky, napadá ji. Stoka, do které splachujeme svoje děti.

„Všimla jsem si, že ve skladu je i dokumentace ohledně jednoho našeho kolegy,“ řekne a odloží hrnek.

„To je z Operace Sleipnir.“ Kevin se opře. „A kromě toho, kterého myslíš, jsme zabásli další dva policajty ze Stockholmu.“

„A co dělají dnes?“

„Ten, jehož dokumentaci jsi viděla v archivu, byl dlouhou dobu na nemocenské. Dnes se podle vedení zabývá jen čistě administrativní činností. Co dělají ti druzí dva, nemám tušení.“

„Takže on je pořád u policie?“

„Ano. Protože nemá v náplni práce vyšetřování sexuálně podmíněných ani jiných trestných činů, někdo z vedení asi měl pocit, že si zaslouží druhou šanci.“

„A koho jste ještě zadrželi při Operaci…?“

„Sleipnir,“ doplní Kevin. „Byla to švédská odnož Operation Falcon, při níž bylo zadrženo přes dva tisíce osob v USA, Francii, Španělsku a Bělorusku. Bylo vypátráno přes čtvrt milionu plateb kreditními kartami za umožnění přístupu k dětské pornografii. Ve Švédsku bylo zadrženo asi sto lidí, třeba režisér, který tvrdil, že si stahoval dětskou pornografii v rámci výzkumu pro nový film.“ Kevin odfrkne, dává tím najevo, jak směšné mu to připadá. „Ale byli to muži ze všech vrstev společnosti.“

„Kolik takových operací už bylo vůbec uskutečněno?“ ptá se Jeanette, která o Sleipnirovi a Falconu ví jen málo.

„V roce 1999 proběhla Operation Avalanche. Dvě stě padesát tisíc předplatných dětské pornografie v USA a devětapadesáti dalších zemích, obrat skoro deset milionů dolarů.“ Odmlčí se a upije kávy.

„Operation Site-Key proběhla v roce 2001, zaměřovala se na USA. Dvacet tři tisíc zákazníků, odsouzeno jich bylo asi padesát. Pak tu máme Operation Ore z roku 2002, která probíhala hlavně ve Velké Británii. Přes sedm tisíc podezřelých a přes dvanáct set odsouzených.“

Jeanette zavrtí hlavou a vzdychne. „Do prdele.“

„To teda jo. Většinou jde o pózovací filmy, kde vystupují deseti až šestnáctileté děti. Obvykle pocházejí z Ukrajiny. Ještě nevíme, jestli se v těch filmech objevují švédské děti.“

„Pózovací filmy?“

„Ano, zákazník pošle objednávku, kde specifikuje svá přání. Jak mají být děti oblečené. Jak mají stát, sedět a podobně. V některých filmech ale dochází k regulérnímu zneužívání. Třeba u dvou belgických sester. Jejich otec obě, bylo jim devět a jedenáct, znásilnil. Celé to nafilmoval a pak zveřejnil na internetu pro radost všem pedofilům na celém světě.“

„Dost. To stačí,“ zarazí ho Jeanette a zvedne ruce. „Ale ještě jednu věc bych potřebovala vysvětlit.“

„A jakou?“

„Nejsem zrovna přebornice v matematice, ale říkal jsi, že jste zadrželi sto osob a že z nich tři pracovaly u policie. Rozumím tomu správně?“

Kevin přikývne, usměje se a Jeanette vidí, že pochopil, kam tím míří. „Chceš říct, že tři procenta zadržených byli policisté, a když vyjdeme z toho, že ve Švédsku je asi dvacet tisíc policistů, znamenalo by to, že policejní sbor představuje jen dvě promile všeho obyvatelstva? Když vezmeme, že Švédsko má zhruba devět milionů obyvatel?“

„Přesně tak. Přechovávání dětské pornografie je u policistů desetkrát častější než u jiných skupin obyvatelstva.“

Jeanette si znovu vzpomene na to, co jí vyprávěla Sofia. Carolina Glanzová si klidně může vymýšlet. Ale nic není nemožné.

Pohlédne na mladého policistu s řídkým plnovousem a kroužkem v nose. Může to být úplně kdokoli, pomyslí si.

„Musím se vrátit k práci. Právě jsme dostali zabavený počítač, je potřeba ho projít a dost to spěchá.“ Kevin se zvedne ze židle. „A pokud jsi získala dojem, že dětská pornografie zajímá jen muže, tak tenhle počítač patřil ženě.“ Otevře dveře a vyjde na chodbu. „Ukážu ti, kde si ty filmy můžeš pustit.“

Jeanette sebere videokazety a vyjde za ním z místnosti.

„Ženě, říkáš?“

„Teď ho přivezli. Po zásahu někde v Hässelby,“ vysvětluje Kevin a vykročí po chodbě. „Ve Fagerstrandu, pokud si to dobře pamatuju.“

„Ve Fagerstrandu?“

„Ano. Jmenuje se Hannah Östlundová. Nebo spíš jmenovala. Je po smrti.“

+

Slunečnice

Victoria naslouchá a snaží se Sofii nepřerušovat. Musí se ovládat, aby ji nepřemohl hněv, a rozhodne se, že se bude soustředit na představu, že se nachází v domě na Solbergavägen.

„Kdybys o tom mluvila s neurochirurgem, pravděpodobně by nesouhlasil s tím, že kapsulotomie je totéž co lobotomie. Možná by se to dalo popsat jako zdokonalená lobotomie, nevím, ale stejně jako u lobotomie šlo o odstranění dívčina nenormálního chování…“

Nenormálního, myslí si Victoria. Pořád jde o nějaké odchylky. Člověk je nenormální, jen když existuje předem stanovené měřítko normality. A psychiatrie je subvencovaná státem. Takže v zásadě určují to, kdo je normální a kdo není, politici. Psychologové by to ale měli vidět jinak. Neexistují žádné jasně vymezené hranice, to ví naprosto jistě, je to tak, že všichni lidé jsou normální a nenormální zároveň.

„Ve Švédsku, a také v Dánsku, kde byla operace provedena, docházelo už v minulosti k řadě pochybných zákroků na osobách, které byly považovány za zaostalé nebo jinak abnormální. Vzpomínám si na případ, kdy čtrnáctiletý chlapec dostával šest týdnů elektrické šoky jen proto, že jeho křesťanští rodiče ho přistihli, jak onanuje. V jejich světě to bylo nenormální chování.“

Jak je možné, napadá Victorii, že takoví lidé vůbec mají volební právo?

„Věřící lidé by měli být považováni za nenormální,“ prohlásí. Sofia se krátce zasměje, pak se na chvíli odmlčí a Victoria naslouchá stařeninu dechu. Dýchá krátce a mělce, přesně jako před dvaceti lety, a když znovu promluví, hlas jí zvážní. „Zpátky k věci,“ řekne tiše, ale tón je přísný. „Jak víš, frontální lobotomie je operace čelního laloku u lidí, kteří se vymykají normálu. Jednoduše se přerušilo spojení mezi spodní částí mozku a čelním lalokem a zhruba každý šestý pacient to nepřežil. Státní zdravotnická organizace si byla vědoma rizik, ale nikdo nezasáhl. Byla jsem činná od začátku padesátých let a za tu dobu jsem zažila mnoho hrůzných věcí. Většina lidí, kterým se lobotomie ve Švédsku provedla, byly ženy. Tvrdilo se, že byly promiskuitní, agresivní nebo hysterické. Musely za to zaplatit vysokou cenu.“ Politika Talibanu, myslí si Victoria. Pozorně Sofii naslouchá, stále se zavřenýma očima, a uvědomí si, že poprvé slyší v hlase staré ženy náznak hněvu. Je to příjemný pocit. Utišuje to její vlastní zuřivost.

„Na rozdíl od lobotomie nehrozí u kapsulotomie podle dostupných údajů smrt, a proto se odvážili tuto metodu u Madeleine použít. Přesekli nervová vlákna v její capsula interna, vnitřním pouzdru, a doufali, že její psychické obtíže, nutkavost a agresivní chování potom ustoupí. Ale čekal je naprostý nezdar, výsledek byl úplně opačný.“

Teď už Victoria nedokáže mlčet se zavřenýma očima. „Co se s ní stalo?“

„Její nevypočitatelnost se ještě zhoršila, v zásadě přestala být schopná kontrolovat impulsy, jen její duševní schopnosti se kupodivu ještě zlepšily.“

Victoria nechápe. „To si přece odporuje.“

„Možná…“ Sofia vyfoukne velký kroužek dýmu, ten odpluje nad stůl a rozplyne se před okenní tabulkou. „Mozek je fascinující. Nejen jeho každá část a funkce, ale i souhra jeho jednotlivých částí. V tomto případě může zásah do mozku připomínat stavbu přehrady na řece, aby se zamezilo záplavě, ale výsledkem je, že řeka si najde nové cesty okolo a záplava je ještě větší.“

Victoria zvedne tašku s poznámkovým blokem.

+

Minulost

A proto, praví máti, já šťastné dítě jsem.

Celý život je pro mě jediný slunný den.

Nemocniční prostředí ji neděsilo, protože strávila větší část dětství hospitalizovaná kvůli tomu či onomu. Když ji nebolelo břicho, což bylo skoro pořád, tak jí bylo špatně, měla závratě nebo ji bolela hlava. Nejhorší to bylo, když byla v tom velkém domě se spoustou hraček sama s PéO, mužem, kterého nikdy nenazývala otcem, který se nad ní smiloval a pak ji zavrhl, když už mu jako dcera nevyhovovala.

Všechno kolem ní mělo svoje jméno, jenže ve skutečnosti to bylo něco jiného. Tatínek nebyl tatínek a maminka nebyla maminka. Domov byl vlastně někde jinde a být nemocná bylo totéž jako být zdravá. Když někdo řekl ano, znamenalo to ne, a ona si vzpomíná, jak z toho byla zmatená.

Mozek je jediným lidským orgánem, který necítí bolest, a pacienta proto lze operovat i při vědomí.

Ti se ale zlobili, když šla na policii a vyprávěla tam, co její tatínek PéO a jeho takzvaní kamarádi provádějí v chlívku určeném pro prasata a ne pro malé kluky, kteří se na sebe zlobí. Křik, pláč, facky zleva zprava a pak ji poslali na nové místo a řekli jí, že to teď bude její domov. Tam ale byla jen tma a ticho a ruce měla přivázané zrovna jako teď. Lékař jí řekl, že jí do hlavy říznou jen trošičku a ona si pak už nebude myslet, že je všechno tak složité. Nebude dostávat záchvaty zuřivosti a bude naděje, že jednou dokáže žít samostatně. Stačí jen přeseknout pár nemocných vláken v její hlavě a všechno bude, jak má být.

Tatínek bude znamenat tatínek a stejně tak bude maminka znamenat maminka.

Probrala se ze zamyšlení, protože ji někdo na posteli nadzvedl. Pořád ale svírala víčka, protože nechtěla vidět ten nůž, kterým do ní budou řezat.

Dokonce tvrdili, že dnes už se nůž nepoužívá, že je moderní doba a lidé přišli na rafinovanější způsoby. Bylo to něco s elektřinou, tak úplně tomu nerozuměla, ale přikyvovala, když se jí ptali, jestli tomu rozumí, protože nechtěla způsobit ještě víc potíží než dosud.

Potíže, potíže, potíže, jsou s tebou pořád jen potíže, říkala vždycky Charlotte, žena, kterou nikdy nenazývala matkou, když něco rozbila nebo jí něco spadlo na zem. A to se dělo často. Když jí nevyklouzla z ruky sklenice s mlékem, tak jí upadl talířek, nebo to byly okenní tabule, tak tenké, že si jich člověk vůbec nevšiml, dokud neležely rozbité na zemi.

Někdo uchopil její hlavu a ona ucítila chladnou ocel břitvy.

Nejdřív svištění, jak jí holili na temeni hlavu, pak pot a pak zvuk elektrického nože.

O budoucnosti metody bylo možná rozhodnuto ve chvíli, kdy psychiatr Christian Rück z Karolínského ústavu prokázal, že negativní vedlejší účinky zákroku i obtíže při jeho provádění celkově dokazují, že tato metoda by se měla používat výhradně jen při pokusných zákrocích.

Teď už bude všechno v pořádku, pomyslela si. Teď už budu zdravá jako všichni ostatní.

+

Rosenlund

Victoria Bergmanová ne, myslí si Hurtig. A pročpak ne?

V poznámkovém bloku před ním jsou všechna ostatní jména ze Sigtuny.

„Ale znala jste Victorii?“

„Jen ze školy,“ odpoví Annette Lundströmová. „Nepatřila do naší party.“

„Party?“

Žena se ošije. Poprvé za celou dobu, co spolu hovoří, jí v očích probleskne náznak příčetnosti. Zaváhá. „Nevím, jestli by chtěli, abych vám to řekla,“ řekne nakonec.

Hurtig s námahou promlouvá klidným tónem. „Kdo by to nechtěl?“

„Karl a Viggo. A PéO a Gert.“

Samí muži, pomyslí si Jens. „Karl, PéO a Gert jsou přece mrtví.

A Viggo zmizel.“

Sakra, proč jsem jí to řekl, uvědomí si ve chvíli, kdy to vysloví.

Annette Lundströmová se zatváří nechápavě. „Nechte toho. Proč si ze mě děláte legraci? Už se s vámi dál nechci bavit. Běžte pryč.“

Hurtig má strach, že to celé pokazil. Ve světě Annette Lundströmové všichni žijí, Karl, PéO i Gert, a proto byla jeho otázka pro ni nepochopitelná.

„Promiňte,“ řekne. „Spletl jsem se. Už půjdu, ale ještě by mě zajímala jedna věc. Viggo je přece…“ Odmlčí se. Nejdřív přemýšlej a pak mluv. Uchláchol ji. „Viggo je přece hodný člověk a slyšel jsem, že pomáhá chudým dětem z ciziny přijet do Švédska, kde se jim bude žít líp, že jim hledá rodiny, které je adoptují. Je to pravda?“

Žena svraští čelo. „To je přece jasné. Copak jsem to už neřekla? Té druhé policistce, Sofia nebo jak se jmenuje. Viggo je hrozně šikovný a spoustu toho dokázal. Choval se k těm dětem moc hezky.“

Hodně informací, myslí si Hurtig. Některé očividně nepravdivé, třeba že Sofia Zetterlundová je policistka a Viggo Dürer hodný člověk. Dělá si poznámky, Annette mluví a v bloku začíná vyrůstat bizarní svět. Jestli je skutečný, nebo jen představa psychotického člověka, to ještě neví, možná obojí, ale bude si o tom muset pořádně promluvit s Jeanette, protože v tom, co Annette Lundströmová říká, vidí opakující se vzorec, i když plete dohromady základní pojmy jako čas a místo. Mluví o Sihtunum v diaspoře, nadaci, v níž byli činní Viggo Dürer, Karl Lundström a Bengt Bergman. O nadaci, která podporovala aktivity zlepšující životní podmínky dětí, zejména ve třetím světě. Když o tom Annette mluví, všechno to zní tak krásně. Adoptovaným dětem se ve Švédsku dařilo báječně a v zahraničí projekt pomohl mnoha potřebným.

Ta ženská si to všechno idealizuje.

„Znáte Victoriina otce Bengta Bergmana?“

Je hloupá. Na hranici slabomyslnosti. Ale zároveň i nemocná, to musí mít na paměti.

„Ne,“ odpoví Annette. „Pomáhal Karlovi, Perovi-Olovi a Viggovi financovat nadaci, ale nikdy jsem ho neviděla.“ Další přímá odpověď, a navíc správná. Informace o tom, kdo nadaci financoval, je stará, ale nové potvrzení nikdy neškodí.

Dobrá, myslí si Hurtig. Poslední otázka. „Pýthiiny rady. Co je to?“

Žena se znovu zatváří nechápavě. „Vy to nevíte? Na to se přece ptala vaše kolegyně, ta Sofia, co jsem s ní mluvila před několika dny.“

„Ne, nevím. Ale slyšel jsem o nějaké knize. Četla jste ji?“ Znovu se zatváří tázavě. „Ne, pochopitelně že ne.“

„A proč ne?“

Ženě se opět objeví v očích tupý výraz.

„Knihu toho jména jsem nikdy neviděla. Pýthiiny rady jsou prapůvodní slova, prastará, nezpochybnitelná.“

Zmlkne a sklopí oči k zemi.

„Chcete mi o tom povědět víc?“ Annette Lundströmová zavrtí hlavou.

Když Hurtig odjede z Rosenlundské nemocnice a zabočí na Ringvägen, v myšlenkách se mu pomalu začne utvářet pochopení toho, co právě vyslechl.

Pýthiiny rady, myslí si. Něco určené výhradně mužům. Pravidla a pravdy, které vytvořili pro své vlastní zájmy. Nejlépe se to podle něj dá popsat slovem vymývání mozků. Je si jistý, že Jeanette na to bude mít svůj názor, a když zastaví na červenou, uvažuje, jak jí asi teď je. Když mu volala a sdělila mu, že se jde podívat na Lundströmovy filmy, nejraději ze všeho by tam jel s ní a podpořil ji. Ví, že je silná, ale kolik síly člověk potřebuje, aby se z toho úplně nezbláznil?

Když za dvacet minut otvírá dveře místnosti na státní kriminálce, kde Jeanette sedí, vidí, že má odpověď na jeho otázku vepsanou ve tváři.

+

Slunečnice

Victoria Bergmanová horečně píše. Řádku za řádkou, osvé dceři Madeleine, zatímco Sofia Zetterlundová sedí vedle ní a poslouchá škrabání propisovačky.

Její slepé oči nic nevidí, ale ona přesto zírá na Victorii. „Už jako mladá jsi neustále něco psala. Je to pořád terapeutické?“

Victoria je velmi unavená. Ale musí psát dál. Ví, že píše nesouvisle, ale možná v tom později odhalí nějakou strukturu. Zjistí, kdo je.

„Jen si tak píšu,“ řekne.

Je to stejné, jako když nahrávala dlouhé monology na diktafon a pak se v nich naučila odhalovat vzorce. Poznat sebe sama.

„Vidím, že pořád ještě nejsi srovnaná sama se sebou,“ řekne stařena.

Victoria ji neposlouchá, ale za chvíli přestane psát, pohlédne na papír, zakroužkuje pár klíčových vět a pak odloží propisovačku.

ÚČINEK KAPSULOTOMIE BYL OPAČNÝ.

SEBEVRAŽEDNÉ CHOVÁNÍ – NAPROSTÁ NESCHOPNOST KONTROLOVAT IMPULSY.

MANICKÝ MYŠLENKOVÝ SVĚT PLNÝ RITUÁLŮ.

Pak pohlédne na Sofii a ta k ní natáhne roztřesenou vrásčitou ruku.

Victoria ji uchopí a brzy ucítí, že se uklidňuje.

„Děláš mi starosti,“ promluví Sofia tiše. „Nejsou pryč, že ne?“

„Koho myslíte?“

„Vraní dívku a ty ostatní.“

Victoria polkne. „Ne… Vraní dívka ne… a Náměsíčnice možná taky ještě ne. Ale všechny ostatní zmizely. Pomohla mi s tím.“

„Kdo?“

„No… chodila jsem nějakou dobu k jedné psycholožce. Pomáhala mi řešit moje problémy.“

Pomohla jsem si sama, myslí si Victoria. Náměsíčnice mi pomohla.

„Takže psycholožka?“

„Ano… je vám dost podobná. Ale samozřejmě jí chybí vaše dlouholeté zkušenosti.“

Sofia Zetterlundová se záhadně usměje a stiskne Victorii ruku trochu pevněji, pak ji pustí a sáhne znovu po krabičce cigaret. „Dáme si každá ještě jednu a já s tím pak musím přestat. Ředitelka domova je přísná, i když i v ní se ukrývá dobré srdce.“

Dobré srdce? Kdo má dobré srdce?

„Victorie, před několika lety jsi mi poslala dopis a v něm jsi psala, že děláš psycholožku. Platí to pořád?“

Nikdo nemá dobré srdce. Půda v lidských srdcích je víceméně kamenitá.

„Svým způsobem.“

Zdá se, že odpověď Sofii uspokojila. Zapálí si cigaretu a jednu podá i Victorii. „Tak dobrá,“ řekne. „Mám z tebe velkou radost, ale zároveň jsem úplně vyčerpaná. Už to moc dlouho nevydržím. Přestávám se soustředit, zapomínám a jde na mě ospalost. Ale teď mi začali dávat nějaké nové prášky, jsou lepší a já jsem čilejší, než když tu byla ta policistka a vyptávala se na tebe.“

Jeanette Kihlbergová, myslí si Victoria. Sofia na to nezapomněla a vypadá to, jako by uměle protahovanou pauzou chtěla vyvolat nějakou reakci. Victoria však mlčí.

„Tehdy jsem byla zmatenější,“ pokračuje Sofia po chvíli, „ale upřímně řečeno ne tak zmatená, jak si ta policistka pravděpodobně myslela. Občas je praktické být takhle stará, když je potřeba, člověk vytáhne demenci. Někdy jsem samozřejmě zmatená doopravdy. Je těžší předstírat, když to člověk nedokáže ani nepotřebuje.“

„Proč tu byli?“ zeptá se Victoria.

Sofia vyfoukne nad stůl další kroužek kouře. „Samozřejmě tě hledali. Ta policistka se jmenuje Jeanette Kihlbergová. Slíbila jsem jí, že ti řeknu, aby ses jí ozvala, kdybych se s tebou viděla.“

„Dobře, tak já jí zavolám.“

„Dobře…“ Sofia se vyčerpaně usměje a zhroutí se na židli.

+

Nikde

Její tělo se nachází pouhých pár centimetrů pod stropem a ona vidí sebe, tu druhou dívku, která leží spoutaná, žíznivá a vyhladovělá v rakvi stojící na zemi.

Do úst má zavedenou tenkou hadičku, kterou jí tam zastrčili, když jí znovu přelepovali ústa, a krmí ji tou hořkou, suchou kaší jako předtím. Je to potrava, která ji ještě víc vysiluje, spíš antipotrava. Ořechy a semínka a něco, co chutná po pryskyřici, neví, co to je.

Ale jí na tom nezáleží. Připadá si lehká a šťastná. Prohlíží si ze svého místa pod stropem celou místnost. Na pravé stěně vidí veliký kotel se systémem trubek a na levé stěně jsou obrysy dveří. To je všechno, jen na dlouhé šňůře visí ze stropu žárovka. Hladké betonové zdi jako ve vězeňské cele. Jediný zdroj světla přichází od pravého horního rohu dveří, tenký, slabý paprsek, který sem vniká zvenčí a dopadá na strop jako bledá mihotavá skvrna.

Cítí v ústech chuť lepidla a zachvacuje ji euforie, jako by náhle pochopila všechna tajemství vesmíru. Něco podobného zažila už dříve, když kouřila hašiš s opiem, dostavil se nádherný rauš, který otevřel všechny dveře vědomí. Jakmile se však tento pocit pokusila vyjádřit slovy, vycházely jí z úst samé nesmysly.

Ale teď se vznáší a dokáže logicky vysvětlit, jak je to možné. Drobná zvířata, myši nebo žáby, se dokážou bez potíží vznášet ve vzduchu nad magnetickým polem v laboratoři, souvisí to s obsahem vody v jejich těle. To voda je nese, dovoluje jim levitovat, a účinky gravitace jsou odstraněny supravodivým magnetem. Myslí si, že ona sama má v sobě možná sedmdesát procent vody, což znamená, že je mnohem těžší než malé zvíře, a proto pochopila, že pod podlahou místnosti musí být obří magnet a že z něj vychází to hučení.

Teď se to ozvalo zas. Výtah to není, to ví docela jistě.

Díky síle magnetu voda v jejím těle nepodléhá gravitaci, proto dokáže létat, a kdyby se jí podařilo udělat otvor ve stropě, mohla by se odtud dostat.

Snaží se tělem pootočit, ale je přivázané pevně. Nejde to, ať se snaží sebevíc.

Ještě před chvílí si volně poletovala jako astronaut ve vesmíru, ale teď je připoutaná stejně pevně jako ta druhá dívka, ta, co leží dole v rakvi a umírá.

Začíná mrznout, nepopsatelným chladem se jí uvnitř roztřese celé tělo.

Přesto nemá strach.

To jen voda v jejím těle se mění v led a ona pochopí, že s magnetem v podlaze něco není v pořádku.

Teď ho vidí. Je to čtyřhranný blok stejně velký jako podlaha, řízený ze sousední kontrolní místnosti. Vidí, že blok se začíná pohybovat, nejdřív pomalu, s tupým skřípotem, a pak stále rychleji, pulsujícími pohyby. Chlad se jí zažírá do kůže a má pocit, jako by led uvnitř jejího těla bobtnal a snažil se roztrhat kůži a dostat se z těla ven. Jako když někdo dá skleněnou láhev s vodou do mrazáku a ta praskne, když se voda změní v led. Usměje se té představě.

Pulsující magnetický blok pod ní skřípe, tře se o stěny v místnosti pod ní, až odletují jiskry.

Těsně předtím, než exploduje a rozletí se na tisíce drobných střípků, zahlédne muže, který stojí u páček v kontrolní místnosti a magnet ovládá.

Je to Viggo Dürer.

+

Státní kriminálka

Místnost, do níž ji mladý policista Kevin uvede, je klaustrofobicky malá a nijak neodpovídá svému názvu.

„Tohle je salon,“ řekne Kevin ironicky a ukáže jí, kam si má sednout. Jeanette se rozhlíží. Psací stůl, monitor a několik různých videopřehrávačů, které dokážou přehrát většinu filmů bez ohledu na formát. Uprostřed psacího stolu je ovládací pult, který umožňuje film zastavit a listovat v něm okénko po okénku. Ovladače na přibližování, oddalování a zaostřování. Větší počet knoflíků a páček, netuší, k čemu slouží.

Chomáč drátů a kabelů.

„Jakmile něco najdu v počítači Hanny Östlundové, přijdu s tím za tebou,“ pokračuje Kevin. „A určitě na mě zavolej, když budeš něco potřebovat. Třeba jen hrnek kafe.“

Jeanette mu poděkuje, položí filmy na stůl a posadí se.

Když za sebou Kevin zavře dveře, v místnosti se rozhostí naprosté ticho a už není slyšet ani hučení klimatizace. Dívá se na hromadu videokazet, zaváhá, ale pak jednu uchopí a zastrčí ji do přehrávače.

Zapraská to a obrazovka před ní se začne míhat. Jeanette se zhluboka nadechne, opře se a pevně sevře ovladač, kterým může film zastavit, kdyby to už nemohla vydržet. Vzpomene si na „tlačítko mrtvého muže“, které mají v kabině strojvůdci a kterým se dá zastavit vlak, kdyby je postihl infarkt.

Na prvním filmu je přesně to, co Karl Lundström říkal, že tam bude, a Jeanette se vydrží dívat ani ne minutu a pak ho zastaví. Protože však ví, že musí video zhlédnout celé, upře pohled těsně vedle obrazovky a začne videokazetu přetáčet.

Vidí film jen rozmazaně, koutkem oka, bez detailů, ale natolik zřetelně, aby poznala, kdyby se změnilo prostředí. Po dvaceti minutách se přehrávač s cvaknutím zastaví a začne film přetáčet na začátek.

Jeanette ví, co viděla, ale stejně se jí nechce věřit, že je to pravda. Je naprosto zaskočená skutečností, že existují lidé, kterým něco takového přináší potěšení. Kteří platí velké peníze za to, aby takovéhle filmy získali, a kteří tím, že je shromažďují, dávají v sázku svůj život. Proč jim nestačí si perverzity a zakázané věci jen představovat?

Proč musí svoje chorobné fantazie uskutečňovat?

Další film je ještě odpornější, pokud je to vůbec možné.

Tři Švédi a žena, podle Lundströma Thajka, spolu s dívkou, které zřejmě ještě není ani deset. Karl Lundström při jednom z výslechů řekl, že jí bylo sedm, a Jeanette mu proti své vůli věří.

Necelou půlhodinu, kdy si film zrychleně pouští, jí nepomáhá dívat se vedle obrazovky, musí upřít zrak metr nad ni.

Na stěně visí fotokopie komiksového seriálu, je to tlustý muž, který se chechtá, utíká k pozorovateli a v rukou drží železnou trubku. Má na hlavě pruhovanou čepici a zuby, ze kterých by zubař několik nocí nezamhouřil oka.

Holčička ve filmu pláče a tři muži střídavě pronikají do Thajky. Muž v komiksu na sobě má černé kalhoty, horní polovinu těla nahou a na nohou těžké šněrovací boty. Zírá upřeně, téměř šíleně.

Thajka na obrazovce leží na břiše a kouří a jeden z mužů se do ní snaží zastrčit napůl vzrušený penis. Holčička přestala plakat a vypadá teď spíše apaticky. Nebo zdrogovaně.

Jeden z mužů si ji posadí na klín. Hladí ji po vlasech a říká něco, čemu Jeanette rozumí jako: „Tatínkova holčička byla neposlušná.“

Jeanette ucítí v koutcích úst vlhkost, a když si olízne rty, ucítí sůl. Většinou pláč přináší úlevu, ale teď jen posiluje pocit hnusu a bezmoci a ona se přistihne, že myslí na trest smrti a na lidi, kteří by se měli nadosmrti zavřít a mělo by se na ně zapomenout. Dveře by se zamkly a klíče zahodily. Představuje si i kastrující skalpely, nikoli chemickou kastraci, a poprvé po velmi dlouhé době cítí nenávist. Iracionální, nikdy neodpouštějící nenávist, a na chvíli chápe, proč lidé zveřejňují jména a fotografie sexuálních delikventů, aniž by brali v úvahu city jejich blízkých. V tu chvíli pochopí, že je člověk, i když možná velmi špatná policistka. Policistka a člověk. Nepravděpodobná kombinace? Dost možná.

Muž v komiksu vyslovuje to, co sama cítí, a Jeanette pochopí, proč je ten obrázek na zdi.

Musí tam být, aby ti, co tu pracují, nezapomněli, že jsou lidé, i když jsou zároveň policisté.

Jeanette vyndá videokazetu, uloží ji do obalu a vloží do přehrávače třetí.

Stejně jako u obou předchozích se nejprve objeví zrnění. Pak roztřesené záběry kamery, která hledá motiv, váhá, pak přibližuje a zaostřuje. Jeanette má dojem, že na filmu je hotelový pokoj, a náhle se jí zmocní silný pocit, že tohle je film, který hledá.

Doufá, že se mýlí, ale intuice jí napovídá, že má pravdu.

Ten, kdo drží kameru, zřejmě pochopil, že stojí příliš blízko, oddálí obraz a znovu zaostří. Na velké posteli leží natažená mladá dívka a vedle stojí tři polosvlečení muži.

Dívka se jmenuje Ulrika Wendinová a jeden z mužů je Bengt Bergman, otec Victorie Bergmanové. Muž, kterého Jeanette vyslýchala v souvislosti s tím, že byl podezřelý ze znásilnění, ale později byl osvobozen, protože jeho manželka mu poskytla alibi.

V tu chvíli se za ní otevřou dveře a vstoupí Jens Hurtig. Jeanette znovu upře pohled na kopii komiksového stripu zhruba metr nad probíhajícím znásilněním. Muž na kresbě řve: „Pořádnou železnou tyčí dám světu co proto!“

Hurtig se postaví za ni, pevně sevře opěradlo židle a zahledí se na obrazovku, kde stále znásilňují dívku. „Je to Ulrika?“ zeptá se tiše a Jeanette přikývne na souhlas.

„Bohužel ano.“ Zahledí se nepřítomně před sebe. „Všechno, co říkala, odpovídá.“

„Co jsou zač ti muži?“ Jeanette cítí, jak Hurtig vší silou svírá opěradlo, a téměř vidí, jak zatíná zuby. „Známe z nich někoho?“

„Zatím jen Bengta Bergmana,“ odpoví Jeanette. „Ale tamhleten…“ Ukáže na obrazovku. „Byl na několika filmech. Poznávám ho podle mateřského znamínka.“

„Jen Bengta Bergmana,“ opakuje tiše Hurtig, vezme židli, která stojí u stěny, posadí se vedle Jeanette a v tu chvíli kamera zabere hotelový pokoj. Okno s výhledem na špatně osvětlené parkoviště, v pozadí se ozývá sténání mužů a pak se kamera vrátí k posteli.

„Zastav to,“ řekne Hurtig. „Co to bylo, ta věc v rohu?“

Jeanette otočí ovladačem doleva. Obraz se zastaví a ona ho pomalu, okénko po okénku, přetáčí zpátky.

„Tady,“ zastaví ji Hurtig a ukáže na obrazovku, kamera právě zabírá roh pokoje. „Co je to?“

Jeanette zastaví přehrávač, zvýší kontrast obrazu a uvidí, co má Jens na mysli. V tmavém, zastíněném rohu sedí někdo na židli a pozoruje výjev na posteli.

Jeanette osobu přiblíží, ale vidí jen její profil. Žádné zřetelné rysy. Díky Hurtigově návrhu podívat se, co je v pozadí, dostane nápad.

„Počkej,“ řekne a vstane. Hurtig na ni překvapeně pohlédne a ona otevře dveře a zavolá na Kevina.

Mladý policista vyjde na chodbu. „Ještě kafe?“ řekne.

„Ne, děkuji. Můžeš na chvíli sem k nám?“

„Hned to bude.“

Kevin se vrátí do své kanceláře, a když se vrátí, drží v ruce cédéčko.

„Tady,“ řekne, podá ho Jeanette a pak se pozdraví s Hurtigem. „Tohle jsem zatím našel v počítači Hanny Östlundové a musím říct, že něco podobného jsem ještě v životě neviděl.“ Polkne a pokračuje: „To je něco úplně jiného. Tohle má…“

„Co to má?“ přeruší ho Jeanette a všimne si, že mladým policistou to skutečně otřáslo.

„Tohle má svou filozofii nebo jak to mám nazvat.“

Jeanette ho pořád pozoruje a přemýšlí, co tím myslí, ale nechce se ho ptát. Brzy to zjistí sama. Ale než k tomu dojde, potřebuje jeho pomoc.

Položí cédéčko vedle ovládacího pultu, uchopí ovladač a pomalu začne přetáčet film dozadu, okénko za okénkem. Když kamera zabere okno a parkoviště, Jeanette film zastaví. Venku je vidět několik zaparkovaných aut.

„Mohl bys obraz zaostřit tak, aby byly vidět poznávací značky?“ zeptá se a otočí se ke Kevinovi. Vidí, že jí rozumí, a pokračuje: „Mohly by to být…“

„Chápu,“ přeruší ji mladý policista, nakloní se nad ovládací pult, přiblíží auta, rychle stiskne několik tlačítek a obraz je náhle dokonale ostrý.

„A teď chceš, abych zjistil, komu ta auta patří?“ řekne.

„Jestli máš chvilku…?“ odpoví Jeanette a usměje se na něj.

„Udělám to jen proto, že jsi Mikkelsenova známá,“ řekne Kevin.

„Ale výjimečně.“

Mrkne na ni, zapíše si poznávací značky zaparkovaných aut a vrátí se do své kanceláře.

Jeanette koutkem oka vidí, že ji Hurtig ze strany pozoruje. „Udělalo to na tebe dojem?“ zeptá se, vytáhne videokazetu z přehrávače a zasune do něj cédéčko.

„To tedy ano,“ odpoví Hurtig. „Na co se budeme koukat teď?“

„Na filmy z počítače Hanny Östlundové.“ Jeanette se opře a připraví se na to, co přijde. „Asi budou ještě odpornější než tohle, aspoň Kevin to naznačil.“

„Je to vůbec možné?“ zahučí Hurtig, když se na obrazovce objeví malý pokojík. Zvuk je šelestivý a zní dutě.

Jeanette místnost připomíná nějakou kůlnu. Vzadu stojí trakař, pár kbelíků, hrábě a další zahradnické nářadí.

„Mám dojem, že je to nahrané z televize,“ řekne Hurtig. „Je to poznat z toho mihotání a podle zvuku. Originál bude pravděpodobně stará videokazeta.“

Kamera se pár sekund kymácí, jako by ten, kdo ji drží, ztratil rovnováhu. Pak se objeví obličej skrytý za podomácku vyrobenou maskou, která představuje prase. Rypák má udělaný z čehosi, co vypadá jako plastový kelímek. Kamera ucouvne a objeví se několik dalších osob. Všichni mají pláště a podobné prasečí masky. Objeví se tři dívky klečící za velkou mísou, na které je něco nedefinovatelného.

„To je určitě Hannah a Jessica,“ řekne Hurtig a ukáže na obrazovku. Jeanette přikývne, zná dívky z fotografií ve školní ročence.

Uvědomí si, že tohle je událost, o níž jí vyprávěla matka Reginy Cederové. Zasvěcovací rituál, který se zvrhl a kvůli němuž Hannah a Jessica ze školy odešly.

„Takže ta vedle nich je Victoria Bergmanová,“ pohlédne Jeanette na hubenou světlovlasou dívenku s jasně modrýma očima. Má dojem, že Victoria se směje. Ale není to pobavený úsměv, spíše posměšný. Skoro bych věřila tomu, že je spolčená s těmi trapičkami, myslí si Jeanette. Že ví, co se stane. Zároveň je jí Victoria nejasně povědomá, ale nedokáže určit, čím přesně, a vzápětí už myslí na jiné věci.

Jedna z maskovaných dívek pokročí dopředu a promluví. „Vítejte v Sigtunském humanistickém vzdělávacím ústavu,“ řekne a zároveň někdo vylije na Hannu, Jessiku a Victorii kbelík vody. Mokré dívky plivou, kašlají a prskají.

Hurtig zavrtí hlavou. „Prachatý parchanti,“ zašeptá. Zbytek filmu zhlédnou v tichosti.

Závěrečná scéna ukazuje, jak se Victoria naklání dopředu a začíná jíst obsah mísy, kterou má před sebou. Když si jedna z dívek v pozadí sundá masku a začne zvracet, Jeanette pozná i ji. Mladá žena si masku znovu nasadí, ale těch pár sekund stačí. Je to ona.

„Annette Lundströmová,“ konstatuje Jeanette. „Zatracená práce… a jak vlastně dopadla ta návštěva?“ Skoro zapomněla, kde byl Hurtig, zatímco ona sama procházela filmy.

„Nic moc,“ odpoví Jens a odkašle si. „Něco podle mě použít můžeme. Ale to probereme potom. Tohle je takový hnus, že se musím nejdřív vzpamatovat.“

Jeanette je stejného názoru, ale tohle je potřeba udělat, ať to stojí co to stojí. Jestlipak časem otupějí? napadne ji. Ti, co tady pracují. Samozřejmě že ano. Znovu pohlédne na komiksový obrázek.

Když se začnou dívat na další film, brzy pochopí, co měl Kevin na mysli, když řekl, že filmy Hanny Östlundové mají svou filozofii.

Dívají se na scénu, která se odehrává na místě připomínajícím prasečí chlívek na statku. Na zemi je sláma zčernalá hlínou, nebo možná něčím jiným. Výkaly, pomyslí si Jeanette s odporem, prasečí výkaly. V záběru se objeví řada lidí, všichni jsou úplně oblečení, sedí v řadě kolem výběhu a ona je všechny do jednoho zná.

Odleva je to Per-Ola Silfverberg, pak jeho žena Charlotte, která drží malé dítě. Jeanette předpokládá, že je to jejich nevlastní dcera Madeleine. Pak Hannah Östlundová, Jessica Fribergová, Fredrika Grünewaldová a nakonec Regina Cederová. Docela na kraji záběru mužský profil.

Jeanette připadá, že všechno, co v posledních hodinách viděla, je sestřih z jejích vlastních nočních můr týkajících se případů, jež řešila poslední dobou. Jsou tam všichni aktéři, v podstatě všichni zúčastnění, a ji na okamžik ovládne pocit neskutečnosti, jako by se nacházela ve strašlivém snu, a pohlédne na Hurtiga.

Je to tak, pomyslí si. Také je v tom příšerném snu a je z toho stejně šokovaný jako já.

Když se v záběru objeví dva nazí chlapci mezi dvanácti a čtrnácti lety, nebo je tam spíše strčí někdo, kdo stojí za kamerou, noční můra dosáhne svého vrcholu. Itkul a Karakul, napadne Jeanette, přestože ví, že to bratři z Kazachstánu být nemohou, protože ještě nebyli na světě, když se film natáčel. Navíc jsou tihle dva chlapci očividně původem z východní Asie.

Začnou spolu zápasit, nejprve neohrabaně a opatrně, ale postupně stále agresivněji, a když se jednomu z nich podaří chytit druhého za vlasy, ten se rozzuří a divoce se rozhání pažemi. Ale není mu to nic platné. Silný úder do hlavy ho pošle k zemi.

Pak si jeden chlapec na druhého sedne a začne ho tlouct. Jeanette se udělá zle a film zastaví. Organizované psí zápasy, pomyslí si. Takže Ivo měl od začátku pravdu?

„Panebože,“ vzdychne a zeptá se Hurtiga: „Copak on ho zabije?“ Hurtig na ni sveřepě pohlédne a neodpoví.

Jeanette tedy přetočí film rychle dopředu, týrání, které následuje, se tak dá snáz vydržet.

Po zhruba dvou minutách zápas skončí a Jeanette se vrátí k normální rychlosti. Ke svému ulehčení vidí, že chlapec, který leží na zemi, stále žije, oddechuje a hrudník se mu zvedá a klesá. Druhý chlapec vstane a postaví se doprostřed špinavé podlahy ve výběhu. Pak se vydá směrem ke kameře a těsně předtím, než zmizí, pousměje se. Jeanette okamžitě film o kousek přetočí zpátky a znovu ho zastaví ve chvíli, kdy se chlapec usměje.

„Viděls to?“ řekne.

„Viděl,“ odpoví Hurtig tiše. „Byl na to pyšný.“

Jeanette film znovu pustí, ale už se neděje nic, jen dítě na klíně Charlotte Silfverbergové se začne vrtět a nahrávka skončí ve chvíli, kdy Charlotte začne dívenku uklidňovat.

Filozofie, myslí si Jeanette. Podobně jako ve filmu ze sigtunské školy je pro ni jejich sexuální význam nepochopitelný a přemýšlí, zda tu jde skutečně o sexualitu. Koho může něco takového vzrušovat?

„Můžeš ještě?“ zeptá se Hurtiga.

„Upřímně řečeno… nevím.“ Jens se tváří odevzdaně, je unavený.

Vyruší je zaklepání na dveře a vstoupí Kevin, v ruce má několik papírů. „Jak to jde?“ zeptá se. „Viděli jste ten film ze statku?“

„Ano…“ odpoví Jeanette, ale pak ztichne, protože se ještě nedokáže jednoznačně vyjádřit k tomu, co zhlédla.

„Zbytek materiálů v počítači Östlundové je klasická dětská pornografie,“ dodá Kevin a Jeanette se vzápětí rozhodne, že tyhle filmy musejí počkat. To bude vyšetřovat státní kriminálka. Ona už našla, co potřebuje. Důkaz existence sekty a to, že vyprávění Ulriky Wendinové bylo pravdivé. Možná se teď ještě dozví, kdo se to během jejího znásilňování schovával v rohu.

„Nemohl bys mi pomoct porovnat tenhle profil s profilem jednoho muže z hotelového pokoje?“ zeptá se a přetočí film zpět na místo, kde je vidět mužský profil.

„Jistě.“ Kevin stiskne rychle několik tlačítek a už mají před sebou na obrazovce obě sekvence. Není sebemenších pochyb o tom, že se jedná o stejného muže.

„Našel jsi ty poznávací značky?“

Kevin přikývne. „Tady je výpis z rejstříku vozidel z doby, kdy vznikl ten film.“

Jeanette pohlédne na seznam jmen, na něž jsou vozidla registrována. Samozřejmě ví, že to mohou být nevinní lidé, kteří přenocovali v hotelu, kde byl film natočen, a neměli ani tušení, co se děje v jednom z pokojů.

Když ale uvidí jména vedle jednotlivých poznávacích značek, je jí jasné, že má před sebou seznam mužů, kteří znásilnili Ulriku Wendinovou. Je to jmenná řada osob vinných stejně jako řada diváků ve filmu z prasečího výběhu na statku, který viděli před chvílí.

U jmen v seznamu je připsané i odpovídající rodné číslo:

BENGT BERGMAN. KARL LUNDSTRÖM. ANDERS WIKSTRÖM. CARSTEN MÖLLER. VIGGO DÜRER.

Ve chvíli, kdy Jeanette otevře ústa a chce jména Hurtigovi přečíst, zavibruje jí v náprsní kapse mobilní telefon.

+

X2000

Ivovi Andriçovi nebývá v dopravních prostředcích špatně, ale v rychlovlacích se mu občas trochu zvedá žaludek, hlavně v prudších zatáčkách. Chce být sám, a tak si rezervoval celé kupé. Dopije zbytek kávy, zahodí kelímek do pytle na odpadky vedle sedadla a soustředí se na svůj dech. Hluboké nádechy nosem a dlouhé výdechy ústy. Technika, která zabírá v pitevně, a když zabírá tam, tak funguje všude.

Rosengård, myslí si. Za tři hodiny jsem tam. Pomyšlení na bratra ho zneklidňuje a zároveň naplňuje očekáváním. Zneklidňuje, protože pořád ještě nedokáže uvěřit, že je to pravda, a navíc se mu ještě s Goranem nepodařilo navázat kontakt. A to, že je plný očekávání, jeho rozpoložení zdaleka nevystihuje. Kdyby jeho žena nedostala chřipku a nemusela zůstat doma, mohl by s ní nyní tento pocit sdílet. Byla úplně u vytržení, když jí řekl, že Goran je s velkou pravděpodobností naživu a bydlí na jihu v Malmö. Řekla mu, aby okamžitě vyrazil. Musí se ujistit, že je to pravda. A tak se vydal na cestu sám, ale cítil by se líp, kdyby se o ten zážitek mohl podělit s ní.

Ivo Andriç dokáže ten pocit srovnat jen s okamžikem, kdy v porodnici čekal, až se narodí jeho první dítě.

Naděje v něm vzbuzuje neklid a on se rozhodne, že se bude věnovat práci a dá dohromady poznatky z nálezů v bytě Ulriky Wendinové a výzkum podivných hladkých otisků prstů. Kolegové říkávají, že jeho zprávy jsou občas složité a příliš detailní, ale on jinak pracovat neumí, ví, že mu to poskytne větší přehled a to pak vede k lepšímu výsledku.

Po dvaceti minutách dojde k závěru, že má dostatek poznatků k tomu, aby svoje zjištění adekvátním způsobem mohl předložit Jeanette Kihlbergové, zaklapne laptop a vytáhne mobil. Jeanette hovor hned přijme a on slyší, že na tom není úplně nejlíp, ale nechce ji obtěžovat vyptáváním, jestli se něco stalo.

„Otisky prstů bez vzorce papilárních linií mohou vzniknout několika způsoby,“ začne Ivo. „Vysvětlením může být například popálenina nebo odříznutí kůže. Otisky prstů na stříbrné lepicí pásce, kterou byl uzavřen plastikový pytel s posledním mrtvým chlapcem, pravděpodobně patří osobě, která se léčila s rakovinou.“

Odmlčí se, kdyby Jeanette chtěla něco říct.

„S rakovinou?“ podiví se Jeanette. „Jak to souvisí?“

„Chemoterapeutika, buněčné jedy, mohou mít vedlejší účinky v podobě například anémie, vypadávání vlasů a poruchy funkce kostní dřeně, ale jisté přípravky způsobují i záněty chodidel a dlaní a prstů na rukou a na nohou. Nebudu tě obtěžovat vysvětlováním proč, důležité je, že tyto vedlejší účinky vedou ke krvácení a odpadávání kůže z prstů, a k tomu podle mě v tomto případě došlo.“

„Dobře.“ Teď už je to zase ta zaujatá Jeanette. „Takže ty máš podezření, že osoba, která zavázala pytel s chlapcem, se léčila s rakovinou. Jak moc jsi si jistý?“

„Porovnal jsem snímky vedlejších účinků s otisky. Je to jisté tak na devadesát, pětadevadesát procent.“

„Výborně,“ řekne Jeanette. „Díky, Ivo. Jako vždycky jsi odvedl skvělou práci. A jak to dopadlo s prohlídkou bytu Ulriky Wendinové?“

Teď to nejdůležitější, pomyslí si Ivo Andriç.

„O to mi jde. Našel jsem stejné otisky i v bytě, na vnitřní straně dveří ledničky. Osoba, která zahodila pytel, je s největší pravděpodobností tatáž osoba, která byla v bytě Ulriky Wendinové.“

Ve sluchátku je ticho.

„Haló?“ zkouší to Ivo ještě chvíli, ale Jeanette už tam není.

+

Státní kriminálka

Jens Hurtig z Jeanettiných úsečných odpovědí a výrazu obličeje pochopí, že jí Ivo Andriç sdělil něco nesmírně důležitého, a potvrdí se to, když komisařka ukončí hovor.

„Stejná osoba, která v přístavu v severním Hammarby hodila v pytli do vody toho chlapce, byla v bytě Ulriky Wendinové,“ řekne Jeanette a strčí telefon zpátky do náprsní kapsy. „Otisky prstů na lepicí pásce, kterou byl pytel zalepený, se shodují s otisky prstů, které Ivo našel na dveřích ledničky v Ulričině bytě. Osoba, která tam otisky zanechala, se pravděpodobně léčila na rakovinu.“

„Děje se toho nějak moc najednou,“ poznamená Hurtig a zírá na okno na monitoru, ve kterém je řada očíslovaných složek se soubory obsahujícími dětskou pornografii patřící Hanně Östlundové. „Takže celostátní pátrání po Ulrice Wendinové?“

Jeanette přikývne. Hurtigovi se při pohledu na její bledý obličej stáhne krk, ví, jak si dívku oblíbila.

Otočí hlavu a podívá se na papír, který Jeanette drží v ruce. Přečetl si seznam jmen přes její rameno. „Vidím, kdo všechno byl v hotelu, když znásilnili Ulriku Wendinovou,“ řekne. „Bengt Bergman, Karl Lundström a…“ Nakloní se dopředu, aby lépe viděl. „Viggo Dürer?“

„Ten prevít se objevuje ve všech souvislostech a po celou dobu byl v pozadí, teď i na těch dvou odporných filmech. Jak to, že se nám pořád nedaří ho dopadnout?“

„A co ta ostatní jména? Je to někdo, koho známe? Anders Wikström a Carsten Möller?“

„Pamatuješ, jak se Karl Lundström zmiňoval o nějakém Andersi Wikströmovi, co měl domek v Ånge? Při prvním výslechu ten parchant řekl, že jeden z filmů, které měl v počítači, byl natočen tam.“

Hurtig si vzpomene. Na samém začátku vyšetřování případu Karla Lundströma byla řeč o osobě jménem Anders Wikström. Ale jediný

Wikström, kterého v Ånge našli, byl stařík se senilní demencí, kterého hned škrtli ze seznamu podezřelých.

„Tuhle stopu přece zrušil Mikkelsen?“ podotkne Jens.

„To je pravda,“ Jeanette se zatváří zamyšleně. „Ale Anders Wikström skutečně existuje a máme jeho rodné číslo.“

„A Carsten Möller?“

„Nemám tušení.“ Znovu vytáhne mobil, vyťuká číslo a přiloží si ho k uchu. „Åhlunde? Vyhlaste ihned celostátní pátrání po Ulrice Wendinové a pak chci, abys mi něco ověřil. Ne, vlastně dvě věci…“ Hurtig ji slyší opakovat jména a rodná čísla. Anders Wikström a Carsten Möller. Jeanette mluví s Åhlundem stejně stručně jako předtím s Ivem Andriçem. Hurtig vidí, že si něco zapisuje na papír se jmény mužů, co znásilnili Ulriku Wendinovou, a poznávacími značkami jejich aut. Několik minut uděluje rozkazy a Hurtig pochopí, že Åhlund na druhém konci linky pracuje, až se z něj kouří. „A jak to dopadlo s proklepnutím Vigga Dürera? Tam musíme přitvrdit. Ten chlap mi leze na nervy,“ řekne Jeanette na závěr, ale když hovor ukončí, tváří se zklamaně, takže Hurtig usoudí, že Åhlund toho o kluzkém advokátovi moc nezjistil.

Jeanette není jen zklamaná, myslí si. Je taky naprosto vyčerpaná. Ale hned si připomene, že s tím si dělat starosti nemusí, protože je o ní známo, že podává nejlepší výkony, když je pod velkým tlakem.

„Co říkal Åhlund?“ Podívá se na papír z rejstříku vozidel a vidí, že Jeanette tam připsala slovo „chirurg“.

„Carsten Möller je bývalý pediatr, který se odstěhoval do Kambodži. Tam stopa končí. A Anders Wikström už je deset let po smrti a žádný domek v Ånge neměl.“

„Ale nějaký Anders Wikström přece jen existoval,“ prohlásí Hurtig.

„Lundström byl trochu mimo sebe a možná to popletl? Anders Wikström byl na filmu, ale domek v Ånge patří někomu jinému? Takhle by to klidně mohlo být…“

Jeanette přikývne a Hurtig se rozhlédne po místnosti.

Nenávidím je, myslí si, všechny ty hajzly, kvůli kterým takovéhle místnosti musí existovat.

„Takže,“ promluví Jeanette. „Jaký byl rozhovor s Annette Lundströmovou?“

Hurtig si vzpomene na film o dívkách v sigtunské škole. Annette Lundströmové role trapičky očividně moc neseděla. Zvracela z toho.

„Annette má psychózu,“ řekne. „Ale potvrdila většinu z toho, co ti říkala Sofia Zetterlundová, a podle mě se v tom dá odhalit vzorec, přestože to nemá v hlavě v pořádku. Chce odjet do Polárního Kruhu a vysypala ze sebe spoustu jmen lidí, kteří tam budou…“ Na chvíli se odmlčí a vytáhne poznámkový blok. „PéO, Charlotte a Madeleine Silfverbergovi, Karl a Linnea Lundströmovi, Gert Berglind, Regina a Jonathan Cederovi, Fredrika Grünewaldová a Viggo Dürer.“

Jeanette na něj pohlédne. „Všechna ta jména už mi lezou krkem.“

„Mně taky. Ale jedna věc je v každém případě zajímavá. Všichni ti lidé jsou mrtví, kromě Vigga Dürera a Madeleine Silfverbergové.“

„Madeleine je možná taky mrtvá. A vlastně i Dürer, ale něco mi říká, že to tak není.“

„Souhlasím. A stejně tak jako ty si myslím, že v jeho případě bychom měli přitvrdit. Jiné stopy nemáme. A pokud jde o Madeleine, začínám se přiklánět k názoru, že i ona…“

„…je jen oběť,“ přeruší ho Jeanette a Hurtig přikývne. „V tom případě napneme všechny síly a zaměříme se jen a jen na Dürera.“

Jeanette vstane a začne sbírat videokazety. Chce jediné – pryč. Hurtig ji napodobí, ale ještě dodá, že Annette Lundströmová potvrdila, že Dürer se zabýval adopcemi.

„Na jeho statku ve Strueru i na severu, v Polárním Kruhu, bydlely adoptované děti.“

„Do háje,“ vzdychne Jeanette. „Polární Kruh…“

Totéž si myslí i Hurtig. „Statek ve Strueru je už prodaný,“ řekne, „protože chov prasat se Dürerovi nevyplácel. To víme díky Åhlundovi. Pokud jde o Polární Kruh, tak v jeho okolí se docela dobře vyznám, a naši kolegové v Norrbottenu jistě rychle dokážou zorganizovat pátrání a poptat se ve vesnici. Vlastně to ani žádná vesnice není. Jen pár domů.“

„Åhlund jim to zavolá,“ prohlásí Jeanette a znovu vytáhne mobil.

„A musí tam sebou pořádně hodit.“

Hurtig mlčky naslouchá, když Jeanette znovu informuje Åhlunda, pak ukončí hovor a volá Billingovi. Hurtiga fascinuje, jak málo slov Jeanette potřebuje k tomu, aby se vyjadřovala srozumitelně, a přeje si, aby sám dokázal být podobně efektivní.

„Billing zařídí povolení k domovní prohlídce,“ řekne Jeanette.

„Okamžitě tam jedeme. Pomůže nám zásahová jednotka.“

+

Tysta gatan

Státní zástupce Kenneth von Kwist je unavený. Nezamhouřil totiž oka od chvíle, kdy ho včera večer přepadli před ledovým barem. Jeho nový lék, Diazepam Desitin, je stejně neúčinný jako heřmánkový čaj, a ani alkohol mu už nepomáhá. Oficiálně je na nemocenské kvůli žaludečnímu vředu, neoficiálně kvůli narůstající smrtelné úzkosti.

Leží na pohovce a marně se snaží na chvíli usnout. Podívá se na hodiny. Na policejním ředitelství je dnes večer večírek. Nejvyšší policejní náčelník slaví kulatiny a je to zároveň dobrá příležitost navázat nové kontakty a oživit ty, co už má. Stále však váhá.

S námahou se pozvedne z pohovky a plouží se po místnosti. Myslí na krabici od bot, kterou mu předal onen muž.

Ví, co obsahuje, a už ji znovu neotevřel. Neodvažuje se ji vyhodit a na policii s ní pochopitelně také jít nemůže.

Nezbývá mu než ji ukrýt, což také udělal. Několikrát.

Naneštěstí nemá ani tušení, že takovéto iracionální skutky jsou přímým důsledkem paranoi, která se u něj vyvinula během dobrovolné izolace doma.

Nejprve schoval krabici od bot do skříňky pod výlevkou v kuchyni, pak úplně dozadu do skříňky na úklidové potřeby v předsíni a potom do jedné ze zásuvek psacího stolu v pracovně. V záchvatu nesmyslné kreativity se posléze rozhodl postavit ji na podlahu v šatně mezi krabice s vlastními botami tak, aby byla z předsíně dobře vidět. Sledoval tím myšlenku, že nejlepší skrýš je ta nejjednodušší, ale vydržel tam krabici nechat jen několik hodin, protože mu na ni padl pohled, kdykoli musel jít na záchod. A tam chodil během posledních čtyřiadvaceti hodin velmi často. Jeho tělo nefunguje, jak má, a sžíravá úzkost způsobuje, že musí neustále vyprazdňovat močový měchýř a v pravidelných intervalech zvrací.

Teď je krabice v šatníku v ložnici, jen pár metrů od postele, a ani tohle není správné místo.

Rozhodne se, že s tím musí něco udělat, jde do ložnice a přistoupí k šatníku. Otevře dveře, zhluboka se nadechne, skloní se a znovu krabici zvedne. Pokoj pro hosty, napadne ho. Do skříňky úplně nahoře, za role tapet. To bude nejlepší. Tam nebude vidět, pokud se na něco nepostaví.

Když vejde do pokoje pro hosty, rozsvítí a postaví krabici na psací stolek. Vyleze na starou otočnou židli a vytahá ze skříňky role tapet. Pak vezme krabici pod paži a natáhne se, aby ji mohl zastrčit až dozadu na nejvyšší polici. Když však přenese váhu z jedné nohy na druhou, převezmou vládu přírodní zákony a otočná židle udělá to, podle čeho ji pojmenovali.

Von Kwist i s krabicí spadne na zem. Obsah krabice se s chrastěním rozkutálí po parketách a skončí ve tmě pod postelí.

Státní zástupce Kenneth von Kwist se namáhavě posadí, opře se o šatník a zůstane tam hodnou chvíli sedět, než se rozhodne, co udělá.

Takhle to nejde, pomyslí si. Zůstane to ležet, kde to je. A já půjdu na večírek.

+

Hundudden

Policejní dodávka s kouřovými skly zaparkuje hned za nimi a velitel zásahové jednotky vyskočí ven ze sedadla spolujezdce. Prudce přibouchne dveře a pustí se k Jeanette a zároveň se otevřou zadní dveře a v úplné tichosti vyskáče ven devět maskovaných policistů. Rozdělí se do skupin po třech. Osm z nich je ozbrojeno samopaly, devátý má větší zbraň.

Velitel zásahové jednotky není maskovaný, a když přistoupí k nim, představí se a řekne, že jsou připraveni k vniknutí do domu.

„Je to nutné?“ ptá se Jeanette a ukáže na muže s ostřelovačskou puškou.

„To je PSG-90. Kdyby byl při operaci potřeba ostřelovač,“ odpoví velitel zásahu stroze.

„Doufejme, že nebude,“ zahučí Hurtig.

„Tak půjdeme dovnitř,“ Jeanette se otočí a pohlédne na Hurtiga.

„Ještě se chci na něco zeptat.“ Velitel jednotky si odkašle. „Bylo to trochu narychlo, takže nemáme všechny potřebné informace. Co je primárním cílem a jaký typ odporu můžeme očekávat?“

Než Jeanette stihne promluvit, pokročí dopředu Hurtig. „Domníváme se, že objekt jedna, mladá žena, se nachází v domě,“ řekne.

„Objekt se jmenuje Ulrika Wendinová a máme podezření, že objekt číslo dvě, majitel domu, unesl objekt jedna a drží ho v zajetí. Objekt dvě je asi osmdesátiletý advokát, a pokud jde o způsob kladení odporu, nemáme potuchy.“

Jeanette do Hurtiga šťouchne. „Nech toho,“ zasyčí a otočí se k veliteli zásahové jednotky. „Omlouvám se za kolegu. Občas je trochu únavný. Ale v podstatě má pravdu. Máme podezření, že majitel domu, Viggo Dürer, uvnitř vězní Ulriku Wendinovou. Samozřejmě může být ozbrojen, ale nic o tom nevíme.“

„Výborně,“ usměje se škrobeně muž. „Tak jdeme na to,“ řekne a dokluše ke svým podřízeným.

„Takhle se prostě musíš přestat chovat.“ Jeanette se postaví vedle auta a čeká, až po zuby ozbrojení policisté vniknou do domu. Velitel zásahové jednotky zvedne pravou paži, aby se na něj muži soustředili, a vydá rozkazy. „Alfa půjde zepředu, hlavním vchodem. Beta si vezme na starost zadní část a Charlie se postará o garáž vedle domu. Nějaké otázky?“

Maskovaní policisté neřeknou ani slovo.

„Tak do toho!“ řekne velitel a spustí paži.

Jeanette slyší, jak Hurtig pro sebe zahučí: „Jawohl, mein Führer,“ ale nemá sílu to komentovat.

Pak už všechno proběhne velmi rychle. První trojice pomocí silných štípacích kleští zdolá bránu a rychle přeběhne po trávníku ke vchodu, kde se postaví po obou stranách dveří. Druhá skupina dům zleva oběhne a zmizí za ním a třetí se pustí ke garáži. Jeanette slyší zvuk tříštícího se skla a řvaní, že je tu policie a že všichni v domě si mají lehnout na zem. Pokud ne, bude odpovědí na veškerý odpor ostrá střelba.

Jeanette jde k bráně a počká na Hurtiga, aby mohli vejít spolu, ale v tu chvíli se ozve pronikavé houkání. Zacpe si uši a půl minuty počká, až hluk utichne.

„Přízemí zajištěno!“ ozve se z domu a Hurtig přijde k ní a zastaví se. „Promiň,“ řekne. „Bylo to ode mě hloupé. Mám tyhle chlápky vlastně docela rád, ale někdy mi připadá, že to celé moc prožívají.“

„Já ti rozumím,“ odpoví Jeanette a lehce ho pohladí po paži. „Liší se od násilníků jen o vlásek. Je v nich zkrátka až moc z fotbalových chuligánů.“

Hurtig přikývne.

„Horní patro zajištěno! Garáž zajištěna!“

Jeanette vidí, že velitel zásahové jednotky vychází z domu a gestem jim naznačuje, že můžou dovnitř.

„Dům je prázdný, ale alarm byl aktivovaný,“ řekne, když Jeanette s Hurtigem dojdou až ke schodům. „Klasický starší alarm, který není napojený na žádnou ostrahu, ale zato příšerně houká. Dřív to bylo účinné, ale dneska stěží.“

„Jinak všechno pod kontrolou?“

„Ano. V přízemí ani v patře žádná dívka není. Sklep je prázdný, ale právě hledáme skryté prostory.“

Na schodech se objeví šest maskovaných policistů, kteří prohledávali dům.

„Nic,“ řekne jeden z nich. „Můžete dovnitř.“

Nic, nic a zase nic, myslí si Jeanette a vejde s Hurtigem v patách, zatímco policisté se shromažďují na trávníku. Vejdou do úsporně zařízené předsíně a dál do obývacího pokoje. V domě to páchne zatuchlinou a na veškerém nábytku spočívá jako matný povlak tenká vrstva prachu. Podél jedné stěny stojí velká sedací souprava potažená tmavě hnědou kůží a před ní stůl obtížený starými knihami a hromadami papíru. V rohu klavír. Stěny jsou pokryté obrazy a starými plakáty. Většinou z oblasti medicíny. Na polici jedné z knihoven stojí lebka a vedle ní vycpaný pták a Jeanette připadá, že místnost připomíná muzeum.

Přejede rukou po desce stolu a nakreslí do bílého prachu černou čáru. „Už tu dlouho nikdo neuklízel,“ konstatuje.

„Možná tu už dlouho vůbec nikdo nebyl,“ dodá Hurtig.

Jeanette přistoupí k jedné z knihoven a vyndá knihu. Učebnice soudní medicíny, čte titul. Vydal Ústav soudního lékařství v Uppsale roku 1994.

„Jestli je pravá, tak je asi docela cenná,“ řekne Hurtig, a když se Jeanette otočí, vidí, že kolega pozoruje starou ruskou ikonu, která visí nad černým klavírem. Jens roztržitě stiskne několik kláves a Jeanette slyší, že klavír není naladěný.

„Jdeme dál,“ řekne, vyjde do předsíně a vstoupí do kuchyně. Hurtig zavře s prásknutím klavír a následuje ji.

V kuchyni je stejně zatuchlý vzduch a Jeanette ucítí pronikavý zápach čisticího prostředku.

„Chlor,“ řekne Hurtig a zavětří. „Matka ho používá, když uklízí v kuchyni a v koupelně. Naučila se to od jedné tety, co se přivdala z Polska. Babka měla hrůzu z bacilů a čistila tím vanu vždycky potom, co se v ní koupal její manžel. Po třiceti letech drhnutí chlorem sedřela smalt až na plech a vana byla sice čistá, ale černá. Pamatuju se, že mi to připadalo děsivý.“

Jeanette ho poslouchá a zároveň konstatuje, že ani v kuchyni není nic zajímavého. Vrátí se do předsíně a vyjde po schodech do patra. Slyší, jak se Hurtig dole přehrabuje v kuchyňských skříňkách.

Ložnice je prázdná až na šatník a velkou postel bez prostěradla i přikrývky. Je na ní jen holá, skvrnitá matrace. Když Jeanette otevře dveře šatníku, zavolá na ni Hurtig z přízemí, než se k němu ale vrátí, chvíli pozoruje ramínka s úhledně rozvěšenými šaty, blůzami a kostýmky. Tělem se jí šíří podivný pocit, když si prohlíží Dürerovu sbírku dámského spodního prádla poněkud zastaralého střihu. Korzety a podvazkové pásy ze syntetického materiálu nebo viskózy a bílé spodní kalhotky z hrubého plátna.

Buď byl ženatý, nebo je transvestita, myslí si a vzpomene si, co jí Sofia vyprávěla o nejasné pohlavní identitě. Oblečení je příliš nemoderní na to, aby patřilo dceři, ale možná je to ukvapený závěr. Jeanette si nedokáže představit, že by nějaká žena v jejím věku dobrovolně nosila takové nepohodlné a nepraktické spodní prádlo.

Zavře dveře skříně, vyjde z místnosti a sejde po schodech.

V kuchyni se Hurtig přehrabuje v zásuvce. Na linku rozložil několik předmětů.

„Na to, že je to zásuvka na příbory, jsou v ní sakra divný věci,“ řekne a ukáže na seřazené náčiní. Jeanette vidí, že jsou to několikery kleště, malá pilka a pinzety různých velikostí. „A co je tohle?“ zeptá se Hurtig a zvedne dřevěnou tyčinku na konci s háčkem.

„Divné, ale to neznamená, že nezákonné,“ prohlásí Jeanette. „Pojď, podíváme se do sklepa.“

Ve sklepě páchnoucím plísní není nic, jen papírová krabice s poloshnilými jablky, dva rybářské pruty a paleta s osmi pytli odlehčeného betonu. Jinak jsou čtyři vlhké prostory úplně prázdné a ona nechápe, proč potřebovalo šest policistů skoro deset minut na to, aby zjistili, zda tu nejsou skryté prostory.

Zklamaná Jeanette se skoro stejně otráveným Hurtigem vyjdou po schodech ven a dojdou k zásahové jednotce a jejímu veliteli.

„Podíváme se ještě do garáže, a můžeme jet domů,“ řekne a zamíří sklesle ke garáži.

Dožene ji jeden maskovaný policista a stáhne si kuklu tak, aby mu byla vidět ústa. „Jediné, čeho jsme si všimli, když jsme vyrazili dveře, bylo rozbité okénko.“

Jeanette se jen s obtížemi rozhoduje, kam se má dívat, jestli na ústa, která s ní mluví, nebo na pár hnědých očí, které na ni zírají otvorem v kukle.

„Okénko pravděpodobně někdo rozbil klíčem, který jsme našli pohozený hned vedle,“ pokračuje policista a Jeanette se rozhodne, že se mu bude dívat do očí. „Uložili jsme klíč do plastového sáčku, můžete ho poslat do laboratoře. Třeba na něm budou použitelné stopy, i když to pravděpodobně byli jen kluci od sousedů.“

Jeanette pohlédne na Hurtiga a ten pokrčí rameny a zatváří se rozpačitě. „No jo, zapomněl jsem ho tam,“ zašeptá a Jeanette zadoufá, že nebude potřeba hledat na klíči stopy DNA. Jeden z policistů jde před nimi, otevře vrata garáže a ostatní se postaví do řady vedle nich. Když Jeanette nakoukne do holého prostoru, zahlédne, jak Hurtig zahanbeně přistupuje k policistovi, který drží uzavřený plastový sáček s klíčem. Hurtig něco řekne, ošije se a pak vyleze na betonový poklop septiku, který je hned vedle něj. Jeanette si všimne, že poklop vypadá nově, a předpokládá, že proto byly ve sklepě pytle s betonem. Coby majitelka domu ví z vlastní zkušenosti, že přestavby bývají dvakrát dražší zejména proto, že se koupilo příliš mnoho stavebního materiálu, a vzpomene si na balíky skelné vaty, které stále ještě leží v její vlastní garáži, poté co Åke zateploval podkroví a předělal si ho na ateliér.

Jeanette nakoukne do garáže a vůbec se neobtěžuje jít dovnitř. Ví už z dřívějška, že je tam jen prázdný regál. Jinak nic.

Vrací se k autu a Jeanette je zklamaná, že nic neobjevili, že neudělali žádný pokrok. Ale zároveň se jí ulevilo, že v domě nenašli mrtvou Ulriku Wendinovou.

Hurtig se posadí za volant, nastartuje auto a už kodrcají po úzké silnici k městu. Prvních pár kilometrů ujedou mlčky, nebaví se spolu, ale pak Jeanette přeruší ticho. „Tak co ten klíč?“ zeptá se poťouchle.

„Řekl jsi mu, že jsi to okénko rozbil, protože jsi neměl ten správný klíč? Nebo jsi přiznal, že neumíš dveře vypáčit?“

Hurtig se zašklebí. „Kdepak, o svých nedostatečných schopnostech, pokud jde o otvírání dveří šperhákem, jsem mu vykládat nemusel, protože mi řekl, že rozbili dveře garáže bouracím kladivem. Jinak to nešlo, protože byly zavřené bytelnou petlicí.“

„Okamžitě zastav!“ Jeanette to vykřikne tak nahlas, že Hurtig podvědomě dupne na brzdu, a řidič vozu se zásahovou jednotkou, který jede těsně za nimi, vztekle zatroubí, ale zastaví také.

„Jeď zpátky, a koukej na to šlápnout.“

Hurtig na ni tázavě pohlédne, ale otočí auto a sešlápne pedál k podlaze, až pneumatiky zahvízdají. Jeanette stáhne okénko a vystrčí ruku, ukáže zásahové jednotce, že se mají vrátit, a vůz se otočí o sto osmdesát stupňů a vyrazí za nimi.

„Doprdele, doprdele, doprdele,“ mumlá Jeanette skrz sevřené čelisti.

+

Nikde

Nejhorší jsou hodiny bdění. Když je při vědomí a na všechno si vzpomíná. Během svých duchovních cest podobných mrákotám necítí bolest ani strach a doufá, že si získanou duševní sílu dokáže vzít s sebou zpátky na zem.

Probouzení jsou však stále obtížnější.

Připadá si, jako by cestou z vesmíru zpět na zem všechno ztratila. Ví, že nové vědomosti jí zůstaly, ale už se k nim nemůže dostat. Je to, jako by se pokoušela vzpomenout na sen. Znovu se pokusí vyjmenovat státy USA. Předtím si vybavila všechny kromě čtyř, pak si vzpomněla na všechny, ale potom zase čtyři nebo pět z nich zapomněla. Alabama, myslí si. Aljaška, Arkansas a Britská Kolumbie. Ne, to je kanadská provincie. A hlavní město se jmenuje Columbus. Ne, to je také špatně. Pokusí se promluvit nahlas, ale ze zalepených úst jí nevychází ani hláska. Hlasivky se ani nepohnou.

Columbia, zkouší to. Warner, Columbia a NLC.

Ani hláska, i když uvnitř křičí. Mozek jí zakrní stejně jako tělo. Warner není americký stát a ani provincie v Kanadě, ale americká filmová společnost. Columbia Pictures, Warner Brothers a New Line Cinema.

Snaží se napnout svaly, ale necítí naprosto nic. Nemá tělo, ale přesto ji bolí a ona má dojem, že se hýbe, protože jí připadá, že slyší zvuk, jak se kůže tře o dřevo. Suché, drsné skřípání. Nedokáže pohnout ani jazykem a obává se, že konec je nablízku, že tělo se chystá rozplynout v nicotě.

Warner Brothers, NLC, New Line Cinema.

Vidí před sebou scénu z filmu „Sedm“ s Bradem Pittem a Morganem Freemanem, distribuovaného filmovou společností New Line Cinema.

Má ho v počítači a viděla ho nesčetněkrát, spatřuje v tom novou šanci poskytnout mozku něco, čím by se mohl zabývat, a snaží se vzpomenout si na sedm smrtelných hříchů v pořadí, v němž dochází k vraždám, na začátku je obžerství, když vrah donutí tlusťocha, aby se ujedl k smrti. Pak lakomství, obchodník vycedí všechnu krev, co má v těle. Potom lenost…

Dál nedojde, protože si najednou uvědomí, co s ní chtějí udělat. Muž, který byl ve filmu potrestán za svou lenost, byl pevně připoután k lůžku v temné místnosti, a jí se udělá špatně, když si vybaví, jak vypadal.

Šedohnědá kůže na hlavě téměř popraskala, cévy a klouby se prožraly z těla na povrch a on připomínal takovou tu mrtvolu, jaké se našly na spoustě míst v Dánsku, v rašeliništi nebo kde to bylo.

Tisíc let staré, ale s téměř nedotčeným výrazem v obličeji. Vypadá teď taky tak?

Myslí na mrtvolu ve filmu „Sedm“ a náhle znovu uslyší to hučení. Překvapí ji, když před sebou uvidí místo obyčejného výtahu velký, pulsující kvádr.

Ve filmu visely nad mužovou postelí stovky voňavých stromečků, které měly zbavit místnost zápachu z jeho těla. Policie vtrhla dovnitř s vytasenými zbraněmi a ona možná teď slyší jejich kroky. Brada Pitta a Morgana Freemana.

Těžké kroky, stále se přibližují.

Zírá do temnoty a proužek světla na stropě, pruh hvězd v Mléčné dráze, je rychle pohlcen okolní tmou. Pak uslyší zachrastění a pak kovový úder tak silný, že jí zalehnou uši.

Policie je tu, pomyslí si. Otevřou dveře a pustí mě ven.

Když Brad Pitt a Morgan Freeman našli muže na lůžku, byl pořád ještě naživu, ale patolog, který byl s nimi, prohlásil, že tělo je tak křehké, že muž zemře, když na něj třeba jen posvítí baterkou.

Světlo, které dopadne do místnosti, kde leží připoutaná Ulrika Wendinová, je tak silné, že má pocit, že jí vzplane rohovka.

+

Hundudden

Vrata garáže Vigga Dürera se nedala otevřít, protože byla zevnitř zajištěna mohutnou petlicí. Garáž byla úplně prázdná, žádné další dveře neměla a bylo tu jen jediné okénko, kterým by se neprotáhlo ani dítě. Připomíná to klasickou detektivní záhadu. Nejznámějším případem jsou pravděpodobně „Vraždy v ulici Morgue“ od Edgara Allana Poea.

Uzavřená místnost.

Když se Hurtig v autě zmínil o tom, jak obtížné bylo dostat se dovnitř, Jeanette si uvědomila, že do Dürerovy garáže musí existovat ještě další vstup. Nyní stojí s Hurtigem v garáži spolu s velitelem zásahové jednotky, a když jim vysvětlí, co ji napadlo, všichni tři se otočí a zahledí se na veliký dřevěný regál. Za ním musí být dveře. Velitel zásahu vydá rozkaz, aby přinesli páčidlo, a dva maskovaní policisté zmizí směrem k policejnímu vozu na silnici.

Jeanette si mezitím prohlíží konstrukci regálu. Sloupky jsou pevné, dobrých pět centimetrů silné a na jejich vnitřní straně je upevněno zhruba třicet velkých nýtů na ocelových lištách, které jsou zřejmě ukotveny k zadní straně a k nejhořejší a nejspodnější polici, takže tvoří velký kovový obdélník. Náhle je zřejmé, že police je připevněna ke zdi z druhé strany, protože z kovových lišt trčí větší počet silných kovových šroubů. Neměla jsem se spokojit s tím, že garáž je prázdná, vzdychne Jeanette pro sebe. Možná jsme tak ztratili důležitý čas.

Policisté se vrátí, každý s páčidlem, a okamžitě začnou uvolňovat kovové lišty. Pod nimi se objeví v betonu rýhy, určitě jsou to obrysy dveří. Třetí policista uvolní jeden šroub, ozve se zapraskání a dveře se pootevřou o několik centimetrů. Několik dalších zapáčení a jsou otevřené na decimetr.

Ulrika, myslí si Jeanette. Během zlomku vteřiny se v jejích představách objeví příšerná předtucha, co se skrývá za regálem. Zazděné tělo Ulriky Wendinové. Iluze však zmizí ve stejném okamžiku, kdy policista silně zabere a dveře se rozletí.

Za nimi je úzký výklenek ve zdi, asi půl metru hluboký, a vlevo vede do tmy úzké schodiště. Na stropě výklenku visí v očku utržený háček. Jeanette cítí napětí v každičké žíle, v každičkém svalu.

Zásahová jednotka se znovu pustí do práce.

Velitel si vybere dva nejzkušenější muže a po nekonečných desíti minutách se z otvoru v podlaze ozve hlas: „Sklep zajištěn!“

Jeanette a Hurtig okamžitě seběhnou po úzkém schodišti a vyvalí se na ně suchý, zatuchlý vzduch. Nic, namlouvá si Jeanette. Nic tam dole nenašli.

Snaží se vybavit si, jak Ulrika Wendinová vypadá. Její tvář, hlas a pohyby. Kdyby ji tam dole našli, ať živou či mrtvou, neprohlašovali by, že sklep je zajištěný.

Schodiště vede do téměř čtvercové místnosti o rozměrech zhruba pětkrát pět metrů, v protější zdi jsou zavřené dveře. Ze stropu visí na řetězu žárovka, na podlaze stojí dvě velké klece na psy a stěny jsou úplně pokryté mapami, fotografiemi, výstřižky z novin a vrstvami různě velkých papírků.

„Co to do prdele…“ zaúpí Hurtig při pohledu na klece a Jeanette pochopí, že ho napadlo totéž co ji.

Ze stropů visí na šňůrkách všelijaké hračky. Jeanette jich napočítá dvacet, mimo jiné malého dřevěného pejska na kolečkách a svazek poškozených panenek Bratz. Převládajícím dojmem je však papír a zase papír. L’homme du petit papier, pomyslí si.

Viggo Dürer je papírkový muž. Jak to Sofia dokázala tak přesně odhadnout? V místnosti je ještě polička s řadou plechovek a lahviček a nízká otevřená skříň s dalšími hromadami tlustých svazků papíru. Na skříni sedí dvě malé plyšové opičky, jedna má činely a druhá bubínek. Jeanette si pozorně prohlíží láhve na poličce. Některé jsou označe né chemickými vzorci, jiné azbukou, ale ona stejně už tuší, co obsahují. Přestože jsou uzavřené, vznáší se kolem nich slabý štiplavý zápach.

„Balzamovací tekutiny,“ zašeptá a otočí se k Hurtigovi, který zbledne ještě víc.

Dveře proti nim se otevřou. „Našli jsme druhý vchod a ještě jednu místnost,“ řekne velitel zásahové jednotky a Jeanette má dojem, že se mu třese hlas. „Zdá se, že je to…“ Muž se zarazí a pak si sundá z hlavy kuklu, „něco jako sušírna…“ Jeanette vidí, že je v obličeji bledý jako smrt. Sušírna? říká si.

Vejdou do úzkého průchodu, zhruba metr širokého a šest až sedm metrů dlouhého. Je celý z betonu a končí požárním žebříkem, který vede k otvoru ve stropě. Na lesklý kov příček žebříku dopadá paprsek světla.

Uprostřed stěny vlevo jsou železné dveře. „Sušárna?“ Jeanette pokyne ke dveřím a velitel přikývne.

„Otvor nad požárním žebříkem ústí na zahradě za domem,“ řekne pak, jako by chtěl odvést pozornost od zavřených dveří. „Možná jste si všimli…“

„Septiku?“ přeruší ho Hurtig. „Ani ne před půlhodinou jsem na něm stál.“

„To je pravda,“ přikývne velitel, „ale kdybychom ho otevřeli zvenčí, viděli bychom jen mříž a pod ní temný otvor.“

Jeanette přistoupí ke stěně chodby a pohlédne nahoru. Zhruba metr nad ní je odklopená mřížka a o další metr výš je vidět poklop odtažený stranou. V půlměsícovitém otvoru se pohybují siluety dvou policistů, které se rýsují proti večerní obloze, a ona má pocit, že slyší někoho plakat.

Obrátí se k Hurtigovi a veliteli zásahové jednotky, kteří bezradně stojí před železnými dveřmi. „Otevřu je,“ řekne. „Proč jsou vůbec zavřené?“

Velitel zásahové jednotky jen potřese hlavou a zhluboka se nadechne. „O co tu vlastně ksakru jde?“ řekne pomalu. „Co to hledáme za zrůdu?“

„Víme, že se jmenuje Viggo Dürer,“ odpoví Hurtig. „A víme, jak zhruba vypadá, ale jinak nemáme ani potuchy, co to je za člověka…“

„Tohle neudělal člověk,“ přeruší ho velitel. „Tohle je něco docela jiného.“

Beze slova na sebe pohlédnou.

Stojí tam mlčky každý za sebe, uvězněni ve vlastní bezmoci. Je slyšet jen vítr, jak lomcuje střechou garáže, a policisté, kteří chodí nahoře po zahradě.

Tyhle muže něco vyděsilo do té míry, že se jim nechce ukázat nám, co našli, myslí si Jeanette a náhle ji ovládne nejistota. Vzpomene si na dnešní strašlivý zážitek na státní kriminálce.

Hurtig lehce šťouchne do dveří.

„Vpravo od zárubně je na zdi vypínač,“ promluví velitel. „Uvnitř jsou bohužel jen zářivky.“ Potom se otočí a železné dveře se pomalu otevřou.

Jeanette se rozhodne, že váhání a úvahy jsou jen mrhání časem, rozsvítí a pokročí dovnitř. Za zlomek sekundy stihne její mozek dojít k dlouhé řadě instinktivních rozhodnutí a ona si umíní, že to, co je v místnosti, bude posuzovat jen a jen racionálně.

Nejprve se podívá, co tam je, a pak dveře zavře a zbytek přenechá Ivovi Andriçovi.

Pak se ale zastaví čas.

Zaznamená, že Ulrika Wendinová v místnosti není, a ani žádný další živý člověk. Všimne si také, že na obou kratších stěnách jsou připevněné velké větrací agregáty a že napříč se táhnou čtyři tenká ocelová lanka.

Vidí, co na nich visí a co stojí na zemi uprostřed místnosti. Pak dveře zase zavře.

Hurtig o kus ucouvl a teď se opírá o betonovou stěnu, ruce má vražené do kapes a zírá na podlahu. Jeanette si všimne, že se mu pohybují čelisti, jako by něco žvýkal, a je jí ho líto. Velitel zásahové jednotky se otočí, když zaslechne, že dveře se zase zavřely, vydechne, otře si hřbetem ruky čelo, ale neříká nic.

Když dorazí technici z patologie v čele s Ivem Andriçem, Jeanette s Hurtigem si skupinu mladých, nic netušících lidí změří se smutným soucitem. I když budou mít na starosti jen předsálí Dürerova muzea, což obnáší novinové výstřižky, staré hračky a lístky papíru, stejně uvidí to nevyslovitelné v sušírně.

Jeanette a Hurtig si navléknou plastové rukavice a předběžně se začnou probírat ohromnou spoustou materiálu, všelijakými dokumenty, a po chvíli mají oba pocit, jako by uzavřeli tichou dohodu, že se nebudou bavit o tom, co viděli ve vedlejší místnosti. Vědí, co se tam nachází, a Ivo Andriç jim časem poskytne odpovědi. To stačí.

Sofia měla zase pravdu, myslí si Jeanette. Retrospektivní souborná výstava kastrací a ztracené sexuální identity. Proč vlastně ne?

Zmocní se jí stejná těžká únava, jakou zažila před obrazovkami na státní kriminálce, a ona se snaží najít na celé věci něco pozitivního.

Například že Ulrika Wendinová je snad ještě naživu. Ta představa Jeanette dodává sílu.

Vyfotografují důkazový materiál a zhruba sepíšou, co je jeho obsahem. Podrobnější zkoumání proběhne později a nebudou ho dělat oni. Proto je dobré nezapomenout na první dojem, když to všechno člověk ještě pozoruje relativně objektivním pohledem.

Při předběžném posouzení se nálezy dělí do několika hlavních kategorií: výstřižky z novin a časopisů, fotografie, rukou psané zápisy na papírcích i dlouhé dopisy, a také artefakty, zejména hračky. Do další kategorie spadají kopie různých článků a úryvky z knih. Co jsou osobní vzpomínky a co jsou důkazy trestné činnosti, se ve většině případů dá určit jen s obtížemi, což třídění ještě komplikuje.

Láhve i plechovky z police spadají do působnosti techniků a Jeanette jim už nevěnuje ani pohled. Stejně zhruba ví, co obsahují. Formalín, formaldehyd a podobné tekutiny a preparáty určené k balzamování.

Klecí na psy se ona ani Hurtig rovněž ani nedotknou, a ani nádržky v podlaze, i když jejich pohledy tím směrem občas zabloudí.

Práce probíhá rychle a s jistým odstupem od toho, co vidí. Proto Hurtig téměř nezareaguje, když najde ilustrovaný popis balzamovacích nástrojů a rozpozná předměty, které předtím našel v kuchyňské zásuvce. Kleště, pila, pinzeta a konečně dřevěná tyčinka s háčkem.

Najdou větší počet novinových výstřižků, které se týkají tří chlapců z Thorildsplanu, Danvikstullu a Svartsjölandetu. Články o čtvrtém chlapci, který byl nalezen před několika dny v přístavu v severním Hammarby, však chybí, přinejmenším při první zběžné prohlídce. Nápadné je velké množství výstřižků ze sovětského a ukrajinského tisku. Je těžké odhadnout, o čem články pojednávají, jednak protože Jeanette ani Hurtig neumí číst azbuku, jednak protože téměř u žádného článku nejsou obrázky. Je tu téměř sto článků a menších oznámení, označených datem v rozpětí od začátku šedesátých let až téměř do současnosti, do léta 2008. Všechny články se musí naskenovat a poslat Ivanu Lovinskému od ukrajinské policie.

Jeanette po chvíli přeruší třídění a dohodne se s Hurtigem, že už toho udělali pro dnešek dost a že přehled počká na potom.

Ještě jednu věc, pomyslí si.

Stojí u skříňky s plyšovými opicemi a pozoruje fotografii, která je připíchnutá na stěně špendlíkem. Na obrázku je jí něco povědomé.

Oživí to vzpomínky na filmy ze státní kriminálky. Určitě v nich viděla stejnou osobu jako na fotografii. Pravděpodobně je to Viggo Dürer, sedí na verandě před domem, a to místo jí také něco připomíná.

Sundá obrázek ze stěny, podrží ho v ruce a posadí se na podlahu.

Podívá se unavenýma, zarudlýma očima na Hurtiga.

„Máš chuť se ještě vracet do práce?“ zeptá se.

„Ani ne.“

„Já taky ne. Ale domů teď jet nemůžu, nechci dnes večer být sama, a jestli mám být upřímná, nemám náladu ani na Sofii. Jediná osoba, kterou teď snesu, jsi ty.“

Hurtig se zatváří téměř rozpačitě. „Mě?“

„Přesně tak. Tebe.“

Hurtig se zasměje. „Mně se taky nechce trávit večer o samotě. Nejdřív státní kriminálka a teď tohle…“

Jeanette náhle vůči kolegovi pocítí nový druh blízkosti. Dneska spolu opravdu prožili pekelný den.

„Tak přespíme v práci,“ vyhrkne Jeanette. „Co ty na to? Koupíme si pivo a trochu si orazíme. Na tohle všechno se vykašleme, vůbec o tom nebudeme mluvit. Na jeden mizernej večer na to všechno prostě zapomeneme.“

Hurtig se dušeně rozesměje. „Tak jo. Proč ne?“

„Dobře. Ale ještě předtím zavolám von Kwistovi. Bude muset zvednout zadek a přijet do práce, i kdyby měl smrt na jazyku. Pátrání po Dürerovi musíme rozšířit po celé zemi, a navíc se musím podívat na tenhle obrázek.“ Ukáže Hurtigovi fotografii, kterou před chvílí sundala ze stěny.

+

Kronoberský blok

Státního zástupce von Kwista dostihne telefonát z pekel, právě když stojí se skleničkou šampaňského před restaurací v budově policejního ředitelství a baví se s hlavní policejní ředitelkou o tom, jak je důležité ořezat pelargonie ve vhodnou dobu.

Státní zástupce nemá o pěstování květin ani tušení, ale za ta léta se naučil konverzovat tím způsobem, že nejprve položí otázku a pak použije informace, které se dozvěděl z odpovědi, k vytvoření všeobecně platného, nekontroverzního postoje. Jsou tací, kteří tomu říkají prázdné fráze, ale von Kwist je toho názoru, že se jedná o sociální kompetenci.

Když mu zazvoní mobil, omluví se, odloží skleničku a postaví se stranou. Než hovor přijme, už je rozhodnutý, že až se k policejní ředitelce vrátí, řekne jí, že na ořezávání pelargonií je nejvhodnější měsíc únor, ale že se to musí provést opatrně.

Vidí na displeji, že mu volá Jeanette Kihlbergová, a okamžitě se mu stáhne žaludek. Hovory přicházející od ní nemá rád. Když volá ona, vždycky to znamená problém.

„Ano,“ řekne a doufá, že to nebude trvat dlouho.

„Musíme vyhlásit celostátní pátrání po Viggovi Dürerovi,“ vyhrkne Jeanette, aniž by se představila, což von Kwista popudí. Slušní lidé řeknou, jak se jmenují, než začnou vysvětlovat, o co jde. Kromě toho státní zástupce pochopí, že jeho naděje, že se brzy vrátí na večírek a k zajímavému rozhovoru o pelargoniích, je marná.

„Chci rozšířit pátrání na celé Švédsko,“ pokračuje Jeanette. „Má to nejvyšší prioritu. Letiště, trajekty, hraniční přechody…“

„Počkat, počkat, ne tak hr,“ přeruší ji státní zástupce a dělá, že nic nechápe. „S kým to mluvím? Tohle číslo neznám.“

Do prdele, myslí si přitom. Viggo Dürer.

Telefon na několik okamžiků ztichne a von Kwist slyší v pozadí motor auta pracující na příliš velké obrátky. Cítí, jak mu tři skleničky šampaňského, které vypil nalačno, stoupají do hlavy.

„To jsem přece já, Kihlbergová. Právě jsem přijela z Dürerova baráku na Djurgårdenu a vracím se do města.“

Jeanette se odmlčí a von Kwista napadne možnost, jak rozhovor vykolejit. „Takže…“ začne tak pomalu, jak dokáže. „Paní kriminální komisařko, z jakých důvodů se chcete uchýlit k tak drastickým opatřením, že se budeme muset odkázat na čtyřiadvacátou kapitolu trestního zákoníku, paragraf sedm? Druhý odstavec? Neexistuje možnost, že vaše vývody jsou poněkud ukvapené?“

Slyší, jak Jeanette zalapala po dechu, a s úsměvem si uvědomí, že za několik okamžiku komisařka exploduje. Promluví znovu, ještě pomaleji, a v tu chvíli uvidí Dennise Billinga, jak vystupuje z taxíku a vchází dovnitř. „Chci říct, že už se za ta léta známe, a mám-li být upřímný, už několikrát se stalo, že jste svoje tvrzení nedokázala podložit a byla jste nucena vydat se na kajícnou pouť do Canossy.“ Je v pokušení dodat „holčičko“, ale ovládne se a ke svému překvapení uslyší, že Jeanette se směje. „Poslouchej, Kennethe, ty jsi fakt veselá kopa,“ řekne a on pocítí zklamání, že se nerozzuřila a nepustila se do rozvláčných feministických blábolů, které očekával.

Šampaňské mu udělalo dobře a jemu připadá, že by nezaškodilo osvěžit se prudkou výměnou názorů o tom, zda jedno pohlaví utlačuje druhé. On sám je v této otázce nevěřící a myslí si, že je to celé nesmysl. Fantastická teorie vytvořená zahořklými debatérkami, co nasávají červené. Ale než si stačí vymyslet nějakou příhodnou repliku, Jeanette pokračuje, aniž by dala najevo jakékoli rozhořčení: „Našli jsme pod Dürerovou garáží takové věci, že by váš oblíbený vrah Thomas Quick zezelenal závistí. Na rozdíl od jeho případu však máme z čeho brát, jestli mi rozumíte? Mám na mysli části těl, mučicí nástroje a výbavu na provádění sakra zvláštních lékařských experimentů. A z toho, co jsem viděla, nespáchal Viggo Dürer jednu nebo dvě vraždy. Spíš počítejte po desítkách a zaokrouhlujte nahoru. Nemám sebemenší pochybnosti o tom, že tentokrát jsme našli správného člověka. Všechno si zdokumentoval. Sakumprásk.“

Státnímu zástupci z toho jde hlava kolem. „Můžete mi to zopakovat?“ Zhluboka se nadechne, přemýšlí, jaké relevantní otázky položit, jaké právní námitky uplatnit, zda si v její analýze situace něco zásadně neprotiřečí, zkrátka cokoli ho napadne, aby byl oprávněn vyhlášení celostátního pátrání po Viggovi Dürerovi odložit.

Nic ho ale nenapadá.

Je to, jako by někdo oddělil jeho řečové centrum od zbytku mozku protipožární stěnou. Ví, co chce říct, ale nedokáže pohnout rty. Jako by se celá spojená armáda jeho mozkových buněk vzbouřila a odmítla poslouchat rozkazy, a on si tiskne telefon k uchu a nedokáže nic než naslouchat strohému, jednotvárnému hlasu Jeanette Kihlbergové. Ta ženská je osina v zadku, myslí si. A co to proboha vyváděl ten Dürer?

Části těl? říká si.

Asociační pochody státního zástupce jsou krátké a logické a vzápětí dospějí k vysušené lidské ruce. Nové prášky v kombinaci s alkoholem mu však usnadňují všechno vytěsnit. Je opilý, ale ještě dokáže uvažovat, ovšem začíná se mu nepříjemně zvedat žaludek.

„Ivo Andriç a technikové jsou stále v domě. Nechala jsem uzavřít nejbližší okolí a vydala příkaz, že se o tom nesmí mluvit do vysílaček. Veškerá komunikace probíhá pouze soukromými mobilními telefony. Platí naprostý zákaz mluvit s kýmkoli mimo vyšetřovací tým o tom, co jsme našli, protože situace je choulostivá a nechci, aby se to doneslo novinářům. Dům s žádnými dalšími bezprostředně nesousedí, ale lidé, co bydlí poblíž, by se mohli pozastavit nad tím, že tam najednou jezdí tolik aut. S tím se ale nedá nic dělat.“

Jeanette se odmlčí a von Kwist zatne v kapse pěst a doufá, že už domluvila, že zavládne ticho a klid a že se bude moct vrátit k hostům na večírku. Chce si užívat, pít víno zdarma a pojídat spolu s kolegy a spolupracovníky chlebíčky.

Prosím, ať to skončí, modlí se k bohu, ke kterému se v patnácti letech obrátil zády po bouřlivé rozepři s farářem, který ho připravoval ke konfirmaci, a už se k němu nikdy nevrátil. Ale ten, k němuž vysílá své modlitby, je buď stále uražený, hluchý nebo tam jednoduše není, protože Jeanette Kihlbergová mluví pořád dál. Státnímu zástupci se podlamují kolena a on se bojí, že už ho dlouho neunesou. Dopotácí se proto k nejbližší židli a posadí se.

„Jsem proto naprosto přesvědčená, že vyhlášení celostátního pátrání po Viggovi Dürerovi je nezbytné,“ pokračuje Jeanette. „Potřebuju vaše schválení, ale protože slyším, že jste na večírku a pravděpodobně se odtamtud hned tak nedostanete, může papírování počkat. Buď mi budete věřit, nebo zítra ráno vysvětlíte mému nadřízenému, proč vyhlášení celostátního pátrání trvalo tak dlouho. It’s your choice, jak se říká.“

Konečně zmlkne a státní zástupce uslyší prudké zaskřípání brzd a pak nadávky jejího kolegy Jense Hurtiga.

„Takže není nejmenších pochybností, že je to Dürer?“ Státní zástupce si krátce odpočinul na židli a vrátila se mu řeč, ale do poslední chvíle chce věřit tomu, že vším je vinen někdo docela jiný. Jeanette ovšem odpoví okamžitě a i pro pochybujícího je těžké vyložit si její odpověď jinak.

„Ne,“ řekne a Kenneth von Kwist v duchu vidí začátek své vlastní dlouhé vnitřní pouti do Canossy.

„V tom případě máte mé svolení uplatnit nutná opatření.“ Zmlkne a hledá repliku, která mu zvedne ztracené sebevědomí a potlačí obavy, že to s ním rozhodně nedopadne dobře. „I když se jistě nemůžete dočkat, zkuste Dürera prozatím nedávat na seznam nejhledanějších zločinců FBI.“ To je to nejlepší, co ho v této chvíli napadá, ale ještě není spokojen. Cítí, že hláška nesplnila svůj účel.

Přistupuje k němu Dennis Billing s dvěma sklenkami šumivého vína a státní zástupce se chystá ukončit ten příšerný rozhovor.

Neví však, co říct. Připadá mu, jako by uvízl v pasti na lišky. Čím víc se z ní snaží vymanit, tím pevněji ho svírá.

„S FBI počkám do zítřka,“ říká Jeanette Kihlbergová. „Ale pak se na tom seznamu ocitne, ať chcete nebo ne.“ Státní zástupce slyší, jak se nadechla a dramaticky vzdychla. „A pokud jde o pouť Jindřicha Čtvrtého do Canossy,“ pokračuje Jeanette stejně pomalu a přehnaně zřetelně, jako předtím mluvil on, „jsem toho názoru, že pozdější bádání tuto epizodu interpretují jako Jindřichův mistrovský tah, který mu nakonec umožnil získat vrch nad úplatným papežem Řehořem. Opravte mě, jestli se mýlím. Vy jste přece historik a já jen hloupá ženská.“

Von Kwist slyší, jak to v telefonu cvakne, a když ho Jeanettin nadřízený Dennis Billing plácne do zad a podá mu skleničku, málem pukne vzteky. O kom to sakra říkala, že je úplatný?

Samolibost státního zástupce mu opět zabránila v tom, aby odhodil z očí klapky.

+

Minulost

Židé v městě Kyjevě a jeho okolí! V pondělí 29. září v 8.00 se všichni dostavíte s veškerým majetkem, dokumenty, cennostmi a teplým oblečením do Dorogožitské ulice, k židovskému hřbitovu. Kdo se nedostaví, bude potrestán smrtí.

Otec při jídle mlčel a jen pohyboval rukou se lžící od talíře s polévkou k ústům, jinak seděl nehnutě. Napočítala osmadvacet lžic polévky, než lžíci odložil do prázdného talíře, uchopil látkový ubrousek a otřel si ústa. Pak se opřel, sepjal ruce za hlavou a pohlédl na její bratry. „Vy dva, běžte do svých pokojů a sbalte si zbytek věcí.“

Prudce se jí rozbušilo srdce, s obtížemi spolkla další lžíci. Stýskalo se jí po matčině polévce, tahle chutnala jako hlína.

Bratři vzali talíře, vstali a položili je do škopku vedle kamen.

„Nejdřív je umyjte,“ řekl otec a ona poznala, že je podrážděný. „Je to drahý porcelán a možná si ho budeme moct vzít s sebou. Radši to, než abychom ho tu nechali a přišli o něj. Stříbrné příbory dejte do dřevěné bedničky u dveří.“

Koutkem oka zahlédla, že se ošil, možná si pohněvaně prohlíží i ji?

Občas se rozzlobil, když nedojedla.

Tentokrát ale ne. Když její bratři začali rámusit s nádobím, usmál se, natáhl se k ní přes stůl a prohrábl jí vlasy.

„Vypadáš vyděšeně,“ řekl. „Ale není čeho se bát.“ Není, pomyslela si. Já se bát nemusím, ale vy ano. Vyhnula se jeho pohledu. Věděla, že si ji měří.

„Moje milovaná tochter,“ řekl a pohladil ji po tváři. „Jen nás budou deportovat. Posadí nás do vlaku a někam nás odvezou. Možná na východ. Nebo na sever, do Polska. Nemůžeme s tím nic dělat. Ať skončíme kdekoli, musíme začít od začátku.“

Pokusila se o úsměv, ale moc jí to nešlo, protože začala pochybovat o tom, že se rozhodla správně. Viděla výzvu na stěně domu nedaleko jeskynního kláštera, kam se zavírají ti pravoslavní blázni. Celý život dobrovolně žijí o chlebu a vodě v malých jeskyňkách bez oken, aby se přiblížili Bohu. Jsou to šílenci.

Na výzvě, kterou Němci vyvěsili, bylo napsáno, že všichni Židé z města se mají shromáždit u židovského hřbitova.

Proč nevyzvali i pravoslavné, aby se shromáždili u svého hřbitova? Ještě před třemi dny nikdo z ulice nevěděl, co jsou zač. Nebydleli v židovské čtvrti a nebyli nijak zvlášť zbožní. Ale den poté, co poslala dopis s jejich jmény a adresou Němcům, se o tom všichni dozvěděli a někteří sousedi, kteří se k nim předtím chovali přátelsky, po ní plivali, když šla na trh.

Ty šmegege, pomyslela si a vrhla rychlý pohled po otci, bratři si šli do komůrek sbalit zbytek věcí.

Věděla, že není jeho dítě.

Předtím tomu věřila, protože než matka zemřela, nikdo o tom nemluvil, ale teď to vědí všichni kromě něj. Dokonce i její bratři, a to proto ji bili, když je přestalo bavit rvát se spolu. To proto si také mohli dělat s jejím tělem, co chtěli.

Mamzer.

Spoustu let si myslela, že lidé po ní pokukují a šeptají si kvůli něčemu jinému, že je ošklivá nebo má potrhané šaty, ale bylo to proto, že věděli, že je nemanželská. Potvrdila si to, když byla u zelináře a potkala tam dívku ze sousedství, která jí škodolibě vyprávěla, že její matka deset let sdílela lože s tím fešným malířem, který bydlel o dva bloky dál. Její bratři jí několikrát nadávali mamzer, ale ona nevěděla, co to slovo znamená. Po setkání s tou dívkou v zelinářství však pochopila, že to znamená, že je někdo, kdo nepatří do rodiny.

Znovu pohlédla na svého otce. Polévka vystydla a ona do sebe už nedokázala dostat ani lžíci.

„Nech ji být,“ řekl. „Ale než půjdeme, dojez ten chleba.“ Podal jí poslední kousek ztvrdlého chleba. „Nevíme, kdy se zase najíme.“

Možná už nikdy, pomyslela si a nacpala si chleba do úst. Vyklouzla ven a otec došel pro vozík, na kterém si měli odvézt věci. Kromě svetru, kalhot, punčoch, páru bot, který vytáhla z tašky jednoho bratra a teď nesla pod paží, s sebou neměla nic než otcovu břitvu.

Utíkala po ulicích, šaty jí poletovaly kolem nohou a měla dojem, že na ni všichni civí.

Mamzer.

Přestože se ještě nerozednilo, na ulici už bylo plno lidí. Obloha byla zatažená a špinavě šedá, jen na obzoru se táhl proužek červánků, který ji zneklidňoval. Vyhýbala se skupinkám lidí v uniformách, německých i ukrajinských. Připadalo jí, že drží spolu.

Kam jen půjde? Nestačila to domyslet. Všechno se stalo tak rychle. Udýchaně se zastavila na rohu ulice u malé kavárničky. Rozhlédla se, doběhla daleko a neznala to tady. Na křižovatce nebyly žádné cedule s názvy ulic a ona se rychle rozhodla, že se nebude zabývat tím, kde je, půjde na záchod v kavárničce a použije břitvu. Když otevřela dveře, všimla si, že má holá lýtka umazaná od hlíny.

Vzápětí už stála před prasklým zrcadlem na záchodě a doufala, že ji nikdo nevyruší, protože dveře se nedaly zamknout. Začala si z nohou oplachovat hlínu vodou ze splachovadla nad záchodem, který byl tvořen jen dírou v zemi. Nebyl tu papír ani ručník, a ani žádné umyvadlo. Voda byla tmavohnědá.

Svlékla se, a protože nechtěla, aby ji někdo přistihl nahou, natáhla si nejprve pod šaty kalhoty jednoho z bratrů, pak si šaty sundala a spolu s kalhotkami je nacpala do koše. Pak si klekla, sklonila hlavu k otvoru a znovu spláchla. Páchlo to a ona zadržela dech, aby se nepozvracela.

Musela spláchnout třikrát, než měla vlasy dostatečně vlhké. Pak vstala a postavila se před prasklé zrcadlo. Břitva ji studila v ruce.

Začala si z týla a pak ze spánků odřezávat dlouhé prameny tmavých vlasů. Náhle uslyšela za dveřmi mužské hlasy a ztuhla uprostřed pohybu. Zavřela oči. Když otevřou, tak otevřou, stejně by se jim nedokázala ubránit. Hlasy se však brzy začaly vzdalovat a za pár minut už měla vlasy skoro úplně pryč a usmála se na svůj odraz v zrcadle.

Teď je z ní někdo užitečný, kdo dokáže pracovat. Žádný mamzer.

Budu silná, pomyslela si. Silnější než otec.

+

Hundudden

Ivo Andriç dorazí na Hundudden spolu s hrstkou kolegů, ale myšlenkami je stále ještě na návštěvě v Malmö.

Když Ivo přišel k rosengårdskému bytu, Goran nebyl doma a on místo toho zaklepal u sousedů, aby se ujistil, že se skutečně jedná o správnou osobu. Soused se jmenoval Ibrahim Ibrahimoviç, byl také z Bosny a jeden z těch, kdo se spolu s Goranem angažovali ve skupině nájemníků, která se vzbouřila proti soukromé firmě.

Jakmile se Ivo představil a vysvětlil, proč potřebuje Gorana sehnat, Ibrahim propukl v pláč a objal ho.

Goran žije, myslí si patolog, když se ve sklepě pod garáží Vigga Dürera zdraví s Jeanette Kihlbergovou a Jensem Hurtigem. Jeho žena se usedavě rozplakala, když jí zavolal a všechno jí řekl. Ibrahim Ibrahimoviç mu vyprávěl, že Goran odjel do Bosny a vrátí se až příští víkend. Potvrdil také, že Ivův bratr nemá jiný telefon než pevnou linku a že se mu tam, kde se právě nachází, bohužel nedá dovolat. Týden ještě počkám, myslí si Ivo Andriç. Po tolika letech žalu to vůbec nic neznamená.

„Tady je to,“ řekne Jeanette, otevře železné dveře, mávne paží a hned se vrátí ke své práci v první místnosti.

Patolog pohlédne dovnitř a pocítí silnou nechuť. Hned je mu jasné, že tu zůstane celou noc.

On sám sice snášel žal po mnoho let, ale ve srovnání se zoufalstvím koncentrovaným v této místnosti to nic není. Celá místnost je instalace, promyšlená inscenace smutku, smrti a zvrhlosti.

Teprve za tři hodiny získá představu, kdy asi jeho práce skončí.

Kolegové jeden po druhém odpadají a on jim rozumí. Nakonec tu zbývá už jen on a jeden technik. Navzdory znechucenému výrazu, který se mladíkovi na obličeji objevil, jakmile vstoupil do místnosti, pracuje téměř mechanicky dál, aniž by si stěžoval. Ivo se ptá sám sebe, jestli to jeho mladý kolega dokáže vydržet jen proto, že chce coby nováček za každou cenu obstát.

„Počínáte si dobře,“ řekne soudní patolog a vypne diktafon, který si přidržoval před ústy. „Už tu nemusíte dál být. Za chvíli jsme hotoví a já to můžu dodělat sám.“

Mladík na něj úkosem pohlédne. „Ne, já to zvládnu.“ Usměje se bledým, téměř bezbarvým úsměvem a Ivo na něj tázavě pohlédne.

Pak znovu zapne diktafon. Všechno se musí zdokumentovat. Před sebou má čtyři ocelová lanka a koutkem oka vidí tu věc na zemi. Snaží se na ni nedívat a začne tím, co visí na lankách, zavěšené na malých háčcích.

„Shrnuji nález: Genitálie čtyřiceti čtyř chlapců, orgány uchované kombinovanou technikou vycpávání a balzamování. Materiál použitý na vycpávání je obyčejná hlína.“

Pomalu se vydá podél lanek a dívá se do stropu. „Druh hlíny se různí, ale ve většině případů se pravděpodobně jedná o jíl, který se ve Švédsku nevyskytuje,“ dodá chabě a odkašle si.

Obrátí se a rychle pohlédne na to, co stojí na podlaze.

Nechce se mu nazývat to sochou, ale uvědomuje si, že navzdory všemu je to popis, který se relativně blíží pravdě.

Socha lidského hmyzu. Zvrhlý sen.

Pak se znovu vrátí k ocelovým lankům. „Čtyřicet čtyři fotografií, na každé jeden chlapec. Obrázky jsou pořízeny po balzamování, označené ručně psaným vročením z období říjen 1963 až listopad 2007.“ Zamrzí ho, že na fotografiích nejsou uvedena žádná jména ani mís ta, kráčí podél lanka a zastaví se u jeho konce, těsně u stěny s jedním větracím agregátem.

„Na koncích ocelových lanek visí zcela vysušené ruce, všechny useknuté nad zápěstím. Celkem osm kusů. Podle velikosti dlaní lze usuzovat, že i v tomto případě se jedná o děti…“

A teď to nejpříšernější, pomyslí si, přejde doprostřed místnosti a podívá se po mladém technikovi, který k němu stojí obrácený zády a sundává fotografie.

„Uprostřed místnosti…“ začne Ivo Andriç, ale vzápětí se zarazí.

Zavře oči a snaží se najít správné formulace. To, co vidí, se slovy téměř nedá popsat.

„Uprostřed místnosti,“ pokusí se znovu, „stojí konstrukce sestávající ze sešitých částí těl.“ Obejde příšerný výtvor. „Použitá technika je i v tomto případě taxidermie hlínou a klasické balzamování.“ Zastaví se a vytřeští oči na hlavu, lépe řečeno na hlavy.

Pekelný hmyz, pomyslí si. Už se na to nechce dívat, ale zbývá ještě jeden detail.

„Části těl jsou spojeny silným vláknem, odhadem se může jednat o silnější rybářský vlasec. Pokud jde o údy, paže i nohy, všechny jsou pravděpodobně dětské a jsou spojeny jako u…“

Náhle zmlkne, protože nemá ve zvyku podrobovat objekty svého zkoumání osobnímu hodnocení. Ale tentokrát to musí udělat.

„Jako u hmyzu,“ řekne. „Pavouka nebo stonožky.“

Vydechne, vypne diktafon a otočí se k mladíkovi. „Roztřídil jste ty fotografie, co jsem označil?“

Mladík místo odpovědi krátce přikývne a Ivo na chvilku zavře oči a všechno si mlčky shrne.

Bratři Zumbajevovi, myslí si. Pak Jurij Krylov a to ještě neidentifikované tělo, chlapec od Danvikstullu. Všechny čtyři je poznal na fotografiích. Prohlédl jejich vysušená těla tak důkladně, že není sebemenších pochyb o tom, že to jsou skutečně oni. Svým způsobem se mu ulevilo.

„A otisky prstů,“ řekne pak a otevře oči. „Můžu se ještě jednou podívat na fotografie?“

Sto digitálních obrázků stejných špiček prstů prožraných rakovinou, které předtím objevil na ledničce v bytě Ulriky Wendinové.

Tady uvnitř jsou ty otisky všude a Ivo Andriç pochopí, že konec se blíží.

+

Kronoberský blok

Od chvíle, kdy se Jeanette a Hurtig vrátili na policejní ředitelství, vyhýbají se hovoru o podrobnostech týkajících se příšerného nálezu v Dürerově sklepě, ale spojuje je tiché přesvědčení, že vyšetřování, které probíhalo celé jaro a léto, se nyní chýlí ke konci.

Teď už zbývá jen najít Ulriku, myslí si Jeanette.

„Kde to asi je, co myslíš?“ pronese Hurtig zamyšleně a pozoruje obrázek, který našli ve sklepě pod Dürerovou garáží.

„Může to být kdekoliv.“

Od norbottenské policie se před chvílí dozvěděli, že bývalý dům rodiny Lundströmovy v Polárním Kruhu byl zbořen, a stejně tak nemovitost, kterou Dürer vlastnil ve Vuollerimu.

„Vypadá to jako v Norrlandu,“ pokračuje Hurtig, „ale znám domy ve Smålandu, které vypadají podobně. Taková obyčejná mizerná hájovna, jakých jsou po celém Švédsku tisíce.“ Odloží fotografii a jednou nohou zastrčí židli.

„Dej mi ji,“ řekne Jeanette a Hurtig jí fotografii podá. Viggo Dürer sedí na verandě malého domku a dívá se přímo do objektivu. Usmívá se.

Vpravo je okénko se zataženými záclonami a v pozadí les. Jeanette to připadá jako docela obyčejná fotografie z dovolené. Ale něco je jí povědomé.

Potáhne z cigarety a vyfoukne kouř pootevřeným větracím okénkem. Nervózně přitom prstem poklepává na cigaretu, přestože na jejím konci žádný popel k odklepnutí není.

„Mám dojem, že jsem ten domek viděla na jedné z Lundströmových videokazet,“ prohlásí a vzpomene si na filmy, které byla nucena zhlédnout v klaustrofobické místnůstce na státní kriminálce.

Otevřou se dveře a dovnitř se vhrne Schwarz s Åhlundem v závěsu. Oba jsou promočení na kost a Schwarzovi tečou z ježka proudy vody a tvoří na podlaze loužičku.

„Děsně tam leje,“ prohlásí Åhlund, přehodí mokrý kabát přes volnou židli, sedne si na bobek a Schwarz se postaví ke zdi a rozhlíží se po místnosti.

„Tak co nám nesete?“ zeptá se Jeanette.

Åhlund řekne, že v pozůstalosti Hanny Östlundové byla objevena darovací listina, ze které vyplývá, že Hanna převzala dům v obci Ånge jižně od Arjeplogu v Laponsku.

„Ale to ještě není všechno,“ pokračuje Åhlund. „Podle té darovací listiny Hannah Östlundová tento dům věnovala Sihtunum v diaspoře. Nadace ho může využívat podle potřeby, tak to tam myslím bylo napsáno.“

„Proč jsme na to nepřišli, když jsme procházeli příjmy nadace?“ zeptá se Hurtig.

„Pravděpodobně protože to nenabylo právní moci. Podle katastru je dům stále psaný na Hannu Östlundovou, ale asi ho prakticky využívá nadace a její členové. Östlundová platila každý rok v termínu daň z nemovitosti a nadace jí pak asi peníze vrátila.“

„Kdo ten dům vlastně Hanně daroval?“ zeptá se Jeanette dychtivě a má pocit, že to do sebe začíná zapadat.

„Jmenoval se Anders Wikström, ale už je léta po smrti,“ odpoví Schwarz.

Jeanette obejde psací stůl a posadí se pod větrací okénko. „Stejný Wikström, který spolu s ostatními znásilnil Ulriku,“ řekne a zapálí si cigaretu.

Co to s těmi chlapy jenom je? myslí si, ale vzápětí pochopí, že tuhle otázku jí nikdy nikdo nezodpoví.

„Co měli společného Anders Wikström a Karl Lundström?“ pronese Schwarz.

Hurtig mu vysvětlí, jak to všechno souvisí. „Lundström vyprávěl, že jeden film natočili ve Wikströmově domku v Ånge, a my si mysleli, že se jedná o Ånge u Sundsvallu, protože Wikström tam bydlel. Ale očividně existuje ještě další Ånge. V Laponsku.“

Teprve teď si Jeanette uvědomí, co to poznala. Závěsy, napadne ji a zvedne fotografii, kterou našla u Dürera.

„Vidíte?“ ukáže na ni rozčileně. „To okno za Dürerem.“

„Červené závěsy, bíle kytičkované,“ řekne Åhlund.

Jeanette uchopí mobil a navolí číslo státního zástupce. „Zavolám von Kwistovi a nechám si schválit cestu do Laponska. To pivo, co jsme o něm mluvili, si dáme až potom, protože musíme do Ånge ještě dnes v noci. Doufám jen, že nedorazíme příliš pozdě.“

Myslí na Ulriku a modlí se, aby byla ještě naživu.

+

Arlanda

Do odletu letadla zbývají dvě hodiny, Madeleine dokončí elektronické odbavení a vydá se k bezpečnostní kontrole. Cestuje nalehko a jediné, co budou celníci prohlížet, je taška a kobaltově modrý plášť. Kelímek s ledem musí vyprázdnit, než projde kontrolou.

Zmrzlá voda by mohla obsahovat výbušniny, myslí si a vysypává poslední kousky ledu. Svým způsobem je to pravda. Izotopy ve zmrzlé vodě jsou velmi silné.

Když prochází detektorem kovů, zavře oči. Z nějakého důvodu na ni má magnetické pole vliv a jizvou v týle jí projede bolest. Občas ji z toho dokonce rozbolí hlava.

Zvedne plášť a tašku z pohyblivého pásu a jde do tranzitní haly. Velké davy ji zneklidňují. Je tu příliš mnoho tváří, příliš mnoho myslitelných osudů a lidé jsou si tak tragicky málo vědomi své zranitelnosti. Madeleine přidá do kroku a zamíří k pasové kontrole.

Když se postaví do řady, dostaví se bolest hlavy. Magnetické pole udělalo své a ona vyloví z tašky tabletu, polkne ji a přejede si prsty po jizvě ve vlasech. Kontrolor prohlíží její dokumenty, francouzský pas na jméno Duchampová a jednosměrnou letenku do Kyjeva, na Ukrajinu. Stěží na ni pohlédne a doklady jí vrátí. Madeleine se podívá na hodiny a pak na obrazovku s odletovým řádem. Letadlo zřejmě nemá zpoždění, do odletu zbývá hodina a půl a ona se posadí do odlehlého kouta až docela vzadu v hale.

Po návštěvě Kyjeva a schůzce u Babího Jaru může všechno nechat za sebou. Dohoda s Viggem znamená završení. Je unavená, neskutečně unavená a zejména ji rozčiluje šum okolních hlasů. Nesourodá směsice banálních rozhovorů a hlasitých hádek, z níž ji hlava bolí ještě víc. Snaží se naslouchat šumu a nevnímat slova a věty. Ale nejde to, hlasy se jí pořád vnucují.

Vytáhne z tašky telefon, nasadí si sluchátka a pustí rádio. Vysílají program o kultuře a ona slyší jemný mužský hlas s norrlandským přízvukem.

„Edmund je ze sourozenců Pevensiových druhý nejmladší. Je to hádavé, závistivé dítě a podle mě z postav ta nejzajímavější. Jeho zloba má podle mého názoru biblický předobraz. Je to Jidáš Iškariotský a Barabáš v dětské verzi. Zároveň je i nenávistně pomstychtivý a zradí své sourozence.“

Madeleine ví, že nenávist je pomstou zbabělců, ale přesto bylo všechno, co udělala, nutné. Svou pomstu by nikdy nemohla uskutečnit, kdyby nebylo hluboce zakořeněné nenávisti, kterou cítila vůči lidem, kteří jí ublížili. Ale teď už všechno brzy skončí.

Slovo v rozhlasové diskusi si vezme pronikavý ženský hlas. „Jiným příkladem je postava Jacka v Pánovi much. Jack je podobně jako Edmund závistivý, manipulativní, nenávistný a pomstychtivý. Ale chlapec se s těmito vlastnostmi nenarodil, vyvinuly se u něj až později a přimějí ho přejít na stranu zla. V Pánovi much je zlo představováno netvorem, který údajně řádí na ostrově, kde děti ztroskotají. Netvor symbolizuje také strach v srdci dětí.“

Obětí netvorovi je useknutá prasečí hlava, pomyslí si Madeleine.

Ano, četla tu knihu.

Zdechlina prasete přitahuje mouchy a ten, kdo ji pověsil jako oběť zlu, je Pán much. Nebo něco podobného.

Diskuse je příliš afektovaná a hosté dojdou k závěru, že nenávistní a pomstychtiví lidé jsou přitahováni zlem.

Madeleine přeladí na frekvenci, kde je slyšet jen šumění. Tiché, uklidňující šumění. Teď může naslouchat svým vlastním myšlenkám.

Jsem na pláži ve Venöském zálivu a sbírám kameny, myslí si.

Hučení vln a větru patří jen mně. Je mi deset let a mám na sobě červenou bundu, červené kalhoty a bílé holínky.

Šumění ve sluchátkách je jako moře a ona se v duchu vydá na cestu. Moře u Ålandu před několika dny. Ta, co si říkala moje matka, nedokázala se svou hanbou dál žít, myslí si. Ukázala jsem jí její fotografie, jak stála vedle nás a přihlížela, aniž by cokoli udělala.

Fotografie dětí, které křičí bolestí, fotografie dětí, které nechápou, co se děje, moje fotografie, když mi bylo deset a ležela jsem nahá na dece na pláži.

Nevydržela to a vzala si svou hanbu s sebou do hlubiny.

Výše šumění se sotva znatelně změní a Madeleine si vzpomene na slabé hučení z dálnice někde v pozadí. Vůně šamponu a vypraného povlečení. Zavře oči a nechá obrazům volný průchod. Pokoj je bílý a ona je malá, je jí jen několik dní a leží v něčí náruči. Ženy v nažehlených uniformách, některé s rouškami na ústech. Je jí teplo, je nasycená a spokojená. Připadá si v bezpečí a nechce být nikde jinde, jen tady, s uchem na hrudníku, který se zvedá a klesá ve stejném taktu jako její dech.

Dvě srdce, která bijí ve stejném rytmu.

Něčí ruka ji pohladí po břiše, zašimrá to, a když otevře oči, vidí ústa, v nichž je z jednoho předního zubu kousek uštípnutý.

+

Martin

Ve vodě pod molem to zašplouchalo a on se schoulil poblíž Victorie. Nechápal, jak může být tak teplá, když má na sobě jen kalhotky.

„Jsi můj chlapeček,“ řekla tiše. „Na co myslíš?“

Kolem pomalu projížděly lodi a on a Victoria mávali pánům, co je řídili. Martinovi se motorové lodi líbily a rád by si jednu koupil, ale byl na to moc malý. Možná nějakou dostane za pár let, až bude tak velký jako Victoria. Představoval si, jak ta loď bude vypadat, a brzy si vzpomněl i na to, co mu slíbil bratranec.

„Až se odstěhujeme do Skåne, bude to fajn. Můj bratranec v Helsingborgu má autodráhu a dá mi jedno auto. Pontijaka Fajrberda.“

Victoria neodpověděla, Martinovi připadalo, že nějak divně dýchá.

Trhaně a rychle.

„Příští léto poletíme letadlem do ciziny. I ta nová chůva.“

Martin myslel na lodi, auta a letadla a věděl, že to všechno bude mít, jakmile trochu povyroste. Dostane celý pozemek, několik garáží a možná dokonce vlastní piloty, šoféry a lodní kapitány. Myslel si totiž, že se nedokáže naučit řídit. Neumí si přece ani zavázat boty a ostatní děti občas říkaly, že je postižený. Jeho maminka pořád zdůrazňovala, že se jen vyvíjí trochu pomaleji.

Najednou se z křoví na svahu za nimi ozval zvláštní zvuk. Zapískání, jakoby myší, a pak cvaknutí, jako maminčiny krejčovské nůžky, ty, co s nimi nesměl stříhat papír. Victoria se otočila a on se zachvěl, protože vstala a teplo jejího těla zmizelo.

Natáhla si tričko a ukázala ke křoví. „Podívej, Martine…“

V tu chvíli to znovu zašramotilo. Na jedné nožce tam poskakoval pták, vypadal nemocně. Byl celý rozčepýřený a druhá nožka mu chyběla. „Ona nemůže létat,“ řekla Victoria a opatrně se k ptákovi začala přibližovat. „Má polámaná křídla.“

Martinovi připadalo, že pták je zlý. Civěl na něj, skláněl hlavu, a někdo, kdo takhle vypadá, je určitě zlý.

„Proč je to ona?“ zeptal se, ale Victoria neodpověděla a dřepla si k ptákovi. Ten zamával křídly a vypadlo mu z nich několik černých per. Martin začal ptáka nenávidět. Proč má tak zlé oči?

„Prosím tě, odnes ho.“ Pokusil se schovat pod osušku, ale nepomáhalo to. Pták tam byl pořád. „Odnes ho, Victorie…“

„To víš, že ano,“ slyšel ji vzdychnout a pak vykoukl zpoza osušky a viděl ji, jak k ptákovi natahuje ruce, pomalu, a tvor seděl úplně nehybně, skoro jako by chtěl, aby ho chytila.

Victorii se nakonec podařilo ho polapit a zvedla ho ze země. Martin nechápal, jak může být tak statečná. „Odnes ho daleko, hodně daleko,“ řekl a hned se cítil bezpečněji. Victoria se tomu zasmála. „Cože? Ty se ho bojíš? Vždyť je to jen pták.“

Martin neměl rád, když ho nechápala. Před chvílí prohlásil, že se nechce koupat, a ona se naštvala, protože si myslela, že chce. Když se vozili na ruském kole, tak se mu to taky nelíbilo, a to se taky naštvala. A teď si z něj dělá legraci.

„Zmiz s tím ptákem,“ vykřikl. „Zahoď ho do popelnice, ať umře!“ Victoria ptáka pohladila po hlavičce a on ji trochu klovl do prstů, ale jí jako by to nevadilo. Martin doufal, že ji pták kousne, aby pochopila, že je nebezpečný.

„Tak dobře,“ řekla. „Počkej tady a dávej pozor, ať nespadneš do vody.“

„Slibuju,“ odpověděl Martin. „Přijď hned zpátky.“

Lehl si na břicho, doplazil se na okraj mola a znovu se začal dívat na lodi. Kolem proveslovala stará babka a pak ho minuly dva motorové čluny. Mával těm, co je řídili, ale žádný z nich si ho nevšiml.

Pak zaslechl hlasy a skřípání kol na štěrku a vstal.

Na pěšince se objevili tři kluci, jeden na kole a dva pěšky. Znal je všechny ze školy, neměl je rád. Byli mnohem větší a silnější než on a věděli to. Všimli si ho, došli k molu a zastavili se.

Teď dostal strach doopravdy. Radši pták než tohle. Doufal, že se Victoria brzy vrátí.

„Vida, Martínek,“ promluvil ten největší a ušklíbl se. „Copak to tu děláš tak sám? Odnese tě vodník.“

Nevěděl, co na to říct, a tak tam jen stál a díval se na ně.

„Ty neumíš mluvit?“ To byl jeden z těch druhých dvou. Byli si hodně podobní a Martin si myslel, že to jsou dvojčata. Rozhodně chodili oba do páté třídy a ten velký do šesté.

„Já…“ Nechtěl vypadat jako zbabělec, a tak se rozhodl, že řekne, že dělá něco, co se ve skutečnosti neodvážil udělat. „Koupal jsem se,“ řekl.

„Tak ty ses koupal?“ To promluvil ten největší a pak naklonil hlavu a zamračil se. „Poslouchej, tomu nevěříme. Že ne?“ Otočil se k druhým dvěma a všichni se rozesmáli. „Tak se vykoupej znova, ať se můžeme podívat. Koukej tam skočit.“ Vkročil na molo a rozhoupal ho, až dřevo vrzalo.

„Nech toho…“ Martin o několik kroků ucouvl.

„Máme ti pomoct?“ vykřikl ten největší.

„Asi jo,“ dodal druhý kluk.

„Rozhodně,“ přidal se třetí.

Prosím, Victorie, žadonil v duchu Martin. Vrať se.

Proč jí to tak dlouho trvá? Proč musela chodit tak daleko?

Občas, když Martin dostal opravdu velký strach, tak jeho tělo jakoby zkamenělo. Jako by se rozhodlo, že co nejvíc znehybní, jako kamenná socha, a tak mu pomohlo vyhnout se hrozným zážitkům.

Proto když Martina zvedli, podrželi ho mezi sebou a rozhoupali ho dopředu a dozadu jako houpací síť mezi dvěma stromy, měl tělo ztuhlé jako prkno.

Jak jím houpali sem a tam, podíval se k nebi, a v tu chvíli, kdy ho tři kluci pustili, se na něm zatřpytila hvězda.

+

Nikde

Světlo z žárovky v prázdné místnosti ji bodá do očí.

Pochopila, že ji omámili nějakou drogou, a chvilku jí trvá, než zjistí, že už neleží připoutaná v bedně pod dvěma kovovými tyčemi. Vidí, že její rakev je teď opřená o protější stěnu a že je to ve skutečnosti upravená postel s deskou z překližky místo matrace. Leží nahá na holé šedé betonové podlaze a pořád má ještě ruce svázané za zády a ústa zalepená lepicí páskou. I nohy má u kotníků spoutané.

Zařízení na jedné stěně není kotel. Je to velký větrák s připojenými silnými trubkami, který občas tiše zahučí. Jinak je místnost celá z šedého betonu, až na otevřené dveře z lesklého kovu. Slyší zvenčí nějaké rány a pak znovu ztratí vědomí.

Když se opět probere, má pocit, jako by ji někdo pozoroval.

Leží schoulená na podlaze, hlavu má otočenou na stranu a necelý metr od ní stojí muž s těžkou příklepovou vrtačkou v ruce. Z místa, kde leží, jí připadá nepřirozeně velký. Má těžké černé šněrovací boty, odřené džíny, horní část těla nahou a zpocenou a nad okrajem kalhot mu přetéká odulé břicho.

Nemůže odtrhnout pohled od vrtačky. Je gigantická.

Nedokáže čelit mužovu prázdnému pohledu, dál civí na vrtačku a všimne si, že je zapojená do prodlužovačky u dveří. Svaly na mužově hrubé ruce se napnou a vrták se začne otáčet. Burácení přístroje zesílí a ona si vybaví odletující piliny a odštěpky dřeva. Kusy zdiva a bílá omítka.

Pak ale muž ukazováček uvolní a vrtačka ztichne. Ona zavře oči, slyší, jak se jeho těžké kroky pomalu vzdalují z místnosti, a neotevře je, dokud se muž nevrátí a něco nezarachotí.

Muž postavil na podlahu dřevěnou stoličku a vylezl na ni. Vedle stoličky stojí téměř vypitá láhev vodky a ona vidí, že je to Stoličnaja, ruská značka, kterou kdysi ochutnala. To už nikdy neudělá, slibuje si, jen když odtud vyvázne živá.

Vrták se znovu roztočí a vzduch se naplní suchým betonovým prachem. Rámus je strašlivý a úplně ji ochromuje. Nedokáže se soustředit ani na jedinou myšlenku.

Nemá tušení, co má muž v úmyslu, a chce vykřiknout, ale páska přelepená přes ústa jí v tom zabrání a místo toho se ozve jen tiché zasténání, vzduchová bublina ze žaludku, a ona dostane strach, že se každou chvíli pozvrací.

Za chvíli má vlasy i obličej pokryté vrstvou betonového prachu, šimrá ji v nose, a když vrtačka ztichne, cítí, že musí kýchnout.

Kýchnutí se rozlehne po celé místnosti a celé její tělo sebou trhne. Pak je chvíli ticho a ona uslyší, že muž slézá ze stoličky, těžké šněrovací boty zavržou a on si dřepne vedle ní.

Tiše si muže prohlíží, ten odloží vrtačku vedle sebe na podlahu, natáhne se po láhvi vodky a zhluboka si z ní lokne. Zblízka je vidět, že má zarudlé oči, a ona pochopí, že mrtvolný výraz v jeho obličeji je způsobený tím, že je opilý namol.

Hrudník má pokrytý prachem z betonu a ramena i paže tetované. Kolem pravé paže se mu vine had a na druhé je ženská hlava obtočená ostnatým drátem. „Eto koněc, děvočka,“ řekne a pohladí ji po tváři.

Zavře oči a cítí, jak jí hrubé prsty přejíždějí po obličeji, a pak jí z úst rychlým trhnutím odstraní lepicí pásku. Strašlivě to bolí, ale ona ze sebe nevydá ani hlásku, protože okamžitě začne lapat po dechu, konečně má volné dýchací cesty. Místo toho tedy výkřik spolkne, ozve se chraptivý, bublavý zvuk a pak ji přepadne silný záchvat kašle ze suchého vzduchu. Cítí, že jí na rty skanulo několik horkých kapek krve, a pochopí, že po lepicí pásce zůstala velká otevřená rána.

„Děvočka,“ mumlá muž tiše, zatímco ona kašle, a pak ucítí, že ji hladí po vlasech. Skoro něžně. Rusky neumí skoro ani slovo, ale zrovna tohle poznává. „Děvočka“ znamená „holčička“, to se naučila, když zhlédla „Mechanický pomeranč“ a chtěla vědět, jak to říkají mladým ženám, které v tom filmu znásilnili.

„Mechanický pomeranč“? Columbia Pictures? Ne, Warner Brothers.

„You drink,“ řekne muž a ona slyší, jak láhev zacinká o podlahu.

Chce ji znásilnit? A chce tou vrtačkou opravdu jen vyvrtat díru do stropu?

Pomalu zavrtí hlavou, ale on jí prsty sevře bradu a přinutí ji otevřít ústa. Ruce mu páchnou strojním olejem.

Když ucítí, jak jí láhev narazila na zuby, pohlédne nahoru, alkohol ji svědí v ranách kolem úst a ona vidí, že muž připevnil ke stropu hák. Kromě toho drží ve stejné ruce jako láhev i něco, co připomíná tenké nylonové lano.

Smyčka, pomyslí si. Chce mě oběsit.

„Drink, děvočka… Drink.“ Má mírný, téměř přátelský hlas. Ona sevře ústa a stiskne víčka.

Do hajzlu, vypij si ten zatracenej chlast sám.

Sevření kolem jejího obličeje povolí a on nakonec ruku odtáhne.

Zamžourá skrze řasy a vidí, že si znovu několikrát přihnul z láhve a oklepal se. Znovu ji pohladí po vlasech, opatrně jí zvedne hlavu a navlékne jí smyčku na krk. Pak se krátce zasměje a poplácá ji po tváři. „Hey, me Roďa…“ Ušklíbne se a ukáže na sebe. „And you?“

Neodpoví, chce se otřást a mrskat sebou ze strany na stranu, ale tělo není schopné jejímu přání vyhovět. V tu chvíli jí z krku vyjde chraptivý zvuk. „Roďo… Go fuck yourself,“ řekne. První slova, která vyslovila od chvíle, kdy ji uvěznili.

Je jako svázaný balík, do kterého může mlátit a kopat, jak se mu zachce, ruce má lepicí páskou svázané za zády a nohy stažené tak těsně, že kotníky tlakem pásky dřou o sebe, ale on ji netluče ani nekope, jen se napjatě šklebí, nalije do sebe zbytek vodky a odloží láhev stranou.

„No,“ řekne. „I fuck you.“

Začne jí utahovat smyčku kolem krku. Stahuje ji tak pevně, až jí smyčka stlačuje hrtan. Zasténá a znovu se dostaví dávivý reflex.

Muž vstane, popadne ji a obrátí na bok. Slyší, že něco vytahuje z kapsy, a když ji uchopí za zápěstí a sevření pásky povolí, pochopí, že je to nůž a že jí právě uvolnil ruce.

„I fuck you dead. Eto koněc, děvočka.“

Zvedne ji na smyčce, ta ji znovu přiškrtí, jí se zajiskří před očima a on ji pak posadí zády k betonové stěně.

Už se na to nedokáže dívat. Brzy zemře, a to ona nechce. Chce žít. Když bude moct dál žít, už se nikdy nevrátí k bývalému životu.

Uskuteční svoje sny. Nebude se schovávat ani se bát neúspěchu, ukáže všem, že za něco stojí.

Ale teď musí zemřít. Její tělo bude za chvíli mrtvé a jeho je jako pulsující stroj. Cítí, jak jí paže bezvládně dopadá na podlahu, lano se jí vpaluje do krku a tělesné reflexy poroučejí ústům, aby se otevřela. Muž strčí dovnitř prsty a ona myslí na všechno, o čem nevěděla, že to zná.

Pobřeží Evropy a padesát amerických států. Teď si vybavuje všechna jejich jména, vzpomene si na ně najednou a ty čtyři, které má potíž si zapamatovat, jsou Rhode Island, Connecticut, Maryland a New Jersey, to protože mají tak malou rozlohu. Na její mapě světa jsou zcela bezvýznamné.

Vznášet se. Kdybych se tak dokázala vznášet, myslí si. Jako zvířátko. V ústech ucítí něco velkého a teplého, vnímá obří magnet pod podlahou a cítí jeho sílu.

Z místnosti pod ní to pulsuje, až to ve stěnách duní. Jako její hlava. Dopředu a dozadu, nejdřív pomalu a pak rychleji. Hlava jí naráží do stěny a ona se chystá znovu zmizet ve vesmíru. Síla elektromagnetického pole způsobí, že paže a nohy se jí zvednou samy od sebe a odletí spolu s tělem pryč.

+

Kronoberský blok

Švédská policie disponuje šesti helikoptérami, model EC 135, jež vyrábí německá továrna Messerschmitt, která je nejznámější tím, že za obou světových válek dodávala německému letectvu bojové letouny. Jeanette Kihlbergová a Jens Hurtig stojí na střeše policejního ředitelství a čekají, až helikoptéra přiletí. Jeanette požadovala po státním zástupci helikoptéru, aby se dostali do severního Norrlandu co nejrychleji – a vyžádala si i pomoc zásahové jednotky. Státní zástupce von

Kwist její žádosti vyhověl.

Jeanette přistoupí k okraji střechy a zahledí se do stockholmské noci. Vidí změť lidí a budov, všechno to má nějaký účel, který nezná. Všechno kolem má skrytý, nedostupný význam a ji zdrtí pochopení vlastní nedostatečnosti. Měla Ulriku začít hledat dřív, pro tuhle chybu neexistuje žádná omluva.

Hurtig se postaví vedle ní a mlčky pozorují město pod sebou.

„Svět je nádherné místo, za které stojí za to bojovat,“ vyhrkne náhle Hurtig slavnostně.

„Co tím myslíš?“ pohlédne Jeanette na kolegu.

„To je Hemingway, Komu zvoní hrana. Tahle věta se mi odjakživa líbila. V okamžicích, kdy jsem byl na pochybách, pro mě vždycky zafungovala jako mantra.“

„To je hezké,“ oplatí mu Jeanette úsměv.

„Po všem, co jsem dneska viděl, už souhlasím jen s druhou částí té věty,“ dodá Jens, otočí se a vrátí se zpět.

Zásahová jednotka už by tu měla být každou chvíli, myslí si Jeanette. Musí, jinak bude příliš pozdě.

Pohlédne na Hurtiga a uvažuje, na co asi myslí. Pravděpodobně na totéž co ona, na podzemní kabinet hrůzy Vigga Dürera.

Kde jsou meze lidské zvrhlosti, říká si. A proč se stal tím, kým je?

Ta je ale zatraceně velká, uvědomí si Jeanette, když se helikoptéra přiblíží. Vypadá jako menší dopravní letadlo, na střeše má dvě vrtule a ona pochopí, že s tímhle strojem se nedá přistát jen tak někde, jak si myslela předtím. Oba se instinktivně přikrčí, když helikoptéra přistane na střeše, přestože je od nich vzdálená víc než patnáct metrů. Pospíší pod řvoucími listy rotoru k ní a ve dveřích se setkají s hlavním pilotem a velitelem zásahové jednotky.

„Rychle naskočte,“ volá velitel zásahové jednotky. „Bezpečnostní procedury si odbudeme až ve vzduchu.“

Na dlouhých lavicích podél vnitřku trupu sedí celkem jedenáct mužů. Jsou po zuby ozbrojeni a panuje tu téměř posvátná atmosféra, až na Hurtigovy vytrvalé otázky.

„Sedm set padesát kilometrů vzdušnou čarou,“ říká. „Jak dlouho to může trvat? Tři hodiny?“

„Ne tak úplně,“ odpoví velitel zásahové jednotky. „Nemůžeme letět přímo vzdušnou čarou, kvůli počasí a povětrnostním podmínkám. Počítejte se čtyřmi hodinami. Budeme tam kolem půl páté, tak se zkuste trochu prospat.“

+

Kyjev

Cestoval pod falešným jménem už mnohokrát. Ale tentokrát je to jiné.

Jméno v jeho pasu patří ženě. Je to jeho skutečné jméno. Gilah Berkowitzová.

Při švédské ani lotyšské pohraniční kontrole však žádné problémy nenastaly a ukrajinští policisté švédské pasy jako obvykle prohlížejí v polospánku.

Jestli jsou pravé nebo falešné, nehraje žádnou roli, vidí jen hvězdičky ve vlajce EU.

Než dojde k autu, které na ni čeká, koupí si pár balíčků cigaret u prodavačky s vrásčitýma rukama, na jejichž pokožce se jako reliéf rozbíhají tmavě modré žíly.

V prsou jí chrastí, ozývá se z nich hvízdavé sípání. Pak se znovu rozkašle. Je to suchý, ostrý kašel chutnající po prachu. „Koněc,“ zašeptá. Brzy bude po všem. Rakovina se rozšířila a ona ví, že už se s tím nedá nic dělat.

Vysoký muž za volantem okamžitě nastartuje a vyjede z parkoviště. Pro šoféra a realitní kancelář je Gilah Berkowitzová jen švédsko-ukrajinská panička se zájmem o ikony. Platí sedmdesát euro za noc za pětipokojový byt v Michajlovské ulici nedaleko náměstí Majdan, v ceně je i použití SUV s náhonem na čtyři kola, vozidla, jaké místní policie nikdy nezastavuje. I když jim jeho majitel vjede do jednosměrky opačným směrem přímo pod nosem.

Ví, jak to tu funguje. Všechno funguje. Jen když má člověk peníze. Lidé udělají cokoliv, aby si něco vydělali, a situace je zvláště přízni vá, protože hospodářská krize zemi postihla velmi těžce. Ve srovnání s tím je krize v západní Evropě jen prasklinka na povrchu. Tady lidem klesly ze dne na den platy o třicet procent.

Když vůz vyjede z letiště, Gilah myslí na to, co za ta léta viděla na ulicích měst téhle země. Změť hospodářské kreativity, která ji nikdy nepřestane udivovat. Před téměř deseti lety si potvrdila hypotézu, že člověk v nouzi dělá, co se mu řekne, a svoje pracovní úkoly nezpochybňuje, hlavně že odměna je dostatečně vysoká. Objektem pokusu byla mladá žena, samoživitelka, která měla už dvě zaměstnání, ale pořád nedokázala vyjít s penězi. Gilah ženu oslovila a nabídla jí necelá dvě eura za hodinu za to, že se každé ráno postaví na předem vybranou křižovatku a bude zaznamenávat počet dětí, které projdou kolem bez doprovodu dospělého. První týden tam jezdila a kontrolovala, že žena tam ve stanoveném čase skutečně stojí, což se také bez výjimky dělo. Pak už ji kontrolovala jen namátkou a žena tam pokaždé byla i se svým černým notesem, ať lilo jako z konve nebo zuřila sněhová bouře. Poté co si Gilah ověřila, že beznaděj je na prodej, aplikovala tento poznatek na lidi, jejichž svědomí bylo černější a zoufalství ještě větší.

Pokaždé to fungovalo k její spokojenosti.

Zamyšleně vyhlédne okénkem ven. Její kontakt v Kyjevě není žádná výjimka. Jmenuje se Nikolaj Tymošyk. Kolja. Zoufalý člověk, který ví, že peníze jsou jediná řeč, ve které se nelže.

Zatímco ujíždějí po dálnici k městu, vytáhne z kabelky telefon a navolí Koljovo číslo. Jejich vzájemná důvěra je založena na oboustranném přesvědčení, že finanční odměna je přímo úměrná riziku. Anebo, jak to vyjadřuje ona sama: že odměna má být tak vysoká, aby bylo riziko vždy považováno za podružné.

Rozhovor trvá pouhých deset sekund, protože Kolja přesně ví, co má na příští den připravit. Žádné otázky nemá.

Když auto zastaví před bytem, propustí šoféra. Pár zmačkaných bankovek změní majitele a potřesou si rukama.

Odemkne dveře bytu a zaplaví ji únava. Očekává další závratě a položí si ruku na srdce ještě předtím, než se dostaví bolest.

Obličej se jí křečovitě zkřiví, před očima se jí zajiskří, a když si sevře hruď, cítí, že odpadlo několik uvolněných nehtů. Opírá se o zárubeň, počítá do třiceti a závrať a tlak v prsou pomalu ustupují.

Za několik minut je po záchvatu a ona jde do obývacího pokoje a odloží tašku na pohovku. Páchne to tu zatuchlinou, jako v břišní dutině člověka, a ona si vybaluje a zapálí si u toho silnou papirosu, kterou si koupila na letišti od ženy se žilnatýma rukama. Musí vykouřit dusivý pach toho, co tu bydlel před ní.

O pět minut později už stojí u otevřeného okna obývacího pokoje a dívá se na úzkou, hrbolatou a točitou Michajlovskou ulici o dvě patra níž.

Odhrne závěs a pohlédne k nebi nad střechami. Jasná noční obloha je vysoká a chladná. Podzim je tu krátký a zima už je cítit ve vzduchu.

Takže takhle vypadá konec, myslí si. Zpátky tam, kde to všechno kdysi začalo.

Jména zdejších míst si skoro nepamatuje, ale vzpomíná si na Thorildsplan, Danvikstull a Svartsjölandet. Pořád ještě cítí chuť toho posledního chlapce. Kluzkou chuť řepkového oleje. A předtím těch dětí, které se ještě nenašly. Möja, Ingarö, Norrtäljeský záliv a les v Tyrestě. A pak jsou tu ty dívky. Zahrabané v lesích na Färingsö, na dně jezera Malmsjön a v rákosí u Dyviksuddu. Celkem se jedná o víc než padesát dětí.

Většina jich byla z Ukrajiny, ale i z Běloruska a z Moldávie. Naučila se být mužem. Mrtvý dánský voják a mužský pohlavní hormon jí byli nápomocni při proměně, která začala, když opustila svého otce a bratry.

A nakonec skutečně byla silnější než její otec.

Je ponořená hluboko do vlastních myšlenek a mobilní telefon na stolku několikrát zazvoní, než to zaznamená. Ví však, čeho se hovor týká, a nijak nespěchá, aby uhasila cigaretu a hovor přijala.

Muž na druhém konci linky říká přesně to, co se od něj očekává.

Jediné slovo.

„Koněc…“ řekne temný, chraptivý hlas, pak hovor skončí a Gilah Berkowitzová ví, že Roďa svůj úkol ohledně té holky Wendinové splnil. Mrzí ji jedině to, že byla nucena přerušit pokus s dívčiným tělem.

Znovu přistoupí k oknu, otevře ho a vpustí do místnosti chlad. Její myšlenky zabloudí k zítřku.

Koněc… pomyslí si a suše zakašle. Konec. Ten můj už je také blízko. Zakončení všeho.

Kolja se postará o to, aby zítra v noci mezi jednou a třetí v blízkosti památníku u Babího Jaru nebyla živá duše.

Budou tam jen dva lidé. Ona sama a Madeleine Silfverbergová. Po téměř sedmdesáti letech bude splněn slib, který dala sama sobě.

Trvalo jí dvacet let, než vychovala osobu, která jí pomůže. Dohoda s Madeleine se nyní uskuteční a ona najde konečně na dně propasti klid spolu s těmi, které kdysi poslala na smrt.

+

Nikde

Ve zdi to duní, nylonová smyčka jí stahuje hrtan a ona má v ústech něco velikého, co jí tlačí na patro.

Nic však neslyší ani necítí. Díky síle obřího magnetu může opustit své tělo a už neslyší supění muže jménem Roďa a necítí, jak přiráží na stlačenou hrtanovou záklopku v jejím hrdle. Odletěla pryč a ani si nevšimne, že její ruka se najednou posunula na betonové podlaze a sevřela něco teplého.

Pozoruje všechno ze svého útočiště ve vzduchu úplně u stropu a vidí, jak ta druhá dívka bere do ruky držadlo příklepové vrtačky, které ještě nestačilo vychladnout poté, co mohutný muž vyvrtal otvor do stropu.

Vrtačka se spustí a zakvílí, pak zvuk trochu ztichne, jak se vrták zaryje muži do břicha, a ona v tu chvíli pochopí, že síla té druhé dívky skutečně přichází zespodu, ne však z nějaké strojovny ve sklepě pod nimi, ale ze země samotné.

A síla magnetického pole země jí také umožňuje svobodně se vznášet a zase vklouznout do těla na zemi, když se s ním chce znovu spojit.

Trvá to jen okamžik.

Zavře oči, a když je zase otevře, je zpátky na zemi a konečně se může pohnout. Hýbe hlavou, pažemi a horní polovinou těla. Ne však nohama, má dojem, že je má srostlé jako mořská panna. Mořská panna s náručí plnou mořských řas.

Ulrice Wendinové trvá několik dalších sekund, než si vzpomene, že má kotníky pořád ještě spoutané stříbrnou lepicí páskou, že sedí na betonové podlaze v bůhvíjakém sklepě a že není mořská panna s rybím ocasem a rukama ponořenýma v chomáči řas.

V jedné ruce drží ohromnou vrtačku, která jako by byla omotaná dlouhým, červenavým slizkým provazem, a na druhé ruce jí leží něco těžkého.

Kolem se nese nasládlý, dusivý zápach. Připomíná jí syrovátkový sýr, stejný zápach cítila při hodinách biologie, kdy učitelé nutili děti pitvat malými skalpely kravské oči.

Otočí hlavou. Vedle ní, opřený o tutéž stěnu, sedí muž a zírá na ni, na rtech má široký úsměv. Její druhá ruka uvízla pod jeho ohromným tělem. Muž má v břiše díru, to z ní vychází ten puch.

„Eto koněc, děvočka,“ mumlá a pořád se usmívá. Už nemá v obličeji ten nicneříkající výraz a jí připadá, že vypadá téměř šťastně.

Ona sama pociťuje dosud nikdy nepoznaný klid. Klid tak velký, že už v něm není místo pro nenávist ani odpuštění.

Muž zakašle a teď už se usmívají i jeho oči. „You are strong, děvočka,“ pokračuje šeptem a z úst mu vyteče pramínek krve.

Ulrika nemá ani tušení, co tím myslí. Pokusí se polknout, ale hrozně to bolí a ona se obává, že má poškozený hrtan.

Uslyší tikání a pochopí, že přichází z mužových náramkových hodinek.

Zlaté hodinky na jeho levém zápěstí jsou celé od krve, ale jsou starší výroby, kvalitní a pravděpodobně se nikdy nezastaví. Staletí uplynou a zůstane tu po nich jen mumifikované tělo s hodinkami z pravého zlata na ruce.

Ulrika fascinovaně přihlíží, jak se muž s velkou námahou přehrabuje v kapse ušpiněných džínsů. Díra v jeho břiše pulsuje.

Nůž, pomyslí si. Hledá nůž.

Řemínek hodinek mu překáží a několikrát se zachytí o pásek kalhot. Konečně se mu po velkém úsilí podaří něco vytáhnout z kapsy, ale nůž to není.

Je to mobilní telefon, tak malý, že téměř zmizí v jeho mohutné ruce, když se krvavým palcem snaží stisknout jedno z tlačítek.

Pípnutí. Pak ještě jedno, další a pak muž přiloží telefon k uchu. Ulrice připadá jako celá věčnost, než vyzvánění ustane a na druhém konci linky se někdo ohlásí. Muž se na ni celou dobu šťastně usmívá.

Oči se mu plní krví a on vysloví jediné slovo. „Koněc,“ řekne nahlas a zřetelně, a když mu pak telefon vyklouzne z ruky, jeho pohled už uhasl.

Ulrika neví, jak dlouho tu už sedí s vrtačkou v ruce, a skoro nevnímá, že ji odkládá, strhává si z kotníků lepicí pásku a vstává.

Musí odtud pryč, ale nejdřív musí najít nějaké oblečení. Vratce dojde do vedlejší místnosti, kde objeví tenký bílý ochranný overal.

Venku sněží, je noc a zima, a ona není dost oblečená, ale nemá na vybranou.

Rozběhne se po svahu k lesu a sníh jí sahá téměř po kolena.

+

Laponsko

Jeanette a Hurtig vystoupí z helikoptéry jako poslední, a když se motor zastaví, slyší jen kvílení větru v korunách smrků pokrytých deseti centimetry nového sněhu. Je zima a sníh jim křupe pod botami. Jediné světlo vydávají čelové svítilny mužů ze zásahové jednotky.

„Rozdělíme se do skupin po třech a přiblížíme se k domu ze čtyř stran.“ Velitel zásahové jednotky vyznačí na mapě, kudy půjdou, a pak ukáže na Jeanette a Hurtiga. „Vy půjdete se mnou, nejbližší cestou, rovně za nosem. Budeme postupovat trochu pomaleji, aby se ostatní stihli přiblížit k domu nepozorovaně. V pořádku?“

Jeanette přikývne a ostatní policisté zvednou palce. Les je řídký, ale Jeanette tu a tam přece jen narazí na větev, zasype ji sníh a vnikne jí za límec. Chlad sněhu se střetne s jejím tělesným teplem, sníh taje, stéká jí po zádech a ona se zachvěje. Hurtig kráčí dlouhými, rozhodnými kroky před ní a ona vidí, že je tu jako doma. Celé své dětství v Kvikkjokku asi chodil po podobných lesích a za podobných podmínek.

Velitel zásahové jednotky zpomalí a zvedne ruku. „Už jsme tady,“ řekne tiše.

Jeanette zahlédne mezi kmeny domek a okamžitě pozná, že je to ten z fotografie. V jednom okně se slabě svítí a ona vidí verandu, na níž seděl Viggo Dürer a usmíval se do objektivu. Teď je však v domě jako po vymření.

„Opravdu je to ten dům,“ konstatuje Hurtig.

V tu chvíli se z lesa ozve zapraskání a speciálně vycvičení policisté se vyřítí ven s napřaženými zbraněmi.

Jeanette jde se sklopenou hlavou za Hurtigem k domu a vtom si všimne stop, které vedou opačným směrem.

Od domu směrem k lesu se táhne řada otisků, jako by někdo utíkal sněhem bos.

+

Vita bergen

Předsíň je plná černých pytlů na odpadky a Victoria se postará, aby zmizely. Všechno musí pryč, do posledního papírku.

Odpovědi na její otázky nejsou na nich, ale v jejím nitru, a ozdravný proces dospěl tak daleko, že cítí, že už zanedlouho bude mít neomezený přístup ke svým vzpomínkám.

Poznámky a výstřižky jí pomohly udělat první kroky, ale teď už je nepotřebuje. Ví, kterou cestou se má vydat.

Gaův pokoj je prázdný, rotoped stojí v obýváku, matrace vynesla na půdu a teď už zbývá jen strhat zvukovou izolaci.

Zaváže poslední pytel a postaví ho do předsíně. Musí se pytlů zbavit sama, ale ještě neví, jak to udělá. Je to dvanáct umělohmotných pytlů, každý o obsahu sto dvaceti pěti litrů, a ona si bude muset najmout přívěs či dodávku, aby to všechno dokázala naložit najednou.

Nejjednodušší by pochopitelně bylo všechno odvézt do sběrného dvora, ale nepřipadá jí to správné. Musí se s tím vším rozloučit rituálně. Jakési ideologické rozloučení, například to všechno rituálně spálit.

Vrátí se ke knihovně v obývacím pokoji a zavře dveře do Gaova pokoje.

Když zvedne háček a umístí ho do očka, zarazí se, háček znovu zvedne, nechá ho chvíli viset podél sloupku knihovny a pak pohyb zopakuje. Ještě jednou, ještě jednou a znovu.

V tom pohybu se skrývá vzpomínka.

Police Vigga Dürera ve sklepě statku ve Strueru a místnost za ním.

Celé její tělo se zachvěje. K téhle vzpomínce se vracet nechce.

+

Laponsko

Svět je bílý a studený a ona už snad celou věčnost běží bílým, nadýchaným sněhem. Navzdory nedostatku spánku v posledních dnech je bdělá. Jako by se tělo samo nutilo k většímu výkonu, přestože už vyčerpalo všechny skryté zásoby energie.

Počasí je také nápomocné a zima ji pohání dopředu. Ostré sněhové vločky jí bičují obličej.

Několikrát narazila na vlastní stopy a pochopila, že běhá v kruhu. Už skoro necítí nohy a jde jen s obtížemi. Když se zastaví a snaží si nohy zahřát, poslouchá, jestli ji někdo nepronásleduje. Ale kolem je naprosté ticho. Svět je tak bělostný, že ani noční temnota nedokáže zakrýt jas, který ji zasahuje v podobě chladu hladkého jako vata. Ubíhá řídkým lesem a pochopí, že o moc vyššího věku se už nedožije.

Bude žít ještě hodinu nebo dvě, podle toho, jak dlouho trvá, než člověk zmrzne, a ona se proklíná, že si v domě nenašla nějaké lepší oblečení.

Je pod nulou a ona běhá po lese bosa, oblečená pouze v tenkém ochranném overalu.

Hodina, které si obvykle ani nevšimne víc než promarněné chvilky, jí nyní připadá jako to nejvzácnější, co existuje, a proto utíká a tvář nastavuje svému osudu. Ledový vzduch ji pálí v krku a ona ubíhá dál, jako by existovala možnost záchrany, a větve, které ji tlučou do obličeje, vytvářejí iluzi, že někam směřuje. Na místo, kde neplatí výrazy jako dál, ještě kus a potom.

Ulrika Wendinová se zhluboka nadechne a běží, jako by v tomhle světě z kamenů, sněhu a chladu ještě byla naděje.

Utíká a myslí, myslí a utíká. Vzpomíná na to, co bylo, aniž by litovala svých rozhodnutí, a dovolí si snít také o věcech, které se ještě nepřihodily. O věcech, které udělala a udělá.

Chlad je však nemilosrdný a ona začne nepravidelně oddechovat. Kdybych se tak mohla dostat někam do tepla, myslí si. Uvidí před sebou domek, nejdřív si myslí, že má halucinace, ale když se přiblíží, zjistí, že je to malá, červeně natřená chaloupka. Bílé rohové sloupky, kamenné schůdky a pár kusů zahradního nábytku opřených o stěnu. Posezení na svačinu v odpoledním slunci, pomyslí si. Krásně se dá vytáhnout v okamžiku, kdy už přestali poletovat ovádi a komáři se ještě neprobrali. Malinová šťáva, borůvkový koláč a skořicové vdolky, které se dají namáčet do šťávy. I tak může vypadat život.

Klíč, pomyslí si, vyjde po kamenných schůdcích a téměř neznatelně teplejší studená žula jí poskytne příslib brzkého tepla z kamen, v nichž praská oheň.

Musí tu někde být klíč. Všichni přece klíč od chaty někam schovávají, to je jasné.

Zvedne hlavu. Nad dveřmi je podkova. Ne na zárubeň, to je moc banální.

Vedle schodů je rybářský prut, hodí se brzy ráno, když chce člověk nachytat pár okounů se sousedovic nejmladším synem, který je skoro stejně starý. Ale stejně většinou ulovili jen plotice.

Otočí se. Před domem je sušák na prádlo, hodí se po koupání, když si chcete usušit ručníky. Vyprané ručníky, které se sušily na slunci, krásně voní.

Rozhlédne se kolem a všimne si malého květináče pod schody.

Působí tam nepatřičně, musí tam být z nějakého jiného důvodu.

Zvedne ho a skutečně pod ním leží zrezavělý klíč. Život, pomyslí si a cítí, jak se jí na obličeji objevuje úsměv. Zvedne klíč, odemkne dveře a vstoupí do kuchyňky, která jí připadá snad ještě studenější než venek. Ošoupané linoleum je pokryté tenkou vrstvou jinovatky. U kamen je velká hromada krásných, vyschlých březových polen a ona ví, že je zachráněna.

Rozdělat oheň, zahřát se a najít jídlo, myslí si a začne hledat zápalky, někde tu musí být. Podobně jako klíč pod květináčem musí být i zápalky uložené poblíž kamen a ona vytáhne horní zásuvku pod kuchyňskou linkou. Je však prázdná. Není ani vyložená papírem, jen čistá překližka a pár myších bobků.

I další zásuvka je prázdná. Další také, další a další. Otevře spíž. Prázdná. Ulrika se rozhlédne a teprve nyní si všimne, že dům je úplně prázdný. Není tu nábytek ani závěsy. Nic než dřevo, které výsměšně leží u kamen.

Marně několik minut hledá dál a pak je nucena si připustit, že dům nemá v úmyslu poskytnout jí azyl. Pokud chce žít, musí znovu ven do sněhu, a tak otevře dveře a vyklouzne ven. Než zajde do lesa, zamkne a schová klíč pod květináč. Nikdo nepozná, že tu byla.

Nad bílými špičkami smrků zahlédne úzký červenožlutý proužek a ví, že se začíná rozednívat, ale už nedoufá, že by ji vycházející slunce mohlo dostatečně zahřát. Švédské zimní slunce je k ničemu, nemá žádnou sílu. Přestože je to totéž slunce, které na jihu vysušuje pole afrických zemědělců, tady na severu je ledově chladné.

Život, pomyslí si znovu a zároveň uslyší zvuk blížící se helikoptéry. Ulrika se zastaví a zaposlouchá se. Helikoptéra se stále přibližuje, a když už je od ní jen pár kilometrů, je slyšet, jak se snáší, zvuk motoru slábne a pak utichne úplně. Jsou docela blízko, myslí si. Možná dokonce přímo u domu, kde byla držena v zajetí, a Ulrika ví, že si musí pospíšit, jestli chce najít cestu zpátky. Vyrazí ve svých stopách, ale vítr už je začíná zafoukávat.

Nohy se pohybují vpřed a její znecitlivělá chodidla se nedají zastavit kameny a větvemi, které ji šlehají a zraňují. Tahle bolest představuje život, namlouvá si a chápe, že přílet helikoptéry možná znamená, že ji někdo přišel zachránit. Ještě jednou ji naplní naděje, že přece jen bude nějaké pokračování.

Stopy ve sněhu jsou stále nezřetelnější a vítr ji nakonec předběhne a zahladí je úplně. Mráz nyní tak bolí, že ji to otupí a její nervy se ji ze všech sil snaží ošálit. Celé tělo křičí zimou, ale její mozek ji přesvědčuje, že se potí. Potácí se vpřed a cítí, jak ji šaty pálí na těle.

Poslední, co Ulrika Wendinová v životě udělá, je, že ze sebe strhne příliš velký overal. Pak si nahá lehne do bílého, studeného sněhu a pochopí, že je konec. Život půjde dál, pomyslí si. Vždycky to tak je.

A teď je jí v každém případě teplo.

+

Vita bergen

Victoria Bergmanová se usadila v hlubokém okenním výklenku v kuchyni se šálkem kávy a mobilním telefonem v ruce. Oslňující ranní slunce vrhá na ulici dole ostré stíny.

Hra stínů připomíná kubistickou skládačku, jejíž jednotlivé dílky mají hrany ostré jako skleněné střepiny, a ona myslí na svou vlastní vnitřní skládačku, která bude už brzy sestavená.

Bude moct dál pracovat jako psycholožka? To neví, ale chápe, že musí přijmout, že právě teď je Sofia Zetterlundová, psychoterapeutka se soukromou praxí, že má pronajaté prostory v Mýdlovém paláci u Mariánského náměstí.

Neoficiálně Victoria Bergmanová, myslí si. A na papíře Sofia Zetterlundová. Takhle to dlouho bylo, ale velký rozdíl spočívá v tom, že Náměsíčnice je teď mrtvá a o všem rozhoduji, všechno cítím a všechno dělám já.

Už nikdy žádné výpadky paměti. Žádné noční procházky a návštěvy barů, žádné opilecké potácení v temných parcích. Už tímhle způsobem Sofii nemusí připomínat svou existenci. Jednou dokonce spadla do vody, dole v přístavu v severním Hammarby, a vzpomíná si, že den nato Sofia seděla nad mokrými šaty v kuchyni, očichávala je, ochutnávala vodu, zoufale se snažila pochopit, co se stalo. Odpověď byla prostá a nevkusná: Vydala se do hotelu Clarion, šla s někým na pokoj, souložila s ním do bezvědomí a pak se odpotácela k vodě s dvěma láhvemi vína, opila se a spadla do ní.

Victoria seskočí z parapetu, odloží hrnek od kávy na kuchyňskou linku a jde do předsíně. Teď už se musí jen zbavit těch pytlů.

Už ví, co s nimi udělá a kam je odveze. Místo je logické.

Zavolá Ann-Britt a sdělí jí, že hodlá svou praxi na neurčitou dobu zavřít. Potřebuje dovolenou, někam, kamkoli odjet a neví, jak dlouho bude pryč. Možná měsíc dva, možná se za pár dní vrátí. Nájemné za poradnu je už zaplacené na rok dopředu, s tím problém není.

Slíbí, že se později ozve, a ukončí hovor.

Další telefonní hovor je do půjčovny automobilů na Södermalmu. Objedná si malou dodávku s kapacitou dvaadvacet metrů krychlových a dozví se, že si ji může vyzvednout už za hodinu. To se hodí, protože má před sebou kus cesty a navíc jí pár hodin potrvá, než pytle odnosí dolů a naloží je do auta.

Když zavěsí, všechno jí připadá snazší.

Pojede na místo, které pro ni stále ještě něco znamená. Místo, kde bude moct být v klidu, kde jsou domy v téhle roční době prázdné a hvězdná obloha je vysoká a jasná, jako když byla ještě hodně malá.

+

Kyjev

Říká se, že dvě průmyslová města na východní Ukrajině, Doněck a Dněpropetrovsk, jsou jediná místa na světě, kde padá černý sníh.

Ona ale teď vidí, že to není pravda. Černý sníh padá i v hlavním městě a do oken auta naráží roj ukoptěných vloček.

Madeleine sedí vzadu v autě a obličej řidiče se zrcadlí v předním skle na temném pozadí vysokých jeřábů, komínů a továrních budov. Tvář je bledá, vyzáblá a neholená. Vlasy černé, oči světle modré, studené a rozrušené. Jmenuje se Kolja.

Ulice se ztrácejí v temnotě za nimi a oni vyjedou na jeden z mostů přes Dněpr. Voda se černě třpytí a ona uvažuje, jak dlouho by dokázala přežít, kdyby do ní skočila.

Na druhé straně řeky je podél ulice řada továrních budov a Kolja na jedné křižovatce zpomalí a zahne doprava. „It is here,“ řekne, aniž by se na ni podíval.

Kolja zajede do menší ulice a zaparkuje na chodníku vedle vysoké zdi, vystoupí z auta a otevře jí dveře.

Večer je třpytivě mrazivý a vítr ji profukuje na kost. Kolja zamkne auto a vydají se podél zdi ulicí. Zastaví se u oprýskané červeno-bílé závory vedle něčeho, co připomíná malou strážní budku. Kolja závoru zvedne a pokyne jí, aby vešla za ni. Poslechne ho a on pak závoru zase spustí a vydá se za ní. Kus ujdou a on odemkne bránu hlavní budovy.

„Fifteen minutes,“ řekne pak a pohlédne na hodinky. Z temnoty vzápětí vyjde malý muž oblečený v černém a pokyne jim, aby ho následovali.

Ocitnou se na vnitřním dvoře, muž odemyká dveře domu a Kolja se zastaví a vytáhne cigarety. „I wait outside.“

Madeleine vejde do chodby, jediné okno, které v ní je, je zakryté kusem překližky. Vlevo jsou otevřené dveře a ona v nich zahlédne velký stůl, na němž je v řadě rozloženo několik střelných zbraní. Hubený muž drží v ruce automatickou pistoli a kývne na ni.

Madeleine vstoupí dovnitř a rozhlédne se po místnosti. Někdo tu strhal tapety, oškrabal zdi, zasádroval díry a připravil všechno na vymalování, ale neobtěžoval se s ním začít. Šikmo přes zeď se táhne elektrické vedení, jako by někdo šetřil materiálem a natáhl kabely rovnou k zásuvce.

Muž jí podá zbraň. „Luger P08,“ vysvětluje. „From the war.“

Vezme si ji od něj, chvíli ji potěžkává v ruce a podivuje se, jak je těžká. Pak vytáhne z kapsy kabátku svazek bankovek a podá ho muži. Peníze Vigga Dürera.

Prodávající jí ukáže, jak stará zbraň funguje. Madeleine vidí, že je zrezivělá, a doufá, že mechanismus se nebude zasekávat.

„What happened to your finger?“ zeptá se muž, ale Madeleine neodpoví.

Když Kolja veze Madeleine nocí, ona myslí na to, co ji čeká.

Je si jistá, že Viggo Dürer svou část dohody dodrží. Zná ho už tak dobře, že se na něj v tomhle případě může spolehnout.

Pro ni dohoda obnáší, že může udělat tlustou čáru za vším, co bylo, zapomenout na minulost a pokračovat v očistném procesu. Všichni, co jí něco dlužili, budou brzy mrtví.

Po Babím Jaru se vrátí do Francie, hodlá tam zůstat po zbytek života. Už se dál nebude snažit najít svou skutečnou matku. Ukázalo se, že je to příliš obtížné, a její skutečná matka pro ni v zásadě stejně nikdy neexistovala. Je to jen fantazie, a té se Madeleine chce zbavit.

Teď už chce jen jediné – vrátit se ke svým levandulovým polím.

Kolja zpomalí, zastaví na červenou a ona pochopí, že budou brzy na místě. Vůz zajede ke straně, vjede na chodník a zaparkuje u autobusové zastávky.

„Syrec station,“ řekne. „Over there.“ Ukáže na nízkou budovu z šedého betonu o kus dál. „You find the way to the monument? The menorah?“

Madeleine přikývne a hmátne do vnitřní kapsy kabátku. Stará rezavá zbraň ji chladí v ruce a ona se lehce dotkne hrbolaté pažby.

„Twenty minutes,“ dodá muž. „Then the area will be safe.“

Madeleine vystoupí z auta a zabouchne za sebou dveře. Teď už je tu jen ona a Viggo Dürer.

Ví, že musí u zastávky zahnout doprava, aby se dostala k památníku, ale nejprve sejde po schůdcích k obchůdkům pod budovou. Po pěti minutách najde, co hledá, malé bistro, a požádá o kelímek kostek ledu.

Vyjde po schodech zase nahoru a pak odbočí k velkému parku. Drtí zuby led a trnou jí, vzpomene si, jaké to bylo, když jí v dětství vypadl zub. Neustálé sání, chladný pocit otvoru v dásni. Chuť krve v ústech.

Pěšina vede na malé otevřené prostranství a pak pokračuje dál do parku. Je tam kameny vydlážděný kruh se sochou na podstavci uprostřed. Skulptura představuje tři děti. Dívku se vztaženýma rukama a dvě menší děti, které jí sedí u nohou.

Z nápisu na podstavci vyrozumí, že socha byla vztyčena na památku tisíců dětí, které tu byly popraveny za války.

Madeleine kouše kousky ledu, vydá se dál a kráčí po pěšině do parku. Její výkřik je stále ještě v jejím nitru, ale brzy ho ze sebe bude moct vydat.

+

Dala-Floda

Už kolem Hedemory začalo sněžit a ona se dávno vzdala naděje, že nad jezerem nedaleko chaty v Dala-Flodě uvidí jasné hvězdné nebe.

Nebe ale stejně nikdy nebývá tak jasné jako ve vzpomínkách z dětství. Les houstne a její cesta už je skoro u konce. Když po téhle silnici jela naposledy, řídil její otec a ona si na cestu pamatuje jako na jednu jedinou dlouhou hádku. Nastal čas chatu prodat a její matka měla nesprávnou představu o tom, s jakou cenou budou asi moct počítat.

Vzpomíná si i na jiné cesty a je vděčná za to, že místo, kde vždycky zastavoval, aby ho mohla uspokojit, už vypadá docela jinak než tehdy. Silnici rozšířili a odpočívadlo je pryč.

Projíždí známými obcemi. Grangärde, Nyhammar a trochu později Björbo. Všechno vypadá úplně jinak, ošklivější, černější, i když si je vědoma toho, že to není pravda.

Jak může mít tak krásné vzpomínky navzdory tomu, co tady všechno zažila?

Možná je to díky tomu létu, kdy jí bylo deset a seznámila se s Martinem a jeho rodiči. Několik týdnů bez otce, hlídala ji jen sousedka teta Elsa.

Ještě jedna zatáčka a vlevo se objeví chata.

Vidí, že tam pořád ještě je, zaparkuje dodávku u plotu a vypne motor. Vítr trochu polevil, nebo je tu díky lesu závětří, velké sněhové vločky tiše padají tmou a ona jde k brance.

Podobně jako jiné domy v okolí se i jejich bývalá chata využívá jen v létě a teď je opuštěná a temná. A změnila se k nepoznání. Má dvě přístavby a terasu, která se táhne podél celé přední stěny i dvou kratších, moderní okna a dveře a novou střechu.

Směs starého a nového je provokativně nevkusná. Vrátí se k dodávce a posadí se za volant. Není s to otočit klíčkem v zapalování, a tak zůstane chvíli sedět. Sníh tiše dopadá na přední sklo a její myšlenky se vydávají na pouť do minulosti. Podél téhle stěny často utíkala do sousedního domku, který si najímali Martinovi rodiče. Není odtud vidět, a možná proto nedokáže nastartovat a jet dál. Bojí se vlastních vzpomínek.

Musím k jezeru, myslí si, konečně nastartuje auto a rozjede se po cestě. V zatáčce zahlédne domek a vrhne na něj jen spěšný pohled, ale stihne zaznamenat, že i jej rozšířili a přidali k němu velkou terasu. Je stejně opuštěný jako zbytek vesnice. Cesta se od tohoto místa svažuje a ona zahlédne o kus dál probleskovat jezero. Silnice je kluzká jako sklo a ona musí jet dvěma koly po shrnutém sněhu na kraji, aby se něčeho zachytila. Poslední zatáčka, mine dva dřevěné kůly a ceduli, na níž je napsáno, že zde je veřejné koupaliště.

Vystoupí a otevře zadní dveře dodávky.

Dvanáct pytlů s kousky jejího života, miliony slov a tisíci obrázků, všechno to nějakým způsobem vede zpátky k ní.

Poznat sebe sama může být kryptogram.

Po dvaceti minutách už všechny plastové pytle stojí na zasněžené pláži.

Jezero ještě nezamrzlo, má štěstí, a ona si dřepne na břeh a projede prsty ledovou vodou.

Její oči už si trochu zvykly na tmu a bělostný sníh odráží dostatek světla, aby viděla i kus jezera. Stále tiše sněží a ona ví, že někde o kus dál, za bíle skvrnitou hladinou jezera, leží velký kámen.

Když se tu jako malá koupala, tmavá voda ji obklopila a chránila ji před okolním světem. Pod hladinou bylo bezpečí a ona obvykle plavala čtyřikrát tam a zase zpátky mezi starým molem a skokanským kamenem, čtyřikrát padesát metrů, a pak si lehla na pláž a opalovala se. Při jedné takové příležitosti se poprvé setkala s Martinem.

Tenkrát mu byly tři roky a ona byla celé to dlouhé, světlé léto jeho Pipi. Pipi Dlouhá punčocha, dítě, ale zároveň i dospělá, někdo, komu nezbývalo nic jiného než poradit si sám.

Až s Martinem se naučila starat se odruhé, ale všechno se to zhroutilo o šest let později, když ho zanechala samotného u říčky Fyrisån v Uppsale.

Byla pryč deset minut. Víc nebylo zapotřebí. Možná to byla nehoda, možná ne.

Rozhodně tam dole dostala Vraní dívka své jméno. Existovala ve Victorii už předtím, ale spíš jako bezejmenný stín.

Teď je si jistá, že Vraní dívka už není jednou z jejích osobností. Chvění očních víček a slepé skvrny v zorném poli poukazují na to, že jde o něco docela jiného.

Vraní dívka je okamžitá stresová reakce na trauma. Epileptická porucha v mozku, kterou jako malá chybně považovala za přítomnost cizí bytosti ve svém nitru.

Vrátí se k nákladnímu autu a vytáhne z tašky ručník. Pak se vrátí na pláž, zuje si boty a vyhrne si kalhoty nad kolena.

Už po prvních opatrných krocích do vody ucítí, jak jí trnou nohy.

Jako by jezero mělo ruce, sevřelo jí kotníky a pevně je stisklo.

Chvíli tam tak zůstane stát. Strnulost přejde v pronikavou bolest, která téměř připomíná teplo, a když to začne být příjemné, vrátí se zpět na pláž pro první pytel.

Přitáhne ho s sebou a nechá ho plout po hladině. Když ujde asi deset metrů a voda jí dosahuje do půli stehen, vysype opatrně obsah pytle do vody.

Slova a obrázky pomalu vyplouvají na černou hladinu jako malé ledové kry a ona se přebrodí na pláž pro další pytel.

Pak se pustí do práce a nosí k vodě pytel za pytlem. Za chvíli zapomene na palčivý chlad a stáhne si kalhoty, bundu i svetr. Jen v košilce a kalhotkách vstoupí dál do vody. Vody jí brzy sahá až po prsa a ona si nevšimne, že zapomíná dýchat. Chladné objetí jezera jí svírá svaly a ona už necítí ani tvrdé dno pod nohama. Kolem ní je spousta bílých papírků, ulpívají jí na pažích a ve vlasech. Je to nepopsatelný pocit. Euforický, dokonalý. Ale i když je nadšená, neztrácí kontrolu.

Nemá strach. Kdyby dostala křeč, došlápne na dno.

Všechno vybledne, myslí si. Ze všech papírů zmizí inkoust a tisk, slova se rozpustí ve vodě a splynou s ní v jedno.

Slabý větřík odnáší obsah pytlů do středu jezera. Malé kry klesají pod vodu, rozpouštějí se a mizí po hladině z dohledu.

Když je vyprázdněný i poslední pytel, doplave zpět na břeh, ale než vyleze z vody, zůstane chvíli ležet na mělčině na zádech a dívá se na padající sníh. Chlad je teplo a ona cítí neskutečné osvobození.

+

Babí Jar

Babí Jar. Rokle žen. Dříve tudy vedla hranice města a bylo to nehostinné místo, a tak si hlídači zpříjemňovali povinnosti tím, že si sem vodili manželky a milenky.

Rokle žen bývala symbolem lásky. Ona si však místo pamatuje tak, jak vypadalo onoho podzimního dne před téměř sedmdesáti lety, a slyší, jak to v zemi ještě kvílí.

Za méně než čtyřicet osm hodin nacisté vyhladili židovské obyvatelstvo Kyjeva, přes třicet tři tisíc lidí, které pak shodili do rokle. Potom byla zasypána a dnes z ní je krásný, bujný park. Pravda je jako vždy relativní. Číhá v zemi pod půvabným povrchem v podobě bezbřehého zla, rozmarná a vypočítavá.

Malý dřevěný kroužek. Palečnice. Ještě jednou otočit. A znovu.

Musí to být cítit. Bolest musí být fyzická. Musí se šířit od palce až k srdci, roznášet krví. Palečnice kontroluje bolest a ta se mění v meditaci.

Prst začíná modrat. Otočit, a ještě jednou, a znovu. Křik mrtvých jí pulsuje v prstu.

Viggovi Dürerovi, skutečným jménem Gilah Berkowitzové, zbývá ještě deset minut života a ona klesne na kolena před památníkem, menorou, sedmiramenným svícnem. Někdo pověsil na jedno ze silných ramen věnec z květin.

Její tělo je staré, rýhy v dlaních hluboké a obličej bledý a odulý. Má na sobě šedý plášť s bílým křížem na zádech.

Kříž je znamení osvobozeného vězně koncentračního tábora Dachau. Plášť jí nepatří, byl určen pro mladého Dána, který se jmenoval Viggo Dürer, a její svoboda je tudíž falešná. Nikdy nebyla svobodným člověkem, před Dachau ani po něm. Od svých sedmnácti let byla spoutaná, to proto se sem vrátila.

Otočí palečnicí ještě jednou. Bolest v prstu je nesnesitelná a pohled jí zastírají slzy.

Zbývá jí sedm minut života.

Co je to svědomí? myslí si. Lítost? Je možné litovat celého svého života?

Začalo to tím, že za okupace zradila svou rodinu. Oznámila Němcům jejich původ a oni se odebrali k židovskému hřbitovu nedaleko Babího Jaru, všechen svůj majetek naložený na vozících. Důvodem, proč je udala, byla závist.

Byla mamzer, nemanželské dítě, které nepatřilo do společenství.

Toho podzimního dne se rozhodla, že zbytek svého života prožije jako někdo jiný.

Chtěla však naposledy vidět svého otce a dva starší bratry a přišla sem. Nedaleko místa, kde se právě nachází, rostl hájek a kolem vysoká tráva. Tam se schovala, necelých dvacet metrů od okraje rokle, a všechno viděla. Bolest v prstu pulsuje a jí se vybavují vzpomínky.

Německé zvláštní komando s dvěma ukrajinskými policejními oddíly se postaralo o logistiku. Byla to pro ně otázka systematické, téměř industriální práce.

Viděla, jak přivedli stovky lidí k okraji rokle a zastřelili je.

Většina jich byla nahá, obrali je o všechen majetek. Muži, ženy nebo děti. Nehrálo to roli. V tom spočívala demokracie vyhlazování.

Další otočení palečnicí. Když otáčí dřevěným kroužkem, skřípe to v něm, ale bolest zmizela. Cítí jen silný tlak a horkost. Naučila se, že duševní bolest lze potlačovat fyzickými prostředky, zavře oči a znovu před sebou všechno vidí.

Ukrajinský policista přivezl starý rezavý trakař plně naložený plačícími nemluvňaty. Přidali se k němu další dva a všichni tři pak střídavě házeli malá tělíčka do rokle.

Svého otce neviděla, bratry však ano.

Němci k sobě svázali skupinu malých chlapců, dvě nebo tři desítky, ostnatým drátem, který se zarýval hluboko do jejich nahých těl, a ti, co žili, za sebou museli vléct mrtvé nebo omdlelé druhy.

Ve skupině byli i oba její bratři a byli ještě naživu, když je srazili na kolena u rokle a střelili do týla.

Zbývá jí pět minut života a ona konečně uvolní dřevěný kroužek a strčí si ho do kapsy. Prst jí začne pulzovat a bolest se vrátí.

Klečí na stejném místě jako kdysi její bratři a minulost a přítomnost jsou pro ni jedno. Tehdy udala svou rodinu a všechno tím začalo. Všechno, co později v životě udělala, mělo počátek v oněch podzimních dnech.

Byla součástí udavačské společnosti. Stalinská diktatura udělala z přátel nepřátele a ani ti nejoddanější stalinisté si nemohli být jisti životem. Když přišli Němci, všechno pokračovalo, ale role se vyměnily. Nyní se udávali Židé a komunisté a ona udělala jen to, co mnozí jiní. Přizpůsobila se, snažila se přežít. Jako židovská dívka, mamzer nebo ne, šanci na přežití neměla, ale jako silný mladý muž docela slušnou. Nebylo jednoduché zatajit před ostatními své skutečné pohlaví, nejtěžší to bylo v Dachau a pravděpodobně by se to vůbec nedalo uskutečnit, kdyby ji nechránil kápo. Byla pro něj jako škvor, jako ohrwürmer, muž i žena zároveň.

Duševně je Gilah Berkowitzová muž i žena, anebo nic z toho, ale navenek bylo vždy praktičtější vystupovat jako muž, mělo to společenské výhody.

Dokonce se i oženila s jednou z dívek ze sigtunské školy, Henriettou Nordlundovou, a žily spolu v ideálním manželství. Ona Henriettu vydržovala výměnou za její mlčení a pravidelné vystupování v roli manželky.

Je jí líto, že Henrietta zemřela při nehodě. Lepší manželku si nemohla přát. Ale v posledních letech se pro ni stala přítěží.

Noc je tichá, vysoké stromy tlumí zvuky města a jí zbývají ještě tři minuty života. Vybrala si svého kata už před deseti lety, když byla Madeleine desetiletá holčička.

Stejně stará jako ona, když zradila svého otce a bratry.

Teď je Madeleine dospělá žena a má na svědomí mnoho životů.

Gilah Berkowitzová naslouchá, jestli se neblíží kroky, ale stále ještě je ticho. Je slyšet jen vítr v korunách stromů a nářek mrtvých v zemi. Tiché sténání.

„Holodomor,“ zamumlá a přitáhne si plášť s bílým křížem těsněji k tělu.

Jejím nitrem proudí obrazy. Vyschlé tváře a vyhublá těla. Mouchy na zdechlině prasete a vzpomínka na otce u oběda se stříbrným příborem v rukou, na bílém talíři leží holub. Otec jedl holuby a ona sama trávu.

Holodomor byl hladomor, který inscenoval Stalin, a tato organizovaná masová vražda připravila o život její matku. Pohřbili ji za městem, ale hrob vyplundrovaly hladové davy, protože nedávno zemřelí byli pořád ještě k jídlu.

Nacisté za války šili rukavice z lidské kůže a vařili mýdlo z celých národů. Teď jsou z toho výstavní exponáty, které se ukazují v muzeu za vstupné.

Všechno, co je zvrhlé, skončí v muzeu.

Jestli je zvrhlá ona, pak jsou zvrhlí i všichni ostatní, a kdo ví, jestli to byla náhoda, že se dostala do Dánska, kde se nachází nejvíce přirozeně balzamovaných těl na celém světě. Tehdy se nebožtíkům vrtaly do hlav otvory, aby tudy mohli uniknout zlí duchové, a těla byla pak pohřbena do rašeliniště.

Nedaleko od Babího Jaru je jeskynní klášter s mumifikovanými těly mnichů, kteří se uzavírali do těsných otvorů, aby se přiblížili Bohu, a teď tam leží ve skleněných vitrínách a jejich těla jsou malá, jakoby dětská. Jsou pokrytá látkami, ale jejich scvrklé ruce trčí ven a občas se nějaké mouše podaří zalézt pod sklo, lézt po prstech a olizovat to, co na nich zbývá. Mrtvoly v temných jeskyních se změnily ve výstavní objekty a cena za to, že si nad nimi návštěvníci mohou poplakat, je stejná jako za tenkou voskovou svíčku.

Náhle uslyší kroky, pomalé, ale rozhodné ťukání podpatků o kámen. Znamená to, že už jí teď zbývá jen asi minuta života.

„Koněc,“ šeptá. „Pojď ke mně.“

Vzpomene si na umělecké dílo, které vytvořila, a nemá žádná vysvětlení pro to, co udělala, ani odpověď na otázku, proč to dělala. Umění tvoří sebe sama, protože je nevysvětlitelné a původní.

Je to gnosis, dětská hra osvobozená od předem stanovených cílů. Kdyby neviděla umírat své bratry v rokli Babí Jar a kdyby její matka zůstala naživu a nezemřela za hladomoru, nikdy by nenutila kazašské bratry, aby se zabili holýma rukama, a nepřihlížela by tomu oblečená jako svoje matka, pravá Židovka.

Mamzer je název všeho, co udělala. Mamzer je lítost, vykořeněnost, život a smrt zároveň, záblesk toho, co bylo ztraceno.

Stát se dospělým je zločin proti vlastnímu dětství a zároveň popření gnosis. Dítě nemá pohlaví, a ten, kdo nemá pohlaví, je blíže prvopočátku. Objevit svoje pohlaví je zločin vůči původnímu stvořiteli.

Jsem hmyz, myslí si a poslouchá kroky za sebou. Zpomalí a pak se zastaví úplně. Jsem stonožka, myriapoda, jsem nevysvětlitelná. Ten, kdo mě chápe, je stejně zvrhlý jako já. Nedá se to analyzovat. Odevzdej mě sténající zemi.

Když jí skloněnou hlavu provrtá výstřel, už nepřemýšlí, ale její mozek ještě stihne zaregistrovat ránu a pleskání křídel ptáků letících přes noční oblohu.

Pak už je jen tma.

+

Dala-Floda

Když se usušila a oblékla, zůstala ještě několik hodin sedět u jezera. To, co se předtím vešlo do malé uzavřené místnosti, je nyní rozprostřeno na ploše nejméně sta čtverečních metrů. Nejdřív to vypadalo skoro jako lekníny, ale teď je ve tmě vidět jen několik šedých skvrn. Pár papírů doplulo zpět na pláž. Možná několik nepochopitelných řádků z nějaké knihy, snad fotografie z novin nebo poznámka o Gaovi Lianovi nebo Solace Aim Nut.

Přijde jaro a nakonec se i tyhle papíry rozloží v písku nebo na dně jezera.

Když projíždí osadou zpátky, přestalo sněžit a ona už chatám nevěnuje ani pohled. Soustředí se jen na silnici, která se vine lesem k jihu. Sníh brzy zmizí i z vozovky, jehličnatý les se změní ve smíšený, břízy a jasany se v něm mísí s jedlemi a smrky. Krajina už není tak zvlněná a dodávka je na asfaltu lehounká jako peříčko. Všechnu tu tíhu zanechala za sebou a kola se otáčejí rychleji. Už nevláčí žádné břemeno a uvědomí si, že půjčovna aut má pobočky po celé zemi a že může auto vrátit ve Skåne, když bude chtít.

Neustále mírně překračuje povolenou rychlost, ale ne proto, že by někam spěchala. Sto kilometrů za hodinu je meditativní rychlost. Vlastně má všechno, co potřebuje. V kabelce má peněženku, řidičský průkaz i kreditní karty, i čisté prádlo na převlečení. Na sedadle spolujezdce visí mokrý ručník a teplem z vyhřívaného sedadla se z něj odpařuje vlhkost.

S penězi si starosti dělat nemusí, na dědictví po rodičích ještě ani nesáhla a nájemné platí inkasem.

Blíží se k Fagerstě. Když pojede dál po silnici číslo 66, za několik hodin bude zpátky ve Stockholmu, kdežto silnice 68 vede na jih, k Örebro.

Zastaví na odpočívadle několik kilometrů před místem, kde se silnice rozděluje.

Rovně je domů, zpátky k tomu, co bylo. Když sjede z plánované trasy, zavede ji to k něčemu novému.

Cesta bez cíle. Vypne motor.

Během posledních týdnů ze sebe úspěšně setřásla předchozí život. Zničila ho, rozebrala na malé kousky a zahodila všechny části, které k ní nepatří. Falešné vzpomínky byly dekonstruovány a skryté vykrystalizovaly. Dosáhla jasu a očištění.

Katarze.

Už nebude dál pojmenovávat své vlastnosti, odcizovat se sobě samé tím, že si bude vymýšlet další já. Osvobodila se od všech těch jmen: Gao Lian, Solace Aim Nut, Pracovitá, Analytička a Popichovačka, Ještěrka, Náměsíčnice a Vraní dívka.

Už nikdy se nebude schovávat před životem, nedovolí cizím částem sebe samé, aby se postaraly o to, co ona sama vnímá jako obtížné.

Všechno, co se od této chvíle děje, se děje Victorii Bergmanové, nikomu jinému.

Vidí ve zpětném zrcátku svůj odraz. Konečně se poznává, není to ten zkřivený, pokorný obličej, který nosila, když rozhodovala Sofia Zetterlundová.

Tahle tvář je ještě mladá a ona na ní nevidí žádnou lítost, žádné stopy po životě sužovaném krutými vzpomínkami. Musí to znamenat, že konečně přijala všechno, co se stalo.

Její dospívání bylo takové, jaké bylo. Peklo.

Znovu nastartuje auto a vyjede na silnici. Kilometr, druhý a pak zabočí doprava, na jih. Když se za okénkem začne míhat černý les, opustí ji poslední pochybnosti. Od této chvíle už nebude plánovat vůbec nic.

Všechno to, co patří minulosti, s jejím životem už nemá nic společného. Zformovalo ji to do člověka, který je, ale její zážitky ji nikdy nesmí otravovat. Nikdy nesmí ovlivňovat její životní volby a budoucnost. Není zodpovědná za nikoho jiného než sama za sebe a pochopila, že rozhodnutí, která udělá v tomto okamžiku, jsou zásadní pro její budoucí život.

Další cedule, další název obce, ale ona ujíždí pořád dál a myslí na Jeanette.

Budu ti chybět?

Ano, ale dostaneš se z toho. Člověk se z toho nakonec vždycky dostane.

Ty mi budeš také chybět, myslí si. Možná tě dokonce miluji, ale ještě nevím, jestli je to doopravdy. Takže bude lepší, když odejdu.

Pokud je naše láska pravá, tak se vrátím. A když ne, bude to také dobře. Budeme aspoň vědět, že to celé stejně nemělo smysl.

Začíná se rozednívat a ona projíždí lesy Västmanlandu. Les, pořád jen les, jen občas ho krátce přeruší světlina, louka nebo pole. Projede kolem Riddarhyttan, jediné obce v téhle oblasti, a když znovu vjede do lesa, rozhodne se, že to dotáhne až do úplného konce. Všechno je potřeba zničit, všechno musí pryč.

Pohlédne na hodinky. Je čtvrt na devět, což znamená, že Ann-Britt už by měla být v práci. Vytáhne mobil a navolí číslo poradny. Ann-Britt se ozve po několika zazvoněních. Victoria jí bez dlouhých okolků vysvětlí, o čem uvažuje a jak je potřeba zařídit všechny praktické záležitosti. Je trochu zvědavá, jak Ann-Britt zareaguje, a zeptá se jí, jestli má nějaké otázky.

„Ne, já vlastně nevím, co na to mám říct,“ odpoví sekretářka po chvíli mlčení. „Upřímně řečeno, přišlo to trochu nečekaně.“

„Budu vám chybět?“ zeptá se Victoria.

Ann-Britt si odkašle. „Ano, budete. Můžu se zeptat, proč to všechno děláte?“

„Protože můžu,“ odpoví Victoria, tohle vysvětlení musí prozatím stačit.

Když ukončí hovor a strká telefon do kapsy, nahmátne v kapse klíče.

Vytáhne svazek a podrží ho před sebou. Je těžký, na kroužku jsou všechny její klíče. K poradně a všechny od bytu v Borgmästargatan. Klíč od bytu, sklepa, prádelny a ještě jeden, neví, k čemu je. Možná od místnosti na kola.

Stáhne okénko a vyhodí svazek ven.

Ve zpětném zrcátku zahlédne, jak se odrazil od asfaltu vozovky a zmizel v příkopu.

Nechá okénko otevřené a kabinou vozu se šíří chlad.

Nespala skoro čtyřicet osm hodin, ale necítí sebemenší známku únavy.

Victoria pohlédne na mobil. K čemu jí vlastně je? Obsahuje jen spoustu požadavků, telefonní čísla, která ji rozptylují, a kalendář s příliš mnoha dojednanými schůzkami, které teď Ann-Britt musí zrušit. Je to nesmyslné.

Chystá se vyhodit ven i telefon, ale pak si to rozmyslí. Jednou rukou řídí, druhou naťuká krátkou esemesku a odešle ji Jeanette. „Promiň,“ napíše a vjede na most.

Victoria Bergmanová naposledy zahlédne svůj telefon v okamžiku, kdy s hlasitým úderem narazí do zábradlí mostu a zmizí v temné vodě.

+

Chrám svaté Žofie

Madeleine Silfverbergová sedí na lavičce v mihotavém stínu několika listnatých stromů, na kterých se usadilo množství černých ptáků. Slunce hřeje, přestože podzim už hodně pokročil, a zlaté kupole na ohromných klášterních budovách před ní se třpytí na pozadí modré oblohy. Míjí ji klidný, bezbarvý proud lidí ubírajících se po silnici pod katedrálou, zrakový dojem z budovy je bílý, zelený a zlatý.

Nasadí si sluchátka a pustí rádio. Chvíli je slyšet jen slabé praskání a pak vysílač najde stanici, mluví na něm ukrajinsky několik hlasů, pak se ozve harmonika, dechy a víření bubínku, z čehož se vyklube něco, co připomíná křížence klezmeru a hysterických šlágrů. Kontrast mezi hudbou a klidem tady v blízkosti kláštera je jako její život. Její vibrující nitro, které nikdo nezná.

Lidé chodí kolem a jsou zaujati vlastními záležitostmi. Mimo ni, uzavření sami v sobě. Opře se a zahledí se do rozvětvených korun. Tu a tam jsou vidět obrysy ptáků, šedé a černé reliéfní tóny a obrys stromu proti jasně modré, ploché obloze.

Jednoho letního dne před deseti lety ji Viggo vzal k červeno-bílému majáku u Oddesundu, několik hodin mu seděla na klíně a on jí vyprávěl o svém životě. Nebe tehdy vypadalo stejně jako nyní.

Vstane a vydá se k bílým zdem, které chrání nádvoří kláštera před ruchem okolního světa. Hudba v rádiu dohraje a vystřídají ji hlasy, stejně vztekle exaltované a naléhavé jako bubínky, harmonika a dechové nástroje.

Když jí bylo deset let, Viggo jí vyprávěl o tomhle místě, a vysvětlil jí, proč se mnichové uzavírali do jeskyní pod Kyjevo-pečerskou lávrou. Řekl jí také, že v životě neexistuje nic horšího než lítost, a ona už tehdy pochopila, co ho tak sužuje. Něco, co udělal jako dítě, když ještě nebyl muž ani žena.

A teď vyhověla jeho přání a je po všem. Vybral si ji za svou nejbližší důvěrnici, a to mu nikdy nezapomněla. V deseti letech na to byla hrdá, ale teď chápe, že i tak byla jeho otrokyní.

Vyjde klenutou bránou pod vysokou zvonicí, hlasy ve sluchátkách ztichnou a znovu se ozve hudba, stejně divoce jako předtím, tentokrát zpívá nějaká žena a v pozadí duní basová tuba. Slyší, jak její podpatky klapou o dlažbu náměstí ve stále stejném, rychlém rytmu, přejde prostranství a na druhou stranu ulice, zastaví se a sundá si sluchátka.

Na rohu ulice sedí u stolečku stařec, připomíná jí Vigga.

Stejná tvář a držení těla, ale tenhle muž je oblečený v hadrech a na malém rozviklaném stolečku stojí spousta skleniček různé velikosti a tvarů. Madeleine si nejdřív myslí, že muž je prodává, ale když ji uvidí, usměje se bezzubým úsměvem, navlhčí si konečky špinavých prstů jazykem a lehce jimi přejede po okraji jedné skleničky.

Když mužovy prsty přejedou tam a zase zpátky a ozvou se tóny, uvidí, že každá sklenička je naplněna určitým množstvím vody. Jsou rozmístěné jako tři oktávy na klavíru, celé tóny i půltóny, dohromady třicet šest skleniček, a ona před mužem zůstane stát jako zkamenělá. Kolem hučí hluk dopravy a lidí a ona slyší i šumivé drmolení hlasů ze sluchátek, která jí visí kolem krku, ale od stolku se ozývají tóny, které ještě nikdy neslyšela.

Starcova skleněná harfa zní jako hudební nástroj z jiného světa. Před chvilkou, na klášterním nádvoří, hudba vyjadřovala chaos,

který kontrastoval s klidem uvnitř zdí.

Teď je to naopak.

Tóny skleniček vplouvají do sebe a zprostředkovávají houpavý pocit připomínající poletování ve vzduchu nebo pohupování na mořských vlnách. Cinkavé, pištivé zvuky se spojují s chaotickým šumem kolem nich a vznikne bublina klidu.

Na chodníku stojí malá kovová plechovka s několika zmačkanými bankovkami a pod stolem, vedle mužových děravých bot, vidí plastový kanystr s vodou.

Pochopí, že voda tam je kvůli ladění skleněné harfy, protože tekutina se ze skleniček postupně vypařuje, a všimne si, že v kanystru jsou i velké kusy ledu.

Zmrzlá voda s pročištěnými izotopy, přesně jako uvnitř jejího vlastního těla.

+

Kronoberský blok

Po rozhovoru se soudním patologem Ivem Andriçem sedí Jeanette Kihlbergová mlčky u psacího stolu a její asistent Jens Hurtig na židli proti ní. Právě vyslechli líčení toho, čemu byla Ulrika Wendinová vystavena, než zmrzla, a teď ze sebe nedokážou vypravit ani slovo.

Ivo Andriç mluvil o mumifikaci zaživa, prastaré metodě, kterou používaly například určité sekty japonských buddhistů. Pomalu jim popsal celou proceduru, která vyžaduje jen suchou prostoru a minimální přívod kyslíku. Tělesný tuk je spalován stravou sestávající ze semen, ořechů, kůry a kořínků a tělo je zbavováno tekutin pomocí mízy. V případě Ulriky Wendinové z jednoho druhu horské břízy.

Patolog jim rovněž vypráví o senzorické deprivaci, že v uzavřených prostorách izolovaných od světla a zvuku vymizí základní smyslové vjemy, a zdůraznil, že je nesmírně vzácné, když oběť v tomto stavu psychicky zvládne delší dobu než několik hodin. Prostředí zbavené všech stimulů je ničivé i pro tělo a byl zázrak, že dívka dokázala přežívat tak dlouho. A že se jí dokonce podařilo uprchnout a odejít na vlastních nohou.

Na závěr jim Ivo Andriç sdělí, že má v úmyslu si vzít půlroční dovolenou a spolu se svým bratrem procestovat krajinu svého dětství na Balkánském poloostrově. Jeanette to překvapí, protože neměla ani tušení, že soudní patolog má sourozence.

Zkoumá zničený výraz v Hurtigově tváři a ví, že spolu sdílejí pocit bezmoci, neúspěchu a sebeobviňování. Hurtig jí pohlédne do očí, ale klidně by se mohl dívat skrz ni, na knihovnu, která stojí za ní. Je to jejich vina.

Upřímně řečeno hlavně moje, myslí si Jeanette. Kdybych jednala rychleji a řídila se instinktem, ne rozumem, mohli jsme zachránit Ulrice Wendinové život. Tak to prostě je.

Jeanette ví, že dívčina babička se v této chvíli dozvídá zprávu o vnuččině smrti od dvou policistů v doprovodu kněze. Někteří lidé se k tomuto úkolu obzvlášť hodí a Jeanette ví, že k nim nepatří. Skutečně někoho milovat může být příšerné, pomyslí si a vzpomene si na Johana, který už za chvíli nasedne v Londýně do letadla. Za několik hodin se s ním uvidí, bude spokojený po vydařeném víkendu s tatínkem. Vyrozuměla to z esemesky, která přišla hned potom, co našli pod útlým smrkem napůl zasněžené tělo Ulriky Wendinové. Její konec byl strašlivý a Jeanette nikdy nepřestane myslet na to, jakou hrůzu asi dívka prožila.

Setře si z tváří slzy a pohlédne na Hurtiga. Stýská se mu po někom? Po jeho rodičích, přirozeně. Zdá se, že k sobě mají hezký vztah, a navíc se naučili žít i se ztrátou jednoho člena rodiny. Někoho, kdo už se nikdy nevrátí.

Babička Ulriky Wendinové možná nemá nikoho, s kým by svůj smutek sdílela. Podobně jako Annette Lundströmová, která jako jediná účastnice tohoto zamotaného případu přežila.

Na psacím stole jí leží desatery desky a hromada složek, v jedné z nich jsou kopie fotografií mrtvol z Thorildsplanu, Svartsjölandetu, Danvikstullu a Barnängen, které pořídil Viggo Dürer. To, že se Dürer už léta léčil s rakovinou dělohy nebo že auto, které nacouvalo do stromu poblíž místa činu na Svartsjölandetu, je stejné jako to, které parkovalo zakryté plachtou na Hundudden, jsou jen nepodstatné detaily. Vyšetřování však nekončí tím, že všechny čtyři případy jsou vyřešené. Existuje dokumentace o dalších asi čtyřiceti tělech a všechny podklady budou předány Europolu.

Nic z toho vlastně už stejně nehraje žádnou roli, myslí si Jeanette, protože všichni zúčastnění jsou mrtví. I sám vrah.

Viggo Dürer byl nalezen mrtev v jednom kyjevském parku, byl zastřelen do týla. Tuhle vraždu má na stole Ivan Lovinskij, dokud si ji také nepřevezme Europol.

Je konec, myslí si Jeanette. Ale přesto nejsem spokojená.

Pořád tu něco drhne, je tu něco nepochopitelného, kvůli čemuž zůstane na konci spousta otázek nezodpovězených. Při každém vyšetřování se časem dostaví nějaká forma zklamání a Jeanette si na to nedokáže zvyknout, natož to přijmout. Například že se jí nepodařilo najít Madeleine Silfverbergovou. Třeba nakonec vůbec neexistovala.

Třeba byly vraždy studentek sigtunské školy skutečně prací Hanny a Jessiky. Tohle se už nikdy nedozví a je to jen jedna z věcí, s nimiž musí nadále žít.

Co bych si počala, kdybych neměla Johana? myslí si. Dala výpověď a jednoduše někam odjela? Ne, to bych se asi neodvážila. Možná bych si mohla požádat o neplacené volno a chvíli dělat něco jiného. Stejně bych se ale asi za pár týdnů vrátila, protože policejní práce je to jediné, co mi jde. Anebo bych se třeba nevrátila?

Neví a připomene jí to skutečnost, že její soukromý život přetéká nezodpovězenými otázkami stejně jako její vyšetřování. Má vůbec soukromý život? Vztah?

„Na co myslíš?“ promluví Hurtig náhle.

Mlčeli tak dlouho, že Jeanette skoro zapomněla, že sedí na protější straně stolu. Ve vztazích s jinými lidmi ze sebe navzájem stejně vidíme jen zlomky, pomyslí si. Skutečný život se z větší části odehrává uvnitř naší hlavy a nedá se tak snadno převést na verbální komunikaci.

„Na nic,“ odpoví nakonec. „Nemyslím vůbec na nic.“

Hurtig se na ni unaveně usměje. „Já taky ne. A vlastně je to docela dost příjemné.“

Jeanette přikývne a v tu chvíli uslyší na chodbě kroky. Pak někdo zaťuká na zárubeň. Je to Billing. Vážně na ně pohlédne a pak zavře dveře. „Jak to jde?“ zeptá se tlumeně.

Jeanette rozhodí ruce a ukáže na hromady na psacím stole. „Jsme hotoví, teď už si sem jen musí pro tohle všechno přijít von Kwist.“

„Dobrá, dobrá,“ mumlá policejní náčelník. „Ale proto tu nejsem. Vyšla najevo jistá skutečnost a chci, abyste se o tom dozvěděli ode mě, než se to doslechnete odjinud. Možná se k vám doneslo, že na státní kriminálce probíhá interní vyšetřování?“

Billing se zatváří ztrápeně a Jeanette okamžitě pochopí, o co jde.

„Ano, něco jsme se doslechli,“ odpoví. „Trestná činnost týkající se dětské pornografie.“ Čekala na tenhle okamžik od chvíle, kdy jí Sofia vyprávěla o autobiografii Glanzové, přestože nevěřila, že skutečně někdy nastane. Drby jsou většinou jen a jen drby a ona si vzpomene na kolegy, které na státní kriminálce zná. Na mladého Kevina, na Larse Mikkelsena… a znovu se jí udělá špatně.

„Zadrželi jsme jednoho z vlastních lidí, protože ve velké míře a po mnoho let prodával dětskou pornografii,“ pokračuje Billing. „Většina jí pocházela z toho, co jsme zabavili, a už se ke všemu přiznal. Je to velmi smutné.“

Pak policejní náčelník vysloví jméno, které Jeanette dosud nikdy neslyšela.

Pocítí úlevu a zároveň se znovu dostaví povinný pocit zklamání.

Nezodpovězené otázky, z nichž většina obsahuje slovo proč.

„Nejhorší na tom je, že právě tohle teď potřebujeme ze všeho nejmíň,“ vzdychne Billing. „Novináři nás roznesou na kopytech.“ Zavrtí hlavou, odejde a nechá za sebou otevřené dveře.

Novináři? pomyslí si Jeanette. Takže na tomhle všem je nejhorší to, co o nás budou psát noviny? To je ale legrační.

Pohlédne na důkazový materiál na stole a uvažuje, jak asi zareaguje tisk, až bude zveřejněno, že Billingův předchůdce, policejní náčelník Gert Berglind, financoval natáčení pornografických filmů s dětmi. Neroznesou nás na kopytech, spíš rozsápají na kusy.

Když Hurtig veze Jeanette domů do Starého Enskede, laponské počasí už dorazilo do Stockholmu a začíná sněžit. Po celou cestu domů oba mlčí, pak se vřele obejmou a rozloučí se. Jeanette vyprázdní schránku na dopisy, v níž je pár reklamních letáků, několik faktur a další pohlednice od jejích rodičů. Píšou, že je hezky, že jí tatínek koupil čínskou policejní čepici a že už se těší domů.

Když jde Jeanette k domu, nad zahradou se vznášejí velké, lehké sněhové vločky, které připomínají chomáčky vaty, a ona uvažuje, co si počne se dvěma volnými dny, které ji čekají.

Podniknu něco s Johanem, stačí si ještě pomyslet, než jí zavibruje mobil.

Odmyká vchodové dveře a přitom vytáhne telefon a přečte si zprávu na displeji. Esemeska od Johana, už přistáli. Potom si všimne, že přišla ještě jedna zpráva, kterou nezaznamenala. Pravděpodobně když se vraceli z Ånge.

Zpráva je od Sofie. „Promiň,“ je v ní napsáno. Vždycky je už pozdě, pomyslí si Jeanette.

+

Citáty

„Idina letní písnička“ (Astrid Lindgrenová),

„She’s lost control“ (Joy Division), 

„Atmosphere“ (Joy Division), 

„Coney Island Baby“ (Lou Reed), 

„Sentimental Journey“ (Robert Lee Castleberry), 

„Když Malá přišla na svět“ (Alice Tegnérová), 

+

Erik Axl Sund

PÝTHIINY RADY

Ze švédského originálu Pythians anvisningar,

vydaného nakladatelstvím Ordupplaget ve Stockholmu roku 2012,

přeložila Viola Somogyi

Obálku podle původního návrhu autorů upravila Soňa Šedivá

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2015

+