Ozvěny mrtvých

Johan Theorin

(2008)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Johan Theorin

Ozveny mŕtvych

Venujem öländskýmpríbuzným Gerlofssonovcom

ÖLAND, SEPTEMBER 1972

Múrik postavili z veľkých okrúhlych kameňov obrastených sivobielym lišajníkom a bol vysoký ako chlapec. Dovidel cezeň, až keď si v sandáloch stal na prsty. Za múrikom vládla sivosť a hmla. Chlapec akoby stál na samom kraji zeme, vedel však, že je to presne naopak – svet sa za múrom len začínal. Ozajstný veľký svet, čo ležal za záhradou starej mamy a starého otca. Celé leto ho lákalo objaviť svet za múrom.

Už dva razy sa ho pokúsil preliezť. Zakaždým sa na klzkých kameňoch pošmykol a spadol do vlhkej trávy.

Chlapec sa nevzdával. Na tretí raz sa mu to podarilo.

Zhlboka sa nadýchol, vystrel, pevne sa chytil studených kameňov a vytiahol sa hore.

Preňho to bolo víťazstvo – čoskoro mal dovŕšiť šesť rokov a prvý raz v živote sa vydával na cestu za múr. Chvíľu na ňom zostal sedieť ako kráľ na tróne.

Svet za múrom bol obrovský, bezhraničný, ale aj sivý a nejasný, hmlistý. Hmla, čo sa popoludní zniesla na ostrov, chlapcovi zabraňovala vo výhľade, dovidel iba na žltohnedú trávu pod múrom, čo rástla všade na okolí. Za ňou skôr tušil než videl nízke skrútenékríky a skaly obrastené machom, vytŕčajúce zo zeme, rovnej ako záhrada za jeho chrbtom. No aj tak tam všetko pôsobilo divšie – cudzo a lákavo.

Chlapec položil pravú nohu na veľkú skalu, čo trčala zo zeme, a opatrne zliezol na lúku za múrom. Prvý raz v živote sa ocitol sám za záhradným múrom, v tejto chvíli nikto ani len netušil, kde je. Mama dnes odišla z ostrova niečo vybaviť. Starý otec sa vybral na pobrežie do chalupy, a keď si chlapec obul sandále a vykrádal sa z domu, stará mama odpočívala.

Môže si robiť, čo sa mu zachce. A tak sa teda vybral za dobrodružstvom.

Pustil kamenný múr a vykročil do nepokosenej trávy. Nebola hustá, poľahky sa ňou predieral. Po niekoľkých krokoch svet odrazu videl zreteľnejšie a jasnejšie. Za trávou sa rozprestieralo borievčie. Zamieril k nemu.

Mäkká pôda tlmila všetky zvuky, jeho kroky zneli len ako jemný praskot trávy. Aj keď vyskočil oboma nohami, po dopade na zem vydali iba tichý zvuk, a keď ich dvíhal, tráva sa rozostupovala a jeho šľapaje sa rýchlo strácali.

Takto prešiel niekoľko metrov – hop a skok. Hop a skok.

Keď sa dostal na koniec lúky, nízke borievčie akoby odrazu vyrástlo, a vtedy prestal skákať. Zadychčal sa, zastal, nadýchol sa chladného vzduchu a poobzeral okolo seba.

Kým veselo preskakoval vysokú trávu, hmla, čo mal pred sebou, sa tíško rozprestrela dookola, teraz ju mal aj za chrbtom. Kamenný múr za lúkou akoby sa v nej rozplýval a tmavohnedý dom za ním sa celkom stratil.

Chlapec chvíľu uvažoval, že sa vráti, prebehne lúku a znova prelezie múr. Hodinky nemal, presný čas mu nič nehovoril, no obloha nad hlavou mu stmavla a vzduch sa ochladil. Vedel, že deň sa chýli ku koncu a čoskoro príde noc.

No dovtedy stihne ešte aspoň chvíľu behať po mäkkej pôde. Vedel, kde je – dom, v ktorom spí stará mama, je hneď za ním, aj keď ho nevidieť. Pokojne vykročil k rozmazanej hmlistej stene, čo sa pred ním rozostupovala a nedala sa chytiť. Akýmsi zázračným spôsobom bola vždy o krok pred ním – akoby sa s ním hrala.

Chlapec zastal a zadržal dych.

Všade vládlo nehybné ticho, no odrazu sa ho zmocnil pocit, že nie je sám.

Naozaj počul v hmle nejaký zvuk?

Obrátil sa. Odrazu už nevidel múr ani lúku, za sebou mal len trávu a borievčie. Okolité kríky sa nehýbali, a hoci vedel, že nežijú –teda nie tak ako on –, predsa len sa mu videli hrozivo veľké. Obklopovali ho nemé temné postavy, ba keď sa nepozeral, možno sa k nemu aj približovali.

Zvrtol sa a uvidel ďalšie kríky. Ďalšie borievčie a hmlu.

Teraz už netušil, ktorým smerom leží jeho dom, no strach zo samoty ho poháňal dopredu. Zopäl ruky a rozbehol sa, vysoko dvíhal nohy, aby čo najskôr prebehol vzdialenosť, čo ho delí od múru, za ktorým je záhrada s domom, ale všade videl len samé kríky a vysokú trávu. Nakoniec už nevidel ani to; svet sa mu rozmazal v slzách.

Chlapec zastal, nadýchol sa a slzy mu prestali tiecť. V hmle tušil ďalšie kríky, no jeden mal dva hrubé konáre – a vtom zbadal, že sa pohybujú.

Bol to človek.

Nejaký ujo.

Vystúpil zo sivej hmly a zastal zopár krokov od neho. Bol vysoký aj mohutný, oblečený v tmavom. Mlčky stál v tráve, na nohách mal vysoké čižmy a sledoval ho. Do čela mal stiahnutú čiernu čiapku a vyzeral staro, ale nie až tak ako chlapcov starý otec.

Chlapec sa ani nepohol. Muža nepoznal a na cudzích ľudí si vždy treba dávať pozor, to mu mama neraz prízvukovala. Ibaže teraz je to iné, lebo je sám v hmle a borievčí. A ešte vždy mal čas zobrať nohy na plecia, keby sa neznámy ujo nesprával, ako sa patrí.

– Ahoj, – pozdravil ho muž tichým hlasom. Zhlboka sa nadýchol a vydýchol, akoby dlho bežal a teraz sa konečne zastavil.

Chlapec neodpovedal.

Muž sa rýchlo poobzeral. Potom znova zachmúrene pozrel na chlapca a potichu sa spýtal:

– Si tu sám?

Chlapec mlčky prikývol.

– Zablúdil si?

– Asi, – priznal chlapec.

– To nič… Dobre sa tu vyznám. – Muž pristúpil o krok bližšie. – Ako sa voláš?

– Jens, – odvetil chlapec.

– A ďalej?

– Jens Davidsson.

– Dobre, – prikývol muž. Zaváhal a dodal: – Ja sa volám Nils.

– A ďalej? – spýtal sa Jens.

Vyzeralo to ako hra na slovíčka. Muž sa krátko zasmial.

Volám sa Nils Kant, – povedal a pristúpil ešte o krok bližšie. Jens sa ani nepohol, ale už sa neobzeral okolo seba. V hmle aj tak nevidel nič okrem trávy, kríkov a skál. A muža, ktorý sa volal Nils Kant a ktorý sa naňho začal usmievať ako na dobrého kamaráta.

Zahalila ich hmla, všade vládlo ticho. Ani vtáčiky nespievali.

– Neboj sa, – Nils Kant k nemu vystrel ruku.

Teraz už stáli celkom blízko pri sebe.

Jensovi sa zdalo, že Nils Kant má najväčšiu ruku, akú kedy videl, a pochopil, že na útek je neskoro.

1

Keď jej v jeden októbrový pondelok popoludní otec, ktorého od istého času oslovovala len Gerlof, zatelefonoval prvý raz po roku, Júlia si ihneď predstavila kosti na kamenistej pláži.

Kosti lesklé ako perly, biele a vyhladené od morských vĺn, takmer svetielkujúce medzi sivými kameňmi pri vodnej hladine.

Detské kosti.

Júlia netušila, či sú naozaj na brehu, ale už vyše dvadsať rokov čakala, že ich raz uvidí.

V ten istý deň predpoludním Júlia absolvovala dlhý telefonický rozhovor so zdravotnou poisťovňou, ktorý sa skončil rovnako zle ako všetko v túto jeseň, vlastne v tomto roku.

Ako zvyčajne rozhovor odkladala, ako dlho sa len dalo, aby sa vyhla počúvaniu ich lamentácií. Keď sa konečne odhodlala a zavolala, ohlásil sa monotónny automat a požiadal ju o udanie identifikačného čísla. Po jeho zadaní ju spojili s ďalším automatom. Prechádzala čudesným labyrintom telefonických spojení, príkazov a odkazov, čo napokon vyznelo rovnako, akoby ju prepli do prázdna. Nakoniec musela čakať na ďalšie spojenie, v slúchadle sa ozývalo len sotva počuteľné bzučanie, akoby ktosi púšťal vodu, a tak uprene hľadela von oknom.

Keď si Júlia silnejšie pritlačila slúchadlo k uchu, v diaľke rozoznávala ozvenu akýchsi hlasov. Chvíľami zneli pokojne, ticho, chvíľami zasa zúfalo a podráždene. Zamotala sa do pavučiny prízračného sveta telefónnej siete plnej prosebných hlasov, ktoré napokon počula aj z kúta kuchyne, kam si išla zapáliť. Doliehali k nej z ventilácie prenajatého bytu – ani im nerozumela, no sústredene ich počúvala. Len raz počula jasný a zreteľný ženský hlas: Dobre, už je najvyšší čas.

Postávala pri kuchynskom okne, načúvala bzučaniu a vyzerala na ulicu. Vonku bolo veterno a chladno. Jesenné zlatožlté lístie briez sa odliepalo od mokrého asfaltu a poddávalo náporom vetra. Na konci chodníka sa nakopilo lístie priviate okoloidúcimi autami, akoby tu malo zostať naveky.

Predstavovala si, že spoza rohu sa vynoril niekto, koho pozná. Na konci ulice by sa mohol zjaviť Jens v dlhom plášti a obleku s kravatou ako úspešný právnik, čerstvo ostrihaný, s aktovkou v ruke. Dlhé kroky, priamy pohľad. Zazrel by ju v okne, prekvapene by zastal na chodníku, potom by zdvihol ruku a s úsmevom jej zakýval…

Vtom bzučanie v telefóne ustalo a ozval sa nervózny hlas:

– Zdravotná poisťovňa, pri telefóne Inga.

Zrejme jej nová agentka, bývalá sa volala Magdaléna. Alebo Madeleine? Nikdy ju nevidela.

Júlia sa zhlboka nadýchla.

– Dobrý deň, tu Júlia Davidssonová. Chcela by som sa poradiť, či by ste mohli…

– Vaše identifikačné číslo?

– To… už som ho zadávala kvôli spojeniu.

– Ale mne sa v počítači nezjavilo. Mohli by ste ho zopakovať?

Júlia nadiktovala číslice, potom nastalo ticho. Dokonca aj bzučanie sa stratilo. Vari ju len náročky neodpojili?

– Júlia Davidssonová? – spýtala sa úradníčka, akoby jej meno predtým nepočula. – Čo by ste potrebovali?

– Chcem si ju predĺžiť.

– Predĺžiť čo?

– Práceneschopnosť.

– Kde pracujete?

– V nemocnici Östersjukhuset, na ortopedickom oddelení, – vysvetlila Júlia. – Som zdravotná sestra.

Naozaj je ňou ešte vždy? V posledných rokoch chodila do práce tak málo, že na ortopédii už zrejme nikomu nechýba. Vlastne ani jej nechýbali pacienti, ktorí po celý čas fňukajú a sťažujú sa na maličkosti, riešia malicherné problémy, a pritom nemajú ani potuchy, čo je skutočné nešťastie.

– Máte potvrdenie od lekára? – spýtala sa úradníčka.

– Áno.

– Boli ste dnes u svojho ošetrujúceho lekára?

– Dnes nie, ešte v stredu. U svojho psychiatra.

– Tak prečo ste nám hneď nezavolali?

– Lebo… sa odvtedy necítim dobre, – povedala Júlia a v duchu dodala: Ani dovtedy. Lebo ma od túžby jednostaj bolí duša.

– Viete, že ste mali volať ešte v ten deň…

Júlia počula hlasný vzdych, možno len hlboký nádych.

– Budem sa musieť dostať v počítači k vašej zložke. Urobím výnimku, ale iba tentoraz, – pokračovala úradníčka.

– Veľmi pekne ďakujem.

– Ešte okamih…

Júlia stála pri okne a pozorovala prázdnu ulicu. Konečne sa na druhej strane ktosi vynoril, zdalo sa, že je to muž. Júlii zovreli žalúdok ľadové prsty, ale potom si uvedomila, že je pristarý, plešatý päťdesiatnik v kombinéze fľakatej od bielej maliarskej farby.

– Haló!

Muž zastal pri dome na druhej strane ulice, vyťukal kód zvončeka a otvoril bránu. Vošiel.

Nebol to Jens. Len nejaký obyčajný cudzí päťdesiatnik.

– Haló! Počujete ma?

Júlia sa spamätala.

– Prepáčte. Počúvam vás.

– Do vašej zložky som poznačila, že lekárske osvedčenie je na ceste k nám. Je to naozaj tak?

– Áno. Ja… – Júlia sa odmlčala. Znova civela na ulicu.

– Chcete mi ešte niečo povedať?

– Myslím si… – Júlia zovrela slúchadlo. – Myslím si, že zajtra bude zima.

– Aha, – odvetila úradníčka, akoby bolo všetko v najväčšom poriadku. – Číslo účtu máte rovnaké? Nijaká zmena?

Júlia neodpovedala. Zúfalo lovila v pamäti nejaké bežné slová.

– Niekedy sa zhováram so synom, – povedala napokon. Na chvíľu zavládlo ticho, potom sa ozval úradníčkin hlas:

– Dobre, ako som povedala, poznačila som si…

Júlia zložila.

Zostala v kuchyni a hľadela do okna. Videlo sa jej, že lístie na ulici sa zhrčilo do postavy netvora, do akéhosi posolstva, ktorému neporozumie, hocijako dlho by naň zízala. Ešte intenzívnejšie zatúžila po tom, aby sa Jens konečne vrátil zo školy.

Nie zo školy, z práce. Veď školu by bol skončil už pred rokmi. Čím by si sa napokon stal, Jens? Požiarnikom? Právnikom? Učiteľom?

V ten istý deň, len trochu neskôr, sa usadila pred televízor v úzkej obývačke svojho neveľkého bytu a sledovala vzdelávací program o vreteniciach, no po chvíli prepla na kanál o varení, kde muž so ženou piekli mäso. Po skončení programu vyšla do kuchyne, aby zistila, či vínové poháre, čo mala v skrinke, netreba očistiť od prachu. Veru, len čo na ne pozrela vo svetle lampy, uvidela drobné čiastočky prachu, a tak ich všetky poutierala. Mala ich dvadsaťštyri a používala ich vo vopred určenom poradí. Každý večer vypila dva poháre červeného vína, niekedy aj tri.

Večer, keď už ležala na posteli pred televízorom v jedinej čistej blúzke, čo našla v skrini, v kuchyni zazvonil telefón.

Pri prvom zvonení Júlia zažmurkala, ale nepohla sa. Nie, nebude to počúvať. A už vôbec nie je povinná ozvať sa.

Telefón znova zazvonil. Rozhodla sa, že nie je doma, ale vybavuje nejakú súrnu záležitosť.

Cez okno dovidela von bez toho, aby zdvihla hlavu, hoci len na strechy náprotivných domov, nesvietiace pouličné lampy a drôty hneď nad nimi. Slnko nad mestom už zapadalo a obloha potemnela.

Telefón zazvonil po tretí raz.

Zmrákalo sa. Nastávala hodina tieňov.

Telefón zazvonil štvrtý raz.

Júlia sa ani nepohla.

Telefón ešte raz zazvonil a potom stíchol. Za oknom zažmurkali lampy a začali osvetľovať asfalt.

Bol to celkom vydarený deň.

Nie. Lebo vydarený deň neexistuje. Iba čo niektorý preletí rýchlejšie než ostatné.

Júlia bola vždy sama.

Pomohlo by jej, keby mala ešte jedno dieťa. Michael chcel, aby sa Jensovi postarali o súrodenca, ale Júlia vtedy odmietla. Nikdy v sebe nenašla dosť odvahy a istoty. Samozrejme, Michael sa napokon vzdal.

Často sa stávalo, že keď sa Júlia neohlásila, za odmenu si našla nahraný odkaz, preto keď nadišiel večer a všetko stíchlo, vstala z postele a zdvihla slúchadlo. No počula len šum.

Zložila a otvorila skrinku nad chladničkou. Stála tam jej denná dávka, zvyčajná fľaša červeného vína.

Pravdupovediac, bola to už druhá, lebo pri obede dopila fľašu, čo si otvorila včera večer.

Korková zátka vydala svojský zvuk, keď ju vytiahla. Naliala si pohár vína a rýchlo ho vypila. Potom ho znova naplnila.

Po tele sa jej rozlialo teplo a konečne sa odhodlala poobzerať a vyzrieť cez kuchynské okno. Vonku už panovala tma, pouličné lampy osvetľovali len výseky asfaltu v podobe kužeľov. Nijaký pohyb. Len svetlá a tieň. Čo sa v ňom skrýva? Nevidela.

Júlia sa obrátila chrbtom k oknu a vypila aj druhý pohár. Upokojila sa. Po telefonáte so zdravotnou poisťovňou bola napätá, ale už sa uvoľnila. Za to si zaslúži aj tretí pohár vína, ale ten vypije pomaly pred televízorom. Azda by si mohla pustiť nejakú hudobnú stanicu, potom si vezme tabletku a pri troche šťastia zaspí pred polnocou.

Vtom telefón znova zazvonil.

Po treťom signáli si sadla na posteli a sklonila hlavu. Pri piatom sa zdvihla a pri siedmom stála v kuchyni.

Skôr než telefón zazvonil deviaty raz, zdvihla slúchadlo. Zašepkala:

– Prosím, Júlia Davidssonová.

Odpoveďou nebolo šumenie, ale tichý, no zreteľný hlas:

– Júlia? Si tam?

Hneďvedela, kto volá.

– Gerlof? – odvetila rovnako tichým hlasom.

Už veľmi dávno ho neoslovila otec.

– Áno… to som ja.

Opäť nastalo ticho, slúchadlo si pritískala k uchu, aby všetko zachytila.

– Myslím… že som sa dozvedel niečo o tom, ako sa to stalo.

– Čože? – Júlia civela na stenu. – Čo ako sa stalo?

– Nuž, to… s Jensom.

Júlia vypleštila oči.

– Zomrel?

Cítila sa ako človek, ktorý chodí po svete s očíslovaným lístočkom. V deň, keď zakričia jej číslo, dozvie sa dlho očakávanú správu. Júlia si hneď spomenula na biele kosti, čo sa našli na kamenistom brehu pri Stenviku, hoci Jens sa bál vody.

– Júlia, musel…

– Našli ho? – skočila mu do reči.

– Nie, ale…

Zatvorila oči.

– Tak prečo mi voláš?

– Nikto ho nenašiel. No mám…

– Tak mi zbytočne nevolaj! – zvrieskla a zložila.

So zatvorenými očami zostala stáť pri telefóne.

Lístok s číslom,poradie. Ibaže dnešok nebol správny deň a Júlia nechcela, aby sa stal dňom, keď Jensa konečne nájdu.

Sadla si za kuchynský stôl, uprela pohľad do temnej ulice, na nič nemyslela, len znova pozrela na telefón. Napokon vstala, podišla k nemu a vyčkávala. Mlčal.

Jens, pre teba to teda urobím.

Júlia zdvihla slúchadlo a zadívala sa na lístoček s číslom, už niekoľko rokov prilepený na bielej kachličke nad nádobou na chlieb. Vyťukala ho.

Jej otec sa ohlásil už po prvom zvonení.

– Gerlof Davidsson.

– To som ja, – zahundrala.

– Aha, Júlia.

Nastalo ticho, ktoré napokon prerušila sama.

– Nemala som zložiť.

– Nie…

– Nič tým nevyriešim.

– Nie, – odvetil otec. – Ale stáva sa to.

– Aké je počasie na Ölande?

– Je tu sivo a chladno, – povedal Gerlof. – Dnes som nebol ani vonku.

Znova zavládlo ticho a Júlia sa nadýchla.

– Prečo si mi vlastne volal? Niečo sa stalo…?

Otáľal s odpoveďou.

– Nuž… naozaj sa tu udialo pár vecí. Zatiaľ nič presne neviem, teda nie viac než doteraz, – dodal po chvíli.

Takže len to, čo viem aj ja. Je mi ľúto, Jens, hovorila si v duchu Júlia.

– Myslela som si, že máš niečo nové.

– Vieš, trochu som premýšľal, – povedal Gerlof. – Prišiel som na to, že by sa malo ešte niečo podniknúť.

– Podniknúť? Prečo?

– Aby sme sa pohli ďalej, – odvetil Gerlof a rýchlo pokračoval: – Mohla by si prísť za mnou?

– Kedy?

– Hneď. Asi ťa budem potrebovať.

– Nemôžem sa len tak zbaliť a vypadnúť, – odvetila, ale uvedomovala si, že až také nemožné to nie je. Veď je dlhodobo práceneschopná. – Povedz niečo konkrétne… Alebo nemôžeš?

Jej otec mlčal.

– Spomínaš si, čo mal v ten deň na sebe? – spýtal sa po chvíli. V ten deň.

– Áno. – Ráno sama pomáhala Jensovi obliecť sa, a vtedy vlastne zistila, že má letné oblečenie, hoci sa už začala jeseň. – Mal krátke žlté nohavice a červené bavlnené tričko, – povedala. – S Fantomasom. Zdedil ho po bratancovi, ktorý si robil potlač sám, vieš, robí sa to pomocou fólie…

– Pamätáš sa na jeho topánky? – spýtal sa Gerlof.

– Sandále, – opravila ho Júlia. – Hnedé kožené sandále s čiernou gumenou podrážkou. Na pravej nohe sa mu pri palci odtrhol remienok, na ľavej niektoré remienky držali len silou vôle… ako vždy koncom leta, preto som mu ich prišívala…

– Bielou niťou?

– Áno, – odvetila rýchlo Júlia. Potom sa zamyslela: – Myslím, že bola biela. Prečo?

Gerlof niekoľko sekúnd mlčal, potom odvetil:

– Na písacom stole mi leží starý sandál. Remienok je prišitý bielou niťou. Vyzerá, že by sedel na nohu päťročného dieťaťa… tak tu dumám a pozerám naň.

Júlia nasucho prehltla a oprela sa o kuchynskú lavicu.

Gerlof ešte niečo hovoril, Júlia však prudko stlačila vidlicu a v slúchadle nastalo ticho.

Lístoček s poradovým číslom – práve ho dostala a čoskoro zakričia jej meno.

Odrazu sa upokojila. Po desiatich minútach pustila vidlicu a znova vyťukala Gerlofovo číslo. Ozval sa okamžite, akoby čakal, kedy zavolá.

– Ako si ho našiel? – spýtala sa. – Kde? Gerlof!

– Je to zložité, – vzdychol. – Dobre vieš, že… sa pohybujem dosť ťažko. Je to čoraz horšie. Preto by som chcel, aby si prišla za mnou.

– Neviem… – Júlia zatvorila oči a sústredila sa na šum v slúchadle. – Neviem, či to zvládnem. – Odrazu videla sama seba, ako stojí na brehu mora, opatrne zbiera kosti, skladá z nich kostru a tuho si ju k sebe pritíska. – Možno.

– Čo si pamätáš? – spýtal sa Gerlof.

– Nerozumiem.

– Z toho dňa. Nespomínaš si na niečo zvláštne? Bol by som rád, keby si pouvažovala…

– Pamätám sa, že Jens zmizol… On…

– Nemal som na mysli Jensa, ale akúkoľvek inú spomienku.

– Ako to myslíš? Nerozumiem ti.

– Spomínaš si na hmlu, čo zahalila Stenvik?

Júlia mlčala.

– Spomínam, – povedala po chvíli. – Hmla…

– Tak na to mysli, predstav si ju.

Hmla… Hmla bola súčasťou všetkých spomienok na Öland.

Júlia si na ňu spomínala. Taká hustá hmla nebola samozrejmosťou ani na severnom Ölande, iba zavše sa k nim privalila z juhu. Chladná a vlhká.

Ale čo sa stalo v hmle v ten deň?

Jens, čo sa stalo?

ÖLAND, JÚL 1936

Muž, ktorý mal neskôr vo svojom živote šíriť na Ölande nešťastie a hrôzu, bol v polovici tridsiatych rokov desaťročný chlapec. Vlastnil celé kamenisté pobrežie a veľkú vodu.

Chlapec sa volal Nils Kant, bol opálený, v letnej páľave oblečený v krátkych nohaviciach a zaliaty svetlom zapadajúceho slnka sedel v Stenviku na veľkom okrúhlom kameni pred domom neďaleko rybárskej búdy a hovoril si:

Toto všetko je moje.

Je to pravda, lebo Nilsovej rodine patrilo pobrežie aj veľa pôdy v severnom Ölande. Rodina Kantovcov ju vlastnila už celé stáročia. Keď Nilsov otec pred tromi rokmi zomrel, chlapec si uvedomil, že sa o ňu musí postarať: Nilsovi otec nechýbal, pamätal si ho len ako vysokého mĺkveho a prísneho muža, zavše aj násilníckeho, takže bol rád, že má len mamu Veru, ktorá ho aj teraz čakala v ich krásnom drevenom dome nad pobrežím.

Nikoho iného nepotreboval. Ani kamarátov, aj keď vedel, že v domoch na pobreží bývajú deti každého veku, dokonca i starší chlapci, ktorí už pracujú v kameňolome, ale tento kúsok pobrežia patril len jemu. Mlynári ani rybári, ktorí žili v chalupách povyše, nepredstavovali preňho nijaké nebezpečenstvo.

Nils sa pripravoval zoskočiť z kameňa, lebo sa chcel pred odchodom domov naposledy okúpať.

– Nils! – ozval sa zvučný chlapčenský hlas.

Nils neobrátil hlavu, ale aj tak počul štrkotanie drobných kamienkov na zráze nad pobrežím, čo sa pod rýchlymi krokmi skotúľali dolu.

– Nils! Mama mi dala karamelky! Veľa!

Prichádzal jeho brat Axel, o tri roky mladší ako Nils, jednostaj v pohybe ako živé striebro. V ruke zvieral sivý uzlíček látky.

– Pozri sa!

Axel pribehol, zastal vedľa skaly a nadšene sa zahľadel na Nilsa. Odbalil handričku a odhalil jej obsah.

Bol v nej malý vreckový nožík a cukríky vo vrecku, hnedasté karamelky.

Nils ich narátal osem. On ich ráno pred odchodom dostal od mamy len päť, ale už všetky zjedol, a teraz mu srdce zovrela nečakaná zlosť.

Axel jednu vybral, poobzeral si ju, potom vopchal do úst a zahľadel sa na ligotavú hladinu. Prežúval pomaly a spokojne, akoby mu nepatrili len cukríky, ale aj pobrežie, voda a obloha nad nimi.

Nils odvrátil pohľad.

– Idem sa okúpať, – oznámil s pohľadom upretým na more. Zoskočil zo skaly, vyzliekol si krátke nohavice a položil ich na kamene.

Obrátil sa Axelovi chrbtom a vykročil do vĺn, neisto balansujúc na klzkých kameňoch. Medzi prstami sa mu zachytávali drobné chumáčiky hnedých chalúh.

Voda zohriata slnkom sa rozostúpila, keď sa Nils asi desať krokov od brehu vrhol do vĺn. V toto leto sa naučil plávať pod vodou. Zadržal dych, ponoril sa pod hladinu, predieral sa ku kamenistému dnu, potom sa obrátil a vyletel hore k slnečným lúčom.

Axel sa postavil na samý kraj brehu.

Nils sa opäť ponoril, pričom špliechal okolo seba, robil kotrmelce a počúval, ako mu okolo hlavy s bublaním stúpajú bubliny.Potom odplával o niekoľko metrov ďalej, kde dno prudko klesalo a už naň nedočiahol.

No o kúsok ďalej bola skala, veľká kamenná platňa, ktorej väčšia časť sa skrývala pod hladinou ako driemajúci morský netvor. Nils mu vyliezol na chrbát, sotva čo mal nohy po členky pod hladinou, a vzápätí sa vrhol dopredu. Tu na dno nedočiahne. Preto sa jednostaj pohyboval, šliapal vodu a hľadel na Axela, ktorý sa z brehu ani nepohol.

– Ešte stále nevieš plávať? – zakričal naňho.

Vedel, že je to tak.

Axel neodpovedal, len sa zachmúril od utajovaného hnevu a hanby. Vyzliekol si nohavice a položil ich vedľa karameliek.

Nils pokojne plával okolo skaly, najprv na bruchu, potom na chrbte, aby dokázal, aké je to jednoduché. Nakoniec sa zaprel do kameňa a vyliezol naň.

– Pomôžem ti! – zakričal na Axela a chvíľu uvažoval, že to aj urobí; dnes sa bude správať ako starší brat a naučí ho plávať. Ibaže to by mu zabralo priveľa času.

Jednoducho naňho len zakýval.

– Poď už!

Axel neisto vstúpil do vody, najprv nohou skúmal dno, mával rukami, akoby balansoval nad priepasťou. Nils mlčky pozoroval neisté kroky svojho mladšieho brata.

Po štyroch krokoch stál Axel po stehná vo vode a vrhol na Nilsa zarazený pohľad.

– Bojíš sa? – zakričal Nils.

Výborná hra, trochu sa s bračekom pozabáva.

Axel zavrtel hlavou. Nils sa vrhol do vody a plával k brehu.

– Neboj sa! – vykrikoval. – Takmer všade dočiahneš na dno.

Axel sa neisto pohol dopredu a predklonil sa. Nils sa prevrátil na chrbát a braček nevdojak urobil niekoľko krokov k nemu.

– Výborne, – pochválil ho Nils. Voda im siahala po pás. – Ešte jeden krok.

Axel ho poslúchol, urobil ďalší krok a s nepokojným úsmevom pozrel na Nilsa, ktorý sa cúval dozadu a kýval naňho. Axel urobil ďalší krok.

Nils sa znova vystrel na hladine a na chrbte rozhadzoval rukami, aby mu ukázal, aké je to príjemné.

– Axel, všetci ľudia vedia plávať, – povzbudil ho. – Ja som sa to naučil celkom sám.

Pomalými zábermi napredoval k vytŕčajúcemu skalisku. Axel ho nasledoval, ale prstami sa neprestal dotýkať dna. Voda mu siahala po prsia.

Nils vyskočil na skalu.

– Už len tri kroky! – zavolal.

Nebolo to celkom tak, potreboval sedem či osem krokov. No Axel odhodlane urobil jeden, potom druhý, tretí, napokon musel vystrieť krk, aby mal ústa nad hladinou, no napriek tomu ho od skaly ešte vždy delili asi tri metre.

– Dýchaj poriadne! – prikázal mu Nils.

Axel sa bojazlivo nadýchol. Nils sedel na skale a vystieral k nemu ruky.

Braček sa hodil dopredu. Vzápätí sa však zľakol, vdýchol studenú vodu, čo sa mu nabrala do úst, mlátil okolo seba rukami a civel na Nilsa. Skala bola preňho nedosiahnuteľná.

Nils chvíľu sledoval Axelov boj vo vode, potom sa načiahol a vytiahol ho do bezpečia na skalu.

Axel sa pevne prichytil, kašľal a dychčal. Nils sa pri ňom vztýčil a vyslovil, čo mu celý čas chodilo po rozume:

– Pobrežie je moje.

Vzápätí sa vyšvihol, odrazil od skaly a ponoril sa pod hladinu. Vynoril sa až o niekoľko metrov ďalej, mohutnými zábermi rúk vyrazil k brehu a plával, až kým sa nedotkol kamienkov na pobreží. Zábava sa skončila. Potriasol hlavou, aby sa zbavil vody v ušiach, a podišiel ku kameňu, na ktorý Axel položil vrecko s karamelkami.

Vedľa neho ležali aj Axelove krátke nohavice. Nils ich zdvihol, no keď sa mu zdalo, že po nich niečo lezie, odhodil ich ďaleko od seba.

Potom sa zohol k vrecku. Karamelky sa leskli v slnečných lúčoch. Nils si jednu vybral a pomaly a spokojne si ju vložil do úst.

Od skaly v mori k nemu doľahol nahnevaný krik, ale on si ho nevšímal. Pomaly prežúval, prehĺtal a napokon siahol po ďalšej karamelke.

Z mora sa ozýval špľachot. Nils zdvihol hlavu; jeho braček sa napokon hodil zo skaly do mora.

Nils na slnku už pomaly obschol a premohol prvý impulz skočiť za Axelom. Namiesto toho si vybral tretiu karamelku.

Špliechanie neustávalo a Nils sa prizeral. Samozrejme, Axel nedočiahol na dno, preto sa zúfalo pokúšal znova vyliezť na skalu. Ibaže ruky sa mu na klzkom kameni šmýkali.

Nils prežúval. Na skalu nevylezie nikto, ak nemá rýchlosť získanú plávaním.

Tá Axelovi chýbala, preto sa obrátil, aby sa znovu pokúsil dostať na breh. Rozhadzoval a mával rukami, voda okolo neho striekala na všetky strany, ale nepohol sa ani o piaď dopredu. Vypúlenými očami pozoroval Nilsa.

Nils naňho pozrel, prehltol karamelku a vybral si ďalšiu.

Špľachot znel čoraz slabšie. Brat čosi kričal, no Nils nepočul čo. Vzápätí sa vlny nad Axelovou hlavou zatvorili.

V tej chvíli Nils vykročil k vode.

Axelova hlava sa vynorila, no oveľa menej než predtým. Vlastne bolo vidieť len mokré vlasy. Potom znova zmizla pod hladinou. Vystupovali na ňu bublinky, čo rýchlo splynuli s neveľkou vlnou.

Nils sa rozbehol a skočil do vody. Nohami rozvíril bahno, zaberal rukami a upieral pohľad na skalu, no Axela nevidel.

Rýchlo sa blížil ku skale, a keď bol celkom blízko, ponoril sa, ale nevládal udržať oči otvorené. Žmúril, hmatkal v chladnej temnote, ale nič nezachytil, preto sa rýchlo vynoril. Objal kameň, chvíľu kašľal, potom sa vyšvihol nahor.

Kam len dovidel, všade ho obklopovala voda. Slnečný svit na vlnách zakrýval všetko pod hladinou.

Axela nebolo.

Nils vyčkával, no nič sa nestalo a začala mu byť zima, hodil sa teda do vody a pomaly plával k pevnine. Už nemohol nič robiť. Vyliezol z vody a vydýchal sa opretý o kameň na brehu.

Dlho postával v lúčoch slnka. Očakával, že začuje špľachot, známy hlas, ale nič sa nedialo.

Všade vládlo ticho. Nechápal prečo.

V Axelovom vrecúšku zostali štyri karamelky. Nils na ne hľadel.

Premýšľal o otázkach, ktoré očakával od matky a ostatných ľudí, a premýšľal o vlastných odpovediach. Potom si spomenul, aké to bolo nepríjemné, keď mu zomrel otec, celý ten nekonečne dlhý pohreb v kostole v Marnäse. Všetci boli oblečení v čiernom a spievali žalmy o smrti.

Nils zavzlykal. To znie dobre. Musí ísť za mamou a vzlykajúc jej oznámiť, že Axel zostal na brehu. Chcel tam zostať, hoci Nils chcel ísť domov. No a keď všetci začnú Axela hľadať, predstaví si otcov pohreb, smutnú hudbu a spolu s mamou môžu plakať.

Nils už vedel, čo smie a čo nesmie povedať, keď sa vráti domov.

No najprv zje zvyšné Axelove karamelky.

2

Gerlof Davidsson sedel vo svojej izbe v domove dôchodcov v Marnäse a pozoroval západ slnka za oknom. Práve doznelo prvé zvonenie na večeru z kuchyne. Mal by vstať a pobrať sa do jedálne. Jeho život sa ešte neskončil.

Keby zostal v rybárskej osade Stenvik, kde žil, teraz mohol sedieť na brehu a videl by západ slnka nad Kalmarským zálivom. No Marnäs ležal na východnom pobreží ostrova, preto večer čo večer vídal slnko pomaly miznúce za vysokými brezami medzi domovom dôchodcov a marnäským kostolom. Teraz v októbri boli konáre briez takmer bez lístia a pripomínali tenké ruky, čo sa vystierajú k zapadajúcej zlatočervenej guli.

Nastala hodina tieňov – chvíľa na hrôzostrašné príbehy.

Za jeho detstva v Stenviku to bol čas, keď sa skončila práca na poli a obchody sa zatvárali. Všetci sa vracali do chalúp, kde sa zatiaľ ešte nerozsvecovali petrolejové lampy. Starší posedávali v pološere, preberali udalosti dňa aj novinky zo susedstva. Z času na čas vtedy deťom rozprávali príbehy.

Gerlofovi sa vždy najväčšmi páčili strašidelné historky. Príbehy o mátohách, obludách, troloch a smrti z ölandskej planiny. Aj príbehy o stroskotaných lodiach, čo vlny priniesli k pobrežiu, aby sa roztrieštili na ostrých skaliskách.

Ozvalo sa druhé zvonenie.

Kapitán, ktorého zastihla búrka a hnala ho k brehu, mohol skôr či neskôr rátať s tým, že začuje škrípanie a lomoz, keď kýl jeho lode narazí na skaly vytŕčajúce z morského dna, a to bol vždy začiatok jeho konca. Ak bol šikovný a mal šťastie, možno sa mu výnimočne podarilo zakotviť, potom sa pomaly obrátiť a po vetre vyplávať späť na šíre more, ale väčšina lodí sa už nikdy nevyslobodila. Najčastejšie musel kapitán s posádkou opustiť loď, aby si zachránili holé životy a dostali sa živí cez vzdúvajúce sa vlny. Potom premrznutí a premočení z brehu sledovali, ako búrka čoraz väčšmi tlačí ich loď ku dnu a ako ju rozbíjajú vysoké vlny.

Vrak na morskom dne vždy pripomínal dolámanú truhlu, čo ktosi vyhodil do mora.

Zvonec z kuchyne zazvonil posledný raz. Gerlof sa chytil rohu písacieho stola a vstal. Cítil, ako sa mu v kĺboch ozýva bolesť. Zamyslene pozrel na vozík konča postele, ktorý však v dome nikdy nepoužil a ani sa na to nechystal. Zato palicu uchopil pevne do pravej ruky a ešte tuhšie ju zovrel, keď vykročil k hale, kde na vešiaku visel kabát a stáli topánky zoradené vedľa seba. Zastal, oprel sa o palicu, potom otvoril dvere na chodbu. Vyšiel z bytu a poobzeral sa.

Na chodbe sa ozývali šuchtavé kroky. Videl, ako sa za sebou trúsia ostatní. Všetci sa pohybovali pomocou paličky či chodúľky. Obyvatelia marnäského domova sa schádzali na večeru.

Niektorí sa navzájom potichu zdravili, iní zasa uprene civeli na dlážku.

Koľko vedomostí sa tu zhromaždilo, pomyslel si Gerlof, keď sa pripojil k unavene napredujúcemu hlúčiku.

– Vitajte a dobrú chuť! – ozvala sa Boel, vedúca oddelenia, ktorá usmiata postávala pred kuchyňou pri vozíkoch s pripravenými porciami.

Všetci sa pousádzali na zvyčajné miesta.

Koľko zručnosti, schopností a vedomostí, zopakoval v duchu Gerlof, keď zazrel obuvníka, organistu aj hospodára, šikovných ľudí, na ktorých skúsenosti a poznatky nebol už nikto zvedavý. A napokon aj on sám, vedel viazať dokonalé uzly a slučky, hoci aj za okamih a so zaviazanými očami, ale nebolo mu to na nič.

– Gerlof, dnes v noci bude možno mrznúť, – oslovila ho Maja Nymanová.

– Veru, duje severný vietor, – prikývol Gerlof.

Maja sedela vedľa neho. Bola malá, vráskavá a chudá, ale čulejšia než hocikto z prítomných. Usmiala sa na Gerlofa a on jej úsmev vrátil. Patrila k tým málo ľudom, ktorí vedeli jeho meno vysloviť správne, teda järloff.

Maja pochádzala zo Stenviku, ale vydala sa za roľníka a žila severovýchodne od Marnäsu celých päťdesiat rokov; Gerlof sa zasa presťahoval do Borgholmu, keď sa stal kapitánom. Prešlo takmer celých štyridsať rokov, čo sa s Majou nevideli, až sa napokon stretli v tomto domove.

Gerlof si zobral z košíka chlebík a začal jesť, lebo vždy rád niečo prežúval. Nemal už vlasy, takmer nijakú silu, zrak mu zoslabol, boleli ho kĺby– zostali mu len vlastné zuby.

Z kuchyne sa šírila vôňa kapusty. V jedálničku sa uvádzala kapustová polievka a Gerlof nedočkavo držal lyžicu a čakal, kedy sa servírovací stolík dostane k nemu.

Po večeri sa väčšina obyvateľov domova zvyčajne usadila pred televízor.

Časy sa zmenili. Z ölandských vôd akoby sa vytratili všetky vraky a v hodine tieňov už nikto nerozprával strašidelné príbehy.

Večera sa skončila. Gerlof sa vrátil do svojej izby.

Palicu odložil ku knižnej polici a znova si sadol za písací stôl. Za oknom sa zvečerilo. Keby sa nahol ponad stôl a pritlačil nos na sklo, možno by zazrel polia a za nimi vytušil pobrežie a tmavé more. Baltické more, jeho bývalé pracovisko. Ibaže na také náročné pohyby si už netrúfal, musel sa uspokojiť s pohľadom na brezy za domovom dôchodcov.

V súčasnosti sa zariadenie už nevolá domov dôchodcov, hoci je to tak. Jednostaj sa vymýšľali nejaké názvy, čo by zneli lepšie, no v konečnom dôsledku išlo vždy o starých ľudí, ktorých pozbierali dokopy, a mnohí čakali už len na smrť.

Na písacom stole vedľa kôpky novín ležal čierny zápisník, siahol po ňom. Po prvom týždni v Marnäse, ktorý Gerlof strávil civením z okna, odrazu sa pozviechal, zašiel do dediny a v obchodíku si kúpil zápisník. Potom si začal písať.

Poznámkový zošit obsahoval myšlienky aj výzvy. Zapisoval si doň, čo by mal urobiť, a keď úlohu splnil, vyškrtol ju zo zoznamu. Jediný príkaz však nemenil: OHOĽ SA! Zapísal si ho na prvú stranu a nikdy nevyškrtol, lebo to platilo na každý deň. Holenie je užitočné a robil to až doteraz pravidelne.

Prvá myšlienka, čo si zapísal, znela takto:

LEPŠIE JE BYŤ TRPEZLIVÝ AKO SILÁK,

LEPŠIE SA OVLÁDAŤ NEŽ MESTO ZAUJAŤ.

Zamyslenia hodné biblické slová zo šestnástej kapitoly Knihy prísloví. Gerlof začal čítať Bibliu už ako dieťa a od tých čias nikdy neprestal.

Na konci zošita boli zapísané tri neprečiarknuté riadky.

ZAPLAŤ MESAČNÉ ÚČTY.

JÚLIA PRÍDE V UTOROK VEČER.

POROZPRÁVAJ SA S ERNSTOM.

Účty za telefón, noviny, nájomné v marnäskom domove, starostlivosť o hrob svojej ženy Elly, odpočívajúcej na tunajšom cintoríne, stačí zaplatiť budúci týždeň.

Júlia napokon prisľúbila, že príde. Na to vlastne ani nemohol zabudnúť. Veľmi dúfal, že chvíľu pobudne s ním na Ölande. Ešte aj po toľkých rokoch sa umárala smútkom. Najradšej by ju odviedol niekam ďaleko.

Posledná poznámka bola rovnako dôležitá, súvisela aj s Júliou.Ernst bol kamenárom v Stenviku, jeden z mála obyvateľov, ktorí tam bývali po celý rok. On, Gerlof a ich spoločný priateľ John si každý týždeň telefonovali. Zavše sa dokonca rozrozprávali práve počas hodiny tieňov a pospomínali si na staré príbehy. Gerlof to mal veľmi rád, hoci väčšinu príbehov už počul.

No raz večer pred niekoľkými mesiacmi Ernst prišiel do domova s novým príbehom: o vražde Gerlofovho vnuka Jensa.

Gerlof vôbec nebol pripravený počúvať niečo také – vlastne na malého Jensa vôbec nechcel myslieť –, ale Ernst sa usalašil na posteli a nástojil na tom, že príbeh vyrozpráva.

– Dlho som rozmýšľal, ako sa to stalo, – začal Ernst potichu.

– Aha, – hlesol Gerlof, sediaci pri stole.

– Neverím, že tvoj vnuk spadol do mora a utopil sa, – pokračoval Ernst. – Myslím, že vyšiel z dvora a zablúdil v hmle. A že práve v nej natrafil na svojho vraha.

– Na vraha? – zopakoval Gerlof.

Ernst zmĺkol a položil si na kolená obrovské ruky.

– Kto je to? – nezdržal sa Gerlof.

– Nils Kant, – povedal Ernst. – Myslím si, že v tej hmle sa stretol s Nilsom Kantom.

Gerlof naňho vytreštil oči, no Ernst sa tváril vážne.

– Naozaj si myslím, že to bolo tak. Nils Kant sa vrátil domov z dlhej cesty, hoci neviem, kde vlastne bol, aby tu spôsobil ešte viac zla.

V ten večer si už nič viac nepovedali. Bol to krátky príbeh vhodný na túto hodinu, no Gerlof naň nemohol zabudnúť. Veľmi dúfal, že Ernst sa čoskoro opäť zjaví a povie viac.

Prelistoval si poznámky. Zapísaných myšlienok bolo oveľa menej než spomienok, preto sa rýchlo dostal na poslednú stranu.

Zatvoril zápisník a potom už nemal prečo sedieť za písacím stolom. Napriek tomu tam zostal a pozoroval brezy kníšuce sa v tme. Trochu mu pripomínali lodné plachty vo vetre. Od tejto predstavy nebolo ďaleko k spomienke, keď sám v takomto jesennom vetrisku postával na palube a spred očí sa mu pomaly strácalo ölandské pobrežie – zblízka plné skál a kamenia, z diaľky len ako čierna stužka na horizonte – a práve vo chvíli, keď sa mu vybavil tento obraz, na písacom stole zazvonil telefón.

Zvonenie zúrivo preťalo ticho v izbe. Gerlof ho nechal zazvoniť ešte raz. Stávalo sa mu, že niekedy vopred vytušil, kto volá, no tentoraz nevedel.

Po treťom zvonení zdvihol slúchadlo.

– Davidsson, prosím?

Ticho.

Spojenie sa však neprerušilo, jednostaj počul šum v kábloch, alebo čo to už bolo, no ten, kto držal slúchadlo, ani nehlesol.

Gerlof napriek tomu vedel, čo od neho chce.

– Tu je Gerlof, – povedal, – dostal som ho. Teda ak voláte pre ten sandál.

Zdalo sa mu, že v telefóne počuje tichý dych.

– Dostal som ho pred pár dňami poštou, – pokračoval Gerlof. – Prečo ste to urobili?

Ticho.

– Kde ste ho našli?

Počul iba tlmené bzučanie. Keď si Gerlof dosť dlho a silno pritískal slúchadlo k uchu, cítil sa ako samotár vo vesmíre, načúvajúci nekonečnému tichu. Alebo moru.

Po tridsiatich sekundách ktosi ticho zakašľal.

Potom sa ozvalo cvaknutie. Na druhom konci linky zložili.

3

Júliina staršia sestra Lena Lundqvistová pevne zvierala v ruke kľúče a pozerala na auto. Potom fľochla na Júliu, ale zrak zasa rýchlo obrátila na ich spoločné auto.

Bola to malá červená fordka. Nie nová, ale lak sa ešte vždy ligotal a mala letné pneumatiky. Parkovala na ulici pred vjazdom k vysokej tehlovej vile, ktorú Lena s manželom Richardom vlastnili v Torslande. Patril k nej aj veľký pozemok, odkiaľ nemali výhľad na more, no predsa len boli k nemu tak blízko, že Júlia cítila jeho slanú vôňu vo vzduchu. Z dokorán otvoreného okna k nim doľahol výbuch smiechu a Júlia pochopila, že všetky deti sú doma.

– Vlastne by sme ti ho nemali požičať… Kedy si naposledy sedela za volantom? – spýtala sa Lena.

Kľúče od auta ešte vždy zvierala v dlani, ruky mala prekrížené na prsiach.

– Minulé leto, – odvetila Júlia a rýchlo dodala, akoby si na niečo spomenula: – Veď je to moje auto, teda aspoň polovica.

Od mora k nim zadul chladný a vlhký vzduch. Lena mala na sebe len tenký pulóver a sukňu, Júliu však nepozvala do domu zohriať sa a na kus reči – no aj keby to urobila, Júlia by k nej nikdy nevkročila. Richard bol určite doma a s ním ani s jeho deťmi sa nechcela stretnúť.

Richard bol akýsi šéf, možno aj jeden z najvyšších vo firme Volvo. K dispozícii mal služobné vozidlo, rovnako ako Lena, ktorá bola riaditeľkou základnej školy v Hisingene. Darilo sa im.

– Veď ho nepotrebuješ, – pokojne pokračovala Júlia. – Používala si ho, keď som… keď som nechcela jazdiť.

Lena znova pozrela na auto.

– Dobre, dobre, ale Richard tu má každý druhý víkend svoju dcéru, a tá chce…

– Benzín zaplatím, – prerušila ju Júlia.

Staršej sestry sa nikdy nebála a teraz sa pevne rozhodla, že odcestuje na Öland.

– To mi je jasné, o to nejde, – odvetila Lena. – Ale nejako sa mi to nepozdáva. A potom je tu tá vec s poisťovňou. Richard povedal, že…

– Pôjdem len na Öland, odtiaľ zasa rovno do Göteborgu.

Lena sa pozrela na vilu, kde sa takmer vo všetkých oknách svietilo.

– Gerlof chce, aby som prišla, – pokračovala Júlia. – Včera som s ním hovorila.

– Ale prečo to chce práve teraz? – spýtala sa Lena, no nečakala na odpoveď. – Kde budeš bývať? V domove sa nemôžeš ubytovať, vieš, že tam nemajú hosťovskú izbu. V Stenviku sme zasa celý dom pripravili na zimu, odpojili sme…

– To sa zariadi, – povedala rýchlo Júlia, no uvedomila si, že sama nevie, kde sa ubytuje. Vlastne na to ani nepomyslela. – Tak môžem si ho zobrať?

Vycítila, že sestra je ochotná súhlasiť, preto potrebovala jej odpoveď, skôr než sa zjaví Richard, aby pomohol svojej žene odmietnuť.

– No dobre… – povedala Lena. – Tak si ho požičaj. Len si vyberiem pár vecí.

Podišla k autu, otvorila dvere, vybrala akési spisy, slnečné okuliare a polovicu čokolády Marabou.

Vrátila sa k Júlii, vystrela ruku a pustila jej kľúče do dlane. Júlia si ich vzala, no vzápätí jej Lena podávala ešte čosi.

– Vezmi si aj toto. Aby sme sa mohli kontaktovať, – vysvetlila. – Práve som dostala nový v práci.

Bol to čierny mobil. Nie najmenší model, ale jeden z kvalitnejších.

– Neviem ho používať, – priznala Júlia.

– Je to jednoduché. Najprv vyťukáš kód… tento. – Lena rýchlo písala na papier kód aj telefónne číslo. – Ak chceš volať, vyťukáš všetky čísla, aj smerové, a potom stlačíš zelený gombík. Máš aj malý kredit, ďalší si musíš zaplatiť sama.

– Okej, – Júlia si vzala mobil. – Ďakujem.

– A jazdi opatrne, – povedala Lena. – Pozdravuj ocka.

Júlia prikývla a podišla k autu. Nasadla, nadýchla sa vône plnej sestrinho parfumu, naštartovala a vydala sa na cestu.

Už sa zmrákalo. Cestou cez Hisingen, ktorú zdolávala o dvadsať kilometrov pomalšou rýchlosťou, než dovoľovali predpisy, premýšľala, prečo sa s Lenou nevydržia na seba dívať dlhšie než pár sekúnd. Kedysi si boli blízke – svojho času sa Júlia práve pre Lenu presťahovala do Göteborgu –, ale teraz to dopadlo presne naopak. Takto zle to vyzeralo od istého piatka pred mnohými rokmi, keď Júlia posledný raz zavítala do Leninej a Richardovej honosnej vily na večeru bez detí, ktorá sa skončila tým, že Richard postavil na stôl pohár s vínom a vstal od stola s otázkou:

– Naozaj tu musíme takto sedieť a jednostaj omieľať hlúposti, čo sa stali pred dvadsiatimi rokmi? Nevychádzam z údivu! Naozaj musíme?

Hneval sa, bol pripitý a hlas mu znel podráždene, hoci Júlia spomenula Jensovo zmiznutie len medzi rečou, akoby na vysvetlenie, prečo je ešte vždy v takomto citovom rozpoložení.

Lena pokojným hlasom vyslovila vetu, ktorá Júlii znemožnila o dva roky neskôr spolu so sestrou navštíviť Öland, aby pomohli Gerlofa presťahovať z chalupy v Stenviku do domova dôchodcov v Marnäse.

– Už nikdy sa nevráti, – povedala Lena. – Všetci to vedia… Jens je mŕtvy, Júlia. To si azda pochopila už aj ty, však?

Nič nepomohlo, že Júlia vstala a hystericky na sestru ziapala ponad prestretý stôl, no aj tak to urobila.

Júlia sa vrátila domov, zaparkovala auto na ulici a pobrala sa baliť. Keď si pripravila oblečenie na desať dní, toaletné potreby, zopár kníh (dve fľaše červeného vína a nejaké tabletky), zjedla krajec chleba s maslom a namiesto vína sa napila vody. Medzitým nastal večer a čas uložiť sa do postele.

No v posteli len mlčky civela do tmy a nemohla zaspať. Vyšla do kúpeľne, zhltla predpísaný liek a znova si ľahla.

Chlapčenská obuv. Sandál.

Keď zatvorila oči, videla samu seba ako mladú mamičku, obúvajúcu synovi sandále, a táto spomienka na ňu doľahla tak ťažko, že sa pod prikrývkou chvela.

Jensova topánka – po vyše dvadsiatich rokoch, keď po ňom nezostalo ani stopy. Po všetkom tom prehľadávaní Ölandu, po toľkých úvahách a bezsenných nociach.

Tabletka začala pomaly účinkovať.

Už nechcem ďalšiu neistotu, opakovala si v polospánku. Pomôž nám ho nájsť!

Trvalo dlho, kým prišlo ráno, a keď Júlia vstala, ešte vždy bola tma. Naraňajkovala sa, poumývala riad, zamkla byt a nasadla do auta. Naštartovala motor a zapla stierače, aby zmietla opadané lístie. Potom konečne zamierila na výpadovku z mesta, v ústrety vychádzajúcemu slnku a raňajšej dopravnej špičke. Na poslednej križovatke naskočila zelená, Júlia odbočila na východ, preč z Göteborgu, do voľnej krajiny.

Prvé kilometre prešla so stiahnutým bočným okienkom, aby vyvetrala vôňu sestrinho parfumu.

Jens, už idem, hovorila si. Naozaj som vyrazila, a teraz ma už nikto nezastaví.

Vedela, že by sa s ním nemala zhovárať, dokonca ani len v duchu. Svedčilo to o jej nevyrovnanosti, ale robila to od okamihu, keď sa Jens stratil.

Za Boråsom sa začala diaľnica, domy boli menšie a čoraz vzdialenejšie. Smålandské husté ihličnany sa tisli na cestu. Žiadalo sa jej zabočiť na niektoré odpočívadlo, ale cestičky v lese pôsobili strašidelne. Preto pokračovala rovno ďalej, krížom cez krajinu k východnému pobrežiu, a pokúšala sa vzbudiť v sebe radosť, že opäť riadi sama auto a na dlhšej trase, než sa odhodlala v posledných rokoch.

Niekoľko kilometrov od pobrežia odbočila k benzínovej pumpe, natankovala a niekoľko ráz si odhryzla zo zemiakového koláča – bol tvrdý, lepkavý a nestál za nič. Potom pokračovala v ceste.

Vyrazila k mostu Ölandsbron. Severne od Kalmaru most prechádzal až na ostrov. Postavili ho a slávnostne otvorili pred dvadsiatimi rokmi… v ten deň.

Už na to nechcela myslieť, až kým nebude na mieste.

Ölandský most sa vypínal do výšky a pôsobil mohutne a pevne, nepohol sa ani v poryvoch vetra, čo narážal do auta. Bol široký a rovný, odhliadnuc od neveľkého prevýšenia neďaleko pevniny, čo umožňovalo lodiam preplaviť sa popodeň. Vyvýšené miesto pôsobilo ako rozhľadňa, aj teraz z neho dovidela na ostrovnú rovinu. Rozprestierala sa pozdĺž horizontu od severu na juh.

Videla planinu, plaň zarastenú trávou, čo pokrývala väčšiu časť Ölandu. Nízke tmavé oblaky nad ňou vyzerali ako vzducholode.

Turisti aj tamojší obyvatelia radi putovali po ostrove a sledovali vtáctvo, ale Júlii sa planina nepáčila. Bola priveľká a nebolo sa kde skryť, keby sa na ňu rútila nedozierna obloha.

Po výjazde z mosta sa vydala na sever, smerom na Borgholm. Pozdĺž pobrežia viedla neuveriteľne rovná cesta, po skončení letnej sezóny po nej jazdilo len málo áut. Júlia uprene hľadela pred seba, aby sa vyhla pohľadu na pustú planinu a obrovské množstvo vody, a pokúšala sa nemyslieť na detský sandál s prišitým remienkom.

O nič predsa nešlo, nemuselo to znamenať vôbec nič.

Jazda od mosta do Borgholmu jej trvala takmer pol hodiny. Na konci cesty bola križovatka so svetlami. Rozhodla sa, že na nej odbočí doľava, do malého mestečka pri vode.

Zastavila pri cukrárni na začiatku Hlavnej ulice, čím sa vyhla prístavu a námestiu s kostolom; bývali za ním spolu s rodičmi v časoch, keď mal Gerlof vlastný škuner a chcel žiť blízko prístavu. Júlia netúžila vidieť samu seba ako prízrak, osem– či deväťročné dievčatko, čo radostne poskakuje po ulici, lebo život má pred sebou Nežiadalo sa jej stretnúť mladých mužov, náhliacich sa dlhými krokmi, lebo by znova musela myslieť na Jensa. Takýchto predstáv mala dosť v Göteborgu.

Nad dverami cukrárničky zazvonil zvonček.

– Dobrý deň.

Pekné plavovlasé dievča za pultom sa tvárilo otrávene. S nič nehovoriacim výrazom si vypočulo Júliu, ktorá si objednala dve osie hniezda a po dva jahodové zákusky so želatínou a šľahačkou pre seba a Gerlofa.

Dievča vyzeralo ako ona pred tridsiatimi rokmi, ibaže Júlia sa z ostrova odsťahovala, keď mala osemnásť, a kým dovŕšila dvadsaťdva, stihla bývať a pracovať v Kalmare aj v Göteborgu. Tam sa zoznámila s Michaelom, po niekoľkých týždňoch otehotnela, čakala Jensa, nepokoj sa z nej vytratil a už nikdy ho nepocítila, dokonca ani po rozchode.

– Teraz tu nie je veľa ľudí, však? – povedala dievčine, keď jej chystala balíček. – Myslím teraz na jeseň.

– Nie, – odvetilo dievča bez úsmevu.

– Páči sa vám tu? – spýtala sa Júlia.

Dievča odmietavo zavrtelo hlavou.

– Len niekedy. Nemám tu čo robiť. Borgholm žije iba v lete.

– Kto to tvrdí?

– Všetci, – odvetilo dievča. – Najmä Štokholmčania. – Previazala balíček so zákuskami a podala ho Júlii. – Onedlho sa presťahujem do Kalmaru, – oznámila. – Želáte si ešte niečo?

Júlia pokrútila hlavou. Mohla by jej povedať, že aj ona v jej veku pracovala v Borgholme, v kaviarni pri prístave, že bola tiež znudená a čakala, kedy sa začne skutočný život. Vzápätí cítila, že by jej chcela rozprávať o Jensovi, o svojom žiali a o nádeji, čo ju sem priviedla. O sandáli v listovej obálke.

No mlčala. V tichej cukrární bolo počuť len tlmené hučanie ventilátora.

– Ste turistka? – spýtalo sa dievča.

– Áno… nie, – odvetila Júlia. – Na pár dní idem do Stenviku. Moja rodina tam má dom.

– Tam hore v tých končinách je už dosť pusto, – povedala dievčina, keď vydávala Júlii drobné. – Takmer všetky domy sú prázdne. Pomaly tam nestretnete živú dušu.

Keď Júlia vyšla pred cukráreň a poobzerala sa po ulici, boli už štyri preč a Borgholm zíval prázdnotou. Na ulici sa sotva mihlo zo desať ľudí, zopár áut, čo úzkostlivo dodržiavali najvyššiu možnú povolenú rýchlosť, a to bolo všetko. A ešte zrúcaniny hradu s tmavými oknami na ostrovnom kopci, čo strážili mesto.

Po ulici sa preháňal studený vietor. Júlia kráčala k autu v nepríjemnom tichu.

Prešla okolo veľkého reklamného panelu s plagátmi poprilepovanými jeden na druhý, čo lákali na americký akčný film, uvádzaný v borgholmskom kine, na rockový koncert v zrúcanine hradu a na rozličné večerné kurzy. Plagáty už stihli vyblednúť a ich rohy poodtŕhal neodbytný vietor.

Júlia sa ako dospelá prvý raz vybrala na ostrov v tomto ročnom období. V mŕtvej sezóne, keď sa Öland ukladal na zimný spánok. Cestou k autu si v duchu opakovala: Už idem, Jens.

Keď vyšla z mesta, cestu po oboch stranách znova obklopila planina s vysokou trávou. Vozovka sa odkláňala od pobrežia do vnútrozemia, rovno na planinu, kde sa ťahali dlhé úzke múriky vybudované zo sivých skál pokrytých lišajníkom. Na planine tvorili obrovský svojrázny obrazec.

Na Júliu v tom veľkom otvorenom priestore s oblohou nad hlavou doliehala panika a zatúžila po pohári červeného vína. Jej túžba silnela zároveň s tým, ako sa približovala k Stenviku. Doma sa pokúšala prestať piť každý deň a nikdy si nevypila, keď šoférovala, no v tejto pustatine sa zdalo, že jedinou zaujímavou spoločnosťou budú dve fľaše červeného vína v jej taške. Najradšej by sa niekam zamkla a zaoberala sa len nimi, až kým by ich nevyprázdnila.

Cestou stretla iba dve autá, jeden autobus a jeden traktor. Prechádzala popri žltých tabuliach s názvami malých dedín či usadlostí – všetky si pamätala z predchádzajúcich ciest. Vedela by ich dokonca naspamäť odverklíkovať ako detskú rečňovanku. Okolo tých miest cestovala roky. Pre jej mamu a otca v lete jestvoval iba Stenvik, chalupa, čo si tu postavili koncom štyridsiatych rokov, teda dávno predtým, ako tento kút objavili turisti. Jeseň, zima a jar v Borgholme, ale leto len v Stenviku. Preto Júlia aj dnes, skôr než zájde za Gerlofom do Marnäsu, chcela dedinu znova vidieť. Mala na ňu zlé spomienky, ale aj veľa príjemných. Napríklad spomienku na dlhé teplé letné dni.

V diaľke zazrela žltú tabuľu s nápisom Stenvik a pod tým ešte slovo Kemping krížom prelepené čiernou páskou. Pribrzdila a zabočila na dedinskú cestu, preč od planiny, k pobrežiu.

Po päťsto metroch sa vynorila prvá skupinka chalúp; všetky okná boli zatvorené, biele žalúzie zatiahnuté. Za nimi stál kiosk, kde sa v lete stretávali všetci starousadlíci. Vpredu bol oblepený letákmi, plagátmi a reklamami, no okienko zakrývala drevená žalúzia. Vedľa neho nová značka ukazovala smerom na juh ku kempingu a k minigolfovému ihrisku. Júlia si spomenula, že kemping spravuje Gerlofov priateľ.

Vozovka v dedine viedla k vode, odbočila doľava k strmému útesu nad pobrežím a pokračovala na sever, kde ju lemovali ďalšie zamknuté chalupy. Len pobrežie sa nemenilo a v zálive čerili vodnú hladinu drobné vlnky.

Júlia pomaly prešla okolo starého veterného mlyna, čo stál na pevnej drevenej trojnožke len pár metrov od brehu na vysokej skale. Odkedy si Júlia pamätala, bol opustený, ale rokmi takmer úplne stratil svoju červenú farbu a z lopatiek zostal len prasknutý drevený rám.

Niekoľko sto metrov za ním ležala rybárska chalupa rodiny Davidssonovcov. Vyzerala zachovaná, steny natreté načerveno, okná nabielo, strecha čierna ako uhoľ. Očividne ju ktosi čerstvo vymaľoval. Žeby Lena s Richardom?

Júlii sa z detstva zachoval obraz, ako Gerlof sedí na lavičke pred chalupou, opravuje siete, ona s Lenou a sesternicami behajú po brehu a do nosa im udiera ostrá vôňa dechtu.

Ale v ten iný deň pri chalupe čistil siete na platesy. Odvtedy Júlia neznášala rybárčenie.

Teraz však pri rybárskej chalupe nebolo nikoho. Suchá tráva sa vlnila vo vetre. Vedľa chalupy v tráve ležala zelená loď – Gerlofova stará bárka s takým vysušeným trupom, že medzi štrbinami dreva presvitali súvislé pásy belasej oblohy.

Vypla motor, ale nevystúpila z auta. Nemala na sebe odev ani obuv vhodné do ölandského jesenného vetra, navyše aj odtiaľto dovidela na železnú závoru s veľkou visiacou zámkou na rybárskej chalupe. Biele okenice boli rovnako zatvorené ako na ostatných domoch v dedine.

Stenvik zíval prázdnotou. Pripomínal kulisu letného divadla v pochmúrnom predstavení, aspoň na Júliu to tak pôsobilo.

Takže to by mala. Ešte sa pozrie na Gerlofov dom. Postavil si ho sám na rodinnom pozemku. Naštartovala a vydala sa po dedinskej ceste, čo sa neskôr rozdvojovala. Odbočila napravo, dovnútra ostrova. Tu a tam rástli nízke stromy, čo mali ochrániť príbytky pred chladnými vetrami, všetky sa, trochu vykrivené, odkláňali od mora, bičované neustávajúcim vetrom.

V záhrade napravo od cesty stál za vyššími kríkmi vysoký žltý drevený dom budiaci dojem, akoby sa mal rozpadnúť. Farba sa odlupovala od stien, škridly na streche popraskali a obrástli machom. Júlia si nevedela spomenúť, komu dom patrí, vedela iba, že kedysi býval pekný a udržiavaný.

Pomedzi skupinku stromov viedla úzka cestička, zarastená žltnúcou trávou siahajúcou po kolená. Júlia zbadala príjazd, odbočila naň a zastavila. Obliekla si plášť a vykročila do sviežeho chladného vzduchu, plného vôní.

Ticho narúšal vietor, čo sa preháňal medzi suchým lístím, a hučanie vĺn z pobrežia. Inak však nezačula ani vtáky, ani ľudské hlasy, ani zvuky áut.

Dievča v cukrární malo pravdu – akoby sa ocitla na ďalekom severe.

Cesta ku Gerlofovmu domu bola krátka, končila sa pri nízkej železnej bráne, zasadenej do kamenného múru. Júlia ju otvorila, pánty slabo zaškrípali. Vošla do záhrady.

Už som tu, Jens.

Nahnedo namaľovaný dom s bielymi rohmi nevyzeral až tak spustnuto ako niektoré domy v Stenviku. No keby tu Gerlof býval, nedovolil by, aby záhrada zarástla trávou alebo ju zasypalo suché lístie a polámané konáre. Jej otec pracoval vždy precízne a dôsledne, mlčky a metodicky, až kým si nedokončil robotu.

Spolu s Júliinou mamou tvorili tvrdo pracujúcu dvojicu. Najmä Ella, ktorá bola po celý život len ženou v domácnosti, niekedy vyzerala, ako keby tam zavítala z osemnásteho storočia, zo storočia biedy, keď ľuďom chýbal čas a odvaha zasmiať sa či snívať, keď sa každý kúsok papiera využil niekoľkonásobne. Ella bola útla, mĺkva a rozhodná a jej kráľovstvom sa stala kuchyňa. Júlia aj Lena od nej zavše dostali zaucho, ale nikdy nie objatie. Gerlof zasa trávil väčšinu času na mori.

V záhrade sa nepohol ani lístok. Keď bola Júlia malá, uprostred trávnika mali studňu, asi meter vysokú, namaľovanú nazeleno, ale teraz ju nevidela. Namiesto nej tam bol len otvor vystužený betónom.

Východne od domu sa týčil kamenný múr a za ním sa začínala planina, siahajúca až po horizont. Keby jej v záhrade neprekážali stromy, dovidela by až k marnäskému kostolu s vežou vypínajúcou sa do oblohy, kde ju ako niekoľkomesačnú pokrstili.

Júlia sa obrátila chrbtom k planine a vykročila k domu. Obišla záhon divého viniča a vystúpila po ružových vápencových schodoch, čo sa od jej detstva vôbec nezmenili, na neveľkú verandu so zatvorenými drevenými dverami.

Stlačila kľučku. Zamknuté. Nič iné ani nečakala.

Pripomínalo jej to začiatok a zároveň aj koniec cesty.

Júliu prekvapovalo, že dom ešte stojí, aj keď od chvíle, čo Jens zmizol, uplynulo veľa rokov a svet sa zmenil. Vznikli nové štáty, iné zasa zanikli. Stenvik sa takmer vyľudnil, ale dom, odkiaľ Jens v ten deň odišiel, stál ešte vždy nezmenený na svojom mieste.

Júlia si sadla na schody a zavzdychala.

Som unavená, Jens.

Civela na kamene, čo Gerlof zozbieral a naukladal pred domom. Navrchu kopy ležal sivočierny kameň, o ktorom tvrdil, že spadol z neba a za kameňolomom, kde kedysi koncom storočia pracoval Gerlofov dedo aj otec, vyhĺbil kráter. Tento starodávny návštevník z vesmíru bol teraz pokrytý vtáčím trusom.

V ten deň Jens musel prejsť okolo vesmírneho kameňa. Keď si obul sandále, odišiel z domu, kde spala jeho stará mama, zišiel týmito schodmi a zamieril do záhrady. Týmto jediným si bola celkom istá. Nikto už však nevedel, kam sa pobral potom a prečo.

Keď sa v ten večer vrátila z pevniny domov, očakávala, že Jens jej pobeží naproti. Namiesto neho ju však čakali dvaja policajti, plačúca Ella a zlomený Gerlof.

Júlia v tejto chvíli zatúžila vytiahnuť z batožiny fľašu červeného vína. Žiadalo sa jej sedieť na schodoch, popíjať a spomínať, až kým ju nezahalí tma – no ovládla sa.

Kulisy. Aj táto záhrada, rovnako ako celá dedina, vyzerala ako divadelná scéna, ibaže predstavenie sa skončilo pred mnohými rokmi, všetci už odišli domov a Júlia sa cítila neznesiteľne opustená.

Nehybne sedela niekoľko minút, až kým sa do hučania mora nezamiešal nový zvuk. Hluk motora. Vydávalo ho staré, unavené auto, čo sa pomaly škriabalo do kopca. Zvuk nezanikol, približoval sa a napokon zastal pred záhradou.

Júlia vstala, vykukla spoza múru a pomedzi stromy zazrela oblé tvary. Staré Volvo PV.

Bránka zaškrípala, keď ju niekto otvoril. Upravila si plášť, automaticky si prihladila svetlé vlasy a čakala.

Po suchom lístí sa približovali krátke ťažké kroky.

Nízky a ťažký bol aj starec, čo sa vynoril pod schodmi a bodro sa zahľadel na Júliu. Pripomínal jej otca, no nevedela čím, možno šiltovkou, rybárskymi nohavicami a bledosivým vlneným pulóvrom, čo mu dodávali presvedčivý výzor starého kapitána. Bol však nižší než Gerlof a palica, o ktorú sa opieral, prezrádzala, že na more už dlhšie nevyplával. Ruky mal zbrázdené jazvami.

Júlia si matne spomenula, že pred rokmi sa s týmto mužom stretla. Patril k pôvodným obyvateľom Stenviku. Koľko ich tu vlastne ešte žije?

– Dobrý, – povedala a roztiahla pery do úsmevu.

– Dobrý deň.

Starec pridal k pozdravu aj kývnutie. Zložil si šiltovku a Júlia uvidela sivé kučery, čo mal začesané hladko dozadu.

– Len som sa sem zašla pozrieť, – ozvala sa.

– No… veď z času načas treba, – povedal muž s výrazným ölandským prízvukom, aký Júlia ešte nepočula. – Patrí sa.

Júlia prikývla.

– Vyzerá to tu dobre.

Zavládlo ticho.

– Volám sa Júlia, – povedala a rýchlo dodala: – Dcéra Gerlofa Davidssona. Z Göteborgu.

Starec prikývol, akoby mu bolo všetko jasné.

– Viem, – povedal. – Volám sa Ernst Adolfsson. Bývam neďaleko. – Ukázal za seba smerom na sever. – S Gerlofom sa poznáme. Sem-tam prehodíme pár slov.

Vtedy si Júlia spomenula. Toto je kamenár Ernst. V dedine ho už zamladi pokladali za akýsi zvláštny muzeálny exponát.

– Kameňolom je otvorený? – spýtala sa.

Ernst sklopil zrak a pokrútil hlavou.

– Nie, nie. Už tam nie je robota. Ľudia tam teraz už len zbierajú nejaké úlomky… ale nový kameň sa už neťaží.

– Vy tam pracujete? – spýtala sa Júlia.

– Robím umenie, – odvetil Ernst. – Kamenné umenie. Príď sa pozrieť, celkom slušne mi to vynáša… Aj dnes večer čakám návštevu, ale zajtra by si mohla prísť.

– Dobre. Možno, – prikývla Júlia.

Nemala na to, aby si zo svojej nemocenskej podpory niečo kúpila, ale pozrieť sa na kamene môže.

Ernst prikývol a pomaly, hojdavým krokom sa obrátil. Júlia nepochopila, že rozhovor sa skončil, až kým sa jej celkom neobrátil chrbtom. Keďže sama ešte nepovedala všetko, čo chcela, nadýchla sa a spýtala sa:

– Ernst, bývali ste v Stenviku aj pred dvadsiatimi rokmi?

Starec zastal a napoly sa k nej obrátil.

– Prežil som tu päťdesiat rokov.

– Rada by som…

Júlia zmĺkla, lebo nevedela pokračovať. Chcela mu položiť viacero otázok, no nevedela sa pre nijakú rozhodnúť.

– Vtedy mi zmizlo dieťa, – dodala sťažka, akoby sa hanbila za svoj žiaľ. – Môj syn Jens… Spomínate si?

– Pravdaže, – Ernst nedal najavo nijaké city. – Zapodievame sa tým. Ja a Gerlof na tom pracujeme.

– Ale…

– Ak uvidíš svojho otca, povedz mu jedno, – prerušil ju Ernst.

– Čo?

– Pripomeň mu, že najdôležitejší je palec, – povedal Ernst. – Nie ruka.

Júlia civela naňho, vôbec mu nerozumela, no Ernst pokračoval:

– To sa vysvetlí. Je to stará historka, ešte z vojny… No určite sa to vysvetlí.

Zvrtol sa a hojdavým krokom sa pobral preč.

– Z vojny? – zavolal za ním Júlia. – Z ktorej?

No Ernst Adolfsson bez odpovede kráčal svojou cestou.

ÖLAND, JÚN 1940

Keď náklad z voza ťahaného koňmi vyložili na pobreží, znova sa vrátil do kameňolomu a mohli opäť nakladať práve vyťažený a opracovaný vápenec. Bola to nesmierne ťažká práca a už pol roka sa robila ručne, lebo dve nákladné autá patriace kameňolomu zrekviroval štát na vojenské účely.

Zúrila svetová vojna, no na Ölande musela každodenná lopota pokračovať ako zvyčajne. Vápenec treba dopraviť z lomu na lode.

– Nakladať! – zaburácal basom kapitán Lass-Jan Augustsson.

Robotu riadil z paluby nákladnej lode Vind a mával na mužov širokými dlaňami, suchými a popraskanými od drsného kameňa. Muži okolo neho vyčkávali na okamih, keď sa kameň začne nakladať na loď.

Vind kotvila asi sto metrov od brehu, v bezpečnej vzdialenosti pre prípad, že by sa nečakane strhla búrka. V Stenviku sa nenájde bezpečný prístav, kde by sa pred ňou mohli skryť, a bližšie pri pobreží v plytčine striehnu na veľkú loď zradné skaly na morskom dne.

Bloky vápenca sa vykladali na palubu rovnomerne z dvoch rovnakých nákladných člnov. Na pravoboku jedného sedel pri veslách Johan Almqvist, mal sedemnásť rokov, najprv pracoval v kameňolome, no teraz bol už pár rokov na mori.

Na ľavoboku druhého sedel začiatočník Nils Kant. Mal pätnásť rokov, bol teda takmer dospelý.

Matka ho zamestnala v kameňolome patriacom ich rodine, keď v škole neurobil skúšky. Vera Kantová sa rozhodla, že napriek nízkemu veku bude námorník a neskôr prevezme zodpovednosť za chod kameňolomu od strýka. Už teraz vedel, že na kamennom úbočí zanechá dobre viditeľnú stopu. Chystal sa totiž rozkopať a podkopať celý Stenvik.

Za tmavých nocí sa Nilsovi často sníva o temných hĺbkach mora, ale cez deň si na utopeného brata Axela sotva spomenie. Veď to nebola vražda, i keď sa to povráva v dedine. Bola to nešťastná náhoda. Axelovo telo sa nikdy nenašlo, stiahli ho spodné prúdy ako mnoho iných utopencov, ktorí sa už nikdy nenašli. Nešťastie.

Jedinou spomienkou na Axela je zarámovaná fotografia na matkinom stole. Po Axelovom utopení sa matka s Nilsom veľmi zblížili. Vera mu často opakovala, že je všetko, čo na svete má, a Nils si zakaždým znova uvedomil, aký je dôležitý.

Člny čakajú na náklad pri provizórnom drevenom móle, čo vybieha asi desať metrov do mora, po ktorom sa prenášajú kamene z kôp na brehu. Dedinčania sa ani na okamih nezastavia, postupujú v nepretržitom rade; mládež, ženy, starci, ale aj hŕstka mužov v najlepšom veku, ktorí nedostali inú robotu. Ba aj dievčatá; Nils vidí Maju Nymanovú v červených kockovaných šatách na mostíku. Vie, že si všimla, ako na ňu podchvíľou pozerá.

Svetová vojna visí nad Ölandom ako temný tieň. Nemci pred niekoľkými mesiacmi bez ťažkostí vtiahli do Dánska. Rádio každý deň vysiela mimoriadne spravodajstvo. Je Švédsko naozaj schopné odolať prípadnému útoku? V zálive už videli cudzie pancierové lode a po Stenviku sa neraz rozšírila správa, že nemecké vojská napadli južnú časť Ölandu.

Ak Nemci naozaj prídu, Ölandania vedia, že si musia poradiť sami, lebo pomoc z pevniny nikdy nedorazila včas, keď nepriateľské hordy v minulých storočiach zaútočili na ostrov. Nikdy doposiaľ.

Hovorí sa, že vojenské velenie je pripravené potopiť severné časti ostrova, aby zabránilo invázii, čo by bolo skutočne kruté, keď jarné slnečné lúče konečne zaliali planinu a zahnali hmlu.

Keď sa v to ráno ponad vodu nečakane vzniesol zvuk motora, nakladanie kameňa sa zastavilo a všetci znepokojene civeli na zamračenú oblohu. Všetci okrem Nilsa, ktorý bol zvedavý, ako vyzerá skutočný bombardér. A svištiace bomby, prinášajúce požiar, dym, nárek, krik a chaos.

No nad ostrovom sa nezjavilo nijaké lietadlo, a tak nakladanie pokračovalo.

Nils neznášal veslovanie. Vláčenie kameňov bolo možno predsa len o niečo horšie, ale z monotónneho pohybu ho bolela hlava. Nesmel však myslieť na nič iné, musel zaberať veslom, a to ho po celý čas naplno zamestnávalo. Lass-Jan s čiapkou hlboko stiahnutou do čela sledoval počínanie veslárov z lode a riadil ich svojím basovým hlasom.

– Kant, hotovo! – zakričal, keď sa na lodi ocitol posledný kameň.

– Rovno vpred, vyhni sa mostu! – zareval, len čo Nils silnejšie zabral veslami, lebo prázdny čln sa pohyboval rýchlo.

– Pridaj trochu, Kant! – vrieskal Lass-Jan.

Nils naňho pri veslovaní neraz zagánil. Je predsa majiteľom kameňolomu! Presnejšie, vlastní ho jeho matka so strýkom, no Lass-Jan sa k nemu správa ako k otrokovi.

– Nakladať! – zahrmel z lode ďalší rozkaz.

Ráno, keď sa začínalo nakladať a vykladať, všetci sa zhovárali a smiali, mali takmer sviatočnú náladu, no kamene ich svojou hmotnosťou a ostrými hranami nemilosrdne umlčali. Vyčerpaní ľudia ich vláčili na chrbtoch, ohýbali sa pod nimi, topánky im skĺzavali z nôh a šaty pokrýval sivý vápencový prach.

Nilsovi mlčanie neprekážalo, napokon, keď nemusel, aj tak sa nikdy s nikým nezhováral. Aj teraz len z času na čas pozrel na Maju Nymanovú na moste.

– Je plná! – zakričal Lass-Jan, keď sa kamenné bloky v Nilsovom člne týčili do metrovej výšky a morská voda siahala až po zábradlie.

Dvaja nosiči vyliezli na kopy a sadli si na ne, nad deväťročného chlapčeka, ktorý vydesene civel na Nilsa, potom schytil drevené vedro a začal doň naberať vodu z nerovného dna a vylievať ju.

Nils sa zaprel nohami a chopil sa vesiel. Plavidlo sa pomaly pohlo k nákladnej lodi na mori, na ktorú práve vyložili náklad z druhého člna.

Dopredu a dozadu veslami, jednostaj dopredu a dozadu. Nilsa štípali dlane a svaly na ramenách aj chrbte ho ukrutne boleli. Netúžil po ničom inom, len aby začul bombardovanie z nemeckého lietadla.

Čln sa konečne dostal k nákladnej lodi, tlmene do nej narazil. Obaja robotníci na člne sa rýchlo vztýčili, potom sa zohli a začali vykladať kamene ponad zábradlie lode.

– A teraz poriadne zaberte! – zahučal Lass-Jan z paluby, kde stál v špinavej košeli s vydúvajúcim sa bruchom.

A tak vykladali vápenec, prenášali ho k otvoru nákladového priestoru, odkiaľ sa spúšťal po širokých latách ako po šmykľavke.

Nilsovou povinnosťou bolo pomáhať pri vykladaní. Zobral z člna niekoľko kameňov, na okamih zaváhal a veľký kus hodil naspäť. Vápenec mu pristal na prstoch ľavej nohy a príšerne ho to zabolelo.

V zúrivosti ho znova schmatol a šmaril ponad zábradlie, ani sa nepozrel, kam letí.

– Seriem na to! – zahundral naštvane moru aj oblohe a sadol si k veslám.

Vyzul si topánku a opatrne si prehmatal každý boľavý prst. Možno sú zlomené.

Medzitým už z člna vykladali posledné kusy vápenca a robotníci vyskočili na palubu, aby dokončili triedenie a ukladanie v nákladovom priestore lode.

Kormidelník Johan Almqvist išiel za nimi. Nils zostal v člne s krpcom z dediny.

– Kant! – ponad zábradlie lode sa k nemu naklonil Lass-Jan. – Poď sem a makaj!

– Som zranený, – odvetil Nils prekvapený pokojným tónom, hoci v hlave mu vybuchovali bomby ako pri nálete. Rovnako pokojne položil ruky na veslá. – Zlomil som si prsty.

– Vstávaj!

Nils vstal. Ani ho to veľmi nebolelo a Lass-Jan zavrtel hlavou.

– Kant, vylez hore a ukladaj!

Nils pokrútil hlavou a zovrel veslá v dlaniach. V hlave mu ešte vždy svišťali bomby.

Vytiahol veslo a nadvihol ho. Potom ho pomaly položil vedľa seba.

– Vraj zlomené prsty… – jeden z robotníkov, nízky muž so širokými plecami, ktorého meno si Nils nepamätal, sa oprel o zábradlie vedľa Lass-Jana. – Tak utekaj za mamičkou! – dodal posmešne.

– Aj sám si s ním poradím, – zaburácal Lass-Janov hlas a kapitán zagánil na robotníka.

Urobil chybu. Lass-Jan si ani nestihol všimnúť Nilsovo veslo, čo vyletelo hore.

Široký list vesla ho zasiahol do temena. Lass-Jan vydal čudný zvuk a podlomili sa mu kolená.

– Som tvoj pán, vlastním ťa! – skríkol Nils.

Jednou nohou balansoval na zábradlí člna a znova vymrštil veslo. Tentoraz zasiahol kapitána do chrbta, a vzápätí videl, ako sa zvalil na zábradlie ani vrece múky.

– Dočerta! – skríkol ktosi na palube, potom sa ozval ohlušujúci čľapot, keď Lass-Jan dopadol chrbtom do vody, do medzery medzi nákladnou loďou a člnom.

Z pevniny sa ozval krik, ale Nils sa o to nestaral. Myslel len na to, ako Lass-Jana zahluší. Zdvihol padnuté veslo, tresol ním do vody rovno po vystretých rukách Lass-Jana. Prsty po náraze zapraskali, hlava mu odkväcla nabok a stratil sa pod hladinou.

Nils udrel znova. Lass-Janovo telo klesalo dolu v prúde bielych bubliniek. Nils zdvihol veslo a opäť sa zahnal.

Pri Nilsovom uchu čosi zasvišťalo a zasiahlo ho do ruky; prsty mu zapraskali a bolesť sa rozliala do celej ruky. Nils sa zatackal a neudržal veslo. Pustil ho do člna.

Najprv zažmúril oči, potom sa spamätal a poobzeral sa. Robotník, ktorý sa mu vysmieval, stál pri zábradlí a v ruke držal dlhú tyč s hákom. Na Nilsa hľadel s údesom, ale odhodlane.

Robotník vytiahol tyč a znova sa ju chystal použiť, no Nils už stihol zasunúť veslo a zamieriť k brehu.

Robotníkov nechal na palube a Lass-Jana klesať do hlbín. Vesloval preč.

Mieril rovno k pevnine, hoci zlomené prsty ľavej ruky ho nesmierne boleli. Chlapček z dediny sa schúlil do klbka a triasol ani osika.

– Vytiahnite ho! – vykríkol niekto za jeho chrbtom.

Ozval sa šplechot a vzápätí krik, keď Lass-Janovo nevládne telo vytiahli na palubu. Dostali ho do bezpečia, vytlačili z neho vodu a prebrali ho k životu. Mal veľké šťastie, lebo nevedel plávať. Nils patril k tej hŕstke ostrovanov, ktorí to vedeli.

Zaryto hľadel pred seba na obzor. Slnko si našlo medzi oblakmi medzierku a zasvietilo na hladinu, čo vyzerala ako strieborná podlaha. Zdalo sa, že všetko je v poriadku, okrem bolesti v ľavej ruke. Nils potreboval ukázať všetkým, kto je pánom Stenviku. Onedlho sa stane vlastníkom celého severného Ölandu a bude ho brániť s nasadením vlastného života aj pred Nemcami.

Dno člna zaškrípalo na kameňoch, Nils zdvihol veslo a vyskočil z neho. Bol pripravený, no nikto naňho nezaútočil.

Nakladači na móle stáli ako skamenení, ženy, muži aj deti. Mlčky naňho upierali vystrašené pohľady. Maja Nymanová mala slzy na krajíčku.

– Choďte všetci do pekla! – zrúkol Nils na ľudí a tresol veslá na kamene.

Potom sa zvrtol, akoby sa chcel rozbehnúť do dediny, domov k mame Vere do veľkého žltého domu.

Ibaže ani ona, ani nikto iný vtedy nevedel to, čo Nils: Je predurčený na veľké činy, väčšie než celý Stenvik, rovnako veľké ako vojna. Jedného dňa sa preslávi a bude o ňom hovoriť celý Öland. Jednoducho to cítil a vedel.

4

Gerlof Davidsson čakal na svoju dcéru vo svojej izbe v domove dôchodcov.

Na stole pred ním ležalo posledné vydanie novínÖlands-Posten. Práve sa v nich dočítal, že v južnej časti ostrova za Kastlösou sa stratil osemdesiatjedenročný dementný starec. Predchádzajúci deň vyšiel zo svojej chalúpky a zmizol bez stopy. Teraz ho na planine hľadali policajti aj dobrovoľníci, ba dokonca i helikoptéra. No predchádzajúca noc bola chladná, pochybovali, či ho nájdu ešte živého.

Starecká demencia a osemdesiatjeden rokov. Gerlof mal presne o rok menej, blížil sa deň jeho osemdesiatych narodenín. Osemdesiatka nič neznamená, no vždy sa dá ľahšie pochopiť, keď zmizne starec ako dieťa. Gerlof poskladal noviny a pozrel na hodinky. Štvrť na štyri.

– Som rád, že si prišla, – povedal sám pre seba. Odmlčal sa, odkašlal si a pokračoval: – Júlia, si rovnako pekná, ako si ťa pamätám. A keď si už konečne prišla na Öland, musíme prebrať pár vecí. S niečím si budeš musieť poradiť sama. A budeme sa veľa zhovárať… Viem, že som nebol práve najlepším otcom, najmä keď si dospievala, veľa som sa plavil po mori a ty aj tvoja sestra stežili samy s Ellou v Borgholme. Ale bola to moja práca, musel som voziť tovar po Baltickom mori, ďaleko od rodiny… No teraz som tu a už nikam neodídem.

Zmĺkol a zadíval sa na písací stôl. Svoj prejav si zaznačil do zápisníka. Len čo mu oznámila, kedy príde na ostrov, pokúšal sa ho naučiť – a teraz to znelo naučene. Potreboval, aby to pôsobilo ako bežný rozhovor otca s dieťaťom.

– Som šťastný, že si prišla, – začal odznova Gerlof. – Si stále rovnako pekná, ako si ťa pamätám.

Alebo radšej milá? Milá, to je hádam lepšie vyznanie pre dcéru, ktorá mu tak chýbala.

Napokon, keď sa ručičky hodín blížili k štvorke a do večere chýbala len hodina, na dvere niekto zaklopal.

– Ďalej! – povedal a dvere sa otvorili.

Do izby nazrela Boel.

– Je tu, – povedala ticho komusi za svojím chrbtom a potom hlasnejšie dodala: – Gerlof, máš návštevu!

– Ďakujem, – odvetil a Boel s úsmevom cúvla.

Do predsiene vstúpila žena, prešla pár krokov a Gerlof sa nadýchol.

– Som rád, že si prišla… – začal, a vzápätí sa odmlčal.

Pred sebou videl ženu v strednom veku v pokrčenom plášti, čo naňho pozerala unavenými očami. Na čele mala vrásky. Po niekoľkých sekundách odvrátila pohľad, pevne objala hnedú tašku, čo jej visela na pleci, akoby sa potrebovala niečoho držať, a vošla do izby.

V smutnej a vážnej tvári Gerlof pomaly spoznal svoju dcéru, ale Júlia vyzerala ešte unavenejšia, než očakával. Unavenejšia a oveľa chudšia. V mysli sa mu vynorili dve slová – zatrpknutosť a sebaľútosť.

Jeho dcéra zostarla. Aký starý je potom on sám?

– Ahoj, Gerlof, – povedala Júlia a po chvíli mlčania dodala: – Tak som zasa tu.

Gerlof prikývol, uvedomil si, že ho ešte vždy odmieta nazvať otcom, dokonca aj pri takomto stretnutí. Oslovila ho Gerlof takým tónom, akoby sa zhovárala so vzdialeným príbuzným.

– Aká bola cesta? – spýtal sa.

– Zbavila.

Rozopla si plášť, zavesila ho na vešiak a tašku zložila na dlážku. Gerlofovi sa videlo, že sa pohybuje pomaly, akoby nemala ani štipku energie. Rád by sa spýtal, ako sa cíti, no na takú otázku bolo ešte priskoro.

– Aha, – prikývol a zmĺkol. – Sú to už roky…

– Myslím si, že štyri, – povedala Júlia. – Alebo aj viac.

– Áno, ale zato sme si často volali.

– Áno. Chcela som prísť a pomôcť ti, keď si sa sťahoval zo Stenviku, ale nebolo to…

Júlia stíchla a Gerlof prikývol.

– Dobre to dopadlo, mnohí mi pomáhali.

– To je fajn, – povedala Júlia. Prešla doprostred izby. Potom sa zarazila a sadla si na ustlanú posteľ.

Vtom si Gerlof spomenul na krátky prejav, čo si tak starostlivo nacvičoval.

– Teraz, keď si už tu, mali by sme prebrať pár záležitostí… Júlia ho prerušila: – Kde ho máš?

– Čo?

– Veď vieš, sandál.

– Aha. V písacom stole, – Gerlof sa na ňu spýtavo zahľadel.

– Myslel som si, že najskôr by sme mali…

– Môžem ho vidieť? – skočila mu do reči Júlia. – Veľmi by som chcela.

– Aby si nebola sklamaná, – povedal Gerlof. – Je to len topánka. Nedá nijakú… odpoveď.

– Gerlof, chcem ho vidieť.

Júlia vstala. Dosiaľ sa ani raz neusmiala, a aj teraz hľadela naňho tak vážne, že si povedal, že urobil chybu. Zrejme jej vôbec nemal volať. No keď už niečo začal, treba to aj dokončiť.

Napriek tomu sa to pokúsil oddialiť, ako sa len dá.

– Prišla si sama? – spýtal sa.

– A kto by mal prísť so mnou?

– Napríklad Jensov otec, – povedal Gerlof. – Ako sa volal… Mats?

– Michael, – opravila ho Júlia. – Nie, býva v Malmö. Takmer sa nestýkame.

– Aha, – prikývol Gerlof.

Znova nastalo ticho. Júlia vykročila k stolu, ale Gerlof si spomenul na niečo iné.

– Urobila si, čo som ti povedal do telefónu?

– Čo také?

– Či si uvažovala, aká bola v ten deň hmla?

– Áno… asi. – Júlia krátko prikývla. – Čo je s hmlou?

– Myslím si… – Gerlof opatrne volil slová. – Neverím, že sa niečo mohlo stať… niečo také zlé, keby nebola hmla. A často býva na Ölande tak hmlisto?

– Nie veľmi často, – odvetila Júlia.

– Veru nie. Možno tri, štyri razy za rok. Teda aspoň taká hustá hmla ako vtedy. Väčšina ľudí vedela, že príde, hlásili to aj v predpovedi počasia.

– Odkiaľ to vieš?

– Zavolal som na hydrometeorologickú stanicu, – vysvetlil Gerlof. – Archivujú všetky predpovede.

– Tá hmla je taká dôležitá? – nechápala Júlia.

– Myslím si, že áno… lebo ju niekto využil. Niekto, kto nechcel, aby ho videli v týchto končinách.

– Chceš povedať práve v ten deň?

– Nielen vtedy, vôbec, – povedal Gerlof.

– Takže niekto využil hmlu, aby… odviedol Jensa? – uvažovala Júlia.

– To neviem, ale pochybujem, že to bol jeho cieľ. Kto mohol vedieť, že v ten deň vyjde za plot? Nikto. Alebo sa mýlim? Veď to nevedel ani sám Jens, iba… využil šancu, čo sa mu naskytla. – Gerlof si všimol, že keď prišla reč na Jensovo zmiznutie, Júlia zovrela pery, preto rýchlo pokračoval: – Iba hmla, čo v ten deň prišla, sa dala očakávať, lebo ju predpovedali.

Júlia mlčala. Hľadela na písací stôl.

– Mali by sme o tom popremýšľať, – navrhol Gerlof. – Uvažujme, kto mohol z tej hmly niečo vyťažiť.

– Teraz sa naň už môžem pozrieť? – spýtala sa Júlia.

Gerlof si uvedomil, že to viac nemôže odďaľovať. Prikývol a obrátil sa na stoličke k písaciemu stolu.

– Je tam, – povedal.

Vytiahol hornú zásuvku, vopchal do nej ruku a opatrne vytiahol nejaký predmet. Zdalo sa, že vôbec nič neváži. Bol zabalený do hodvábneho papiera.

5

Júlia sa pomaly pohla ku Gerlofovi, keď položil balíček na stôl. Hľadela mu na ruky, ktoré poznačila staroba vráskami, stareckými škvrnami a tmavomodrými žilami. Prsty sa mu chveli, keď odhaľoval hodvábny papier. Júlii sa aj tak videlo, že šušťanie papiera jej prerazí ušné bubienky.

– Mám ti pomôcť? – ponúkla sa.

– Nie, ďakujem, zvládnem to.

Rozbaľovanie mu trvalo niekoľko minút – aspoň sa jej zdalo. Nakoniec odbalil aj poslednú vrstvu papiera a Júlia uvidela, čo sa pod ňou skrýva. Topánka ležala v priesvitnom plastovom vrecku, z ktorého nevládala spustiť zrak.

Nesmiem plakať, povedala si, je to len topánka. Potom však cítila, ako ju pália oči, a zažmurkala, aby zadržala slzy. Videla čiernu gumenú podrážku a hnedé kožené remienky, vysušené a popraskané od staroby.

Sandál, zničený chlapčenský sandál.

– Neviem, či je to ten pravý, – povedal Gerlof. – No ako si spomínam, vyzeral takto, hoci to môže byť aj…

– Je to Jensov sandál, – prerušila ho dutým hlasom Júlia.

– Nemôžeme si byť celkom istí, – odporoval Gerlof. – Ani by to nebolo správne. Či áno?

Júlia neodpovedala. Bola si istá. Utrela si líca mokré od sĺz a opatrne zdvihla vrecko.

– Dal som ho do vrecka, len čo som ho dostal… Mohli by na ňom byť odtlačky…

– Viem, – vzdychla Júlia.

Bol ľahký, ľahučký ako pierko. Keď mama obúva syna, jednoducho sandál zdvihne z dlážky, a ani nepomyslí na to, koľko váži. Potom sa pred neho postaví, zohne sa, pocíti teplo jeho tela a chytí ho za nohu, kým dieťa sa jej pevne drží pulóvra a mlčky stojí alebo džavoce niečo, čo mama počúva len na pol ucha, lebo premýšľa o niečom inom. Napríklad o účtoch, čo treba zaplatiť. O nákupe. O mužovi, ktorý je ďaleko.

– Naučila som Jensa, ako sa má sám obúvať, – povedala Júlia. – Trvalo to celé leto, no na jeseň to už vedel. – Zamyslene držala malý sandál. – Preto sa mohol z domu vytratiť sám… Sám sa obul. Keby som ho to nenaučila, určite by…

– O tom ani neuvažuj.

– Chcela som povedať, že… som ho to naučila, aby som si ušetrila trochu času, – pokračovala Júlia. – Pre seba.

– Júlia, nesmieš sa obviňovať, – nástojil Gerlof.

– Ďakujem za radu, – odvetila, ani naňho nepozrela, – ale robím to už dvadsať rokov.

Nastalo ticho a Júlia si zrazu uvedomila, že si v duchu konečne nespomína len na kôpku kostí na kamenistej pláži Stenviku. Svojho syna teraz videla ako živú bytosť, ktorá sa skláňa a s veľkým sústredením si sama obúva sandále nešikovnými prštekmi.

– Kto ho našiel? – spýtala sa po chvíli a pozrela na Gerlofa.

– Neviem. Prišlo to poštou.

– Od koho?

– Odosielateľ nebol uvedený. Dostal som hnedú obálku s rozmazanou pečiatkou. No myslím si, že prišla z Ölandu.

– Nijaký priložený list?

– Nie.

– Netušíš, kto to mohol poslať?

– Nie, – odvetil Gerlof, ale nehľadel Júlii do očí, civel na písací stôl a už nič nedodal. Možno predsa len tušil viac, než chcel prezradiť.

Júlia zavzdychala.

– Ale môžeme urobiť niečo iné, – pokračoval Gerlof, potom však stíchol.

– Napríklad?

– Nuž…

Gerlof zažmurkal a potom sa na ňu zadíval, akoby zabudol, prečo ju zavolal.

Júlii neschádzalo na um nič, čo by sa dalo urobiť, a tak mlčala. Odrazu si uvedomila, že otcovu izbu si ešte ani poriadne neobzrela, zameriavala sa iba na sandál a túžbu držať ho v rukách.

Teraz sa obzerala okolo seba. Ako zdravotná sestra si hneď všimla, že zvončeky na privolanie pomoci sú rozmiestnené pozdĺž stien, a ako dcéra si všimla, že Gerlof si sem priniesol všetky pamiatky z mora aj z domu. Tri drevené lakované tabuľky s názvami lodí Vågryttaren, Vind a Nore viseli nad čiernobielymi zarámovanými fotografiami lodí. Na druhú stenu si zasa pripevnil zarámované a zasklené kapitánske osvedčenie s pečiatkami a pečaťou. V knižnej polici vedľa písacieho stola stáli vedľa seba v koži viazané lodné denníky a pred nimi fľaše s modelmi lodí.

Všetko bolo rozložené úhľadne ako v námorníckom múzeu, poutierané od prachu a vyleštené. Júlia otcovi závidela, že vie žiť v byte so svojimi spomienkami a môže sa vyhnúť skutočnému svetu, kde sa človek musí tváriť mlado, pevne a jednostaj dokazovať vlastnú hodnotu.

Na stolíku vedľa Gerlofovej postele ležala čierna Biblia a pol tucta škatúľ s liekmi. Júlia znova pozrela na písací stôl.

– Ani si sa nespýtal, ako sa mám, – povedala ticho.

Gerlof prikývol.

– A ty si ma neoslovila otec, – odvetil.

Zavládlo ticho.

– Tak ako sa máš? – prerušil ho Gerlof.

– Dobre! – odsekla Júlia.

– Ešte vždy pracuješ v nemocnici?

– Vlastne áno, – odvetila, ale nespomenula, že je dlhodobo práceneschopná. Namiesto toho pokračovala: – Skôr než som sem prišla, zastavila som sa v Stenviku. Pozrela som sa na dom.

– Fajn. Ako to tam vyzerá?

– Ako vždy. Je zadebnený.

– Okná sú celé?

– Áno, ale bol tam nejaký muž. Vlastne prišiel, keď som tam bola.

– To bol John, – prikývol Gerlof. – Alebo Ernst.

– Povedal, že sa volá Ernst Adolfsson. Poznáte sa?

Gerlof prikývol.

– Je sochár. Bývalý kamenár. Pôvodom Smålanďan, ale…

– Ale aj tak je to správny chlap, to si chcel povedať?

– Býva tu už dlho, – odvetil Gerlof.

– Matne si ho pamätám z detstva… Pred odchodom hovoril o nejakej čudnej príhode z vojny. Mal na mysli druhú svetovú?

– Dozerá mi na dom, – povedal Gerlof. – Býva pri kameňolome a z odpadu si vyberá materiál. Kedysi tam pracovalo päťdesiat chlapov, teraz ta chodí len Ernst. Trochu mi pomáha s istými záležitosťami.

– Teraz? Máš na mysli to, čo sa stalo Jensovi?

– Presne. Veľa sme sa o tom rozprávali, obracali to zo všetkých strán, – vysvetlil Gerlof a spýtal sa: – Ako dlho zostaneš?

– Ja… – Na túto otázku Júlia nebola pripravená. – Neviem.

– Zostaň pár týždňov! Bolo by to skvelé.

– To je dlho, – odvetila rýchlo Júlia. – Musím ísť domov.

– Musíš? – zopakoval Gerlof, akoby ho to prekvapilo. Pozrel na sandál a Júlia sledovala jeho pohľad.

– Nejaký čas tu zostanem, – povedala rýchlo. – A budem pomáhať.

– S čím?

– S… tým, čo treba. Aby sme sa dostali ďalej.

– Dobre.

– A čo teda budeme robiť? – spýtala sa.

– Rozprávať sa s ľuďmi… počúvať ich príbehy. Tak ako sa to robievalo kedysi.

– Máš na mysli viac ľudí? Majú s tým niečo spoločné?

Gerlof pozrel na sandál.

– Chcem sa zhovárať s istými ľuďmi tu na Ölande. Myslím si, že kadečo vedia.

Ani tentoraz na Júliinu otázku neodpovedal priamo. Pomaly ju to začalo unavovať, túžila odísť, no bola tu a mala aj zákusky.

Zostanem, Jens, povedala si v duchu. Niekoľko dní, kvôli tebe.

– Dá sa tu zohnať káva? – spýtala sa.

– Zvyčajne áno, – odvetil Gerlof.

– Tak si dajme kávu so zákuskami, – navrhla Júlia, a hoci si uvedomila, že sa správa rovnako nevhodne ako jej predvídavá staršia sestra, predsa sa spýtala: – Kde budem spať? Máš nejaký návrh?

Gerlof vystrel ruku k písaciemu stolu. Vytiahol malú zásuvku a prehmatal ju. Niečo zaštrngalo a vytiahol zväzok kľúčov.

– Tu máš, – podal jej ich. – Dnes v noci prespi v rybárskej chalupe… Je tam elektrina.

– Ale ja nemôžem…

Júlia stála pri posteli a hľadela na Gerlofa. Zdalo sa, že všetko naplánoval.

– Nie je tam kopa sietí a kadejaké náradie? – spýtala sa po chvíli. – Plaváky, kamene, plechovky s dechtom?

– Všetko je preč, už nerybárčim, – ubezpečil ju Gerlof. – V Stenviku už nikto neloví ryby.

Júlia si vzala zväzok kľúčov.

– Kedysi sa do chalupy takmer nedalo dostať, bolo tam toľko vecí, – zamyslela sa. – Spomínam si, že…

– Je to upratané, – prerušil ju Gerlof. – Tvoja sestra to tam skrášlila.

– Mám prenocovať v Stenviku? Sama?

– Dedina nie je ľudoprázdna. Iba tak vyzerá.

Pol hodiny po odchode od Gerlofa bola Júlia opäť v Stenviku a stála pri tmavej vode. Obloha bola rovnako zamračená ako predpoludním, temná. Pomaly padal súmrak a Júlia zatúžila po pohári červeného vína a potom ešte po jednom. Po víne či tabletke.

Mohli za to vlny, čo dnes večer pokojne obmývali štrk a kamene na brehu, v čase búrky však dosahovali výšku dospelého človeka a dunivo dorážali na pevninu. Vtedy priniesli na pobrežie kadečo –trosky lode, uhynuté ryby či úlomky kostí.

Júlia radšej nepozerala na to, čo ležalo na brehu medzi skalami. Od toho dňa sa v Stenviku ani jediný raz neokúpala v mori.

Obrátila sa a zadívala na rybársku chalupu. Stála na útese nad pobrežím, malá a opustená.

Jens, som ti celkom blízko.

Júlia sama nechápala, prečo si vzala kľúče a súhlasila, že tu prenocuje, ale jednu noc vari zvládne. Zvyčajne sa nebála tmy a na samotu si takisto zvykla. Deň, dva to vydrží. Potom sa aj tak musí vrátiť domov.

S taškou na pleci a kufrom v ruke odomkla biele dvere. Od zálivu zadul mohutný závan studeného vzduchu, priam ju vtisol do tmavej chalupy.

Len čo zabuchla dvere, zavýjanie vetra ustalo. Vnútri vládlo ticho.

Rozsvietila, ale ešte vždy postávala pri dverách.

Gerlof mal pravdu. Rybárska chalupa bola iná, než si ju pamätala.

Už nepôsobila ako pracovisko rybára, plné zapáchajúcich sietí, prasknutých plavákov a zažltnutých novínÖlands-Posten, čo sa kopili na dlážke. Od Júliinej poslednej návštevy jej staršia sestra chalupu od základu zrenovovala a zariadila ako útulný priestor, steny dala obložiť opracovaným drevom a dlážku nalakovať. Dokonca tu bola aj malá chladnička, elektrický ohrievač a pod oknom s výhľadom na pobrežie platnička na varenie. Pod oknom s výhľadom na pevninu stál stôl s obrovským vylešteným kompasom z bronzu a leštenej mosadze; očividne ďalšia pamiatka na Gerlofove roky na mori.

Vzduch vnútri bol suchý. Vznášal sa tu len slabý pach dechtu, čo sa zmenilo, len čo Júlia vytiahla žalúzie a pootvárala malé okná. Naozaj sa tu dalo pokojne bývať, pravda, odhliadnuc od úplnej samoty.

Pravdepodobne najbližším susedom je Ernst Adolfsson, ktorý býva pri kameňolome. Júlia si ho predstavila za volantom starého Volva PV, ako sa k nej blíži po ceste z dediny, no keď vyzrela z okna, nevidela nijaký pohyb, iba tenké steblá trávy ohýbajúce sa vo vetre. Dokonca aj čajky odleteli.

V chalupe boli dve úzke postele. Na jednej si vybalila tašku: oblečenie, toaletné potreby, jedny topánky navyše a kôpku romantických románov v mäkkej väzbe, čo čítala potajme. Položila ich na nočný stolík vedľa postele.

Na stene pri dverách viselo zrkadielko v drevenom ráme a Júlia si v ňom preskúmala tvár. Vyzerala unavená, vyčerpaná, len pleť už nemala popolavú ako v Göteborgu. Silný vietor na ostrove jej sfarbil líca jemnou červeňou.

A čo teraz? Cestou od Gerlofa si kúpila v stánku pečenú klobásu; vôbec jej nechutila, ale nebola hladná.

Čítať? Nie.

Vypiť víno, čo si priviezla? Nie, zatiaľ nie.

Rozhodla sa podniknúť menší prieskum okolia.

Júlia vyšla z chalupy, pomaly zostúpila na breh a popri mori zamierila na juh. Kráčalo sa jej čoraz ľahšie, akoby sa jej vrátila schopnosť balansovať na klzkých kameňoch, keď ešte ako dieťa celé dni poskakovala na brehu, ale nikdy nespadla.

Trochu bokom od chalupy sa ešte vždy vypínala skala, iba akoby sa primkla bližšie k vode. Volali ju Sivé oko, bola asi meter vysoká a pripomínala konský chrbát. Júlia si ju pred rokmi privlastnila raza navždy, preto ju aj teraz priateľsky potľapkala. Videlo sa jej, že pod ťarchou rokov akoby sa zaborila hlbšie do pôdy.

Aj mlyn vyzeral menší. Bol najvyšší v Stenviku. Starý veterný mlyn, čo stál na samom okraji strmého briežka, asi sto metrov od rybárskej chalupy. Keď sa k nemu Júlia priblížila, kamenný zráz bol príliš strmý, aby si trúfala vyjsť ním až k mlynu.

Na juh od mlyna stálo niekoľko rybárskych domcov lemujúcich záliv, kam v lete ústili dlhé móla kúpania chtivých obyvateľov Stenviku. Teraz tu však nebolo ani živej duše.

Júlia sa vrátila na hradskú a popri Gerlofovej chalupe sa vybrala na sever. Potom zastala a zahľadela sa ponad vodu na pevninu. Z tejto vzdialenosti Småland pôsobil len ako sivá čiara na horizonte. Na mori sa neplavila nijaká loď.

Júlia sa pomaly otáčala, aby zrakom obsiahla celé okolie – akoby pobrežie predstavovalo záhadu, ktorú pochopí, ak nájde správne detaily.

Ak sa naozaj stalo, čoho sa všetci obávali, a Jens vtedy prišiel k vode, celý deň musel blúdiť v hmle. Ešte aj teraz by ho najradšej hľadala, hoci vtedy urobili, čo bolo v ich silách. Hľadala ona sama, policajti, všetci obyvatelia Stenviku.

Znova vykročila a po niekoľko sto metroch prišla ku kameňolomu.

Samozrejme, bol zatvorený. Vápenec tu už neťažil nikto. Drevený štít s nápisom STEN IK STENE AB na drevenom štíte s opadávajúcou farbou však ešte vždy stál pri ceste. Užšia cesta viedla zjavne dovnútra planiny, no odrazu sa nečakane strácala v akejsi jame. Júlia sa priblížila k strmým skalám, čo sa týčili kolmo nad hladinou mora.

Kameňolom bol hlboký nanajvýš štyri, päť metrov, no rozlohou prekonal aj niekoľko futbalových ihrísk. Ostrovania tu ťažili kameň niekoľko storočí, presekali sa až dovnútra hory, no teraz to vyzeralo, akoby sa jedného dňa všetci rýchlo zbalili a navždy odišli. Na štrku ešte vždy ležali v rade opracované bloky vápenca.

Na druhej strane kameňolomu sa na pozadí pláne týčili svetlé postavy – bola však priveľká tma a stáli priďaleko, aby sa dali rozlíšiť detaily. Júlia až po chvíli zistila, že ide o sochárske výtvory. Pripomínali jej súbor umeleckých diel z kameňa rozličnej veľkosti. Hneď pri kameňolome stál kamenný monolit s končistým vrcholom, podobný stredovekej kostolnej veži. Možno to bola kópia marnäského kostola.

Júlia odrazu pochopila, že pozerá na sochárske dielo Ernsta Adolfssona.

Za zoradenými artefaktmi stál drevený dom, tmavočervená kocka v pustatine, obklopený kríkmi a nízkymi stromami. Pred ním parkovalo Ernstovo staré Volvo. V dome sa svietilo.

Rozhodla sa, že umelecké výtvory Ernsta Adolfssona si dôkladnejšie prezrie zajtra, skôr než odíde zo Stenviku.

Z tohto miesta dovidela aj na Modrú pannu, čo tvorila na horizonte malý modrosivý pahorok. Tento ostrovček nazývali aj Modrý pahorok a podľa legendy tam chodievali bosorky na hostinu k Satanovi. Nikto na ňom nebýval, stal sa z neho národný park, ale v sezóne sa naň dalo preplaviť výletnou loďou. Júlia ho raz v lete ako dieťa navštívila spolu s Lenou, Gerlofom a Ellou.

Na plážach ostrovčeka ležalo veľa krásnych okruhliakov, no Gerlof ju varoval, aby si nikdy nejaký nevzala so sebou. Prinášali totiž nešťastie, a Júlia poslúchla. Napriek tomu mala v živote smolu.

Júlia sa obrátila chrbtom k bosoráckemu ostrovu a pobrala sa do chalupy.

O dvadsať minút neskôr už sedela na posteli, počúvala svišťanie vetra a vôbec necítila únavu. Okolo desiatej sa pokúsila čítať jeden zo zaľúbených románov, čo si priviezla. Volal sa Tajomstvo usadlosti, ale nepozdával sa jej. Zatvorila knihu a civela na starý kompas na stole.

Teraz mohla byť v Göteborgu, sedieť pri kuchynskom stole s pohárom červeného a hľadieť na pouličné lampy, osvetľujúce prázdnu ulicu.

V Stenviku bola tma ako v rohu. Vyšla von na toaletu, potkla sa však na kameňoch a v tme, len niekoľko metrov od chalupy, takmer zablúdila. Pod svahom už nevidela more, počula však burácanie vĺn a štrkot kamienkov, keď ich vyplavilo na breh. Na tmavej oblohe sa rýchlo menili čudné obrazce hustých dažďových mrakov, čo viseli ako zlý duch nad ostrovom. Keď si čupla, nechtiac si spomenula na ducha, čo sa tu na pláži zjavil raz v noci kedysi začiatkom devätnásteho storočia.

Spomenula si na jeden z príbehov starej mamy Sáry, čo im rozprávala za súmraku, keď sa tiene predlžovali. Rozpovedala im, ako sa jej muž a jeho bratia raz neskoro večer, keď sa strhla búrka, pobrali k moru, aby vytiahli svoje rybárske člny do bezpečia pred vzdúvajúcimi sa vlnami.

Keď stáli pred tmavnúcou vodou a zo všetkých síl z nej vyťahovali svoje loďky, z tmy sa odrazu vynorila tmavá postava, muž oblečený v hrubom nepremokavom plášti, ktorý naskočil do člna a vybral sa presne opačným smerom, rovno na rozbúrené more. Starý otec naňho volal a postava mu čosi odpovedala lámanou švédčinou. Jedno slovo sa však jednostaj opakovalo.

„Ösel!“ kričal tajomný neznámy.

Rybári sa pokúšali čln zadržať, no muž sa im vytrhol a vrhol sa do rozbúrených vĺn. V búrke bez stopy zmizol.

Júlia sa ponáhľala, aby sa čím skôr dostala do tepla. Hneď za sebou zamkla dvere. Až potom si spomenula, že v chalupe nie je tečúca voda. Musí zájsť do domu a priniesť si ju v nejakej nádobe.

Tri dni po tejto búrke prišla z najsevernejšieho výbežku ostrova najnovšia správa: pred niekoľkými dňami pri Böde narazila na morské dno loď a vlny ju hneď roztrieskali. Loď sa plavila z estónskeho ostrova Ösel. V búrke zahynuli všetci ľudia. Takže muž, s ktorým sa rybári stretli a zhovárali na pobreží Stenviku, bol v tom čase už mŕtvy, ležal na morskom dne.

Stará mama pri tých slovách zamyslene prikyvovala hlavou.

Jej muž sa stretol s duchom.

Júlia uverila príbehu, páčil sa jej, napokon, mala rada všetky historky, čo počúvala od starej mamy za súmraku, keď slnko pomaly zapadalo a tiene sa predlžovali. Nevylučovala, že utopený námorník sa dodnes sám zúfalo túla po pobreží.

Vten večer sa jej už nežiadalo vyjsť von. Rozhodla sa zabudnúť na vodu aj na umývanie zubov.

Vokne stáli hrubé červené sviečky. Jednu zapálila zapaľovačom a nechala chvíľu horieť, až potom si ľahla do postele.

Bola to sviečka za Jensa. A za jeho matku.

Pri pohľade na plamienok sa odrazu rozhodla: Dnes večer nijaký pohár vína ani tabletky na spanie. Proti smútku by mala bojovať, aj keď je všade naokolo, nielen v Stenviku. Stačilo, ak na ulici zbadala mladého muža, a vždy ju zaplavil hlboký žiaľ.

Zrak jej padol na jej malý telefónny zoznam na posteli vedľa Leninho starého mobilu. Impulzívne po ňom siahla, nalistovala číslo a vyťukala ho.

Podarilo sa. Telefón zazvonil dva razy, potom tretí a štvrtý raz.

Napokon sa ozval tlmený mužský hlas.

– Prosím.

Bol bežný deň uprostred týždňa, no hodiny ukazovali už pol jednej. Volala neskoro, ale teraz už musela pokračovať.

– Michael?

– Prosím?

– Tu Júlia.

– Aha… Ahoj, Júlia.

Mužov hlas znel skôr unavene než prekvapene. Pokúšala sa predstaviť si, ako teraz Michael vyzerá, ale nedarilo sa jej.

– Som na Ölande, v Stenviku.

– Aha… a ja som v Kodani ako zvyčajne. Spal som.

– Viem, že je neskoro. Chcela som ti len povedať, že sa vynorila nová stopa.

– Stopa?

– Po našom synovi, – vysvetlila. – Po Jensovi.

Niekoľko sekúnd mlčal.

– Aha… – povedal napokon.

– Preto som sem pricestovala… Napadlo mi, že by si to asi chcel vedieť. Nie je to nič svetoborné, ale predsa len by to mohlo…

– Júlia, ako sa cítiš?

– Dobre… Môžem ti ešte zavolať, ak sa niečo ukáže…

– Určite, – prerušil ju. – Vidím, že moje číslo ešte máš. Len podľa možnosti radšej zavolaj trochu skôr.

– Okej, – súhlasila rýchlo.

– Maj sa.

Michael zložil a telefón stíchol.

Júlia zostala sedieť s mobilom v ruke. Dobre. Aspoň si vyskúšala, že funguje, aj keď si uvedomila, že zavolala tomu nepravému.

Michael sa už dávno pobral svojou cestou, dokonca ešte pred rozvodom. Od začiatku bol presvedčený, že Jens zablúdil k vode a utopil sa. Zavše ho preto nenávidela, zavše mu tú istotu závidela.

Len čo Júlia zhasla sviečku a ľahla si do postele, ešte vždy v nohaviciach a pulóvri, prihnal sa lejak, čo visel celý večer vo vzduchu.

Spustil sa v okamihu a bubnoval na plechovú strechu. Júlia ležala v tme a počúvala tečúcu vodu, čo sa valila v potôčikoch zo strmého skalného zrázu. Vedela, že rybárska chalupa vydrží, lebo odolala nejednej búrke. Zatvorila oči a zaspala.

Nepočula, že bubnovanie dažďa sa po polhodine skončilo. Nepočula ani kroky pri kameňolome, nepočula vôbec nič.

ÖLAND, MÁJ 1943

Nilsovi patrilo pobrežie, patril mu Stenvik, a teraz už aj planina okolo dediny. Keď jeho matka nepotrebovala pomoc v dome či záhrade, prechádzal sa po nej dlhými krokmi. V zlatých lúčoch slnka sa rád túlal po ölandskej vápencovej planine. Na chrbte mal vždy plecniak a v ruke brokovnicu na zajace, čo sa väčšinou krčili a skrývali, až kým nepochopili, že sú odhalené. Vtedy bleskurýchlo vyrážali dopredu, čo značilo, že brokovnicu treba čo najrýchlejšie strhnúť z pleca. A Nils bol na lov vždy pripravený.

Domov a planina boli všetkým, čo mal, odkedy mu matka pred pár rokmi oznámila, že po bitke s Lass-Janom už nemôže pracovať v kameňolome. Nikto z ostatných kamenárov ho tam nechcel. Nilsovi to neprekážalo, aj tak sa už nechcel vrátiť do lomu, odmietal sa aj ospravedlniť, takže jediná náprava spočívala v tom, že matka vyplácala Lass-Janovi mzdu aj za tie týždne, keď sa mu hojili zlomené prsty a nemohol pracovať.

Dočerta. Za všetko mohol len Lass-Jan!

Aj Nilsovi zostala pamiatka na bitku: dva zlomené prsty na ľavej ruke. Napriek bolestiam odmietol ísť k lekárovi do Marnäsu, zlomeniny sa mu zle zahojili, prsty sa skrútili a len ťažko ich ohýbal. To nič, veď je pravák a zbraň udrží.

Ľudia z dediny sa Nilsovi vyhýbali, ale ani to ho netrápilo. Pár ráz videl na ceste Maju Nymanovú, keď sa tadiaľ uberal na planinu, no aj ona naňho len mlčky hľadela ako ostatní. Maja mala veľké modré oči, ale Nils si povedal, že si poradí aj bez nej.

Matka darovala Nilsovi dvojhlavňovú brokovnicu a tá sa stala jeho nerozlučnou spoločníčkou. Za to nosil matke všetky zajace, čo zastrelil, takže už nebola odkázaná na nákup predraženého mäsa od prefíkaných sedliakov z dediny.

Veža marnäského kostola sa črtala na obzore na východnej strane, no Nils nepotreboval orientačné body. V labyrinte pustatiny poznal každú skalu, kamenný múr, kríky aj nekonečné trávnaté lúky.

Neďaleko pred sebou videl pamätnú mohylu – nevysokú hŕbku skál a kamenia, čo tam stála ako pamiatka na zavraždeného kňaza či biskupa, ktorého niekoľko storočí pred Nilsovým narodením zabil bláznivý čeľadník. Ľudia, ktorí prechádzali okolo tohto miesta, doteraz prikladali na mohylu kamienky. Nils to nikdy nerobil, ale rád tu sedával a jedol zásoby z batoha.

Aj teraz tu zastal, ohmatal balíček s jedlom a pocítil hlad. Podišiel k obetnému kopčeku, odhodil z neho pár ostrých kameňov a sadol si naň. Brokovnicu si položil na dosah ruky a plecniak na kolená.

Otvoril ho a v papierovom vrecku našiel dva chlebíčky so syrom, dva s klobásou a orosenú fľašku mlieka. Pribalila mu ju mama, no Nils si bez jej dovolenia naplnil plochú fľaštičku koňakom, čo ukrývala v komore na spodnej polici pri stene.

Prestávku začal mohutným dúškom z ploskačky, a keď sa mu po tele začalo šíriť teplo, pustil sa do chlebíčkov. Jedol a popíjal so zatvorenými očami, aby ho nič nerušilo v úvahách.

Nils premýšľal o poľovačke. Dnes zatiaľ nenatrafil na nijakého zajaca, ale ešte mal pred sebou celé popoludnie.

Potom uvažoval o vojne, ktorá zapĺňala celé spravodajstvo, len čo zapol rádio.

Švédsko nenapadli, hoci v lete roku tisícdeväťstoštyridsaťjeden tri nemecké torpédoborce omylom prenikli do zamínovaného priestoru pod južným Ölandom a vyleteli do vzduchu. Vyše sto hitlerovcov skončilo vo vode, kde sa utopili alebo zhoreli v plameňoch horiacich olejových škvŕn. Nasledujúce leto si mnohí ostrovania mysleli, že predsa len vypukla vojna, keď nemecký bombardér ktovieprečo zhodil do lesov okolo zrúcaniny borgholmského zámku osem bômb.

Výbuchy bolo počuť až do Stenviku. Nils sa zobudil na čudné dunenie a s búšiacim srdcom vyzrel oknom do tmy; odprisahal by, že počul zvuk motorov lietadla, keď odlietalo z ostrova. Možno to bol Messerschmitt. Napäto načúval a túžil po ďalších výbuchoch, po nálete priamo na Stenvik.

No nemecká invázia sa nekonala a Hitler mal svoj čas zrátaný. Nils sa v novinách dočítal o kapitulácii v Stalingrade, ku ktorej došlo pred niekoľkými mesiacmi po treskúcej zime. Hitler bol porazený.

Nils začul erdžanie.

Otvoril oči a obrátil hlavu. Za sebou zbadal niekoľko koní. Štyri mladé kone, hnedé a biele, sa vynorili spomedzi stromov a pomaly obchádzali mohylu. Mali sklonené hlavy a okolo nôh sa im dvíhali obláčiky prachu. Kopytami sa takmer nečujne dotýkali zeme.

Kone. Voľne sa pohybujú po celej planine. Z času na čas, keď Nils striehol na zajace, čižmou skočil rovno do lajna, aké všade zanechávali.

Táto malá črieda akoby kráčala za určitým cieľom, no keď Nils potichu zahvízdal a vopchal ľavú ruku do batoha, kôň v čele zastal a obrátil k nemu hlavu.

Aj ostatné kone zastali a pozerali na Nilsa. Potom sklonili hlavy a oňuchali žltú trávu, no nezahryzli do nej. Zjavne čakali na inú dobrotu.

Nils mal ruku ešte vždy v plecniaku, šušťal v ňom prázdnym papierovým vrecúškom. Pravá ruka mu nehybne spočívala na obetnom kopčeku.

Kone boli neisté, dupali a hrabali kopytami. Nils znova zašušťalpapierom, a vtedy ich vodca hnedák opatrne vykročil k nemu. Ostatné kone ho pomaly nasledovali, nozdry sa im chveli.

Hnedák zastal asi päť metrov od Nilsa.

– Poďte sa nažrať, – povedal ticho a napäto sa usmial.

Takto sa dajú lákať len kone.

Hnedák potriasol mocnou hlavou a potichu zaerdžal.

Potom urobil niekoľko krokov. Nilsovi vzápätí bleskurýchlo vyletela pravá ruka a hodil prvý kameň.

Zásah! Ostrý kameň trafil koňa rovno do papule. Zaspätkoval ako zasiahnutý bleskom. Očividne sa vydesil, narážal do ostatných, zaslepený panikou. Vtedy Nils vstal a rýchlo hodil ďalší kameň. Skaly z mohyly boli ploché a ostré, lietali vzduchom ako čepele noža.

Hnedáka zasiahol do boku. Prenikavo zaerdžal a ostatné pochopili, že sú v nebezpečenstve. Obrátili sa a dupotajúc kopytami, pustili sa divým cvalom do útrob planiny. Po chvíli zmizli za kríkmi.

Nils znervóznel a tretí kameň netrafil ciel. Chyba. Rýchlo sa zohol, zdvihol štvrtý, ale ten zasa letel prikrátko.

Posledný videl z hnedáka pramienok krvi, čo sa mu rinul z pravého boku. Rana musela byť hlboká, určite sa za pár dní nezahojí. Nils sa rozhodol, že pred odchodom domov sa pokúsi nájsť kameň, ktorým ho trafil, aby zistil, či je na ňom krv.

Ohlušujúci dupot konských kopýt pomaly zanikal. Na planinu sa vrátilo ticho. Nils si vydýchol, znova si sadol na kopec kamenia a predstavoval si, ako smiešne vyzeral hnedák, keď ho trafil prvý kameň.

Poondené kone.

Nils im ukázal, kto je pánom plání okolo Stenviku. Neprestával sa usmievať a znova siahol do batoha. Možno mu mama pribalila na cestu aj nejaké karamelky…

6

Na marnäský domov dôchodcov padol večer. Gerlof sedel za písacím stolom, pred sebou mal zápisník. V ruke držal pero, ale nepísal.

Keď Gerlof takto sedel za stolom, mohol si navrávať, že ešte nie je taký starý, ako si myslí, a má aj dosť síl; o minútku pokojne vyskočí na rovné nohy, vystrie sa a pôjde, kam sa mu žiada.

Napríklad von. Až dolu na stenvikské pobrežie, vytiahne pramicu a zavesluje k lodi, čo kotví na mori v hlbokej vode. Uvoľní kotvu, napne plachty a vydá sa do sveta.

Gerlofa vždy fascinovalo, že námorník z Ölandu sa dostane na každé pobrežie, na ktoré si zmyslí. S trochou šťastia, nemalou šikovnosťou, správnym výstrojom a slušnými zásobami sa mohol z ostrova dopraviť do ktoréhokoľvek prístavu na svete a potom sa vrátiť domov. Úžasné. Krásna sloboda.

O niekoľko minút neskôr sa na chodbe ozval zvonček zvolávajúci na večeru a Gerlof sa vrátil do svojho nevládneho tela. Nohy mu zdreveneli, jeho ruky už nikdy nezaberú veslom.

Roky na mori preleteli ako voda. V podstate ich ani nebolo veľa. V dvadsiatych rokoch Gerlof nastúpil ako prvý dôstojník na galéru svojho otca kapitána. Volala sa Ingrid Maria. Už o päť rokovneskôr, keď otec natrvalo zakotvil na pevnine ako obchodník s loďami, Gerlof prebral velenie, Ingrid Máriu prekrstil na Vind a získal poverenie na prepravu drevených výrobkov aj dreva v oblasti od Smälandu po Öland. Ako dvadsaťdvaročný sa stal kapitánom.

Počas vojny slúžil ako lodivod neďaleko Ölandu a dva razy zažil potopenie lode s posádkou aj celým nákladom, lebo ich kapitáni verili, že cez zamínované oblasti nájdu lepšiu cestu ako ich lodivod.

V tých rokoch žil Gerlof v nepretržitom strachu z mín. Prenasledovali ho nočné mory, v noci sa budil zaliaty studeným potom, lebo sa mu snívalo, že stojí pri kormidle, sleduje slnko sadajúce na jagavé modré more, a zrazu sa tesne pri lodi vynorí mína. Stará, hrdzavá, obrastená vlniacou sa morskou trávou, s ostňami, čo už v nasledujúcej sekunde narazia do lode a spôsobia výbuch.

Loď sa nedala zastaviť, pomaly sa šinula dopredu, čoraz bližšie a bližšie k míne… a tesne predtým, ako do nej narazila, Gerlof sa vždy zobudil.

Po vojne si kúpil svoju druhú loď Vågryttaren a začal sa plaviť medzi Borgholmom a Štokholmom cez kanál v Södertälje. Prevážal ölandský mramor – červený vápenec – do novostavieb v hlavnom meste a na spiatočnej ceste zasa motorové palivo, kusové zásielky či vápno pre veľkú firmu v Borgholme. V prístavoch na trase neraz natrafil na známych z iných plavidiel a všetci si navzájom pomáhali.

V tých časoch medzi nimi nebola rivalita. Gerlofovi sa dostalo veľkej pomoci v jednu decembrovú noc roku tisícdeväťstopäťdesiatjeden, keď s loďou Vågryttaren kotvil pri Angsö a vypukol na nej požiar. Náklad tvoril ľanový olej, horel rýchlo, takže Gerlof a jeho kolega John Hagman horko-ťažko stihli vybehnúť na palubu, skôr než oheň zachvátil celé podpalubie. Ani jeden z nich nevedel plávať, no škuner z Oskarhamnu sa plavil veľmi blízko a vzal ich na palubu. Poskytli im všetku pomoc, ibaže pre Vågryttaren už nebolo pomoci. Mohli iba vytiahnuť kotvu a nechať loď, aby sa sama plavila proti noci.

Pre Gerlofa sa potápajúca sa loď v plameňoch za chladnej decembrovej noci stala symbolom stavu, v akom sa nachádza ölandská námorná doprava, hoci v tej chvíli to ešte tak nevnímal. S touto prácou mohol skončiť, keď sa pred vedením námornej spoločnosti zbavil obvinenia, ale z čírej zaťatosti si za peniaze z poisťovne kúpil motorový škuner a ešte deväť rokov sa na ňom plavil. Škuner Nore bola jeho posledná a najkrajšia loď, štíhla, elegantná, s peknou provou a výborným motorom. Keď zaspával, doteraz často v duchu počul jeho bezchybné štartovanie a pradenie.

Roku tisícdeväťstošesťdesiat predal Nore a zamestnal sa na pevnine v obecnom úrade Borgholmu. Tam sa začal jeho pokojný život za písacím stolom. Jeho prednosťou bolo, že sa každý večer vracal k Elle. Prišiel o veľkú časť detstva svojich dcér, no teraz si ich užíval ako dospievajúce dievčatá. Keď mladšia dcéra Júlia koncom šesťdesiatych rokov čakala dieťa, Gerlofa vôbec nezaujímalo, či je vydatá alebo nie, lebo jej syna miloval. Svojho vnúčika.

Jensa Gerlofa Davidssona.

A potom prišiel ten deň.

Bola jeseň, Júlia diaľkovo študovala za zdravotnú sestru, a tak mohla s Jensom zostať v Stenviku dlhšie než zvyčajne. Jensov otec Michael žil na pevnine. Júlia nechala syna po obede v opatere Elly a Gerlofa a vybrala sa po novom moste do Kalmaru. Po poobedňajšej káve Gerlof pokojne a bez akéhokoľvek zlého tušenia nechal Jensa v spoločnosti svojej ženy a odišiel, lebo chcel opraviť niekoľko sietí, čo sa chystal rozhodiť na druhý deň ráno.

Pri rybárskej chalupe si všimol, že od Kalmarského zálivu sa blíži hmla. Najhustejšia hmla, akú videl od čias svojho pobytu na súši. Keď dosiahla breh, cítil ju nad hlavou ako mokrý záves, dokonca sa triasol od zimy, akoby stál v mraze na kapitánskom mostíku. O niekoľko minút neskôr prikryla všetko naokolo a nevidel ani na krok.

Vtedy sa mal pobrať domov za Ellou a Jensom. Aj nad tým zauvažoval, ale napokon sa zdržal v rybárskej chalupe ešte pár hodín a opravoval siete.

Tak sa to stalo. No práve preto, že mal výborný sluch, bol presvedčený, že Jens v ten deň nezašiel k moru, aj keď o tom nikoho nemohol presvedčiť, nanajvýš Júliu. Gerlof by ho totiž určite počul. Zvuky v hmle znejú tlmenejšie, ale počuť ich. Jens sa neutopil, ako tvrdila polícia, a jeho telo určite nevzal nijaký spodný prúd v Kalmarskom zálive.

Jens šiel celkom inam než k vode.

Gerlof sa naklonil nad papier a napísal jedinú vetu:

PLANINA JE AKO MORE.

Takveru. A na nej sa môže udiať čokoľvek.

Položil pero na stôl, zatvoril zápisník, vytiahol zásuvku a znova uvidel sandál v hodvábnom papieri vedľa knihy, čo vyšla minulý rok.

Kniha mala názov Štyridsať rokov lodnej prepravy. Pod ním bola dopravná loď. Požičal mu ju Ernst pri svojej poslednej návšteve pred dvoma týždňami.

– Pozri sa na stranu osemnásť, – upozornil Gerlofa. – Mohlo by ťa to zaujímať.

Gerlof vybral knihu zo zásuvky, otvoril ju a nalistoval spomínanú stranu. Pod textom bol čiernobiely obrázok, ktorý už neraz dôkladne preskúmal.

Obrázok bol starý. Zobrazoval kamenné mólo v neveľkom prístave, na ktorom sa vŕšila kopa dlhých dosák. Šikmo za doskami trčala čierna prova väčšej plachetnice podobnej tej, akú mal aj Gerlof, pred nimi sa zoradila skupina mužov v pracovnom odeve, so šiltovkami na hlavách. V prvom rade stáli dvaja naširoko rozkročení chlapi, jeden z nich priateľsky držal okolo pliec druhého.

Gerlof civel na mužov a oni naňho.

Niekto zaklopal.

– Gerlof, – ozval sa Boelin hlas. – Večerná káva!

– Už idem, – odvetil Gerlof, odtisol stoličku a s námahou vstal. Nevedel odtrhnúť pohľad od mužov na fotografii.

Ani jeden sa neusmieval, a Gerlof takisto nemal dôvod na úsmev. Po poslednom rozhovore s Ernstom si bol viac-menej istý, že jeden z mužov na starej fotografii zapríčinil smrť jeho vnuka Jensa a potom kamsi navždy ukryl jeho telo.

Ibaže nevedel ktorý.

Ticho si vzdychol, zatvoril knihu a vložil ju späť do zásuvky. Potom chytil palicu a pomaly sa pobral do jedálne.

7

Brieždenie na Ölande prichádza v podobe oslepujúceho svetla na rovnej línii obzoru, ale Júlia východ slnka v toto októbrové ráno prespala.

Všetky tri okienka Gerlofovej rybárskej chalupy zakrývali kedysi tmavočervené okenice, čo postupne vybledli od slnka do svetloružova. Čosi pred pol deviatou sa okenica na okne najbližšie k Júliinej posteli uvoľnila a otvorila s treskotom, čo v tichu pripomínal dunenie hromu.

Júlia otvorila oči. Nezobudil ju však hrmot, ale slnečné svetlo, čo nečakane vniklo do izby. Zažmurkala a zdvihla hlavu z teplého vankúša. Za oknom videla, ako sa vo vetre vlní tráva sfarbená jeseňou, a uvedomila si, kde je. Vietor a svieži vzduch.

Stenvik, blyslo jej mysľou.

Znova zažmurkala a pokúšala sa udržať hore hlavu, ale čoskoro jej zasa klesla na podušku. Ráno bývala vždy omámená, väčšinu svojho života, a už dvadsať rokov ju vábilo zabudnutie, čo prinášal spánok. Depresie, ktorým podliehala od toho dňa, ju nútili prespať väčšiu časť dospelého života, než bolo prirodzené. No zdalo sa jej zbytočné a namáhavé každé ráno vstávať, lebo na to nenachádzala dôvod.

Vstávanie v Stenviku bolo ešte ťažšie, pretože sa nemohla vtackať do teplej kúpeľne. Chalupu obklopovala kamenistá pláž a za ňou ľadová voda.

Júlia si nejasne spomínala sa na bubnovanie nočného dažďa, no teraz počula len vlny. Ich rytmické nárazy v nej prebudili chuť vstať, zhodiť zo seba šaty, vybehnúť a vrhnúť sa do mora, no tá ju rýchlo prešla.

Ešte niekoľko minút ležala na úzkej posteli, potom predsa len vstala.

Vo vzduchu cítila chlad aj vlhkosť, vonku ešte vždy fúkal vietor, no keď si natiahla nohavice aj pulóver a otvorila dvere, Stenvik už nevyzeral ako krajina prízrakov zo včera večera.

Nočný dážď zmyl sivosť, opäť svietilo slnko a kamenistá pláž pôsobila čisto, sviežo a lákavo. Záliv, podľa ktorého nazvali aj dedinu, nebol hlboký, mäkko sa rozprestieral po oboch stranách domca, akoby vykrojený z ligotavej vody. Niekoľko sto metrov od pobrežia oddychovali s rozprestretými krídlami nad vodou čajky a hlasno na seba škriekali.

Slnečné svetlo akoby skrývalo smútok, že nie všetko je také pekné, ako by sa zdalo, ale Júlia sa ho pokúsila zahnať. Dnes ráno sa aspoň chvíľu chcela cítiť dobre, nemyslieť na úlomky kostí ani sa zhovárať s Jensom.

Vtom začula radostný psí štekot. Obrátila sa k ceste a uvidela bielovlasú ženu v červenej bunde s malým svetlohnedým psom bez vôdzky, čo behal hore-dolu a nadšene všetko oňuchával. Žena kráčala smerom od Júlie, po chvíli odbočila a rýchlo vošla do domu na druhej strane cesty.

Júlia si uvedomila, že v Stenviku naozaj žije viac obyvateľov, nielen Ernst.

Ospalosť sa pomaly vytratila, naplnila ju energia. Vzala plastovú nádobu a rýchlo sa pobrala do Gerlofovho domu, aby ju naplnila pitnou vodou z kohútika v záhrade. V slnečných lúčoch aj napriek vysokej tráve dom pôsobil naozaj pohostinne. Gerlof jej však nedal kľúč, preto nemohla vojsť a obzrieť si svoju detskú izbu.

Keď napúšťala špliechajúcu vodu, zrazu si povedala, že na Ölande by vydržala aj dlhšie než jeden deň. Keby sa našla nejaká zmysluplná práca – Gerlof by sa mohol konečne vyjadriť a povedať, čo má robiť či hľadať –, mohla by zostať ešte zo dva, tri dni.

Potom sa poobzerala po spustnutej záhrade a rozhodla sa inak. Nie. Ešte dnes sa vráti do Göteborgu, iba trochu neskôr.

Cestou k domu s nádobou v rukách zastala, aby si obzrela žltú vilu za kríkmi hlohu. Obklopovali ju vysoké jasene, vlastne dom za plotom skôr len tušila, no ani to málo, čo z neho videla, nevyzeralo príťažlivo. Vila nielen zívala prázdnotou, očividne bola opustená. Po múroch sa už plazilo psie víno a pomaly ním zarastali aj okná.

Júlia si matne spomínala, že vo vile bývala starena, ktorá nikdy nevychádzala von a nestýkala sa s nikým z dediny.

Čudovala sa, prečo dom nechali tak spustnúť, kedysi to bola krásna vila. Niekto by mal celú usadlosť zrenovovať.

Pobrala sa nazad do chalupy, aby si uvarila čaj a pripravila raňajky.

O štyridsaťpäť minút neskôr chalupu zamkla, jedna taška jej visela na pleci, kufor držala v ruke. Ešte predtým ustlala, vypla elektrinu, vytiahla hlavný istič, zatvorila okenice. Rybárska chalupa bola opäť prázdna.

Prešla k autu, poobzerala sa, ale na pobreží nebolo ani živej duše, a tak doň nastúpila. Naštartovala a naposledy pozrela na chalupu. Potom sa jej zrak pristavil na strmom zráze, na rozpadnutom veternom mlyne, na trblietavej vodnej hladine, a v tej chvíli na ňu opäť doľahol smútok.

Rýchlo zamierila k hlavnej ceste.

Prešla okolo bývalého gazdovstva, čo sa zmenilo na letné obydlie, okolo ošarpanej žltej vily aj ohrady pri Gerlofovej chalupe. Zbohom.

Zbohom, Jens.

Naľavo od dedinskej hradskej viedla cesta k ďalšej skupinke chalúp, na ktorú upozorňoval štvorhranný vápenec s bielym ručne maľovaným nápisom Umenie v kameni 1 km. Značka na železnom stĺpe nad ním upozorňovala na slepú ulicu.

Júlia si všimla nápis a spomenula si, čo sa chystala dnes ráno urobiť ešte pred rozlúčkou s Gerlofom: musí sa zastaviť v zatvorenom kameňolome a prezrieť si sochy Ernsta Adolfssona.

Nemala peniaze, aby si niečo kúpila, ale chcela ich vidieť. Zároveň by mu mohla položiť aj zopár otázok o Jensovi – či si ešte spomína na jeho zmiznutie a čo v ten deň robil. Tým predsa nič nepokazí.

Zabočila na úzku cestičku a malý Ford začal poskakovať a knísať sa. Bola to najhoršia cesta, na akú Júlia na Ölande natrafila, k čomu určite dopomohol aj lejak. Dve brázdy vyhĺbené kolesami ešte vždy vypĺňali kaluže dažďovej vody. Spomalila, zaradila jednotku, no auto sa naďalej nebezpečne kĺzalo.

Chalupy nechala za sebou, pomaly napredovala po okraji planiny. Cesta sa kľukatila ku kameňolomu, no odrazu sa skrútila k nízkemu domu Ernsta Adolfssona. Končila sa okrúhlou plochou, kde sa auto mohlo obrátiť. Tu pred domom parkovalo Ernstovo staré biele Volvo PV.

Na dvore sa nič nepohlo, no uprostred miesta na obrátenie stál ďalší vyleštený kameň a nápisom: Kamenné umenie – Vitajte!

Júlia odbočila k Volvu a zastala. Vystúpila a z tašky vytiahla tenkú peňaženku.

V nevysokej tráve šelestil vietor. Na okolí nerástli takmer nijaké stromy. Na jednej strane záhrady sa vypínal kopec, na boku akoby mu zívala obrovská rana – kameňolom – na druhej strane záhrada prechádzala do planiny, kde doďaleka rástla len tráva a tu i tam krík. Nehostinná pláň.

Obrátila sa a pozrela na dom. Bol zatvorený a nevychádzal z neho nijaký zvuk.

– Haló! – zakričala Júlia.

Vietor jej výzvu stlmil a nikto neodpovedal.

Široký chodník z úlomkov vápenca viedol k dverám na kratšej časti domu, visel na nich zvonček.

Júlia k nim pristúpila a zazvonila.

Ani tentoraz sa nedočkala odpovede. Ernstovo auto stálo pred domom, tak kam sa podel?

Znova zazvonila, tentoraz dlhšie. Nič.

Impulzívne siahla na kľučku. Dvere neboli zamknuté a hneď sa otvorili dokorán, akoby ju pozývali.

Nazrela dnu.

– Hej! Je tu niekto?

Nikto jej neodpovedal. Svetlo nesvietilo, v predsieni bola tma. Čakala, že sa ozve zvuk ťažkých krokov či šušťanie šiat, ale všade vládlo ticho.

Nie je doma, nasadni do auta a choď ku Gerlofovi, nabádal ju vnútorný hlas. Ibaže bola zvedavá. Vari sa na Ölande domy nezamykajú? Vari si ľudia ešte vždy tak veľmi dôverujú?

Na zelenom plastovom koberčeku pred vchodom svietil nápis Vitaj. Júlia si na ňom očistila topánky a vstúpila.

– Haló! – zakričala. – Ernst! To som ja, Júlia! Gerlofova dcéra…

Zo stropu v predsieni visela malá drevená lodička, čo sa hojdala vo vetre. Napravo bola kuchyňa, čistá, uprataná, s prestieraním na malom kuchynskom stole s dvoma stoličkami. Naľavo spálňa s pedantne ustlanou posteľou.

Hala ústila do obývačky s pohovkou a televízorom. Zo širokého okna bolo vidieť kameňolom a za ním modrý záliv. Na stole uprostred sa vŕšili kopy časopisov a kníh, ale zvyšok izby bol prázdny. Na jednej stene viseli šesťuholníkové hodiny z leštenej žuly, kúsky bridlice plnili úlohu hodinových ručičiek.

Zaskočilo ju, že v celom dome sa nachádza len jeden predmet súvisiaci so sochárskym umením. Žeby Ernst skladoval svoje diela iba vonku?

Vrátila sa do predsiene a ukradomky sa obzerala okolo seba, akoby čakala, že na ňu zo škáry v stene zaútočí neznámy násilník. Napokon vyšla pred dom na schody a opatrne za sebou zatvorila dvere.

Júlia sa chvíľu zohrievala v lúčoch slnka a premýšľala, čo ďalej. Ernst Adolfsson zrejme na chvíľu kamsi odbehol a zabudol zamknúť.

Pozrela na sochy pri okraji kameňolomu. Pred nimi stál načerveno natretý pracovný stôl, obklopený nízkymi brezami, pri šope ležalo niekoľko vápencových blokov rozmanitej veľkosti. Podaktoré niesli stopy opracovávania, ale nevyzerali dokončené. Júlii pripomínali znetvorených ľudí. Pri pohľade na zdeformované tváre a čierne diery namiesto očí si spomenula na príbeh o trolovi, ktorý kradol deti a unášal ich do kamennej hory, odkiaľ sa už nikdy nedostali. Gerlof jej rozprával, že keď v kameňolome zmizol kamenárovi nejaký nástroj, vždy z toho obviňovali škriatkov. Nikto si nevedel ani len predstaviť, že by mu ho mohol vziať kamarát.

Odtrhla pohľad od kameňov a radšej sa znova zahľadela na dokončené umelecké diela na rovnej plošinke pred lomom. Malé majáky, studne, slnečné hodiny a zopár náhrobných kameňov bez mien.

Čosi tu však chýbalo. V dlhom rade umeleckých diel bola medzera. Júlia podišla bližšie. Včera večer niektoré z nich videla z druhej strany kameňolomu, a tak vedela, že chýba vysoká veža pripomínajúca kostol v Marnäse. V tráve si všimla neveľkú priehlbinu.

Júlia kráčala ďalej popri opracovaných kameňoch a kameňolom sa napokon otvoril pred ňou, podobný obrovskému bazénu bez vody.

Tu sa kameň neťažil z veľkej hĺbky, úžina však klesala a zjavne sa aj prehlbovala. Postavila sa na okraj zrázu a mlčky hľadela na kamenné kráľovstvo. Vtom rovno pod sebou zbadala kamennú kostolnú vežu. Musela sa zrútiť dolu, ležala na boku. Hrot veže ukazoval na západ na vodu. Kostolná veža sa nezlomila.

Ibaže pod ňou ležal Ernst Adolfsson. Civel na oblohu z dna lomu, ústa pokryté krvou a telo dolámané.

ÖLAND, MÁJ 1945

Všetko sa zmenilo. A ešte sa mnohé zmení, a to aj vo veľkom svete, aj v živote Nilsa Kanta. Priam to cítil v kostiach.

Slnko nad planinou hrialo silnejšie než inokedy, ölandský vietor bol sviežejší, vzduch čistejší a kvety rozkvitnutejšie. Tráva sa zelenala, ešte nespálená letným slnkom. Drobné ligotavé čiarky na oblohe sa zmenili na lastovičky, čo sa vrhali strmhlav k zemi ako čierne šípy, vzápätí zmenili smer a znova sa ocitli vysoko na oblohe.

Na Öland naozaj prišla jar, Nils Kant cítil všetky zmeny vo vzduchu. Už mal takmer dvadsať rokov, konečne bol dospelý a slobodný. Život mal pred sebou a očakával od neho veľké veci. Až sa chvel od nedočkavosti.

Nils začal byť pristarý, aby sa len túlal po planine a lovil zajace. Mal celkom iné plány. Chcel ísť do sveta, kamkoľvek, lebo vojna sa skončila. Najradšej by so sebou zobral Maju Nymanovú, dievča, ktoré bývalo v Stenviku v chalupe pod strmým zrázom. Často si ju predstavoval a myslel na ňu. V skutočnosti sa ešte nikdy nezhovárali, keď sa stretli, len sa pozdravili, aj to iba keď nablízku nebol nikto iný. Ak v krátkom čase nenájde príležitosť na rozhovor s ňou, odcestuje sám.

V tento deň sa od Stenviku vzdialil väčšmi než zvyčajne. Dostal sa takmer na východný cíp ostrova. Skôr ako prešiel na druhú stranu hradskej, zastrelil dva zajace a skryl ich pod kríky, lebo si ich chcel vziať až cestou domov. Chcel zložiť ešte jedného či dvoch, mame sa zídu, no rád by len tak pre zábavu zastrelil aj niekoľko lastovičiek.

Mláky, čo zostali po snehu, ešte nestihli vyschnúť, preto sa mu videlo, že sa brodí močiarom plným malých jazierok. Ešte dobre, že slnečné lúče vodu rýchlo vysušia. Nils mal vysoké a pevné čižmy, mohol sa v nich brodiť, kade chcel. Zavše stúpil do mláky, zavše ju obišiel. Veď je slobodný a patrí mu celý svet!

Adolf Hitler sa pokúšal privlastniť si ho. No teraz je mŕtvy, zastrelil sa v Berlíne pred niekoľkými týždňami. To bol zároveň aj koniec Nemecka. Nikto tam dolu nechcel ani nevládal bojovať proti Rusom a Američanom.

Nils preskočil mláku a zamieril k nízkemu kroviu. Ešte si pamätal, že keď bol menší, obdivoval Hitlera, nesmierne si ho vážil pre jeho silnú vôľu.

So zatajeným dychom počúval úryvky z jeho burácavého prejavu v Nemecku. Matka vtedy nechávala rádio v obývačke a on celé roky čakal, kedy sa nemecké bombardéry zjavia nad Ölandom a konečne vypukne vojna. Ibaže teraz už niet Hitlera a obrovské Nemecko zrovnali so zemou anglické bombové nálety.

Nemecko sa mu už nezdalo také zaujímavé. Zato Anglicko ho priam lákalo. Amerika sa mu videla veľká a sľubná, ale tam už vycestovalo priveľa ostrovanov, ktorí sa nikdy nevrátili, v osemnástom storočí ich tam stovky zmizli bez stopy. Nils sa však potreboval dostať do sveta, aby sa časom vrátil do Stenviku ako kráľ.

Odrazu čosi začul. Tichý, ale zreteľný zvuk. Zastal.

Nijakého zajaca nevidel, no aj tak nadobudol pocit, akoby…

Nie je tu sám.

Ktosi je nablízku.

Vietor priniesol krátky zvuk, ktorý nepripomínal ani vtáčí spev, ani bzučanie hmyzu, ani erdžanie koňa. Už roky sa túlaval sám po planine, dobre vedel, kedy je všetko, ako má byť, a kedy nie. A teraz čosi nesedelo. Nepokoj sa mu šíril po celom tele.

Nijaký zajac, je to niečo iné.

Vlky? Nilsova babka, už dávno mŕtva, rozprávala o vlkoch na planine. Kedysi tu určite žili.

Ľudia?

Niekto ho sleduje?

Nils si pomaly zložil z pleca brokovnicu, pripravil sa na streľbu a odistil ju. V hlavni čakali dva náboje.

Poobzeral sa: takmer všade rástli kríky, väčšina pokrútená, hojdali sa vo vetre, vyrástli sotva do výšky jedného metra, no napriek tomu boli také husté, že cez ne nevidel. Keby sa vystrel, videl by doďaleka, nikto by ho nemohol prekvapiť, no keď čupel, vetvičky sa prepletali, vytvárali nepriehľadnú stenu, ktorá sa nad neho nakláňala.

V tejto chvíli nepočul nijaké zvuky – a možno ani predtým nič nepočul. Možno sa to všetko zrodilo len v jeho hlave, zavše sa mu to stávalo, keď bol sám.

Nils mlčky stál a nehybne vyčkával. Dýchal pokojne, nikam sa neponáhľal. Zajace sa napokon vždy ukážu, keď takto čaká, nakoniec im vždy zlyhajú nervy, vybiehajú z úkrytov, slepo sa vrhajú vpred a skackavo unikajú pred poľovníkom. Vtedy stihne pokojne zvesiť z pleca zbraň, zacieliť a stisnúť spúšť. Potom už len stačí zájsť po zľahka sa chvejúce telo.

Nils zatajil dych. Načúval.

Nič nepočul, no keď zadul vietor, v jeho závane zreteľne zachytil pach potu a zamastenej látky. Prenikavý pach ľudského tela, alebo viacerých, čo sa k nemu blížil po vetre.

Kdesi nablízku sú ľudia.

Nils sa otočil doprava, s prstom na spúšti.

Iba pár metrov od neho naňho z krovia hľadeli vydesené oči.

Uprene sa na ne zadíval.

V tieni kríkov pomaly nadobúdala kontúry mužská tvár, sivá od špiny a zarastená. Za tvárou sa dalo tušiť telo pritisnuté na zem v roztrhanom zelenom odeve. V uniforme.

Muž je vojak. Cudzí vojak, bez helmy aj zbrane.

Nils nezložil zbraň, srdce sa mu divo rozbúchalo, jeho tlkot cítil až v končekoch prstov. Zdvihol ju vyššie.

– Vylez! – zakričal.

Vojak otvoril ústa a čosi povedal. Nie po švédsky, teda aspoň nie takou švédčinou, akú Nils niekedy počul. Bol to cudzí jazyk. Znel ako nemčina.

– Čože? – spýtal sa Nils. – Čo hovoríš?

Vojak pomaly zdvihol špinavé a doráňané ruky a Nils vtedy zistil, že tam nie je sám. Kúsok za ním sa krčil ešte jeden muž v ufúľanej uniforme. Obaja vyzerali uštvaní, akoby utekali odnepamäti.

– Bitte nicht schiessen,– šepol vojak bližšie pri Nilsovi.

8

Júlia zatelefonovala Gerlofovi od Ernsta Adolfssona a povedala, čo sa stalo – že našla mŕtveho Ernsta.

Gerlof chápal, čo hovorí, no usiloval sa radšej priveľa nerozmýšľať ani sa nepoddať citom, len sa jednoducho sústrediť na jej hlas. Znel napäto, čo bolo pochopiteľné, ale netriasol sa. Júlia si udržala sebakontrolu.

– Takže Ernst je mŕtvy, – zopakoval Gerlof. V slúchadle bolo ticho.

– Si si istá? – spýtal sa.

– Som zdravotná sestra, – odvetila Júlia.

– Volala si na políciu?

– Volala som pohotovosť, – povedala. – Niekoho sem pošlú. Aj keď Ernst zrejme už nepotrebuje sanitku… na to je neskoro.

– Chvíľu mlčala. – Určite prídu aj policajti, hoci ide o nehodu. Ernst totiž…

– Idem za tebou, – prerušil ju Gerlof. Rozhodol sa okamžite.– Polícia tam bude čo nevidieť, a ja prídem hneď. Sadni si u Ernsta na pohovku a čakaj.

– Dobre, počkám, – súhlasila Júlia. – Počkám na teba.

Ešte vždy pôsobila pokojne.

Obaja položili slúchadlo. Gerlof zostal sedieť za písacím stolom a zbieral sily.

Ernst je mŕtvy. Gerlof čakal, kedy mu ten údaj prenikne do mozgu. V celom živote mal dvoch skutočných priateľov, Johna a Ernsta. Teraz mu zostal iba jeden. Vzal si palicu a vstal. Naplnila ho rozvaha a odhodlanie aj napriek smútku aj reume, čo mu bránila v pohybe ešte väčšmi než doposiaľ. Vyšiel na chodbu, a keď z kuchyne začul smiech, pohol sa za ním.

Boel dávala novej zamestnankyni rady, ako zaobchádzať s umývačkou. Keď uvidela Gerlofa, usmiala sa naňho, no len čo si všimla výraz jeho tváre, zvážnela.

– Boel, potrebujem sa dostať do Stenviku. Stalo sa nešťastie. Zomrel mi najlepší priateľ, – oznámil Gerlof rozhodným hlasom. – Niekto ma ta musí odviezť.

Neuhol pohľadom, takže Boel napokon prikývla. Nerada menila zaužívané rituály, no tentoraz o ničom nediskutovala.

– Daj mi dve minúty, odveziem ťa, – povedala.

Keď sa vynorila severná prístupová cesta k stenvikskému kameňolomu, Gerlof vystrel ruku a ukázal dopredu.

– Pôjdeme južnou cestou, – oznámil.

– Prečo? – čudovala sa Boel. – Veď si chcel ísť…

– V Stenviku mám dvoch priateľov, jedným z nich bol Ernst. A ten druhý sa musí dozvedieť, čo sa stalo.

Nešlo o veľkú obchádzku, južná prístupová cesta sa začínala za tabuľkou s nápisom Kemping, čo prelepili, aby dali všetkým na vedomie, že toto zariadenie teraz nie je v prevádzke. Postaral sa o to John Hagman, hoci v októbri sotva hrozilo, že sem zavíta niekto s karavanom.

Naľavo stál zatvorený kiosk, za ním minigolfová dráha, ktorú unavenými pohybmi zametal muž v strednom veku, oblečený v zelenej teplákovej súprave. Keď okolo neho prechádzali, nesmelo pozrel na auto. Bol to Anders Hagman, Johnov jediný syn, mlčanlivý starý mládenec, ktorého Gerlof ešte nikdy nevidel v inom ako vo vyťahanej teplákovej súprave. Zrejme ich mal viac.

Pred nimi sa vynorila cesta do kempingu.

– Tu sme, – povedal Gerlof. – Je to ten dom tam vzadu.

Ukázal na domček pri ceste, nízku stavbu s úzkymi oknami, čo pripomínala skôr strážny domec. Pred dverami parkoval starý hrdzavý zelený VW Passat, čo značilo, že John je doma.

Boel zabrzdila a zastavila. Gerlof otvoril dvere a opierajúc sa o palicu, vystúpil z auta. V tej istej chvíli sa otvorili aj dvere na malom domci. Nízky muž v tmavomodrej pracovnej kombinéze, s dlhými sivými vlasmi začesanými dozadu a zviazanými do chvosta vybehol len vo vlnených ponožkách na drevené schody. Bol to John Hagman, ktorý sa vždy hneď ponáhľal, aby zistil, kto sem zavítal.

John a Anders Hagmanovci sa v lete starali o stenvikský kemping. V zime však Anders býval v Borgholme.

John žil po celý rok v Stenviku, a ak Anders neprišiel, sám sa musel postarať o údržbu zariadenia. Pre starého muža to bola drina. Gerlof by mu rád pomohol, keby nebol ešte starší.

Gerlof kývol Johnovi. John tiež prikývol a obul si čierne gumené čižmy, čo stáli na schodoch.

– No toto! – povedal, keď Gerlof podišiel bližšie. – Nečakaná návšteva!

– Áno. Stalo sa nešťastie.

– Kde?

– V kameňolome.

– Ernst? – hlesol John.

Gerlof prikývol.

– Je zranený?

– Áno. Je to zlé, – povedal Gerlof. – Veľmi zlé.

John poznal Gerlofa takmer päťdesiat rokov, lebo po spoločne strávených rokoch na mori neprerušili kontakt. Preto už z jeho výrazu pochopil, aké je to zlé.

– Je tam niekto? – spýtal sa.

– Už by mali byť, – odvetil Gerlof. – Zavolala ich moja dcéra Júlia. Je tam. Včera pricestovala z Göteborgu.

– Aha. – John sa vrátil do domu, a keď sa o chvíľu vynoril, mal na sebe bundu a v ruke zväzok kľúčov. – Môžeme ísť mojím autom, – navrhol. – Len skočím povedať, že odchádzame.

Gerlof prikývol, návrh mu vyhovoval. Boel sa určite potrebuje vrátiť do práce a s Johnom sa lepšie pozhovárajú vo dvojici.

John sa pobral za Andersom, zastal pred ním, ukázal na golfovú dráhu a niečo mu potichu hovoril. Anders krútil hlavou. John naňho ukázal prstom a Gerlof počul, že zvýšil hlas. Vedel, že medzi otcom a synom sú dosť napäté vzťahy, lebo jeden od druhého priveľmi záviseli.

Napokon Anders prikývol, vtedy pre zmenu pokrútil hlavou John a obrátil sa mu chrbtom. Koniec hádky.

Kým John odomykal a chystal auto, Gerlof sa pomaly pobral za Boel, aby sa jej poďakoval za pomoc.

– Takže Ernst zomrel, – povedal John, keď už sedel za volantom.

– Júlia to povedala, – prikývol Gerlof a zahľadel sa na pobrežie aj ligotavú hladinu mora pri ceste.

– Privalil ho kameň? – spýtal sa John.

– Veľký kameň. To mi povedala Júlia, – dodal Gerlof.

Uvedomil si, že už celých šesťdesiat rokov v kameňolome nedošlo k väčšej nehode, a teraz, keď bol zatvorený, Ernsta privalí!

– Zobral som náhradné kľúče, keby ho medzitým odviezli, povedal John.

– Dal ti kľúč? – začudoval sa Gerlof, ktorý sa takejto dôvery od Ernsta nikdy nedočkal. Pravda, ani on nikdy nenechal duplikát kľúča od svojho domu u Ernsta. Možno si predsa len až tak veľmi nedôverovali.

– Ernst vedel, že mu tam nebudem obsmŕdať, – zahundral John.

– No teraz by sme sa hádam predsa len mohli poobzerať po dome, – navrhol Gerlof. – Hoci vlastne ani neviem, čo by sme mali hľadať. No aj tak to musíme urobiť.

– Jasné, – súhlasil John. – Toto je niečo celkom iné.

Gerlof nereagoval, uprene hľadel von bočným oknom, lebo po ceste pri pobreží sa blížila sanitka. V Stenviku ešte nikdy nevidel záchranku.

Prichádzala od kameňolomu a majáky nemala zapnuté. To bolo zlé znamenie, ale nič iné ani nečakal. John spomalil a sanitka okolo nich prefrčala, aby odbočila na severnú hradskú.

– V lete slušne zarábal, sochy išli na odbyt, – povedal John po chvíli ticha. – Vtipkovali sme, vraj Ernst má viac zákazníkov než ja rýb v sieti.

Gerlof prikyvoval, na to nebolo čo povedať. Ernstova smrť naňho doľahla ako neznesiteľne ťažké bremeno.

John odbočil na úzku príjazdovú cestu vedúcu na kruhové parkovisko pred kameňolomom. Gerlof si v štrku všimol stopy viacerých pneumatík. Vpredu parkovalo Ernstovo auto, vedľa neho Júliino, za nimi dve policajné autá a jedno súkromné nablýskané modré Volvo. Vedľa neho postával muž v stredných rokoch v šiltovke, s kamerou na krku.

– Bengt Nyberg si zasa kúpil nové auto, – poznamenal Gerlof.

– Novinári sú dobre platení, – prikývol John.

– Naozaj? – zapochyboval Gerlof, keď John zabrzdil vedľa tabuľky s nápisom Kamenné umenie – Vitajte! a vypol motor. Nastalo ticho.

Gerlof s námahou vystúpil z auta, kĺby mu ako vždy stuhli a protestovali proti nezvyčajným pohybom. Oprel sa o palicu, vystrel chrbát a kývol redaktorovi novínÖlands-Posten,keď sa k nemu približoval s rukou na fotoaparáte.

– Odviezla ho sanitka, – oznámil Nyberg.

– Vieme, – odvetil Gerlof.

– Aj ja som sa ho prepásol. Nacvakal som pár záberov, na ktorých sú policajti a tá veľká škvrna tam dole, no nemyslím si, že sabudú dať uverejniť. Pravda, o tom nech rozhodnú v Borgholme.

Správal sa, akoby hovoril o nejakom aute v priekope alebo o rozbitom okne. Gerlof si uvedomil, že Bengt sa vždy správa veľmi necitlivo.

– Tie zábery by ste nemali použiť, – povedal.

– Neviete, kto ho našiel? – spýtal sa Nyberg a stlačil gombík na fotoaparáte.

Keď sa film začal prevíjať, aparát ticho bzučal.

– Nie, – zahundral Gerlof.

Pomaly vykročil k lomu. Kde je Júlia?

– Bengt, choď pekne domov a napíš svoj článok, – ozval sa Gerlofovi za chrbtom Johnov hlas.

– Veď idem, – odvetil Nyberg. – Zajtra si všetko prečítate.

Zamieril k svojmu novému autu, nastúpil doň a naštartoval.

Gerlof nenáhlivo obišiel dom, kôlňu a blížil sa ku kameňolomu.Odrazu sa spoza zrázu vynoril policajt. Jednu nohu prehodil cez okraj, zaprel sa rukami, vyšvihol, a vzápätí sa zohol, aby pomohol mladšiemu kolegovi. Potom si nahlas odfúkol a zadíval sa na Gerlofa, ktorý nepoznal ani jedného z policajtov. Zrejme prišli z Borgholmu alebo z pevniny.

– Ste príbuzní? – spýtal sa starší policajt.

– Starí priatelia, – vysvetlil Gerlof. – Jeho príbuzní bývajú v Smålande.

Policajt prikývol.

– Nie je tu veľmi čo vidieť, – vysvetlil.

– Bola to nehoda?

– Pracovný úraz, – spresnil policajt.

– Chcel tu na kraji premiestniť jednu sochu, – povedal mladší policajt a ukázal na okraj zrázu, kde v tráve ostala priehlbinka.– Zrejme stál tu, zaprel sa do kameňa a potom…

– Zatackal sa alebo potkol, spadol dolu a stiahol kameň na seba, doplnil ho starší kolega.

– Odohralo sa to veľmi rýchlo, – usúdil mladší policajt.

Gerlof urobil ešte jeden krok dopredu, opierajúc sa o palicu. A vtedy to uvidel.

Kostolná veža, Ernstovo najväčšie dielo, ležala na dne lomu. Jasne videl, kam dopadla. V štrku zostal zreteľný odtlačok.

A stopy po Ernstovi. Gerlof rýchlo odvrátil pohľad na inú časť kameňolomu a spomínal na množstvo náhrobných kameňov a pamätníkov, čo sa za všetky tie roky vyrobili z vápenca získaného v tomto kopci. Radšej sa zahľadel na pobrežie a more. Konečne sa mu trochu uľavilo.

Potom sa už vládal pozrieť aj na ostatné kamenné výtvory, čo stáli zoradené nad zrázom. Ernst ich pravidelne rozostavil v niekoľkometrovej vzdialenosti, no na vzdialenejšej strane vznikla väčšia medzera… Gerlof sa k nej pobral.

Odtiaľto spadla ešte jedna skulptúra, trochu menšia než ostatné. Videl ju ležať na dne kameňolomu. Bolo to čosi oválne, pripomínalo to vajíčko či hlavu trola. Na rozdiel od kostolnej veže sa toto dielo rozpadlo na dva kusy.

Gerlof sa obrátil a pomaly, aby na nerovnom štrkovitom podklade nestratil rovnováhu, vykročil k domu.

– Júlia Davidssonová je ešte tu? – spýtal sa dvoch policajtov, ktorí zostali, aby prezreli šopu, kde sa miešalo náradie s neopracovanými kusmi kameňa vedľa hotových sôch rozmanitej veľkosti.

– Sedí vnútri s Henrikssonom, – odvetil starší muž a ukázal na dom.

– Ďakujem.

Dvere domu boli dokorán, to značí, že John už vošiel dnu. Gerlof sa vliekol hore schodíkmi. Na podložke pred dverami urobil zopár márnych pokusov očistiť si topánky. Až potom vstúpil.

V ceste mu stálo niekoľko párov topánok. Gerlof ich poodtískal palicou, aby mohol prejsť ďalej. Ani len nepomyslel na to, že by sa aj on zohol a vyzul, jednoducho kráčal ďalej malou chodbičkou. Steny zdobili zarámované fotografie starých kamenárov s kladivami a lopatami v rukách.

Zvnútra počul tiché hlasy.

John stál v obývačke a pozeral von oknom. Na pohovke sedela Júlia a ďalší policajt v rovnošate, starší muž, ktorý si ako dobre vychovaný človek zložil čiapku.

Gerlof mu kývol na pozdrav.

– Ahoj, Lennart.

Muž sediaci na pohovke bol prvý policajt, ktorého tu Gerlof poznal. Lennart Henriksson pracoval v polícii už takmer tridsaťpäť rokov, slúžil postupne na celom severe Ölandu, býval v dome za Marnäsom a v prístave riadil miestnu policajnú stanicu. Bol sivovlasý, nechýbalo mu veľa do dôchodkového veku. Zvyčajne sa tváril apaticky a aj v uniforme chodil akýsi zhrbený, no teraz sedel vedľa Júlie vystretý ako struna.

– Zdravím ťa, kapitán, – odvetil Henriksson Gerlofovi.

– Ahoj, ocko, – hlesla slabým hlasom Júlia.

Prvý raz po mnohých rokoch ho takto oslovila a Gerlof pochopil, že je vyvedená z rovnováhy. Podišiel k nej a zastal pri stole.

– Nechceš si prisadnúť? – spýtal sa Lennart.

– Ďakujem, netreba, občas mi pohyb nezaškodí.

– Vyzeráš dobre a zdravo, Gerlof.

– Ďakujem.

Zavládlo ticho. John sa zrazu zvrtol na päte a bez slova vyšiel z izby.

– Júlia mi práve povedala, že je tvoja dcéra, – ozval sa Lennart.

Gerlof prikývol a znova zavládlo ticho.

– Sanitka už odišla? – spýtala sa Júlia a pozrela na Gerlofa.

– Áno… S Johnom sme ju videli dolu pri hradskej.

Júlia prikývla.

– Takže ho už odviezli.

– Áno, – prikývol Gerlof a obrátil sa k Henrikssonovi: – Bol tu aj lekár?

– Samozrejme. Prišiel nejaký praktikant z Borgholmu… ešte som ho ešte nevidel. Iba skonštatoval, čo sa stalo.

– Povedal, že išlo o nehodu?

– Presne tak. Potom odišiel.

– Takže dnes v noci tu ležal v daždi, – uvažoval Gerlof.

– Veru, – prikývol Lennart. – Muselo sa to stať včera večer.

– Preto nevidieť krv, – pokračoval Gerlof. – Všetky stopy zmyl dážď, však?

Sám presne nevedel, prečo kladie tieto otázky, ani čo nimi sleduje, možno sa iba hrá na dôležitého. Táto vlastnosť človeka zrejme tak ľahko neopúšťa ani v starobe.

– Na tvári mal krv, – ozvala sa Júlia. – Trochu.

Gerlof prikývol. Z chodby sa ozvali rezké kroky a do izby nazrel mladší policajt.

– Lennart, sme hotoví, skončili sme. Ideme domov.

– Dobre. Asi tu ešte chvíľu zostanem.

– Jasné. Vy ste šéf.

Vhlase mladšieho policajta zaznieval rešpekt. Lennart si ho možno vydobyl množstvom odpracovaných rokov, alebo aj tým, že už jeho otec bol policajt a o život prišiel v službe.

– Choďte do Borgholmu, ale opatrne, – pripomenul Henriksson kolegovi, ktorý len prikývol a odbehol.

Vzápätí mu za chrbtom zastal John s veľkou hnedou koženou peňaženkou. Ukázal ju Gerlofovi, Júlii aj Henrikssonovi.

– Tritisícdvestopäťdesiatosem korún z predaja skulptúr, – oznámil. – Mal ju v spodnej zásuvke kuchynskej skrine pod plastovými nádobami.

– John, mohol by si sa o ne postarať, – ozval sa z pohovky Henriksson. – Bolo by hlúpe nechať tu len tak ležať toľké peniaze.

– Môžem sa o ne postarať, kým neprebehne dedičské konanie, navrhol Gerlof a načiahol ruku k peňaženke.

Johnovi sa očividne uľavilo, že sa jej zbavil.

Vizbe znova zavládlo ticho.

– Dobre, – ozval sa po chvíli Henriksson, predklonil sa a s nemalou námahou vstal z pohovky. – Tak aj ja už pôjdem.

– Ďakujem, že ste… – Júlia zostala sedieť a hľadala vhodné slová,

–… že ste mi venovali čas.

– To je samozrejmé, – pozrel na ňu Henriksson. – Nikdy nie je jednoduché prísť prvý k nejakej nehode či smrteľnému nešťastiu. Aj mne sa to za tie roky neraz prihodilo. Viem, ako sa človek vtedy cíti… Veľmi osamelý. Bezmocný.

Júlia prikývla.

– Už mi je lepšie.

– Som rád. – Henriksson si nasadil čiapku. – V Marnäse mám kanceláriu. Keby ste niečo potrebovali, dobehnite. – Preniesol pohľad na Johna a Gerlofa. – Samozrejme, aj vy. Pokojne príďte. Toto tu zamknete?

– Samozrejme, – upokojil ho Gerlof.

Lennart Henriksson im kývol na rozlúčku a odišiel. Počuli, ako štartuje auto, a ako sa potom zvuk motora pomaly vzďaľuje.

– Aj my už o chvíľu pôjdeme, – oslovil Gerlof Júliu. Ernstovu peňaženku si vopchal do vrecka a pozrel na Johna. – Chcel by som ti niečo ukázať… Všimol som si to vonku.

– Mám ísť s vami? – spýtala sa Júlia.

– Netreba.

John pustil Gerlofa pred seba, o palici zišiel po schodíkoch na cestičku vysypanú štrkom, obišiel dom aj šopu a zamieril ku kameňolomu.

– Čo mi chceš ukázať? – spýtal sa John.

– Je to tu na okraji, všimol som si to, skôr než som prišiel do domu… Aha, tu.

Gerlof ukázal na dno priehlbiny, na dva nerovnako veľké kusy vylešteného kameňa na dne, čo pripomínal veľké vajce či znetvorenú hlavu.

– Poznáš ho, či nie? – spýtal sa Johna.

John zamyslene prikývol.

– Ernst mu zo žartu dával všelijaké prezývky, najčastejšie ho však volal Kantov kameň.

– Zhodili ho dolu, nezdá sa ti? – pokračoval Gerlof.

– Povedal by som, že sám sa neskotúľal, – prikývol John.

– V lete ho zvyčajne vystavoval za domom, – pripomenul Gerlof.

– Bol som tu minulý týždeň, ešte aj vtedy tam stál, – zamyslel sa John. – Som si tým celkom istý.

– Ernst ho zhodil náročky, – vyhlásil Gerlof.

– Nepochybne.

Starí priatelia na seba zamyslene hľadeli.

– Čo si o tom myslíš? – spýtal sa John.

– Vážne neviem, – vzdychol Gerlof. – No nazdávam sa, že Nils Kant sa vrátil.

9

Júlia sa postarala, aby obaja smútiaci starci dostali dobrú tuhú kávu. Použila Ernstov biely porcelán zdobený žltými ölandskými slniečkami, v ktorom im podala horúci nápoj. Po dlhom čase mala pocit, že urobila niečo užitočné. John s Gerlofom sedeli na pohovke a potichu sa zhovárali o Ernstovi.

Išlo o krátke príbehy, či skôr útržky spomienok, niektoré bez pointy, iné zasa o omyloch, keď sa Ernst ako začínajúci kamenár prisťahoval na Öland, ale aj o umeleckých dielach, čo tvoril na staré kolená v šope. Júlia z toho všetkého napokon pochopila, že Ernst okrem niekoľkých rokov, ktoré strávil za vojny na mori, celý svoj život pracoval s kameňom. Keď v šesťdesiatych rokoch kameňolom zatvorili, Ernst pokračoval v robote na vlastnú päsť. Zbieral kusy, čo kamenári vyhodili ako odpad, otesával ich, opracovával a trápil sa s nimi, až kým ich nepretavil do umenia.

– Tento kameňolom mal naozaj rád, – povedal Gerlof a pozrel von oknom. – Keby na to mal peniaze, určite by ho od Gunnara Ljungera z Långviku odkúpil, lebo si nevedel predstaviť, že by býval niekde inde. Poznal všetky druhy vápenca aj spôsoby, ako ho ťažiť a spracovávať.

– Ernst robil najkrajšie náhrobné kamene, – pridal sa John. – Stačí prejsť po marnäskom cintoríne alebo skočiť do Borgholmu.

Júlia mlčky načúvala a obzerala si kôpku starých kníh, čo ležali na malom stole vedľa pohovky. Pozorne sledovala rozhovor starých mužov, no nevedela zabudnúť na obraz, čo sa jej naskytol, keď našla Ernsta.

Policajt Lennart Henriksson, ktorý prišiel prvý, rýchlo zakryl Ernstovo telo dekou a odviedol ju do domu. Zostal pri nej, nerozprával veľa, a to jej vyhovovalo. Po tom dni totiž počula až priveľa prázdnych slov útechy, hoci o ne nikoho neprosila.

– Júlia, vládzeš to odšoférovať ku mne domov? – spýtal sa Gerlof, keď vypili všetku kávu a pospomínali všetky príhody.

– Samozrejme.

Vstala a trochu podráždená otcovou otázkou išla do kuchyne umyť šálky.

Našla som dolámaného muža privaleného sochou, hovorila si v duchu, krvácali mu ústa a oči mu vyliezli z jamiek. Krv som už videla aj predtým, rovnako aj mŕtvych. Ba zažila som už aj horšie.

V toku živých spomienok si odrazu spomenula na niečo, čo mohlo byť dôležité. Ešte vo dverách sa zvrtla k otcovi.

– Poslal ti odkaz, – povedala. – Zabudla som na to.

Gerlof zdvihol hlavu.

– Ernst, – dodala na vysvetlenie. – Stretla som sa s ním pri dome, keď som prišla do Stenviku, a povedal, aby som ti odkázala… Povedal to tesne predtým, ako odišiel, – odmlčala sa a pokúšala sa presne si spomenúť. – Niečo také, že najdôležitejší je palec, nie ruka.

– Najdôležitejší je palec? – zopakoval Gerlof.

Júlia prikývla.

– Nevieš, čo tým chcel povedať?

Gerlof zamyslene krútil hlavou. Pozrel na Johna.

– Ty vieš?

– Vôbec netuším, – odvetil John. – To má byť nejaké príslovie alebo čo?

– Neviem, ale presne to povedal, – zdôraznila Júlia a vyšla do kuchyne.

Júlia s Gerlofom nasadli do fordky a vrátili sa do kempingu. John šiel vo svojom aute za nimi. Oblohu nad Kalmarským zálivom zakryli sivé mraky a zatienili aj slnko. Stenvik, čo na chvíľu ožil v rozprávaní starcov, kde ľudia pracovali od svitu do mrku a kde mal každý dom či chodníček svoje meno, sa znova vyľudnil. Všetky domy boli opustené a zatvorené, lopatky veterných mlynov sa nekrútili a nikde v zátoke neboli natiahnuté siete na chytanie úhorov.

Keď Júlia zabočila pred minigolfové ihrisko a zastavila, John zaparkoval a podišiel k nim. Gerlof stiahol bočné okienko. John pozrel na Júliu.

– Postaraj sa o otca.

To bola prvá veta, ktorou ju oslovil priamo.

Júlia prikývla.

– Pokúsim sa.

– John, zostaneme v kontakte, – ozval sa Gerlof. – Keby si si niečo všimol, nejakých cudzích ľudí… ozvi sa.

Cudzích ľudí, pomyslela si Júlia a spomenula si na udalosť z detstva. Bolo to v päťdesiatych rokoch. V Stenviku sa zjavil čierny muž, ktorý sa široko usmieval, hovoril lámanou angličtinou, nevedel ani slovo po švédsky a s taškou v ruke obchádzal dom za domom. Dedinčania pred ním zamykali brány a odmietali mu otvoriť – a keď sa napokon niekto predsa len dal obmäkčiť, ukázalo sa, že to nie je nijaký lupič, ale kresťan z Kene, ktorý predáva biblie a spevníky. V Stenviku nikdy nemali radi neznámych ľudí.

– Jasné, ozveme sa, – prikývol John Hagman.

Júlia sledovala, ako vykročil k domu, cestou schytil zmeták ako nejakú drahocennosť. Rýchlo sa pobral ku golfovému ihrisku a už zďaleka gestikuloval smerom k svojmu synovi Andersovi.

– John spravuje kemping už dvadsaťpäť rokov, – utrúsil Gerlof. – Teraz zaň zodpovedá jeho syn Anders, ale ten chodí s hlavouv oblakoch, takže upratovať, zametať, maľovať a opravovať musí John. Mal by to brať trochu pokojnejšie, ale nedá na moje rady. – Gerlof zavzdychal. – Tak, to by sme mali. Teraz pôjdeme do domu.

Júlia zavrtela hlavou.

– Odveziem ťa nazad do Marnäsu.

– Rád by som sa pozrel do domu, – odporoval Gerlof. – Keď už mám takého dobrého šoféra…

– Je neskoro, – odvetila Júlia. – Chcela by som odísť domov ešte dnes.

– Proti tomu nenamietam, – prikývol Gerlof. – Göteborg ti však neujde.

Júlia si neskôr nevedela spomenúť, kto z nich navrhol, aby v dome prenocovali.

Možno o tom rozhodli vo chvíli, keď Gerlof v kabáte zamieril rovno do obývačky a s ťažkým povzdychom sa usadil v jedinom kresle. A možno až vtedy, keď Júlia vyšla otvoriť hlavný uzáver vody na dvore a zapla aj hlavný elektrický istič. Alebo vtedy, keď rozsvietila v dome lampy, zapla ohrievač a na sporáku uvarila pre každého šálku horúceho bazového čaju. Jednoducho sa bez slov a jednoznačne dohodli, že prenocujú v Stenviku. Júlia vyťukala na mobile číslo, aby Gerlof mohol v domove oznámiť svoje rozhodnutie.

Potom sa Gerlof vybral na prechádzku po pozemku.

– Ani stopy po hlodavcoch, – oznámil spokojne, keď sa vrátil do domu.

Júlia sa mlčky a neisto obzerala po tmavej izbietke, akoby sa ocitla v nejakom múzeu. Je tu aj časť jej vlastných dejín, počínajúc detstvom, ale vníma ho ako zatvorené v sklenej vitríne.

Čo sa tu tak dá vidieť? Dokopy nič. Päť malých izieb s nábytkom zahaleným bielymi plachtami, šesť úzkych postelí bez obliečok, kuchynka s jedným oknom, podokenica posiata muchami podobnými čiernym škvrnám. Na jednej stene od slnka vyblednutá stará námornícka mapa severného Ölandu, na bielizníku zarámovaná čiernobiela fotografia zo šesťdesiatych rokov. Bola na nej napäto sa usmievajúca skoro dospelá Júlia so sestrou Lenou. V kúte polica s knihami. Inak miestnosť zívala prázdnotou, bez osobných predmetov budila dojem chaty na prenájom.

Drevená dlážka bez kobercov bola studená ako ľad. Chýbalo tu takmer všetko, na čo sa Júlia pamätala z detstva.

No mýlila sa, lebo keď vytiahla spodnú zásuvku na bielizníku vo svojej detskej izbe, niečo predsa len našla: zarámovanú fotografiu opáleného chlapčeka vo vlnenom pulóvri, ktorý sa nesmelo usmieval na fotografa. Obrázok stál dlhé roky na bielizníku, ale niekto ho odložil.

Júlia ho vrátila tam, kam patril. Skúmavo si prezerala fotografiu svojho strateného syna a zatúžila po červenom víne; niekoľko pohárikov by ju zohrialo, prinieslo zabudnutie a ľahšie by znášala návštevu starého domu. Ibaže pred Gerlofom nechcela ukázať, že pije.

Gerlof si zrejme nevšimol, ako sa cíti, pomaly prechádzal z izby do izby, očividne sa tu pohyboval ako vo svojom skutočnom domove. Svojím spôsobom ním bol naďalej. Ako dôchodca tu trávil celé leto a každý víkend, najprv s Ellou, potom sám tak dlho, ako si Júlia len pamätala. Vždy stál pri bráničke a kýval deťom, keď sa po niekoľkotýždňovej dovolenke vracali na pevninu.

Ibaže teraz nie je leto a čo najskôr sa musím vrátiť, uvedomila si Júlia vo dverách s kľúčmi od auta v ruke, no otcovi povedala niečo iné:

– S Lenou sme tu zvykli spávať na poschodovej posteli… Spím hore!

Gerlof prikývol.

– Keď sme sa v lete všetci zišli, bývalo tu tesno, ale nikto sa nesťažoval, aspoň sa na to nepamätám.

– Nie. Spomínam si, ako tu bývalo veselo, keď sa zbehli všetci príbuzní… a celé leto. Vidí sa mi, že vtedy neprestajne svietilo slnko, – Júlia pozrela na hodinky. – Ale už by sme si mali ísť ľahnúť…

– Už? – namietol Gerlof a naprával mapu na stene. – Ty sa ma nechceš na nič spýtať?

– Na čo by som sa mala spýtať?

– Nuž… – Gerlof opatrne stiahol bielu plachtu z kresla a poskladal ju. – Len sa pokojne pýtaj, – povedal.

Pomaly sa usádzal, keď Júlii zazvonil mobil v bundičke, čo si zavesila v tmavej chodbe.

V tichu znel zvuk rušivo, a tak sa k nemu ponáhľala.

– Prosím, tu je…

– Ahoj. Ako sa máš? – ohlásila sa Lena, len ona poznala číslo Júliinho mobilu. – Prišla si v poriadku?

– Áno… všetko v poriadku.

Čo jej mala povedať? V tmavom okennom skle uvidela samu seba s nepokojným pohľadom. Vôbec netúžila sestre vyrozprávať, čo sa stalo, ani o Jensovom sandále či o smrti v kameňolome. – Všetko je v poriadku, – zopakovala po chvíli.

– Hovorila si s Gerlofom?

– Áno… teraz sme spolu v dome.

– V stenvikskom dome? – začudovala sa Lena. – Hádam tam nechcete spať?

– Práveže chceme. Zapojili sme vodu aj elektrinu.

– Ocko nesmie prechladnúť, – vyhlásila Lena.

– Neprechladne, – odvetila Júlia a zahanbila sa. Vzápätí sa znova zahanbila za to, že sa hanbí. – Len tu tak sedíme, zhovárame sa… Čo si chcela?

– No… ide o auto. Volala Marika, že na budúci víkend cestuje na nejaký divadelný kurz do Dalslandu, takže bude potrebovať auto. Povedala som, že s tým nie je nijaký problém… Veď nezostaneš na Ölande, však?

– Ešte chvíľu sa tu zdržím, – odvetila Júlia.

Marika bola dcéra Leninho muža Richarda z prvého manželstva. Júlia si vždy myslela, že medzi Lenou a Marikou nie sú dobré vzťahy, ale očividne stačili, aby jej hocikedy požičala Júliino auto.

– Ako dlho?

– Ťažko povedať… Pár dní.

– Dokedy? Tri dni? – nástojila Lena. – Takže auto privezieš v nedeľu?

– V pondelok, – vyhŕkla Júlia.

Keby Lena spomenula hociktorý deň v týždni, ešte jeden by pridala.

– Tak príď načas, – povedala Lena.

– Pokúsim sa. Lena…

– Dobre, pozdravuj ocka.

– Lena… ty si odložila Jensovu fotku do zásuvky? – rýchlo sa spýtala Júlia, no Lena už stihla zrušiť hovor.

Júlia s povzdychom vypla mobil.

– Kto to bol? – spýtal sa z kresla Gerlof.

– Tvoja druhá dcéra, pozdravuje ťa.

– Aha. Chce, aby si sa vrátila domov?

– Áno. Chce ma mať pod kontrolou.

Júlia si sadla v obývačke do kúta oproti Gerlofovi. Jej bazový čaj stál na stole. Už takmer vychladol, ale vypila ho.

– Bojí sa o teba? – spýtal sa Gerlof.

– Trochu, – odvetila.

Skôr o svoje auto, pomyslela si.

Tu je bezpečnejšie ako v Göteborgu, – usmial sa Gerlof.

Potom si zrejme spomenul, čo sa dnes stalo v kameňolome, a prestal sa usmievať. Sklopil zrak na dlážku a mlčal. Júlia takisto čušala.

Vzduch v izbe sa pomaly zohrieval. Za oknami zavládla noc, bolo už takmer deväť hodín. Uvažovala, či sa v dome nájdu posteľné obliečky. Mali by tu byť.

– Smrti sa nebojím, – ozval sa zrazu Gerlof. – Kedysi, keď som sa zamladi plavil na mori, bál som sa mín aj búrok, ale teraz som na to už pristarý… Strach sa zo mňa vytrácal, aj keď Ella skončila v nemocnici. Bolo to v tú jeseň, keď oslepla a pomaly nás opúšťala.

Júlia mlčky prikývla. Nechcela myslieť na matkinu smrť.

Jens mohol v ten októbrový deň odísť z domu do hmly z dvoch dôvodov. Jedným z nich bola Gerlofova neprítomnosť. Druhou príčinou bolo to, že Jensova stará mama si ľahla a zaspala, a to uprostred dňa. Premohla ju chronická únava, čo na ňu nenápadne a čoraz častejšie doľahla práve v to leto a pripravovala ju o zvyčajnú ráznosť. Bolo to nepochopiteľné, až kým lekári nasledujúci rok nezistili, že má cukrovku.

Jens zmizol a jej matka Ella žila už len pár rokov. Chradla, trápil ju žiaľ a výčitky svedomia, že v ten deň zaspala.

– Keď človek zostarne, smrť sa mu stáva priateľom, – pokračoval Gerlof. – Dobrým známym. Chcem, aby si to vedela, aby si si nemyslela, že sa nevyrovnám… s Ernstovou smrťou.

– Chápem, – povedala.

V skutočnosti však celý deň ani nepomyslela na to, ako sa cíti otec.

– Život ide ďalej, – povedal Gerlof a odpil si z čaju.

– Tak či onak.

Niekoľko minút mlčali.

– Chcel si, aby som sa na niečo opýtala?

– Samozrejme, pýtaj sa.

– A na čo?

– Nuž… Možno by si rada vedela, ako sa volá tá zaoblená skulptúra, čo niekto zhodil do lomu… – Gerlof pozrel na Júliu. – Ten čudesný kameň… Policajti sa na to nevypytovali? Ani Lennart Henriksson?

– Nie, – zamyslene odvetila Júlia. – Myslím, že si ju ani nevšimli, pozerali sa celkom inde, na tú kostolnú vežu a… – odmlčala sa. – Na kamene som ani nepomyslela. Je na nich niečo zvláštne?

– Možno, – zahundral Gerlof. – Ide najmä o názov toho diela.

– Ako sa volá?

Gerlof sa zhlboka nadýchol a oprel sa. Jeho dlhý výdych pripomínal ston.

– Ernst s ním nikdy nebol spokojný… Pukol a nevydaril sa, aspoň to tvrdil. Preto ho nazval Kantov kameň. Podľa Nilsa Kanta.

Znova nastalo ticho. Gerlof sa s očakávaním zahľadel na Júliu, hoci netušila prečo.

– Nils Kant, – zopakovala. – Aha.

– Už si to meno niekedy počula? Spomínal ho niekto, keď si vyrastala?

– Nespomínam si. Ale priezvisko Kant som zopár ráz počula.

Jej otec prikývol.

– Kantovci bývali tu v Stenviku, – vysvetlil. – Nils bol ich syn, čierna ovca rodiny… No ty si sa narodila po vojne, a vtedy tu už nežil.

– Aha.

– Vybral sa do sveta.

– A čo také hrozné urobil Nils Kant? – spýtala sa. – Zabil niekoho?

ÖLAND, MÁJ 1945

Nils Kant stál so zbraňou namierenou na dvoch cudzích vojakov s prstom na spúšti. Šum vetra, vtáčí spev aj ostatné zvuky zmizli. Všetko naokolo sa mu rozplývalo, v hľadáčiku dvojhlavňovky videl len vojakov.

Vojaci sa ako na povel pomaly vztýčili. Nohy sa im triasli, museli si pomáhať rukami, aby sa postavili, potom ich zdvihli nad hlavu. No Nils na nich neprestal mieriť.

– Čo tu robíte? – spýtal sa.

Muži s rukami nad hlavou naňho mlčky civeli.

Ten bližšie k nemu trochu zaspätkoval, vrazil do druhého vojaka a zastal. Vyzeral mladší ako jeho druh, ale tváre im pokrýval prach, blato a strnisko na brade, takže ich vek sa nedal určiť. Očné bielka im pretínala sieť popraskaných žiliek a ich pohľad pripomínal storočného starca.

– Odkiaľ ste? – spýtal sa Nils.

Neodpovedali.

Nils si ich premeral rýchlym pohľadom, ale nevidel nijaké batohy. Sivozelené uniformy mali vyšúchané kolená a všade sa párali. Vojak pred ním mal nad kolenom uviazaný zdrap látky.

Nils mal pri sebe zbraň, ale to ho neuspokojovalo. Pokúšal sadýchať pomaly nosom, aby sa mu netriasli ruky. Hlavu mu začala zvierať neviditeľná obruč, čo mu bránila jasne uvažovať.

– Nicht schiessen, – zadychčane sa ozval prvý vojak.

Nils nerozumel ani slovo, no zdalo sa mu, že tá reč znie ako prejav Adolfa Hitlera v rádiu. To by značilo, že sú to Nemci z veľkej vojny. Ako sa sem dostali?

Loďou, uvedomil si. Museli prísť z mora na lodi.

– Poďte za mnou, – povedal.

Hovoril pomaly, zreteľne, aby mu rozumeli. Musí prevziať velenie, veď má v ruke zbraň.

Kývol na nich.

– Rozumiete mi?

Keď rozprával, cítil sa lepšie, aj keď mu nerozumeli. Uberalo mu to zo strachu a zmierňovalo tlak v hlave. Nils by ich mohol zobrať do Stenviku a stať sa hrdinom. Nezaujímalo ho, čo by si o tom mysleli dedinčania, no matka by bola naňho hrdá.

Prvý vojak prikývol a pomaly spúšťal ruky.

– Wir wolen nach England fahren,– povedal. – Wir wollen in die Freiheit.

Nils ho pozoroval. Pochopil jediné slovo – England –, lebo znelo švédsky, no bol si istý, že muži nie sú Angličania. Vlastne užvedel, že sú Nemci.

Vojak vzadu spustil ruku a siahol ňou do vrecka uniformy.

– Nie!

Nilsovi tĺklo srdce ako splašené, dýchal otvorenými ústami.

Vojak vopchal ruku do vrecka. Urobil to bleskurýchlo, Nils ju nestačil sledovať pohľadom. Niečo však musel urobiť, a tak vykríkol:

– Hore ruky, lebo…

Posledné slovo zaniklo vo výstrele. Zbraň sa zatriasla.

Z hlavne sa zadymilo, na okamih nevidel vojaka pred sebou.

V skutočnosti nechcel vystreliť, iba trochu silnejšie zovrel zbraň, aby ňou ukázal nahor. Lenže brokovnica vystrelila a vojak pred ním padol ako podťatý.

Vnímal ho ako klesajúci tieň v kúdole dymu, ktorý zostal nehybne ležať v tráve.

Dym sa rozplynul, všetko stíchlo, iba vojak naďalej ležal na boku vo svojej roztrhanej uniforme. Jeho telo vyzeralo chvíľu neporušené, potom sa z dier v látke začala rinúť krv a vytvárať tmavé fľaky. Vojak zatvoril oči, zomieral.

– Dopekla… – šepol sám pre seba Nils.

Stalo sa. Vystrelil, navyše do nesprávneho vojaka. Lebo ruku do vrecka nepchal tento, hoci teraz leží na tráve a krváca.

Nils zastrelil človeka, akoby to bol zajac; jednoducho ho zastrelil.

Vojak v tráve pomaly žmurkal, ruky sa mu chveli a zo všetkých síl sa pokúšal zdvihnúť hlavu, ale márne.

Prerývane dychčal, rozkašľal sa, vydychoval, ale nadýchnuť sa nevládal. Uniformu mu zaliala krv. Jeho pohľad vydesene blúdil dookola, napokon zomrel obrátený tvárou k oblohe.

Za ním stál druhý vojak, ktorý siahol do vrecka. Zvieral pery a pohľad mal prázdny. Nehýbal sa, ale palcom a ukazovákom ľavej ruky čosi držal. Predmet, čo stihol vytiahnuť z vrecka, skôr než zaznel výstrel.

Nebola to zbraň, ale niečo oveľa menšie. Vyzeralo to ako tmavočervený kamienok, čo sa jagal, hoci slnko nesvietilo.

Nils držal zbraň, vojak kamienok. Ani jeden nesklopil zrak.

Nils vystrelil a zabil človeka. Panika ho opustila a naplnil ho chladný pokoj. Opäť získal kontrolu.

Vydýchol, podišiel k vojakovi a ukázal hlavou na kamienok.

– Daj to sem, – povedal pokojne.

10

Gerlof neodpovedal na Júliinu otázku o Nilsovi Kantovi. Ukázal do tmy v okne za jej chrbtom.

– Kantovci bývali hneď tam poniže, – povedal. – Vo veľkej žltej vile. Bývali tam oveľa skôr, než sme postavili tento dom.

– Pamätám sa, že keď som bola malá, žila tam nejaká stará pani, – spomenula si Júlia.

– To bola Nilsova matka Vera. Zomrela niekedy začiatkom sedemdesiatych rokov. Dovtedy tam žila dlhé roky sama. Bola bohatá… Jej rodina vlastnila pílu na Smålande a ona sama veľa pôdy pozdĺž pobrežia. No aj tak si myslím, že z peňazí nemala veľkú radosť. Jej rodina sa dodnes háda o to, čo zostalo z dedičstva, aspoň to predpokladám podľa toho, že vila naďalej pustne a chátra. Alebo sa tam nikto neodváži bývať.

– Vera Kantová… – zamyslela sa Júlia. – Spomínam si na ňu len hmlisto. Myslím si, že nebola veľmi obľúbená.

– Veru nie. Bola zatrpknutá a nevľúdna. Keby jej napríklad ublížil tvoj starý otec, nenávidela by ešte aj tvoju matku, teba, tvojho psa až do konca života. Bola tvrdohlavá a pyšná. Len čo jej zomrel muž, ihneď sa vrátila k svojmu dievčenskému menu.

– Nikdy nechodievala do dediny, však?

– Nie. Vera bola samotárka, – pokračoval Gerlof. – Čas trávila tým, že sama vysedávala vo svojej vile a umárala sa túžbou po svojom synovi.

– A čo vlastne vyviedol? – spýtala sa znova Júlia.

– Všeličo… Už v detstve ho podozrievali, že mladšieho brata utopil v mori. Ibaže tam vtedy nik okrem nich dvoch nebol. Nils neskôr tvrdil, že išlo o nehodu… takže pravdu sa nikdy nedozvieme.

– Priatelili ste sa?

– Nie, kdeže. Bol odo mňa o pár rokov mladší a pomerne rýchlo sa dal k námorníkom. V detstve som ho sotva vídal.

– A v dospelosti?

Gerlof akoby sa chystal usmiať, ale keď išlo o Nilsa Kanta, aj to by vyzeralo nevhodne.

– A v dospelosti už vôbec nie, – dodal. – Spomenul som, že odišiel z dediny. – Ukázal na úzku knižničku v kúte. – Tam je jedna kniha o Nilsovi Kantovi. Teda aspoň sčasti o ňom. Na tretej polici zhora, má tenký žltý chrbát.

Júlia vstala a pristúpila ku knihám. Chvíľu si ich obzerala, potom vybrala jednu z tretej police. Prečítala titulok.

– Ölandské zločiny.

Spýtavo pozrela na Gerlofa.

– To je ona, – prikývol. – Napísal ju pred niekoľkými rokmi kolega Bengta Nyberga zÖlands-Posten. Prečítaj si ju, veľa sa dozvieš.

– Dobre, ale nie dnes večer.

– Nie. Teraz si pôjdeme ľahnúť, – súhlasil Gerlof.

– Rada by som spala vo svojej starej izbe, – navrhla. – Ak by ti to neprekážalo.

Gerlof si vybral vedľajšiu spálňu, kde spával dlhé roky s Ellou. Ich stará manželská posteľ už nejestvovala, ale nové lôžka stáli na tom istom mieste. Keď Gerlof odišiel na toaletu, Júlia mu jedno pripravila. Navliekanie obliečok si vyžadovalo priam gymnastické cvičenie, ktoré by otec nezvládol.

Keď všetko nachystala, odišla do svojej izby. Gerlof sa vyzliekol do spodkov a trička a ľahol si do postele. Matrac bol oveľa tvrdší, než na aký si zvykol v domove.

Chvíľu len tak ležal a v tichu premýšľal. Už sa tu necítil o nič väčšmi doma ako vo svojej izbe v Marnäse. Priznať si, že je pristarý, aby žil sám v Stenviku, a presťahovať sa do Marnäsu si vyžadovalo veľké odhodlanie, ale podľa všetkého sa rozhodol správne. Aspoň nemusel umývať riad a variť si kávu.

Gerlof načúval šumu vetra v korunách stromov a potom zaspal. V noci sa mu prisnilo, že leží na tvrdom kamennom lôžku kdesi v kameňolome.

Obloha bola tmavomodrá, dul vietor, no nad zemou sa napriek tomu vznášala tenká vrstva hmly.

Nad úžľabinou pri kameňolome stál Ernst Adolfsson a upieral naň prázdne čierne očné jamky.

Gerlof už otváral ústa, aby sa priateľa spýtal, či to naozaj on zhodil sochu do jamy a čo tým vlastne myslel, no Ernst sa od neho odvrátil, lebo začul akýsi šepot.

– Všetkých som zabil.

To sa mu šeptom prihovoril Nils Kant.

– Gerlof… Pozdravuje ťa tvoj vnuk.

Nils Kant prichádzal z planiny s brokovnicou, práve zabočil za roh Ernstovho domu – čoskoro bude pri ňom. Gerlof zdvihol hlavu a plný očakávania zatajil dych. Konečne uvidí, ako vyzerá dospelý Nils Kant, vlastne skôr starec Kant. Má ešte vlasy? A čo brada?

Ibaže namiesto neho sa mu ukázal Ernst, vzápätí sa ako loď prízrakov začal strácať v hmle. Gerlof naňho zavolal, Ernst však zmizol.

Smútok za ním kváril Gerlofa ešte aj vo chvíli, keď sa zobudil.

– Zaboč doľava, – prikázal Gerlof Júlii.

Pozrela naňho a zabrzdila.

– Veď ideme do Marnäsu, či nie?

– Potom. Nie hneď, – oznámil jej Gerlof. – Najprv by sme si mohli dať v Stenviku kávu.

Chvíľu naňho hľadela, ale potom poslúchla. Zacúvala na cestu, čo kopírovala líniu pobrežia. Gerlof sa hneď obzeral po svojej rybárskej chalupe, aby skontroloval okenice.

– Ešte raz doľava, – ukázal na dom na pobreží. – Ideme tam.

Júlia zabrzdila, prešla krížom cez cestu, a ani sa nepozrela, či nejde auto. Nezdržiavala sa ani pohľadom do spätného zrkadla.

– V tomto dome býva jedna stará pani, – povedala, keď auto zastalo pred domom. – Videla som ju predvčerom… prechádzala sa so psom.

– Nie je až taká stará, – zahundral Gerlof. – Astrid Linderová má asi šesťdesiatsedem, nanajvýš šesťdesiatosem. Len nedávno odišla do dôchodku… Dlhé roky pracovala ako lekárka v Borgholme. Ale pochádza odtiaľto.

– A celý rok žije v Stenviku?

– Teraz už áno. Kým ja som sa z letného bytu odsťahoval, Astrid to urobila presne naopak, keď ovdovela. Presťahovala sa sem. – Gerlof otvoril dvere, a keď ho pri vystupovaní zaboleli kĺby, zavzdychal. – Ibaže je oveľa vrtkejšia než ja.

Položil nohy na zem, ale Júlia musela obísť auto a pomôcť mu postaviť sa. Poďakoval sa jej kývnutím hlavy a spolu sa pobrali k domu.

Gerlof sa obzeral okolo seba.

– Keď som v Stenviku, vždy sa mi vidí, že všetky domy sú celý rok obývané, – zahundral. – Ba aj záclony na oknách akoby sa všade hýbali. Po ceste sa pohybujú tiene, kútikom oka sledujem každý nenápadný pohyb… Duchov najlepšie zazrieš kútikom oka.

Júlia sa k tomu nevyjadrila.

Otvorila drevenú bráničku zasadenú do nízkeho múrika. Predzáhradka neoplývala rastlinami, ale na žulovej terase stáli okolo malého stola štyri biele plastové stoličky, vedľa sivý hlinený trpaslík so zelenou čiapkou, usmievajúci sa na okolie.

Z domu sa ozvalo zúrivé štekanie ešte skôr, než zazvonili pri dverách.

– Ticho, Willy! – zakričal ženský hlas, ale pes sa neutíšil.

Len čo sa dvere otvorili, okolo Júliiných a Gerlofových nôh prehrmel bielo-hnedý blesk. Gerlof sa musel chytiť dcéry, aby nespadol.

– Ahoj, Astrid.

Astrid chytila foxteriéra za vôdzku, pevne ho pridržala a zdvihla hlavu.

– Ahoj, Gerlof, zasa si doma? – Keď si všimla Júliu, rýchlo dodala: – A priviedol si si aj novú priateľku?

Aj napriek tomu, že slnko svietilo a jesenný vietor bol nepríjemne studený. Astrid podávala kávu na terase, iba Gerlofovi priniesla deku, prehodila mu ju cez plecia, sama si obliekla zelený vlnený sveter.

– Aj ja by som potreboval hrubý pulóver, – namietol Gerlof.

– Ale čoby. Je tu príjemne, – odvetila Astrid a priniesla kávu, na podnose pár koláčikov, nie domácich, iba kúpených. Astrid nerada piekla. Ponalievala kávu a prisadla si k nim.

Gerlof predstavil Júliu ako svoju mladšiu dcéru. Po zoznámení si s Astrid vymenili niekoľko slov o Willyho nesmiernej energii, ktorý sa konečne upokojil a ľahol si pod stôl. Ernsta nespomenuli ani slovkom.

Gerlof nepredpokladal, že by sa Astrid rozpamätala na Júliu. Preto ho prekvapilo, keď sa odrazu potichu ozvala:

– Júlia, ty sa na mňa už nepamätáš, ale… v ten deň som vám prišla pomáhať pri hľadaní. Spolu s manželom.

Gerlof zbadal, že Júlia priam skamenela, potom otvorila ústa a hľadala vhodné slová.

– Ďakujem, – hlesla napokon. – Naozaj si nespomínam… V ten deň bolo všetko také zmätené.

– Viem, viem, – prikývla Astrid a napila sa kávy. – Všetci pobiehali hore-dolu, policajti vyslali do zálivu lode, ale v podstate nikto presne nevedel, kam ísť. Skupina tunajších obyvateľov sa vybrala prehľadávať južné pobrežie, nás poslali s druhou skupinkou na sever. Išli sme a išli, pozorovali sme vodu, nazreli sme pod každý prevrátený čln, čo vytiahli na breh, za každú skalu či útes. Napokon sa zotmelo a už sme si nedovideli ani na konček nosa… vtedy sme sa vrátili. Bolo to hrozné.

– Áno, – Júlia hľadela do svojej šálky. – V ten večer všetci pomáhali hľadať. Až kým sa nezotmelo.

– Príšerné, – pokračovala Astrid. – Žiaľ, nebol prvý ani posledný, čo sa stratil v zátoke.

Za stolom zavládlo ticho. Vietor sa trochu utíšil. Willy kýchol a nespokojne sa zamrvil.

– Teraz sa našiel chlapcov sandál, – ozval sa Gerlof.

Hoci hľadel na Astrid, kútikom oka zachytil Júliin prekvapený pohľad.

– No toto! – začudovala sa Astrid. – Vo vode?

– Nie, – odvetil Gerlof. – Na súši. Niekto ho mal po celé tie roky, no doteraz netušíme kto.

– Čudné, – usúdila Astrid. – Takže to nebola nehoda? Neutopil sa?

Júlia položila šálku na stôl, ale neodpovedala.

– Nezdá sa, – ujal sa slova Gerlof. – Je to dosť zložité… Zatiaľ toho veľa nevieme.

– A čo ten muž, ktorého si včera spomínal? – ozvala sa Júlia.– Nils Kant. Nemôže niečo vedieť o Jensovi? Čo si myslíš?

– Nils Kant? – zopakovala Astrid a pozrela sa na Gerlofa.– Prečo sa o ňom bavíte?

– Zrejme som ho včera spomenul.

Júlia neisto pozrela na Gerlofa aj na Astrid, akoby povedala niečo nevhodné.

– Len som si myslela… či v tom náhodou nemá prsty. Zjavne mal už aj predtým problémy.

Astrid zavzdychala.

– Myslela som si, že na Nilsa Kanta sa zabudlo, – povedala. – Keď odišiel zo Stenviku…

– Veď sa zabudlo, takmer, – prerušil ju Gerlof. – O tom svedčí aj to, že o ňom počula hovoriť až včera.

– Bol trochu starší než ja, – pokračovala Astrid, – ale na druhom stupni sme boli spolužiaci. Často sa mi videlo, že má zlú náladu, nikdy som ho nezažila šťastného. Bol veľký a podchvíľou sa bil. My dievčatá sme sa ho báli… a chlapci takisto. Bitku začínal vždy prvý, ale zakaždým obvinil niekoho iného.

– V škole som ho nezažil, bol som starší než Kant, – spomínal Gerlof, – zato John Hagman mi o tých bitkách rozprával.

– Potom začal pracovať v kameňolome, čo vlastnila jeho rodina, – doplnila Astrid, – lenže ani to nejako neklapalo.

– Veď aj tam boli samé hádky. A jeden z predákov, čo riadili nakladanie kameňa na lode, sa takmer utopil. – Gerlof zavrtel hlavou. – Predstav si, Astrid, že nasledujúcu noc po tom, čo tam Nils prestal pracovať, jedna z lodí zhorela. Volala sa Isabell. Kotvila v prístave pri Långviku a kapitán sa zobudil na požiar na palube. Horko-ťažko sa mu ju podarilo dostať za prístavnú hrádzu, skôr než ľahla popolom. Pri vyšetrovaní dospeli k názoru, že išlo o samovznietenie, ale v Stenviku si mnohí mysleli, že ju podpálil Nils Kant. No a tým sa to vlastne začalo.

Júlia spýtavo pozrela na otca.

– Čo sa začalo?

– Nuž… že Nils Kant sa stal stenvikským obetným baránkom, – vysvetlil. – Všetko, čo sa prihodilo, zvaľovali naňho.

– Nie všetko, – opravila ho Astrid. – Iba to zlé. Požiare, krádeže, zranené zvieratá…

– Aj nešťastia, – doplnil ju Gerlof. – Keď sa pokazilo mlynské koleso, alebo sa roztrhali rybárske siete, uvoľnili sa lode a kamsi odplávali…

– Zaslúžil si to, – vyhlásila Astrid. – Napokon, koledoval si o to.

– Mal svojský osud, – zamyslel sa Gerlof. – Prísny otec mu zomrel, keď bol ešte malý, a matka mu zasa jednostaj vtĺkala do hlavy, že je lepší ako ostatní z dediny. Zložité detstvo.

Astrid prikývla, chvíľu uvažovala a potom sa ticho spýtala:

– V oblastnom vysielaní som včera počula o nešťastí… Kedy bude pohreb?

Gerlof si uvedomil, ako rýchlo zmenila tému. Akoby odrazu aj Astrid napadlo, že Nils Kant a Ernstova smrť nejako súvisia.

– V stredu, aspoň tak som počul, – odvetil. – Aj John si to myslí.

– V kostole v Marnäse?

– Áno, – prikývol Gerlof a zdvihol šálku. – Aj keď za všetko môže tá hnusná kostolná veža.

– Ernst vedel zaobchádzať s kameňom. Nechápem, čo hľadal na okraji lomu, – poznamenala Astrid.

Gerlof pokrútil hlavou, ale nič nepovedal.

– To sú všetci? – spýtala sa Júlia v aute, keď u Astrid dopili kávu a pobrali sa do Marnäsu.

– Všetci? – nechápal Gerlof.

– Všetci obyvatelia Stenviku. Stretli sme sa už so všetkými, ktorí tu bývajú?

– Väčšinou. So všetkými tu narodenými. Potom je tu ešte pár ľudí, ktorí sem prichádzajú na víkendy z Borgholmu a Kalmaru. Zo pätnásť, dvadsať osôb. Ale tých tak dobre nepoznám.

– Ako to tu vyzerá v lete?

– Božie dopustenie, – zahundral Gerlof. – Prihrnú sa sem letní hostia… celé stovky, a večne len čosi pristavujú a opravujú. Aj turistov je čoraz viac. Každý týždeň sa rovnaká masa ľudí ubytuje v Johnovom kempingu. Už je tu viac hostí ako tunajších obyvateľov, keď som bol malý. V Långviku je to ešte horšie, lebo tam majú aj prístav pre súkromné lode a hotel na pláži.

– Spomínam si, aké to tu bývalo v lete, – povedala Júlia.

Gerlof vzdychol.

– Nechcem sa sťažovať. Ľudia z pevniny sem prinášajú peniaze.

– Ibaže je ťažké poznať všetkých, – dodala a zabrzdila, aby odbočila na Marnäs.

– V lete sa to ani nedá, – povedal Gerlof. – To je ako u teba vo veľkom meste, ľudia prichádzajú a odchádzajú.

– Mohli by aj teraz na jeseň, – zamyslela sa. – No teraz by ich v Stenviku nemal kto pozorovať…

Zarazila sa, akoby si na niečo spomenula.

– Astrid má zvyčajne prehľad, – povedal, ale keď si uvedomil, že Júlia mlčí, pozrel na ňu. – Čo je?

– Iba som si spomenula, že Ernst čakal návštevu. Keď sme sa predvčerom stretli pred našou chalupou, povedal: Pokojne sa príď pozrieť na sochy, len nie dnes večer, lebo čakám návštevu. Tak nejako to povedal.

– Naozaj? – Gerlof zamyslene hľadel von oknom.

– Mohlo to súvisieť s… Nilsom Kantom?

– Možno.

– Žeby Ernst čakal jeho?

– Neverím.

Odmlčali sa. Odbočili k marnäskému kostolu a Gerlof si vzápätí spomenul na Ernstov pohreb. Zosmutnel.

– Vieš viac, než mi hovoríš, – ozvala sa Júlia.

– Len o trochu, – ticho priznal Gerlof. – Nie je toho veľa. S Johnom sme si vytvorili vlastnú hypotézu.

Smutne si uvedomil, že aj Ernst mal vlastnú teóriu.

– Toto nie je nijaká hra na hypotézy, – šepla Júlia. – Jens je môj syn.

– Viem. – Gerlof túžil pozbierať odvahu a požiadať ju, aby o Jensovi nerozprávala ako o živom. – A už čoskoro sa všetko dozvieš.

– Prečo si spomenul Jensov sandál pred Astrid?

– Aby sa tá správa rozšírila, – povedal Gerlof. – Astrid sa o to určite postará, je na to ako stvorená. Ty si včera spomínala sandálpolicajtom?

– Nie… myšlienky som mala celkom inde. A prečo o tom musíme rozprávať?

– Mohlo by to vyvolať reakcie. Alebo niekoho prilákať…

– Koho?

– Človek nikdy nevie, – odvetil Gerlof, keď zastali pred domovom.

Júlia mu pomohla vystúpiť z auta.

– Čo budeš robiť teraz? – spýtal sa.

– Neviem… asi pôjdem do kostola.

– Dobre. Môžeš Elle zapáliť sviečku na hrobe. Mám v izbe kahanec.

– Samozrejme, – prikývla a viedla ho ku vchodu.

– A poobzeraj sa po cintoríne. Keď mame zapáliš sviečku, prejdi k západnému múru a pozri si náhrobky.

– Dobre. Ale prečo? – spýtala sa a stlačila gombík, ktorým sa otváral hlavný vstup do budovy.

– Pochopíš, keď to uvidíš, – odvetil Gerlof.

11

Júlia stála na cintoríne marnäského kostola a civela na hrob Nilsa Kanta.

Našla ho pri západnom múre celkom na konci dlhého radu. Na pomníku stálo výrazne vyryté meno NILS KANT a roky 1925 – 1963. Náhrobný kameň bol nízky, z obyčajného vápenca, pravdepodobne pochádzal zo stenvikského kameňolomu. Možno ho dokonca vytesal Ernst Adolfsson. Náhrobok mal vyše tridsať rokov a na bokoch začal obrastať bielym lišajníkom.

Hrob pokrývala zožltnutá, vysušená tráva a nerástli na ňom nijaké kvety.

Júlia premýšľala, prečo nikto nepodozrieval Nilsa Kanta, keď Jens zmizol. Namiesto odpovede ju Gerlof poslal na opustený cintorín v Marnäse – aby na vlastné oči videla, že Nils Kant nemohol mať s Jensovým zmiznutím nič spoločné. Roku tisícdeväťstosedemdesiatdva bol Nils už takmer desať rokov mŕtvy. Táto odpoveď bola dokonca vytesaná do kameňa.

Takže zasa slepá ulička.

O dva metre ďalej zbadala ešte jeden náhrobný kameň, takisto z vápenca, iba vyšší a širší. Aj naň vyryli mená a letopočty: Karl-Einar Andersson 1889 – 1935 a Vera Kantová rod. Anderssonová1897 –1972. Pod nimi sa dalo prečítať ešte jedno meno, vyryté menším písmom: Axel Teodor Kant 1929 – 1936. To bol mladší brat Nilsa Kanta, ktorý sa utopil a jeho telo sa stratilo v zálive.

Vo chvíli, keď sa Júlia zvrtla na odchod, pod kameňom na hrobe Nilsa Kanta sa čosi zabelelo a pohlo vo vetre. Zarazila sa, vrátila sa a zohla k hrobu.

Vietor sa pohrával s bielou obálkou, zastrčenou medzi stonkami dvoch zoschnutých ruží.

Na hrob ich položili len nedávno. Júlia tak usúdila podľa toho, že sčerneté lupienky tmavočervených ruží ešte nestihli opadať. Zdvihla vlhkú obálku. Čokoľvek na nej bolo napísané, zmyl to dážď.

Poobzerala sa okolo seba. Cintorín naďalej zíval prázdnotou. Marnäský biely kostol stál asi päťdesiat metrov od nej. Júlia sa doň ešte predtým pokúsila vojsť, ale dvere boli zamknuté a na jej pokusy otvoriť ich nikto nereagoval.

Rýchlo vopchala obálku do vrecka na bunde, vrátila sa k hrobu svojej matky, odhodila z neho konárik brezy so žltým lístím, čo tam privialo, keď na chvíľu odišla, a skontrolovala, či sviečka nezhasla.

Pobrala sa k autu, aby sa čo najskôr dostala do centra Marnäsu.

Keď bola Júlia malá, výlet z chaty do Marnäsu po východnom pobreží vnímala ako veľké dobrodružstvo. V meste totiž neboli len stánky, ale naozajstné obchody. A dali sa tu kúpiť hračky.

Keď prišla do mestečka, potešilo ju, že sa tam ešte vždy nájdu neplatené miesta na parkovanie, čo bola v porovnaní s Göteborgom veľká výhoda. Parkovať sa dalo pred obchodom ICA, pozdĺž celej krátkej hlavnej ulice až dolu po marnäský prístav. Júlia sa rozhodla zaparkovať v prístave. Vedela, že tam nájde krčmičku Moby Dick, čo slúžila zároveň ako reštaurácia aj pub. Aj tesne pred obedom boli stoly pri oknách voľné.

V malom prístave nekotvili nijaké rybárske ani výletné lode. Júlia vystúpila z auta a prešla k opustenému betónovému mólu,vybiehajúcemu k horizontu. Postála na ňom niekoľko minút a pozorovala sivé more, sčerené neveľkými vlnami. Na obzore nič nevidela. Za ním na severovýchode ležal Gotland, na opačnej strane Baltického mora sa rozprestierala východná Európa so staronovými krajinami Estónskom, Lotyšskom a Litvou, čo sa odtrhli od Sovietskeho zväzu. Bol to svet, ktorý Júlia nikdy nenavštívila.

Vrátila sa z móla a prešla hlavnou ulicou, ale nikoho nestretla. Minula butik s oblečením, kvetinárstvo a zastala pri bankomate, aby si vybrala tristo korún. Potvrdenka ukázala, že na konte má ako zvyčajne len malú sumu. Vybraté peniaze rýchlo vložila do peňaženky.

Na bráne najbližšej budovy visela plastová tabuľka s nápisom Ölands-Posten. Menším typom písma vytlačili ďalšiu informáciu: Denník vychádzajúci pre celý severný Öland.

Júlia chvíľu váhala, no potom sa rozhodla a vošla do budovy.

Len čo otvorila dvere, nad hlavou sa jej rozozvučal malý medený zvonček. Ocitla sa v neveľkej jasne osvetlenej miestnosti. Zlý vzduch bol nasiaknutý starým cigaretovým dymom. Pri vchode stál opustený stôl recepcie, hneď za ním sa rozprestierala redakcia s dvoma písacími stolmi, zahádzanými novinami a papiermi. Za dvoma jemne bzučiacimi počítačmi sedeli starší muži, jeden sivovlasý, druhý plešivý, no obaja v džínsoch a košeliach, čo sa priam dožadovali žehličky. Na stole plešivca stála vizitka s menom Lars T. Blohm. Na stole sivovlasého muža vizitka nebola, no Júlia v ňom spoznala Bengta Nyberga, reportéra, ktorý sa zjavil pri nehode v kameňolome prvý. Lennart Henriksson jej o ňom rozprával, kým ho sledovala cez okno.

Na stene viseli nástenky s novinovými článkami, medzi ktorými jasne svietil titulok vytlačený hrubými čiernymi písmenami Tragická nehoda v kameňolome.

Vari nie sú všetky nehody a nešťastia tragické?

– Môžem vám nejako pomôcť? – Zdalo sa, že Bengt Nyberg Júliu nespoznáva, hľadel na ňu spoza okuliarov s hrubými sklami. – Chcete podať inzerát?

– Nie, – odvetila Júlia, ktorá ani sama presne nevedela, prečo prišla do redakcie. – Išla som okolo… teraz bývam dolu v Stenviku… Stratil sa mi syn.

Vzápätí zatvorila oči. Prečo to povedala?

– Aha, – prikývol Nyberg. – Ibaže toto nie je policajná stanica. Musíte ísť do vedľajšej budovy.

– Ďakujem, – povedala Júlia a tep sa jej zrýchlil, akoby vyslovila niečo nevhodné.

– Alebo chcete, aby sme o tom napísali?

– Nie, – rýchlo odvetila Júlia, – pôjdem na políciu.

– Kedy sa stratil? – spýtal sa odrazu druhý muž. Lars Blohm mal hlboký, vrúcny hlas. – O koľkej? Tu v Marnäse?

– Nestalo sa to dnes, – vysvetlila Júlia. Uvedomovala si, že sa čoraz väčšmi pýri, akoby klamala. – Už musím ísť. Ďakujem. – Zvrtla sa na päte, ale aj tak cítila na chrbte spýtavé pohľady oboch mužov.

Na chodníku pred budovou vdýchla chladný vzduch a pokúsila sa uvoľniť. Načo sa vôbec trepala do redakcie? A načo hovorila o Jensovi? Odvykla si stýkať sa s cudzími ľuďmi. Ešte horšie to znášala v takomto malom meste, kde každý poznal každého; nový návštevník vždy vyvolal zvedavosť a hneď sa šírili klebety. Zatúžila po Göteborgu, kde bolo ľudí ako stromov lese a podľa toho sa k sebe aj správali, najčastejšie si nevenovali ani pohľad.

Potrebovala sa dostať z dosahu redakčného okna, preto prešla niekoľko krokov a do oka jej udrela ďalšia tabuľa s nápisom Polícia a s tradičným logom.

Na dverách pod tabuľkou visel prilepený hárok papiera. Júlia vystúpila po dvoch schodíkoch až k nemu a prečítala si: Služby pre verejnosť – každú stredu 10:00 – 12:00.

Keďže bol piatok, policajná stanica zostala zatvorená. A čo ak v Marnäse príde k zločinu inokedy než v stredu? Na túto otázku neodpovedal nijaký iný oznam.

Nazrela do okna a všimla si, že v miestnosti sa pohybuje akýsi tieň.

Už zostupovala po betónových schodíkoch, keď vo dverách zaštrkotala zámka. Vzápätí sa otvorili a zjavil sa v nich Lennart Henriksson. Usmieval sa.

– Vidím, že mám návštevu, – ozval sa. – Ako sa dnes cítite?

– Dobrý deň, – odvetila Júlia. – Celkom dobre… nemyslela som si, že tu niekto bude. Prečítala som si oznam…

– Viem, viem, to značí, že dve hodiny v stredu sa tu musím zdržiavať, – vysvetlil Lennart. – Ale bývam tu aj inokedy. Ibaže to je moje tajomstvo, aby som mal viac času na prácu. Poďteďalej.

Na sebe mal čiernu blúzu od uniformy, v nej vysielačku a v puzdre čierny revolver, preto sa ho spýtala:

– Chystáte sa niekam?

– Chcel som ísť na obed, ale poďteďalej.

Odstúpil a podržal Júlii dvere. Miestnosť, do ktorej vstúpila, vyzerala ešte staršia než redakcia novín, no bola uprataná, na okne rástli v kvetináčoch rastliny a nepáchla zatuchnutým cigaretovým dymom. Bol tu len jeden písací stôl obrátený k dverám, všetky papiere na ňom ležali v úhľadných kôpkach. Nad policou plnou šanónov visel zoznam najdôležitejších telefónnych čísel a upozornenie na núdzovú policajnú linku pre narkomanov. Na protiľahlej stene visela veľká mapa severného Ölandu.

– Pekné pracovisko, – povedala Júlia.

Páčilo sa jej, že Lennart Henriksson si zrejme potrpí na poriadok.

– Naozaj? Vyzerá to tu takto už tridsať rokov.

– Ste jediný zamestnanec?

– Teraz áno. V lete nás býva viac, ale v tomto ročnom období si vystačím aj sám. Rušia tu jednu službu za druhou, – zachmúrene sa poobzeral po miestnosti a dodal: – Uvidíme, dokedy sa to tu udrží.

– Chcú to tu zrušiť?

Zdá sa. Najvyšší šéfovia to omieľajú už dosť dlho, vraj aby ušetrili peniaze. Všetko by chceli sústrediť do Borgholmu, myslia si, že to bude lepšie aj lacnejšie. Napriek tomu dúfam, že to tu dotiahnem až do dôchodku, čo bude o pár rokov. Už ste obedovali?

– Nie, – Júlia pokrútila hlavou. Uvedomila si, že je hladná.

– Čo keby sme sa naobedovali spolu? – spýtal sa Lennart.

– Dobre… prečo nie.

Júlia si nevedela spomenúť na nijakú výhovorku, ktorú by mohla použiť.

– Dobre. Skočme do Moby Dicka… Len vypnem počítač a zapojím odkazovač.

O päť minút neskôr bola Júlia zasa v malom prístave, tentoraz s Lennartom. Vošli do najlepšej a zároveň jedinej reštaurácie Marnäsu, ako jej s úsmevom vysvetlil.

Zariadenie v Moby Dicku bolo inšpirované morom, na tmavom drevenom obložení stien viseli mapy, rybárske siete aj poškodené veslá. Hostia, čo prišli na obed, medzitým obsadili asi polovicu stolov, v miestnosti sa ozývali tlmené hlasy, cvengot tanierov a príborov. K Júlii sa obrátilo niekoľko zvedavých tvárí, ale Lennart kráčal prvý, akoby ju chcel pred nimi ochrániť, a vybral stôl pre dvoch pri okne s výhľadom na Baltik.

Júlia si nevedela spomenúť, kedy naposledy jedla v reštaurácii. Videlo sa jej čudné sedieť za stolom v prítomnosti hŕby neznámych ľudí, no nútila sa dýchať pokojne a ponad stôl hľadela Lennartovi do očí.

– Vitajte u nás.

Muž s obrovským bruchom v košeli s vykasanými rukávmi pristúpil k nim a podal im dva jedálne lístky viazané v koži.

– Ahoj, Kent, – pozdravil Lennart a zobral si jeden.

– Čo budete piť v takýto krásny deň?

– Prosím si nealkoholické pivo, – povedal Lennart.

– Ja si dám neperlivú vodu, – rozhodla sa Júlia.

V prvom okamihu si chcela objednať červené víno, najradšejcelú karafu, ale ovládla sa. Toto musí zvládnuť triezva. Nič jej nehrozí, ľudia na celom svete predsa v tomto čase väčšinou obedujú.

– Dnešná špeciálna ponuka sú lasagne, – oznámil Kent.

– To je fajn, – potešil sa Lennart.

– Aj ja si ich dám.

Júlia prikývla, a keď sa majiteľ hostinca predklonil, aby si zobral jedálne lístky, na ramene mu zazrela kúsok tmavozeleného, zrejme rokmi trochu vyblednutého tetovania. Akési písmená v rámiku. Žeby meno? Alebo názov lode?

– Šalát a káva sú v cene, – povedal čašník a odišiel do kuchyne.

Lennart vstal, aby si nabral šalát, a Júlia ho nasledovala.

– Lennart! – ozval sa mužský hlas z druhej strany miestnosti, keď sa vracali k stolu. – Lennart!

Policajt si vzdychol.

– Hneď sa vrátim, – povedal ticho Júlii a obrátil sa k mužovi, ktorý naňho zavolal. Bol starší, mal červenú tvár a na sebe modré montérky. Júlia sedela sama za stolom a pozorovala ho, ako rozhorčene gestikuluje a s podráždeným výrazom čosi vysvetľuje Lennartovi. Ten mu odvetil, potichu a krátko, a muž znova začal rozhadzovať rukami.

Po niekoľkých minútach sa policajt vrátil k stolu, a len čo si sadol, Kent im priniesol pariace sa, horúce lasagne.

Lennart si znova vzdychol.

– Prepáčte, – ospravedlnil sa Júlii.

– Nič sa nestalo.

– Vlámali sa do šopy a ukradli kanistru benzínu, – vysvetľoval. – Policajt na dedine má službu vždy, nikdy nemá problém, čo s voľným časom. Ale teraz sa najedzme.

Pustil sa do jedla a Júlia sa pridala, lebo bola hladná. Lasagne boli výborné, štedro plnené chutným mäsom.

Keď Lennart pomaly vyprázdnil tanier, napil sa piva a pohodlne sa oprel.

– Prišli ste navštíviť otca? – spýtal sa. – Alebo sa chcete kúpať a opaľovať?

Júlia sa usmiala a pokrútila hlavou.

– Nie, aj keď Öland je krásny i na jeseň.

– Gerlof sa má dobre, pravda, až na tú jeho reumu, – pokračoval Lennart.

– Nuž… volá sa to Sjögrenov syndróm, – vysvetlila Júlia. – Je to istý druh reumatických bolestí v kĺboch, čo sa znenazdania zjavia a zasa zmiznú. No ešte vždy vládze stavať modely lodí vo fľašiach.

– Sú parádne… Vlastne som si chcel jednu objednať na policajnú stanicu, ale nejako mi to nevyšlo.

Zmĺkli. Lennart si dolial pivo a zamyslene sa spýtal:

– A čo vy, Júlia? Ako sa máte?

– No, ujde to… – odvetila rýchlo Júlia. Klamala, no keď si uvedomila, že policajta to možno naozaj zaujíma, spýtala sa: – Myslíte… po včerajšku?

– Áno, – prikývol, – aj to som mal na mysli. Ale aj to, čo sa stalo dávno, v sedemdesiatych rokoch.

– Aha.

Samozrejme, že myslel na to. Ako o tom mohla pochybovať? Veď jej hovoril, že je policajtom už tridsať rokov. Rovnako ako Astrid, aj on sa pokojne pustil do zakázanej témy, veľmi jemne a opatrne – do témy, ktorá jej sestru tak unavovala a mnohí príbuzní sa ju báli aj pomenovať.

– Boli ste… pri tom? – spýtala sa potichu.

Lennart hľadel na obrus a váhal s odpoveďou, akoby mu otázka privodila nepríjemné spomienky.

– Bol som a hľadal som, – odvetil napokon. – Do Stenviku som prišiel ako jeden z prvých policajtov… Viedol som ľudí, ktorí prečesávali pobrežie. Chodili sme tam celý večer, pátranie sme prerušili až pár hodín po polnoci. Keď sa stratí dieťa, nikto sa nechce vzdať… – Zmĺkol.

Júlia si spomenula, že Astrid povedala takmer to isté. Sklonila hlavu a civela na stôl. Rozhodne sa nechcela rozplakať, najmä nie pred policajtom.

– Prepáčte, – hlesla po chvíli, keď sa jej predsa len začali kotúľať slzy po lícach.

– Nemám čo prepáčiť, – odvetil Lennart. – Aj ja niekedy plačem.

Hlas mal tichý a mäkký, pripomínal pokojnú vodnú hladinu. Júlia zažmurkala a uprela pohľad na jeho vážnu tvár, aby jej nevytryskli slzy. Mala by niečo povedať, čokoľvek.

– Gerlof, – vytlačila zo seba a zaodŕhala, – si nemyslí, že Jens, môj syn, sa utopil.

Lennart na ňu pozrel.

– Aha, – prikývol.

– A… našiel topánku, – pokračovala Júlia. – Chlapčenský sandálik. Taký mal obutý aj Jens, keď…

– Topánku? – skúmavo sa na ňu zahľadel Lennart. – Sandál. Videli ste ho?

Júlia prikývla.

– Spoznali ste ho?

– Áno… asi. – Júlia chytila pohár s vodou. – Predtým som si tým bola istá, ale teraz… neviem. – Pozrela na policajta. – Už je to dávno. Človek neverí, že na kadečo zabudne, ale je to tak.

– Rád by som ho videl, – povedal Lennart.

– To nebude problém, – povedala, hoci nevedela, či sa Gerlofovi bude páčiť, že do toho zatiahla policajta, ale ani jej na tom nezáležalo. Jens bol jej syn. – Myslíte si, že by to mohlo niečo značiť? – opýtala sa.

– Nemyslím si, že by sme si mali robiť veľké nádeje, – odvetil Lennart. Dojedol lasagne a dodal: – Takže z Gerlofa sa stal na staré kolená súkromný detektív?

– Súkromný detektív…? No, možno aj áno. – Júlia si vzdychla, ale v podstate sa jej páčilo, že sa o tom môžezhovárať aj s niekým iným ako s Gerlofom. – Má množstvo teórií, alebo ako to nazvať. Hmlisté dohady… vlastne ani neviem, čo si myslí naozaj. Povedal,že sandál mu prišiel poštou v obálke bez odosielateľa, potom rozprával o mužovi, ktorý sa volá Kant a ktorý…

Kant? – prerušil ju Lennart a spozornel. – Nils Kant? Povedal to?

– Áno, – prikývla Júlia. – Pochádza zo Stenviku, ale keď som sa narodila, už tu nebýval. Dnes som zašla na cintorín a videla som…

– Že je pochovaný na marnäskom cintoríne, – doplnil ju Lennart.

– Videla som náhrobný kameň.

Policajt hľadel na stôl. Zhrbil sa, odrazu vyzeral nesmierne unavene.

– Nils Kant… odmieta umrieť.

ÖLAND, MÁJ 1945

Obrovská zeleno sa lesknúca mucha lietala v slnečných lúčoch nad pláňou. Krúžila hore-dolu medzi kríkmi jalovca a rastlinami a napokon pristála na otvorenej dlani. Zložila krídla, vystrela nohy a pevne sa prichytila, pripravená vzlietnuť pri najmenšom náznaku nebezpečenstva, no ruka v tráve sa ani nepohla.

Nils Kant stál s namierenou zbraňou a pozoroval mäsiarku, čo oddychovala na dlani nemeckého vojaka.

Vojak ležal v tráve na chrbte. Oči mal otvorené, tvár obrátenú nabok, skoro by sa zdalo, že s údivom sleduje muchu. Ibaže polovicu krku a ľavé rameno odstrelila Nilsova brokovnica, krv zašpinila roztrhanú blúzu uniformy a vojak nič nevidel.

Nils vydýchol a započúval sa.

Nebolo počuť ani bzučanie muchy, planina bola tichá, i keď Nilsovi ešte vždy hučali v ušiach výstrely. Ich ozvena sa musela rozliehať doďaleka, no Nils aj tak neveril, že ich niekto začul. V blízkosti neboli nijaké cesty a ľudia sa len zriedkakedy odvážili vyjsť do tejto pustatiny. Obostrel ho pokoj.

Nils bol pokojný. Po prvom výstrele, náhodnom, ktorým zasiahol prvého Nemca, akoby ho objali dve neviditeľné ramená a upokojili roztrasené ruky.

Tak upokoj sa. V končekoch prstov mu už nebubnovala krv, ruky sa mu nechveli a vo chvíli, keď sa zameral na druhého Nemca, cítil sa istejší než kedykoľvek predtým. S pohľadom upretým pred seba sa dotkol spúšte a zamieril. Ak bola toto vojna alebo niečo podobné, pripomínalo to poľovačku na zajace.

– Daj to sem, – zopakoval.

Vystrel ruku. Nemec pochopil, pomaly roztvoril dlaň s trblietavým drahokamom a vystrel ju k Nilsovi.

Nils zovrel drahokam prstami, no nesklopil zrak ani zbraň a vopchal si ho do zadného vrecka. Prikývol a pokojne zohol ukazovák na spúšti.

Nemec bezmocne zdvihol ruky, vnímal hrozbu, preto si kľakol a otvoril ústa, ibaže Nils ho nechcel počúvať.

– Heil Hitler, – povedal ticho a stisol spúšť.

Po výstrele zavládlo ticho. Bolo to veľmi jednoduché.

Obaja vojaci ležali pri kroví, jedného odhodilo chrbtom na druhého. Mucha liezla po končeku ukazováka vojaka ležiaceho navrchu, potom rozprestrela krídla a nenáhlivo odletela. Nils ju sledoval pohľadom k najbližšiemu kríku; obletela ho a zmizla.

Nils vykročil dopredu, dotkol sa čižmou vojaka, potom za doňho zaprel. Mŕtve telo sa pomaly zosunulo na trávu. Takto to vyzeralo lepšie. Azda by mal obe telá uložiť nejako vhodnejšie, aby ležali ako v truhle, ale aj toto im musí stačiť.

Nils sa zadíval na mŕtvych. Vojaci vyzerali starí, ale obaja boli jeho rovesníci. Keď takto nehybne ležia, môže si ich aspoň poobzerať.

Odkiaľ pochádzajú? Nerozumel im, ale aj tak si bol istý, že hovorili po nemecky. Uniformy majú špinavé, roztrhané, rozstrapkané a na kolenách vyšúchané. Ani jeden nemá zbraň, no ten navrchu niesol na pleci zelenú plátennú kapsu, čo sa mu pri páde zošmykla. Nils si ju predtým nevšimol.

Zohol sa a odopol remeň, ktorý sa takmer ani nezamočil krvou. Otvoril kapsu a uvidel hŕbku rozličných predmetov: pár konzerv bez nálepky, nožík s ošúchanou rukoväťou, zväzok listov previazaných šnúrkou a pol pecňa suchého čierneho chleba. Kúsky povrazu, niekoľko špinavých obväzov, malý kompas z neleštenej mosadze.

Nils vybral nožík a odložil si ho na pamiatku. Určite nemá nijakú hodnotu.

V kapse zbadal ešte niečo – neveľké plechové puzdro. Pohýbal ním a čosi zahrkotalo. Pritlačil naň palcom a viečko sa otvorilo. Plechové puzdro bolo plné ligotavých drahokamov. Vysypal si ich na dlaň a skúmal tvrdosť. Niektoré boli malé ako broky, iné väčšie, spolu ich bolo vyše dvadsať. Okrem nich nahmatal aj čosi väčšie, zabalené do kúska zelenej látky. Vytiahol to z puzdra a rozbalil látku.

Bol to kríž z čistého zlata, veľký ako dlaň, zdobený červenými kameňmi. Výborne. Nils dlho hľadel na krucifix, skôr ako ho znova zabalil do látky.

Zatvoril puzdro a strčil si vojnovú korisť do batoha. Zatvoril kapsu a položil ju vedľa mŕtveho majiteľa. Vlastne tu už nemá čo robiť. Pravda, mohol by vojakov pochovať, ibaže nemal nič vhodné na kopanie.

Telá musia zostať, kde boli, v tieni kríkov. Možno sa k nim jedného dňa deň vráti s nejakou lopatou. Napokon vystrel ruku a zatlačil im oči, aby nemuseli civieť na oblohu.

Potom si po vystieral chrbát a usúdil, že je načase vrátiť sa domov. Vzal batoh, zdvihol zo zeme ešte vždy teplú pušným prachom voňajúcu pušku a vydal sa na západ ku Stenviku. Slnko vykúkalo spomedzi oblakov.

Asi po päťdesiatich krokoch sa obrátil a zadíval naspäť ku kríkom. Čistinku tienili kríky, zelené vojenské rovnošaty splývali s okolím, no z trávy vytŕčala nehybná biela ruka, priam svietila doďaleka.

Nils sa rýchlo pobral preč. Musel si čo najskôr vymyslieť, čo povie matke, ako jej vysvetlí kvapky krvi na nohaviciach. Najradšej by jej povedal všetko, aj tak pred ňou netajil, čo robí na planine, aj keď mal zavše pocit, že niektoré veci by radšej nepočula. Možno k nim patrilo aj stretnutie s vojakmi. Musel si to premyslieť.

Dlho si lámal hlavu, ale nenašiel uspokojivú výhovorku. Blížil sa už k cestičke vedúcej do Stenviku. Bola pustá, a tak šiel pokojne ďalej.

Nie, cestička nebola celkom opustená. V miernej zákrute, len niekoľko sto metrov od prvého domu v dedine ktosi kráčal.

Nils sa chcel v prvom okamihu stiahnuť, ale za chrbtom mu rástli len nízke kríky. Napokon, prečo sa skrývať? Na planine zažil čosi úžasné, prevratné, a teraz sa už ničoho nebojí.

Zastal pri nízkom múriku pri hradskej a čakal, kým sa postava priblíži.

Odrazu si uvedomil, že je to Maja Nymanová.

Maja, dievča zo Stenviku, za ktorou často pozeral, ale ešte nikdy ju neoslovil. Ani teraz sa s ňou nemohol zhovárať, no medzitým sa priblížila a jemne sa usmievala, akoby sa tešila z letného dňa. Keď zbadala Nilsa, nespomalila, skôr sa mu videlo, že sa vystrela, zdvihla bradu a vypla hruď.

Nils stál pri ceste ako skamenený a Maja po chvíli zastala na druhej strane nízkeho kamenného múrika.

Pozrela naňho. Aj on na ňu, nenašiel však vhodné slová, dokonca sa nezmohol ani len na pozdrav. Mlčanie začalo byť o to neznesiteľnejšie, že z priekopy za múrikom sa ozval spev slávika.

Napokon Maja otvorila ústa.

Niečo si zastrelil, Nils? – spýtala sa zvučným hlasom.

Otázka ho takmer zrazila z nôh. Najprv si myslel, že Maja všetko vie, až potom si uvedomil, že nehovorí o vojakoch. Mal zbraň, a keď sa vracia z pláne do dediny, zvyčajne nesie zastrelené zajace.

Zavrtel hlavou.

– Nie, – odvetil, – nijaké zajace. – Pohol sa a v batohu pocítil plechové puzdro. – Už… musím ísť. Za mamou, do dediny.

– A prečo nejdeš po hradskej? – spýtala sa Maja.

– Planinou je to kratšie.

Slová mu plynuli z úst čoraz prirodzenejšie, konečne sa zmohol na rozhovor s Majou Nymanovou. Rád by v ňom pokračoval, ale inokedy, nie dnes.

– Tak dovidenia, – povedal a zvrtol sa, ani nevyčkal na jej odpoveď.

Tušil, že tam stojí a hladí za ním, preto hneď odbočil z cesty, odrátal dvesto krokov, potom odbočil k dedine.

Po celý čas počul z puzdra jemný hrkot, lebo sa mu pri chôdzi šmýkalo na dne batoha. Uvedomil si, že domov sa ho neopováži vziať. Na svoju vojnovú korisť si musí dávať pozor.

Po ďalšej stovke krokov, keď hradská zmizla za kríkmi, vynorila sa pred ním kopa kamenia.

Stará pamätná mohyla. Okolo tohto miesta Nils väčšinou vždy len prešiel, no tentoraz zastal. Zadíval sa naň a zamyslel. Planina bola pustá. Počul len vietor, čo sa po nej preháňal. V mysli sa mu zrodil nápad. Zhodil batoh z pleca a zložil ho na zem. Otvoril ho, vybral puzdro s drahokamami a pristúpil ku kamennej mohyle.

Takmer priamo pred ním sa na východe sa vypínal marnäsky kostol. Veža prepichovala oblohu ako čierny šíp. Postavil sa k nej čelom a urobil veľký krok dopredu. Tam začal hrabať.

Už niekoľko dní svietilo slnko, zem vyschla. Poľahky uvoľňoval celé chumáče trávy aj s koreňmi, pod ktorými sa dalo hrabať holými rukami, no pomohol mu aj Nemcov nožík. Zeminy tu nebolo veľa, tak ako nikde na planine.

Nils usilovne hrabal, aby bola jama čo najhlbšia. Jednostaj sa pritom obzeral.

Keď sa mu podarilo vyhrabať dosť veľkú jamu, hlbokú asi stopu, narazil na skalu. Aj tak bol spokojný. Plechové puzdro uložil do nej, potom vzal z mohyly niekoľko plochých kameňov a obložil ho nimi. Jamu rýchlo zasypal a dlaňami utľapkal zem, ako len vládal.

Najviac času mu zabralo ukladanie chumáčov trávy – najdôležitejšie bolo, aby všetko vyzeralo ako predtým.

Trvalo mu to dosť dlho, napokon sa narovnal a miesto si zo všetkých strán dôkladne poobzeral. Vyzeralo nedotknuto, v duchu sa pochválil za svoj výkon, iba ruky si veľmi ufúľal.

Znova sa vydal na cestu domov.

Rozhodol sa, že mame porozpráva o stretnutí s Nemcami, ale nie všetko, aby sa nevyľakala. Nepovie nič ani o drahých kameňoch. Zatiaľ nie, pripraví jej prekvapenie. Dovtedy sa vojnová korisť stáva skrytým pokladom, o ktorom vie len on sám.

Preliezol múrik a ocitol sa na hradskej, ibaže bližšie pri dedine, ako keď sa stretol s Majou. Bol už takmer v Stenviku.

Skôr než prišiel domov, na ceste sa stretol s dvoma mužmi v čižmách, prichádzali od mora. Ťažkým krokom prešli okolo Nilsa. Boli to rybári, v čiernych rukách teperili dechtom natretú kaďu na úhory.

Ani jeden nepozdravil, ba obaja odvrátili hlavy. Nils si nespomenul na ich mená, ani ho nezaujímali. Ich neokrôchanosť mu neprekážala.

Nils Kant je aj tak viac hodný než oni, je dôležitejší než celý Stenvik. Dnes to dokázal v boji na planine.

Stmievalo sa. Otvoril bráničku pred domom a dlhými hrdými krokmi prešiel záhradou aj po kamennom chodníčku. Opustená záhrada kvitla a zelenala sa, tráva omamné voňala.

Všetko vyzeralo presne tak, ako keď ráno odchádzal z domu, aby zastrelil zajaca – no vrátil sa ako celkom nový človek.

12

Lennart Henriksson stál pri Gerlofovom písacom stole a v ruke obracal plastové vrecko so sandálom, akoby jeho hmotnosť mohla prezradiť, či je dôkaz pravý, alebo nie. Nález ho očividne nepotešil.

– Gerlof, takéto záležitosti treba oznámiť polícii, – povedal.

– Viem, – odvetil Gerlof.

– A navyše bezodkladne.

– Viem, viem, – priznal Gerlof. – Akosi som to nestihol. Čo si o tom myslíš?

– O tomto? – Policajt pozrel na sandál. – Neviem, nerád by som sa unáhlil. A ty?

– Myslím si, že ste mali hľadať na opačnej strane, nie pri vode, – povedal Gerlof.

– Veď to sme robili, – odporoval Lennart. – Nespomínaš si? Prehľadali sme aj kameňolom, všetky šopy, sklady a kôlne v celej dedine, na aute som dokonca prebrázdil celé okolie, prešiel som aj planinu. Nič sme nenašli. No ak Júlia tvrdí, že je to Jensov sandál, musíme to brať vážne.

– Tvrdím, že je to Jensov sandál, – ozvala sa mu za chrbtom Júlia.

– Prišiel poštou? – spýtal sa Lennart.

Gerlof prikývol, no cítil sa stiesnene ako na výsluchu.

– Kedy?

– Minulý týždeň, – odpovedal Gerlof. – Zavolal som Júlii a povedal som jej to… Vlastne najmä preto pricestovala.

– Obálku máš? – pokračoval Lennart.

– Nie, – rýchlo odvetil Gerlof. – Zahodil som ju… Zavše bývam trochu roztržitý. No nebol v nej nijaký list a nemala odosielateľa, to viem isto. Myslím si, že na nej bolo len kapitán Gerlof Davidsson, Stenvik, takže pošta mi ju poslala sem. Veď obálka hádam ani nie je taká dôležitá, alebo áno?

– Jestvuje niečo, čo sa volá odtlačky prstov, – zahundral ticho Lennart a vzdychol. – Alebo vlasy, všeličo sa z nich dá… V každom prípade si teraz sandál zoberiem so sebou. Aj na ňom sa môže nájsť stopa.

– Najradšej by som… – začal Gerlof, no Júlia mu skočila do reči.

– Vezmete ho do nejakého laboratória?

– Áno, –prikývol Lennart, –v Linköpingu je Štátne kriminalistické laboratórium. Zaoberá sa presne takýmito vecami.

Gerlof mlčal.

– Dobre. Dovoľ mu to.

– Dostanem aj nejaké potvrdenie? – spýtal sa Gerlof.

Júlia sa zatvárila pohoršene, akoby sa zaňho hanbila, no Lennart s unaveným úsmevom prikývol.

– Jasné, Gerlof, napíšem potvrdenie, aby si mohol zažalovať borgholmskú políciu, keby v labáku sandál stratili. No na tvojom mieste by som si nerobil starosti.

Keď policajt o niekoľko minút neskôr odchádzal, Júlia vyšla s ním, ale po chvíli sa vrátila. Gerlof ešte vždy sedel za stolom s potvrdením od Lennarta Henrikssona v ruke a zachmúrene hľadel von oknom.

– Lennart povedal, aby sme o sandáli pred nikým nerozprávali, – ozvala sa za ním Júlia.

– To povedal?

Gerlof neodtŕhal zrak od okna.

– Čo sa stalo? – spýtala sa Júlia.

– Nemusela si mu hovoriť o sandáli, – zahundral Gerlof.

– Veď si tvrdil, že chceš, aby sa to rozšírilo.

– Ale nie medzi policajtmi. Vyriešime to aj sami.

– Vyriešime? – zopakovala nahlas Júlia. – Aké sami? Čo si vlastne nahováraš? Alebo veríš, že ten, kto uniesol Jensa, teda ak sa to naozaj stalo… že taký človek príde sem a požiada ťa, aby si mu ukázal sandál? Naozaj si to myslíš? Že sem príde a vyklopí, čo urobil?

Gerlof neodpovedal, jednostaj hľadel von oknom, obrátený k Júlii chrbtom, čo ju ešte väčšmi podráždilo.

– A čo si robil ty v ten deň? – pokračovala.

– Veď vieš, – odvetil ticho Gerlof.

– Viem, – prikývla Júlia. – Mama bola unavená a bolo treba strážiť tvojho vnuka… Ty si však odišiel k moru, aby si opravil siete. Lebo si sa chystal na rybačku.

Gerlof prikývol.

– A vtedy sa spustila hmla, – povedal.

– Hustá ako mlieko… Ale vrátil si sa domov?

Gerlof pokrútil hlavou.

– Ďalej si opravoval siete, – povedala Júlia, – lebo pre teba bolo oveľa zábavnejšie sedieť sám pri vode ako starať sa o vnúča. Alebo sa mýlim?

– Keď som bol na pobreží, celý čas som počúval, – povedal Gerlof, ale nepozrel na Júliu. – Nič som nepočul. Keby Jens… počul by som to.

– O to teraz nejde! – vykríkla Júlia. – Ide o to, že si nikdy nebol doma, keď ťa človek potreboval! Všetko muselo byť podľa teba… Vždy to tak bolo.

Gerlof mlčal. Zdalo sa mu, že nebo za oknom stmavlo. Vari sa už zmráka? Pozorne počúval dcérine slová, no neprichádzala mu na um nijaká rozumná odpoveď.

– Bol som asi zlý otec, – ozval sa po chvíli. – Často som odchádzal, lebo som musel. No keby som v ten deň mohol čokoľvek urobiť pre Jensa… Keby som celý deň mohol zmeniť… – stíchol, lebo sa mu zlomil hlas.

V izbe vládlo neznesiteľné ticho.

– Viem, ocko, – prerušila ho Júlia. – Nemám ti čo vyčítať, veď ja som nebola ani na Ölande. Išla som do Kalmaru, hoci som videla hmlu, ako sa dvíha spod mosta, keď som po ňom prechádzala do zálivu. – Zavzlykala. – Čo myslíš, koľko ráz som si vyčítala, že som v ten deň odišla od Jensa? Ani som sa s ním poriadne nerozlúčila!

Gerlof sa zhlboka nadýchol a vydýchol. Obrátil sa a pozrel jej do očí.

– V utorok, deň pred Ernstovým pohrebom, pôjdeme spolu za človekom, ktorý mi poslal sandál.

Júlia mlčala.

– Ako to myslíš? – spýtala sa po chvíli.

– Viem, kto je to, – vysvetlil Gerlof.

– Si si na sto percent istý?

– Na deväťdesiatpäť.

– Kde býva? – vypytovala sa Júlia. – Tu v Marnäse?

– Nie.

– V Stenviku?

Gerlof potriasol hlavou.

– Dolu v Borgholme, – povedal.

Júlia chvíľu mlčala, akoby čakala, že sa z toho vykľuje niečo iné.

– Dobre, – povedala po chvíli. – Pôjdeme mojím autom.

Vstala a vzala si plášť z postele.

– Čo budeš teraz robiť? – spýtal sa Gerlof.

– Neviem… Možno zájdem do Stenviku a pohrabem napadané lístie alebo čo. Už mám prúd aj vodu, mohla by som sa najesť v dome, ale radšej zostanem v rybárskej chalupe. Dobre sa mi tam spí.

– Dobre. Len nestrať kontakt s Johnom a Astrid, – pripomenul jej Gerlof. – Musíte držať spolu.

– Jasné. – Júlia sa obliekla. – Ozaj, dnes som bola na cintoríne. Na maminom hrobe som zapálila sviečku.

– Dobre… tie nové kahance horia päť dní. O hrob sa stará kostol. Žiaľ, ja sa tam často nedostanem… – Gerlof sa rozkašlal. – Ernstovi už vykopali hrob?

– Nevidela som. No pri múre som našla náhrobný kameň Nilsa Kanta. Ten si mi chcel ukázať?

– Vlastne áno.

– Vždy som si myslela, že Nils Kant je nezvestný, nečakala som, že tu uvidím jeho hrob, – povedala Júlia, – no teraz už chápem, prečo ho nikto nespomína.

Gerlof zaváhal, či nemá niečo nahlas vysloviť – azda predpoklad, že pre vraha je vždy najvýhodnejšie hrať sa na mŕtveho –, no rozmyslel si to.

– Na hrobe mal ruže, – poznamenala Júlia.

– Čerstvé kvety? – začudoval sa Gerlof.

– No, nie celkom, – vysvetlila Júlia, – tuším sú tam od leta. A ešte niečo…

Vopchala ruku do vrecka a vytiahla malú obálku, čo bola zastrčená do kytice ruží. Už stihla vyschnúť. Podala ju Gerlofovi.

– Možno by sme ju nemali otvárať, – povedala, – lebo je to súkromná záležitosť, ale…

Gerlof medzitým už stihol obálku otvoriť, vybral z nej malý biely hárok a prečítal si text. Najprv len pre seba, potom nahlas pre Júliu:

– Všetci raz budeme stáť pred Pánovou súdnou stolicou.

– Pozrel na Júliu. – To je všetko… Citát z listu Rimanom. Môžem si to tu nechať?

Júlia prikývla.

– Kvety a lístočky sa na Kantovom hrobe zjavujú pravidelne?– spýtala sa.

– Ani nie, – odvetil Gerlof, keď odkladal obálku do zásuvky.– No za tie roky sa to pár ráz stalo… teda aspoň kvety som si všimol. Kytice ruží.

– Takže Nils Kant tu má živých priateľov?

– Áno… rozhodne má niekoho, kto naňho z nejakého dôvodu spomína, – uvažoval Gerlof a dodal: – Veď aj ľudia so zlou povesťou mávajú obdivovateľov.

Zmĺkli.

– Tak dobre, idem do Stenviku, – ozvala sa po chvíli Júlia a pozapínala si plášť.

– Čo budeš robiť zajtra?

– Možno zájdem do Långviku, ešte sa rozhodnem.

Len čo Júlia vyšla z izby, Gerlof sa unavene zhrbil, a keď zdvihol dlane pred oči, prsty sa mu triasli. Mal za sebou náročné popoludnie, no čakala ho ešte jedna dôležitá úloha.

– Torsten, ty si pochoval Nilsa Kanta? – spýtal sa Gerlof o niekoľko hodín neskôr.

Obaja starí muži sedeli každý pri inom stole v suterénnej miestnosti. Nebola to náhoda, Gerlof sa po večeri zviezol výťahom dolu, do starožitne zariadenej miestnosti, kde sedel vyše hodiny a čakal na druhého hosťa, staršieho muža z prvého poschodia, ktorý jednostaj tkal.

Gerlof potreboval zariadiť, aby sa stretol osamote s Torstenom Axelssonom, ktorý pracoval na cintoríne v Marnäse ako zriadenec od vojny až do polovice sedemdesiatych rokov. Kým naňho vyčkával, tma za pivničným oknom hustla a nakoniec sa celkom zvečerilo.

Skôr než Gerlof položil túto dôležitú otázku, chvíľu sa s Axelssonom zhováral o blížiacom sa pohrebe, no len preto, aby ho nejako zdržal. Aj Axelssona trápila reuma, ale mal ešte vždy jasnú hlavu a rozhovory s ním človeka obohacovali. Nezdalo sa, že by nostalgicky spomínal na prácu hrobára, ani po nej netúžil ako Gerlof po rokoch na mori. O starých časoch si však celkom rád pohovoril.

Gerlof sedel pri stole, na ktorom mal kúsky dreva, lepidlo, náčinie a brúsny papier. Staval model posledného borgholmského škunera Paket, čo sa v šesťdesiatych rokoch používal v Štokholme ako výletná loď. Trup dokončil, len na sťažňoch ho ešte čakalo dosť práce. Samozrejme, záverečné úpravy urobí priamo vo fľaši. Až potom prilepí sťažne a pripevní laná. Ešte potrvá, kým sa k tomu dostane.

Gerlof opatrne vypiloval priehlbinku do sťažňa a pritom čakal na odpoveď bývalého hrobára. Zhrbený Axelsson sedel pri stole posiatom asi tisíckou kúskov puzzle. Poskladal už takmer polovicu veľkého Monetovho obrazu Lekná.

Axelsson zasunul vhodný dielik do tmavého rybníka a zdvihol hlavu.

– Kanta? – zopakoval.

– Nilsa Kanta, áno, – prikývol Gerlof. – Jeho hrob ešte vždy leží trochu bokom od ostatných, celkom hore pri múre. Premýšľal som o jeho pohrebe. Vtedy som tu nebýval…

Axelsson prikývol, vzal si ďalší kúsok skladačky a zamyslel sa.

– Kopal som mu hrob aj som niesol rakvu, nie sám, s kolegami… Ani vtedy sa nikto dobrovoľne neprihlásil, že by ju chcel niesť.

– Neboli tam nijakí smútoční hostia?

– Čoby nie… Bola tam jeho mama. Po celý čas stála pri nás. Predtým som ju sotva poznal, bola veľmi chudá, mala vystúpené lícne kosti, oblečená v čiernom, – spomínal Axelsson. – Len neviem, či by som ju nazval smútiacou matkou. Skôr sa mi videla spokojná.

– Spokojná?

– Nuž… V kostole som na ňu nevidel, – pokračoval Axelsson, – ale spomínam si, ako som na ňu fľochol, keď sme spúšťali truhlu do zeme. Vera stála len zopár metrov od hrobu, takže som videl, ako sa v tej chvíli pod závojom usmiala. Akoby bola s pohrebom naozaj spokojná.

Gerlof prikývol.

– Na pohrebe bola sama? Nikto iný neprišiel?

Axelsson zavrtel hlavou.

– Prišlo viac ľudí, ale sotva niekto z nich smútil. Boli tam dokonca aj policajti, ale postávali bokom, takmer až pri cintorínskej bráne.

– Zrejme chceli dozrieť, aby sa Nils Kant raz a navždy odstránil zo zemského povrchu, – zahundral Gerlof.

– Asi. Zrejme tak cítili všetci, čo prišli na pohreb, pravda, s výnimkou pastora Fridlanda.

– Ibaže jemu za to zaplatili.

V miestnosti zavládlo ticho. Gerlof niekoľko minút leštil miniatúrne lodné skrutky, ale potom sa nadýchol a pokračoval:

– To, čo si mi hovoril o úsmeve Very Kantovej… Človeka to zvádza k úvahám o obsahu rakvy…

Axelsson sa zahľadel na stôl a vybral ďalší dielik skladačky.

– Chceš sa spýtať, či nebola neprimerane ľahká, keď sme ju niesli? – opýtal sa. – Túto otázku som dostal neraz za tie roky.

– Ľudia sa k tomu z času na čas vracajú… Kantova truhla bola vraj prázdna. Veď aj ty si to isto počul, však?

– Prestaň si tým lámať hlavu, nebolo to tak, – povedalAxelsson.– Niesli sme ju štyria, a to pred obradom aj po ňom, a mali sme čo robiť. Bola ťažká ako fras.

Gerlof si uvedomoval, že zrejme trochu uráža hrobárovu profesionálnu česť, no nemohol inak, musel pokračovať.

– Niektorí dokonca tvrdia, že v nej boli len kamene alebo vrece piesku, – dodal ticho.

– Aj ja som to počul, – priznal Axelsson. – Do truhly som nenazrel, ale niekto to predsa musel urobiť… aspoň vtedy, keď ju na Öland priviezla loď.

– Tvrdí sa, že ju nikto neotváral, – nástojil na svojom Gerlof.– Bola zapečatená, takže nikto nemal nervy či dosť skúseností, aby to urobil. Naozaj nevieš, či ju niekto neotvoril?

Nie… – zamyslel sa Axelsson. – Matne si spomínam, že k nej bol priložený nejaký úmrtný list z Južnej Ameriky. Rakvu priviezla Malmova lodná spoločnosť. Čítal ho niekto v borgholmskej ústredni, kto vedel trochu po španielsky. Nils Kant sa utopil, to tam písali, a kým ho našli, dlho ležal vo vode. Telo zrejme nevyzeralo pekne.

– Ľudia sa asi báli, že Vera Kantová bude vyvádzať, – premýšľal Gerlof. – Potrebovali pochovať Nilsa a starať sa o seba.

Axelsson pozrel na Gerlofa a mykol plecom.

– Mňa sa nepýtaj, – dodal a umiestnil ďalší kúsok skladačky do Monetovho obrazu. – Ja som ho len ukladal do zeme, urobil som si svoju robotu a šiel som domov.

– Viem, Torsten.

Axelsson pridal nový dielik do obrazu, pozrel na výsledok a potom na hodinky. Pomaly vstal.

– Večerná kávička, – oznámil. Skôr než vyšiel z miestnosti, zastal a obrátil hlavu ku Gerlofovi. – Gerlof, čo ti nedá pokoj? Či Nils Kant leží vo svojej truhle?

– Zrejme leží, – odvetil potichu Gerlof a na starého hrobára viac nepozrel.

Keď sa Gerlof vrátil do svojej izby, bolo už sedem preč. Zostávala mu ešte polhodinka pred večernou kávou. V marnäskom domove dôchodcov šlo všetko podľa zaužívaného poriadku.

Rozhovor s Torstenom Axelssonom bol užitočný. Niečo sa dozvedel. Na konci rozhovoru bol možno zbytočne urečnený a nástojčivý, lebo Axelsson naňho chvíľami vrhal skúmavé pohľady.

Po chodbách marnäského domova sa už určite šírili reči o Gerlofovom nezvyčajnom záujme o Nilsa Kanta. Možno dokonca preniknú aj za jeho múry, ale s tým sa nedá nič robiť. Svojím spôsobom by to aj uvítal. Presne toto chce: pichnúť do osieho hniezda a čakať, čo sa bude diať.

Sťažka dosadol na posteľ a z nočného stolíka si zobralÖlands-Posten z toho dňa. Ráno nemal čas prečítať si noviny, či skôr nemal chuť.

Na titulnej strane dominovala najväčšia miestna senzácia, úmrtie v Stenviku. Šípka na fotografii Bengta Nyberga ukazovala, kde presne v kameňolome prišlo k nešťastiu.

Podľa polície v Borgholme išlo jednoznačne o nešťastnú náhodu. Ernst Adolfsson sa pokúšal premiestniť sochárske dielo na okraji zrázu, potkol sa, spadol dolu a stiahol na seba sochu. Určite nešlo o zločin.

Gerlof si prečítal len úvod článku Bengta Nyberga. Zalistoval v novinách a prešiel k rubrike venovanej krátkym oznamom: o nekonečnom spore dvoch stavebných firiem v Långviku, o požiari humna pri Löttorpe, o hľadaní osemdesiatjedenročnej starenky trpiacej stareckou demenciou, ktorá už pred niekoľkými dňami opustila svoje bydlisko v južnej časti Ölandu, vybrala sa na prechádzku a bez stopy zmizla na planine. Predpokladá sa, že keď ju nájdu, už nebude nažive.

Gerlof poskladal noviny a znova ich položil na stolík. Vtom mu zrak padol na Ernstovu peňaženku. Ležala tam, odkedy sa vrátil zo Stenviku. Vzal ju do rúk, otvoril, pozrel na bankovky a slušnú kôpku účtov. Peniaze nechal v peňaženke, ale účty vytiahol a prezrel.

Väčšinou išlo o menšie nákupy potravín v Marnäse či Långviku, ale boli tam aj potvrdenia o predaji sochárskych umeleckých diel , vypísané Ernstovou rukou.

Vystavil ich v lete. Gerlof hľadal aj iné, s neskorším dátumom, najmä z toho dňa, keď Ernsta privalila vlastnoručne vytesaná socha marnäského kostola. Nič však nenašiel.

No skoro naspodku kôpky účtov z obchodov objavil čosi celkom iné: žltú vstupenku do múzea. Na nej bolo vytlačené Drevárske múzeum v Ramneby, pod tým kresba kopy dosiek navŕšených na seba a pečiatka s dátumom vstupu. Trinásty september.

Vstupenku odložil do nočného stolíka, ostatné účty stiahol gumičkou a zasunul späť do Ernstovej peňaženky. Tú potom vložil do zásuvky písacieho stola. Sadol si za stôl, vytiahol zápisník a nalistoval prvú čistú stranu. S perom v ruke chvíľu uvažoval, potom si zapísal:

Vera Kantová sa nad hrobom usmievala.

Ernst navštívil v Ramneby múzeum, ktoré vzniklo na mieste pôvodnej kantovskej rodinnej píly.

Vstupenku založil do notesa a pokojne čakal, kedy zacengá zvonček zvolávajúci na večernú kávu. Lebo keď človek zostarne, všetko sa stáva rutinou.

13

Júlia ani nevedela, ako vypila prvý pohár vína. Najprv videla Astrid, ako jej vo svojej kuchyni nalieva, červený nápoj zavíril v pohári, nedočkavo k nemu vystrela ruku – a vzápätí už kládla prázdny pohár na stôl. V ústach jej ostala chuť vína, vnútri ju hrial alkohol a pocit, že sa znova stretla so starým priateľom.

Za Astridiným kuchynským oknom zapadalo slnko. Júlia mala po dlhej cyklistickej túre na pobreží svalovú horúčku.

– Dáš si ešte pohárik? – spýtala sa Astrid.

– Áno, ďakujem, – odvetila Júlia čo najpokojnejšie s nič nehovoriacim výrazom. – Chutí mi.

Víno by vypila, aj keby bolo ako ocot.

Druhý pohár sa pokúšala piť oveľa pomalšie. Vždy si z neho len usrkla, potom ho postavila na stôl a dýchala zhlboka.

– Mala si ťažký deň? – spýtala sa Astrid.

– Dosť, – odvetila Júlia.

Hoci sa toho ani veľa nestalo.

Na bicykli sa vydala na sever, až k susednej dedine Långvik, kde sa naobedovala. Tam si od starého predavača domácich vajíčok vypočula, že jej syna Jensa zavraždili. Teda, že nie je len mŕtvy a dávno zahrabaný v zemi, ale že ho zavraždili.

– Dosť ťažký deň, – prikývla Júlia a dopila na dúšok druhý pohár.

Predchádzajúci večer, keď sa pripravovala na ďalšiu noc v rybárskej chalupe, oblohu obsypali hviezdy.

Na opustenom pobreží vyzerali ako jej jediní priatelia. Mesiac visel na oblohe ani sivobiely hnát. Júlia dlho stála na brehu a hľadela na hviezdy, až potom sa pobrala do rybárskej chalupy. Odtiaľ dovidela na jediné svetlo, z ktorého sálal pocit bezpečia – vonkajšie osvetlenie na Astridinom dome. Ostatné svetlá obývaných domov smerom na juh a sever pozdĺž pobrežia boli vzdialené, slabé takmer ako svit hviezd, iba Astridina lampa svedčila, že v nepreniknuteľnej čiernej tme žijú aj iní ľudia.

Júlia zaspala nezvyčajne rýchlo a pokojne, zobudila sa oddýchnutá o osem hodín neskôr na dunenie vĺn, čo sa valili na pobrežie takmer v rovnakom rytme, v akom dýchala.

Z kamennej krajiny sálal pokoj, dokonca sa odvážila otvoriť dvere a hľadieť na vlny bez pomyslenia na úlomky kostí.

V Gerlofovom dome sa poumývala a naraňajkovala, a keď sa šla prejsť, za šopou natrafila na starý dámsky bicykel. Júlia predpokladala, že patril Lene. Zhrdzavel a nebol naolejovaný, no v gumách zostalo dosť vzduchu.

Vtedy sa rozhodla, že sa na ňom vyberie do Långviku, kde sa naobeduje. Chcela tam vyhľadať starca menom Lambert, aby sa mu ospravedlnila, že ho pred mnohými rokmi udrela.

Cesta na sever bola prašná a samý výmoľ, ale dalo sa na nej jazdiť na bicykli. Krása okolitej krajiny vyrážala dych ako vždy – na pravej strane planina, naľavo, niekoľko metrov pod útesom, ligotavá morská hladina. Júlia sa vyhla len pohľadu na dno kameňolomu, radšej nechcela vidieť, či je tam ešte mláka krvi.

Po tomto úseku cesta prebiehala príjemne, zboku na ňu svietilo slnko, vietor jej dul do chrbta.

Långvik je od Stenviku vzdialený päť kilometrov, ibaže je väčší a celkom iný. Majú tam aj ozajstné kúpalisko s pieskovou plážou, hostinec, v centre stojí viac veľkých domov, obývaných viacerými majiteľmi, a vedú k nim príjazdové cesty z dvoch strán.

Pozemky na predaj – ohlasoval plagát pri vjazde. V Långviku sa vytrvalo stavalo. Vyznačené pozemky, nové trávnaté plochy, kde čakali poukladané palety zabalených škridlíc a moreného dreva, sa ťahali až po planinu.

Okrem toho tu mali aj prístavný hotel, rovnako dlhý ako piesočnatá pláž, trojposchodový, s veľkou reštauráciou.

Júlia si v reštaurácii objednala svoje obľúbené cestoviny a zmocnila sa jej mierna nostalgia. Začiatkom šesťdesiatych rokov sem chodievala tancovať. Vtedy bol hotel menší, Júlia nemala ani dvadsať a mládež zo Stenviku sem chodievala na bicykloch. No už vtedy sa im podnik videl impozantný. Nad plážou sa rozprestierala obrovská drevená terasa, kde tancovali až do polnoci. Americký a anglický rock pri vymieňaní platní nahradil zvuk morských vĺn. K tomu patril pach potu, vody po holení a cigariet. Júlia tu vypila svoj prvý pohár vína a zavše ju domov viezol niekto na hlučnom mopede neskoro po polnoci. Obrovskou rýchlosťou a bez prílb uháňali tmou v presvedčení, že život je krásny a môže byť len krajší.

Terasa už neexistovala, hotel zrekonštruovali a pristavali konferenčné sály a bazén.

Po obede sa začítala do knihyÖlandské zločiny, čo dostala od Gerlofa. V kapitole s názvom Vrahovia, ktorí unikli sa písalo o Nilsovi Kantovi a o tom, čo urobil v lete 1945 na planine. So záujmom si ju prečítala.

Kto boli dvaja uniformovaní muži, ktorých Nils Kant v ten krásny letný deň chladnokrvne popravil?

Pravdepodobne nemeckí vojaci, ktorým sa na konci druhej svetovej vojny podarilo ujsť cez Baltické more pred ťažkými bojmi na západnom pobreží Lotyšska. Nemci boli vtedy obkľúčení Červenou armádou, preto mohli uniknúť len po mori na nejakom plavidle. Risk bol priveľký, napriek tomu sa mnohí vojaci, no aj civilní obyvatelia pokúsili dostať do Švédska takýmto spôsobom.

Všetko je však len predpoklad. Mŕtvi vojaci nemali nijaké doklady ani identifikačné známky, preto sú pochovaní v hroboch bez mena.

Zanechali však veľa stôp. Keď Kant nechal na planine ležať mŕtve telá, nemohol vedieť, že v zálive niekoľko kilometrov od Marnäsu je nazeleno namaľovaný motorový čln s ruským menom. Našiel sa tam ešte v to ráno.

V otvorenom a čiastočne zatopenom člne zostali nemecké vojenské helmy, asi desiatka zhrdzavených konzerv, panvica, zlomené veslo a plechovka zásypu proti ruským všiam, ktorú podľa návrhu Hitlerovho osobného lekára Dr. Theodora Morellsa vyrobili v Berlíne, exkluzívne len pre vojakov Wehrmachtu.

Nájdenie člna vzbudilo pozornosť – ako všetko nezvyčajné, čo sa vynorí na ölandskom pobreží – a mnohí obyvatelia Marnäsu vedeli oveľa skôr než Kant, že na ostrove sú cudzinci. Mnohí sa ich dokonca vybrali hľadať, niektorí aj ozbrojení.

Nils Kant nepochoval zabitých vojakov, ba ani ich len neprikryl. Mŕtvola sa na pláni veľmi rýchlo stáva potravou mnohých zvierat aj vtákov. Ich škrek a bitka o korisť sa rozliehali doďaleka.

Bolo len otázkou času, kedy mŕtvoly niekto nájde.

Keď sa k stolu priblížila čašníčka, aby odpratala zo stola, Júlia zatvorila knihu a zamyslene hľadela na pusté pobrežie pod hotelom.

Príbeh ju zaujal, ibaže Nils Kant bol mŕtvy a pochovaný, preto ešte vždy netušila, prečo Gerlof pokladal za také dôležité, aby si ho prečítala.

– Zaplatím hotovosťou, – povedala čašníčke.

– Nech sa páči. Štyridsaťdva korún.

Bola mladá, zrejme nemala ešte ani dvadsať rokov a zdalo sa, že svoju prácu má rada.

– Máte otvorené celý rok? – spýtala sa Júlia, keď vyberala peniaze.

Prekvapilo ju, že v Långviku býva ešte vždy tak veľa ľudí, aj v hoteli, hoci je už jeseň.

– Od novembra do marca mávame otvorené len počas víkendov, aj to pre rozličné konferencie.

Čašníčka si vzala peniaze, otvorila peňaženku na opasku a chcela jej vydať.

– Zvyšok si môžete nechať, – povedala Júlia, pozrela z okna na sivú vodu a dodala: – Rada by som sa na niečo opýtala… Poznáte tu v Långviku niekoho menom Lambert? Lambert s priezviskom končiacim sa na son… Svensson, Nilsson alebo Karlsson. Je tu nejaký taký Lambert?

Čašníčka sa zamyslela a pokrútila hlavou.

– Lambert? – zopakovala. – Také meno by som si pamätala, ale nezdá sa mi, že som ho počula.

Je primladá, aby poznala mená starých obyvateľov Långsviku, uvedomila si Júlia. Prikývla a vstala, ale čašníčka dodala:

– Opýtajte sa Gunnara. Gunnara Ljungera. To je majiteľ hotela. Pozná takmer všetkých obyvateľov dediny. – Obrátila sa ukázala: – Prejdete hlavným vchodom, zabočíte doľava a prídete do kratšieho traktu hotela. Tam je recepcia. Mal by tam byť.

Júlia sa poďakovala za tip a vyšla z reštaurácie. Aj dnes zapila obed vodou, už si na to zvykala. Celkom sa jej páčilo mať jasnú hlavu, aj čerstvý vzduch na parkovisku jej robil dobre, hoci pred stretnutím s Lambertom by jej pohár vína možno dobre padol.

Svensson alebo Nilsson, alebo Karlsson.

Júlia si prihladila vlasy a obišla bočnú stranu hotela. Do kratšej časti viedli drevené dvere, nad nimi visel názov hotela a tabuľka s oznamom, že tu sídli Konferenčné centrum Långvik, a. s. Otvorila dvere a vstúpila na recepciu. Dlážku zakrýval žltý koberec a v kvetináčoch boli umelé zelené rastliny.

Cítila sa, akoby vošla do nejakého úradu v Göteborgu. V úzadí hrala hudba. Za stolom sedela mladá dobre oblečená žena a o pult sa opieral rovnako mladý muž v bielej košeli. Obaja zazreli na Júliu, akoby ich vyrušila pri dôležitom rozhovore, ale recepčná rýchlo vyčarila úsmev a pozdravila ju. Júlia odzdravila, napäto ako vždy, keď sa musela zhovárať s neznámymi ľuďmi, a spýtala sa na Gunnara Ljungera.

– Gunnar? – zopakovala mladá žena a pozrela na muža za pultom. – Už sa vrátil z obeda?

– Jasné, – odvetil muž a kývol na Júliu. – Poďte so mnou, ukážem vám cestu.

Júlia vykročila za ním po krátkej chodbe, čo sa končila pri pootvorených dverách. Muž na ne zaklopal a otvoril ich.

– Ocko! – zakričal. – Máš návštevu!

– Naozaj? – odvetil príjemný mužský hlas. – Poďte ďalej!

Kancelária nebola veľká, ale z panoramatického okna bol veľkolepý výhľad na pláž pri mori. Za stolom sedel urastený muž, majiteľ hotela Gunnar Ljunger. Mal sivú briadku, husté obočie a prsty mu šikovne behali po hlučnom počítadle. Bielu košeľu dopĺňala viazanka, hnedé sako viselo na operadle stoličky. Vedľa počítadla ležal otvorený výtlačok novínÖlands-Posten, akoby do nich nazeral jedným okom aj pri rátaní.

– Dobrý deň, – povedal a pozrel na Júliu.

– Dobrý deň.

– Môžem vám nejako pomôcť?

Ljunger sa usmial a ďalej nahadzoval čísla do rachotiaceho prístroja.

– Mám iba jednu otázku, – povedala Júlia a podišla dopredu. – Hľadám Lamberta.

– Lamberta?

– Lamberta z Långviku… Možno sa volá Karlsson.

– Mohol by to byť Lambert Nilsson, – odvetil Ljunger. – Iný Lambert tu u nás nebýva.

– Presne tak… Nilsson, – rýchlo prisvedčila Júlia.

– Ibaže Lambert už nežije, – pokračoval Ljunger. – Zomrel pred piatimi či šiestimi rokmi.

– Ach tak.

Júlie sa na okamih zmocnilo sklamanie, ale svojím spôsobom takúto odpoveď očakávala. Lambert vyzeral staro už v sedemdesiatych rokoch, v to popoludnie, keď jej na mopede prišiel oznámiť, čo sa stalo s jej synom.

– Zato jeho mladší brat Sven-Olof ešte žije, – dodal Ljunger a ukázal kamsi za Júliu. – Sven-Olof Nilsson. Býva na vŕšku za pizzeriou. Aj Lambert tam býval. Sven-Olof predáva vajcia, hľadajte dom s kohútom na streche.

– Ďakujem.

– Ak tam pôjdete, odkážte mu, že teraz je prípojka na miestny vodovod ešte lacnejšia, – povedal Ljunger a zasmial sa. – On jediný z celého Långviku si myslí, že vlastná studňa je výhodnejšia.

– Vybavím, – usmiala sa Júlia.

– Bývate v našom hoteli? – opýtal sa Ljunger, keď sa zvrtla na odchod.

– Nie, ale chodievala som sem zamladi na tancovačky… Bývam v Stenviku. Volám sa Júlia Davidssonová.

– Ste príbuzná starého Gerlofa?

– Som jeho dcéra.

– Naozaj? – začudoval sa Ljunger. – Pozdravte ho odo mňa. Pre našu reštauráciu vyrobil zopár krásnych modelov vo fľaši. Radi by sme kúpili ďalšie.

– Odkážem mu to.

– V Stenviku je teraz pekne, však? Ticho a pokojne, aj kameňolom zatvorili, domy sa vyprázdnili, – usmial sa. – My tu hore sme si zvolili inú cestu. Expandovali sme, stavili sme na cestovný ruch, golf, konferencie. Myslíme si, že je to jediný spôsob, ako udržať ölandské dediny na pobreží pri živote.

Júlia trochu neisto prikývla.

– Zdá sa, že vám to vyšlo, – dodala.

Mal aj Stenvik staviť na turistiku? Júlia si nad tým lámala hlavu celou cestou z hotela na veterné parkovisko. Odpoveď nepoznala, lebo Långvik bol teraz už niekde celkom inde. V Stenviku by sa nedal postaviť hotel ani otvoriť pizzeria. Dedina bola predurčenána to, aby väčšiu časť roka zostávala prázdna a ožívala len v mesiacoch, keď prichádzali letní hostia. S tým sa už nedalo nič robiť.

Prešla okolo benzínového čerpadla neďaleko prístavu, potom odbočila na hlavnú cestu vedúcu popri pizzerii.

Cesta sa zvrtla do vnútrozemia, stúpala na vŕšok. Vietor jej fúkal do chrbta. Na vŕšku stál drevený domček, za ním múrik obkolesujúci záhradu s domom vybieleným vápnom a kurínom obohnaným plotom.

Nijaké sliepky nevidela, ale tabuľka pri plote oznamovala, že sa tu predávajú vajcia.

Júlia otvorila bráničku a ocitla sa na dvore vydláždenom hrboľatými kameňmi. Prešla okolo studne natretej nazeleno a spomenula si, čo hovoril Gunnar Ljunger o prípojke na miestnu vodovodnú sieť.

Dvere boli zatvorené, ale našla zvonček. Keď ho stlačila, chvíľu bolo ticho, potom sa však ozvalo buchnutie a dvere sa rozleteli. Vyzrel z nich starší muž, chudý a vráskavý, s dozadu začesanými striebornými vlasmi.

– Zdravím! – povedal.

– Dobrý deň, – odvetila Júlia.

– Potrebujete vajíčka?

Starší muž jednostaj prežúval, zrejme ho vyrušila pri obede.

Júlia prikývla. Samozrejme, pár vajec sa zíde.

– Ste Sven-Olof? – spýtala sa, no napodiv nepocítila nepríjemný pocit v žalúdku, aký sprevádzal jej stretnutia s neznámymi ľuďmi.

Možno si tu napokon zvykne aj na rozhovory s cudzími.

– To som… – odvetil muž a natiahol si veľké čierne gumené čižmy, čo stáli za dverami. – Koľko chcete?

– Nuž… Stačilo by šesť.

Sven-Olof vyšiel z domu a skôr než zatvoril dvere, znútra ako blesk vyletela mačka čierna ani uhoľ. Júliu si nevšímala.

– Prinesiem vám ich.

– Dobre, – prikývla Júlia, ale keď sa muž pobral ku kurínu, vykročila za ním.

Otvoril zelené dvere a vošiel do miestnosti s hlinenou dlážkou. Júlia zastala na prahu malého pitvora, kde neboli sliepky, len niekoľko podnosov s bielymi vajíčkami na stole.

– Vyberiem vám čerstvo znesené, – povedal Sven-Olof, otvoril ošarpané, nenamaľované dvierka a vošiel do kurína.

Júlia udrel do nosa zápach a v prítmí skôr tušila než videla drevené pántiky pozdĺž stien. Dnu sa nesvietilo, vzduch bol horúci a plný prachu.

– Koľko máte sliepok? – spýtala sa.

– Teraz nie veľa, asi päťdesiat. Uvidím, ako dlho si ich ešte udržím.

Zvnútra sa ozývalo nespokojné kotkodákanie.

– Počula som, že Lambert odišiel, – ozvala sa znova Júlia.

– Čože…? Lambert? Áno, zomrel v osemdesiatom siedmom, – odvetil z tmy Sven-Olof.

Nechápala, prečo nerozsvieti, asi sa mu pokazila petrolejka.

– Raz som sa stretla s Lambertom, pred mnohými rokmi.

– Naozaj? – povedal Sven-Olof. – No toto.

Nezdalo sa, že by ho veľmi zaujímala príhoda so života zosnulého brata, no Júlia teraz už musela pokračovať:

– Bolo to v Stenviku, odkiaľ pochádzam.

– Aha, – prikývol Sven-Olof.

Júlia prekročila prah a vošla do tmy za ním. Vzduch bol vydýchaný a prašný. Počula, že sliepky sa nepokojne hniezdia, no nevidela, či sedia na bidlách, alebo v klietkach.

– Lambertovi volala moja mama Ella, – pokračovala, – lebo sme potrebovali… Potrebovali sme pomoc pri hľadaní stratenej osoby. Vtedy bola preč už tri dni, zmizla bez stopy. Až potom si Ella spomenula na Lamberta… Tvrdila, že Lambert vždy všetko nájde. Aspoň sa to o ňom hovorilo.

– Ella Davidssonová? – spozornel Sven-Olof.

– Áno. Zavolala Lambertovi, ktorý prihrmel na druhý deň na starom mopede.

– Rád pomáhal ľuďom, – odvetil Sven-Olof, ktorý bol v tej chvíli len tieňom v neosvetlenom priestore. V kvokaní hydiny sotva rozoznávala jeho tichý hlas. – Lambert vedel nájsť stratené veci. Snívalo sa mu o nich a potom ich našiel. Nachádzal aj vodu pomocou lieskového prútika. Za to ho veľmi obdivovali.

Júlia prikyvovala.

– Keď k nám prišiel, doniesol si podušku. Chcel spať v Jensovej izbe, obklopený jeho vecami. Aj to urobil.

– Jeho zvyčajný postup, – súhlasil Sven-Olof. – Vždy všetko videl vo sne. Ľudí, ktorí sa utopili, aj stratené predmety. Aj budúcnosť – čo sa ešte len stane. Celé týždne sa mu snívalo aj o dni jeho vlastnej smrti. Tvrdil, že sa to stane čoskoro v jeho izbe o pol tretej nadránom, vraj mu prestane biť srdce a sanitka nedorazí včas. To sa aj stalo, presne v deň, ktorý označil. Sanitka nestihla prísť včas.

– Nikdy sa nepomýlil? Všetko sa splnilo?

– Nie vždy, – odvetil Sven-Olof. – Niekedy sa mu nesnívalo vôbec nič. Alebo si nepamätal svoj sen… Tak to už chodí. No nikdy sa mu neprisnili mená, v jeho snoch boli všetci bez mena.

– A keď niečo videl? Bola to vždy pravda?

– Takmer vždy. Ľudia mu verili.

Júlia vykročila dopredu. Teraz nadišiel čas povedať všetko.

– Keď váš brat prišiel k nám, už tri dni a tri noci som nespala, – pokračovala tichým hlasom. – Ani v tú noc som nevládala spať. Ležala som a počúvala, ako sa uložil do chlapcovej postele v jeho izbe. Vŕzgala, keď sa obracal. Potom nastalo ticho, no aj tak som nezaspala… Ráno o siedmej vstal, vtedy som ho už čakala v kuchyni.

Sliepky okolo nej nespokojne kvokali, ale Sven-Olof na jej slová nereagoval.

Lambertovi sa snívalo o mojom synovi, – pokračovala Júlia, – videla som mu to na tvári, keď vošiel do kuchyne s poduškou pod pazuchou. Pozrel na mňa, a keď som sa spýtala, potvrdil mi, že sa mu naozaj prisnilo o Jensovi. Tváril sa pritom veľmi smutne… Som si istá, že chcel povedať viac, ale nemala som silu počúvať. Udrela som ho a vrieskala, aby vypadol z nášho domu. Môj otec Gerlof ho vyprevadil až k bráničke a ja som stála v kuchyni a nariekala. Počula som moped, keď odchádzal. – Odmlčala sa a vzdychla. – To bolo jediný raz, čo som sa stretla s Lambertom. Žiaľ.

V kuríne nastalo ticho. Dokonca aj sliepky sa upokojili.

– A ten chlapec… – ozval sa do ticha Svenov-Olofov hlas. – To je on, komu sa stala tá hrozná vec… Ten chlapček, ktorý zmizol zo Stenviku?

– Bol to môj syn Jens, – hlesla Júlia a zúfalo zatúžila po červenom víne. – Ešte sa nenašiel.

Sven-Olof nič viac nepovedal.

– Rada by som vedela… Lambert nikdy nespomínal, čo sa mu v tú noc snívalo?

– Tu máte päť vajíčok, – ozval sa hlas z tmy. – Viac som nenašiel.

Júlia pochopila, že sa nechystá odpovedať na jej otázky.

Dýchala zhlboka a sťažka.

– Nemám nič, – povedala sama pre seba. – Nemám nič.

Jej oči si pomaly privykali na tmu, teraz už videla nehybne stojaceho Svena-Olofa, ako si pritíska k hrudi vajíčka a hľadí na ňu.

– Sven-Olof, Lambert vám musel niečo povedať, – nevzdávala sa Júlia. – Aspoň raz určite spomenul, čo sa mu v tú noc snívalo. Nemýlim sa, však?

Sven-Olof sa rozkašľal.

– Chlapca spomenul len jediný raz. Tentoraz mlčala Júlia. Sotva dýchala.

– VÖlands-Posten čítal akýsi článok, – pokračoval Sven-Olof. – Bolo to asi päť rokov po tej udalosti. Práve sme raňajkovali. V novinách nepísali nič nové.

– Ako zvyčajne, – unavene súhlasila Júlia. – Nikdy nezistili nič nové, ale neprestali o tom písať.

– Sedeli sme pri stole. Prvý som noviny čítal ja, potom Lambert. Keď som videl, že si pozerá článok o chlapcovi, spýtal som sa, čo si o tom myslí. Vtedy Lambert položil noviny a povedal, že chlapec je mŕtvy.

Júlia zatvorila oči. Mlčky prikývla.

– V mori? – zmohla sa po chvíli na otázku.

– Nie. Lambert povedal, že sa to stalo na planine. Zabili ho tam.

– Zabili, – zopakovala Júlia a premkol ju ľadový chlad.

– Lambert povedal, že to urobil jeden muž. Ešte v ten deň, keď sa chlapec stratil. Muž plný nenávisti ho zabil na planine. Potom chlapca zakopal pod kamenný múrik.

Znova zavládlo ticho. Pri stene nepokojne zakvokala sliepka.

Lambert mi viac nepovedal. Ani o chlapcovi, ani o mužovi.

Nijaké mená, pripomenula si Júlia. V Lambertových snoch nikto nemal meno.

Sven-Olof sa pohol. Vyšiel z kurína s piatimi vajcami a vystrašene pozrel na Júliu, akoby sa bál, že udrie aj jeho.

Júlia sa nadýchla.

– Teraz to už konečne viem, – povedala. – Ďakujem.

– Chcete ich do škatuľky? – spýtal sa Sven-Olof.

Júlia to konečne vedela.

Mohla sa pokúsiť nahovoriť si, že Lambert sa mýlil, alebo si jeho brat všetko vymyslel, no nemalo by to zmysel. Jednoducho to vedela.

Cestou z Långviku zastala nad vyľudnenou plážou, hľadela na temné vlny a dlho plakala.

Už tovedela, a nesmierne to bolelo. Zdalo sa jej, že od Jensovho zmiznutia prešlo len niekoľko dní, lebo všetky vnútorné rany v nej ešte krvácali. Teraz si syna vpúšťala do srdca ako mŕtveho, kúsok po kúsku. Musela to robiť pomaly, aby ju žiaľ nezahubil.

Jens bol mŕtvy.

Vedela to. Napriek tomu chcela znova vidieť svojho syna, jeho telo. Ak sa to nedá, potom aspoň musí zistiť, čo sa mu stalo. A preto je teraz tu.

Slzy jej osušil vietor. Po chvíli Júlia vysadla na bicykel a pomaly sa pohla dopredu.

Pri kameňolome natrafila na Astrid, ktorá bola na prechádzke so psom a pozvala Júliu na večeru, hoci ani slovom či pohľadom nedala najavo, že si všimla jej oči vyplakané dočervena.

Astrid jej ponúkla bravčové kotlety s varenými zemiakmi a červené víno. Júlia niečo zjedla, no viac vypila, viac než mala. Ibaže po troch pohároch červeného vína sa myšlienka na Jensovu smrť aspoň dala zniesť, vnímala len tupú bolesť v hrudi. Vlastne si nikdy nemala robiť nádeje, najmä nie potom, čo uplynuli prvé dni a nenašli nijaké známky života. Nijakú nádej…

– Takže dnes si bola v Långviku? – spýtala sa Astrid.

Jej otázka vytrhla Júliu zo zamyslenia. Prikývla.

– Áno, a včera zasa v Marnäse, – dodala rýchlo, aby sa odpútala od myšlienok na pravdivé sny Lamberta Nilssona.

– A stalo sa tam niečo? – spýtala sa Astrid a doliala Júlii víno.

– Ani nie, – odvetila Júlia. – Navštívila som cintorín, videla som hrob Nilsa Kanta. Gerlof chcel, aby som ho videla.

– Ten pomník, však? – Astrid si tiež naplnila pohár.

– Uvažujem nad jedným, – ozvala sa Júlia. – Možno mi pomôžete. Tí nemeckí vojaci, ktorých Nils Kant zabil… Prišlo ich na Öland viac?

– O tom nič neviem, – zamyslela sa Astrid. – Počas vojny ich sem prišli stovky, ale väčšinou sa dostali na smålandské pobrežie. Samozrejme, chceli ísť domov alebo sa vrátiť do Nemecka. Ibaže vo Švédsku sa báli Stalina, preto ich posielali naspäť k Sovietom. Bola to poriadna zbabelosť. Ale o tom si určite kadečo čítala.

– Nie veľa a bolo to už dávno, – priznala Júlia.

Nejasne si spomínala na školské roky, čo sa učila o vojnových utečencoch z Ruska, lenže v tom veku ju švédske či ölandské dejiny ktovieako nezaujímali.

– A čo si ešte robila v Marnäse? – vypytovala sa ďalej Astrid.

– Obedovala som… s policajtom. S Lennartom Henrikssonom.

– Aha. Príjemný chlap. Má štýl.

Júlia prikývla.

– Zhovárali ste sa o Nilsovi Kantovi?

Júlia znova prikývla, zamyslela sa a dodala:

– Nuž, spomenula som pred ním, že som videla Kantov hrob. Ale potom sme sa o tom nezhovárali.

– Radšej ho už pred Lennartom nespomínaj, – povedala Astrid. – Mohol by to zle pochopiť.

– Zle pochopiť? – začudovala sa Júlia. – A prečo?

– To je stará historka, – odvetila Astrid a napila sa vína. – Lennart je synom Kurta Henrikssona.

Vrhla významný pohľad na Júliu, akoby tým všetko vysvetlila. Júlia nechápavo krútila hlavou.

– A to je kto?

– Šéf marnäskej policajnej stanice, – vysvetlila Astrid. – V tých časoch sa mu hovorilo oblastný policajný radca.

– A čo urobil?

– Práve on mal zatknúť Nilsa Kanta za to, že zastrelil Nemcov, – povedala Astrid.

ÖLAND, MÁJ 1945

Nils Kant pílil svoju pušku.

Zohýnal sa nad ňou v drevárni, až po strop naplnenej brezovým drevom. Bolo ho toľko, že sa naňho mohlo kedykoľvek zrútiť. Na hrubom kláte ležala jeho puška, hlaveň bola už takmer odpílená. Pravou nohou obutou v čižme sa zapieral do pažby a obojručnú pílu ťahal oboma rukami. Pílil pomaly a sústredene, len z času na čas sa zahnal na muchy, čo bzučali v drevárni a jednostaj mu dotieravo sadali na spotenú tvár.

Na dvore bolo prázdno a ticho. Nilsova matka Vera pripravovala v kuchyni synovi batoh. Predjarný vzduch akoby sa chvel očakávaním.

Nils pílil a pílil, napokon sa prepracoval aj cez posledné milimetre, hlaveň dopadla na kamennú dlažbu a krátko zacvendžala.

Zdvihol ju, zastrčil do škáry v stene kúsok nad zemou a pílu položil na klát. Potom vybral z vrecka dva broky a nabil pušku.

Vyšiel z drevárne a položil ju do tieňa vedľa dverí.

Bol pripravený.

Od streľby na planine uplynuli štyri dni a všetci v Stenviku už vedeli, čo sa stalo. Hneď na titulnej straneÖlands-Posten sa zjavil nadpis: Mŕtvi nemeckí vojaci – popravení brokovnicou! Článok o udalosti bol rovnako rozsiahly, ako keď pred tromi rokmi bombardovali pobrežie pri Borgholme.

Článok klamal – Nils nikoho nepopravil. Dostal sa do prestrelky s dvoma vojakmi, ibaže napokon zvíťazil on.

Možno to tak všetci nepochopili. Nils sa výnimočne vybral večer do dediny, zašiel až k mlynu a zachytil veľavravné pohľady mlynárov. Nikto mu nič nepovedal, no pochopil, že za jeho chrbtom hovoria len o ňom. Klebety sa už rozniesli. Historky, čo sa stalo na pláni, sa šírili ako kruhy na vode.

Vošiel do domu.

Jeho matka Vera mlčky stála pri kuchynskom stole, obrátená chrbtom k nemu, hľadela von oknom na planinu. Z jej držania tela vyčítal, že je napätá a smutná.

No rovnako ako ona, ani Nils nevedel vyjadriť svoje pocity a pochybnosti.

– Dnes je pekne, – ozval sa.

Prikývla, ani sa neobrátila. Batoh aj kufrík stáli pripravené vedľa nej na stole. Nils k nim prikročil a poťažkal ich. Napätie začínalo byť neznesiteľné. Uvedomoval si, že ak sa pokúsi ešte niečo povedať, hlas sa mu zlomí, preto radšej vykročil.

– Nils, vráť sa, – povedala matka vrúcnym hlasom.

Prikývol, hoci to nemohla vidieť, a zvesil z vešiaka svoju modrú bundu. V nej mal fľaštičku tajne naplnenú koňakom. Preložil ju do batoha.

– Už musím ísť, – šepol.

V peňaženke mal vlastné peniaze na cestu, okrem toho dvadsať zvinutých bankoviek od matky v zadnom vrecku nohavíc.

Vo dverách sa obrátil. Matka sa pootočila, teraz jej videl profil, hoci ešte ani v tejto chvíli naňho nepozrela. Nevládala. K hrudi si pritískala zopäté ruky, dlhé biele nechty sa jej zatínali do hánok, brada a zomknuté pery sa chveli.

– Mama, mám ťa rád, – povedal Nils. – Vrátim sa.

Vzápätí priam vybehol z domu, dolu kamennými schodíkmi do záhrady. Zastal až pri drevárni, aby sa postaral o svoju zbraň, potom obišiel dom a zabočil medzi jasene.

Nils vedel, ako odísť z dediny, aby ho nikto nevidel, a teraz to aj urobil. Zakrádal sa cestičkami, kadiaľ chodia kravy na pašu, potom z nich odbočil, preliezal kamenné múriky pokryté lišajníkom, chvíľami sa zastavoval a napínal uši, či okrem bzučania hmyzu v tráve nezačuje nejaké hlasy.

Na planinu sa dostal z južnej strany, v dedine ho nikto nezbadal.

Už mu nehrozilo nebezpečenstvo; Nils sa tu vyznal lepšie než ktokoľvek iný, zľahka a rýchlo sa pohyboval vo vysokej tráve. Každého by zbadal skôr než on jeho. Vykračoval takmer priamo za slnkom, iba miesto, kde natrafil na Nemcov, obišiel širokým oblúkom. Nežiadalo sa mu zisťovať, či mŕtvoly ešte vždy ležia na svojom mieste, alebo ich odviezli. Nechcelo sa mu na ne ani pomyslieť, lebo práve pre ne musel teraz odísť od matky.

Mŕtvi vojaci ho donútili ujsť.

– Musíš sa niekam stratiť, – povedala mu matka predošlý večer.– Z Marnäsu odcestuješ vlakom, potom sa loďou Svea preplavíš na Småland. Strýko August ťa bude čakať v Kalmare, urobíš, čo ti povie a keď mu budeš ďakovať, nezabudni si zložiť čiapku z hlavy. S nikým sa nerozprávaj, na Öland sa nesmieš vrátiť, kým sa to tu neupokojí. Neboj sa, Nils, všetko prejde, treba len vyčkať.

Odrazu sa mu zamarilo, že za sebou počuje tlmený krik. Zastal. Mýlil sa. Pre istotu sa opatrne presunul do krovia, ale vedel, že sa musí ponáhľať. Vlak nepočká.

Po niekoľkých kilometroch chôdze prišiel na cestu zarastenú trávou. Z juhu sa blížil akýsi voz, preto sa rýchlo ukryl do húštia. Ťahal ho koník so zvesenou hlavou. Skôr ako prišiel bližšie, Nils stihol prebehnúť ďaleko za cestu.

Bol už takmer v strede ostrova. Premýšľal nad tým, čo čítal v novinách: predpokladalo sa, že pred niekoľkými týždňami sa práve touto cestou zakrádali vojaci, lebo na člne, ktorým sa plavili, sa zadrhol motor, ale podarilo sa im dostať na toto pobrežie južne od Marnäsu.

Nechcel na nich myslieť, no na okamih si predsa len spomenul na plechové puzdro s drahokamami, čo im vzal, aj ako ho zakopal hlboko do zeme za hŕbu kamenia. V posledných dňoch, keď sa s matkou radšej zdržiavali v dome, ho neraz lákalo povedať jej o získanej vojnovej koristi, no čosi ho vždy prinútilo mlčať. Všetko jej rozpovie, ukáže jej poklad, ale až po návrate domov.

Po ďalších dvadsiatich minútach putovania sa pred ním vynoril železničný násyp obrastený trávou. Tadiaľto vedie úzkokoľajná trať z Body do Borgholmu. Odbočil a vydal sa na sever smerom k stanici v Marnäse. Dvojposchodová drevená budova železničnej stanice sa osamelo vypínala na juhu mestečka. Zároveň plnila aj funkciu pošty.

Vtom sa pred ním koľajnice rozostúpili a namiesto dvoch boli odrazu štyri.

Trať bola voľná. Jeho vlak ešte neprišiel.

Nils doteraz cestoval do Borgholmu tri razy a vedel, ako sa má správať cestujúci. Vošiel do staničnej budovy, kde vládlo ticho a pokoj, podišiel k okienku a kúpil si lístok do mesta.

Čulá dáma v okuliaroch za prepážkou naňho pozrela, potom rýchlo sklopila zrak na stôl, aby vystavila cestovný lístok. Pero jej škrípalo na papieri.

Nils napäto čakal s pocitom, že ho pozorujú. Rýchlo sa obzrel. V čakárni na drevených laviciach sedelo asi pol tucta mužov v dôkladne pozapínaných oblekoch a zopár žien. Mnohí z nich mali vedľa seba položené čierne kožené tašky. Iba Nils mal batoh a kufrík.

– Nech sa páči. Posledný vagón, číslo tri.

Nils si vzal lístok, zaplatil a vyšiel na perón s batohom na pleci a kufríkom v ruke. Po niekoľkých minútach k nemu doľahlo pískanie vlaku, potom sa zjavili tri červené vagóny a rušeň.

Pred staničnou budovou so škrípaním zabrzdil a z komína sa vyvalil čierny kúdol.

Nils nastúpil do posledného vozňa. Výpravca mu za chrbtom čosi kričal, dvere na čakárni sa otvorili a cestujúci sa valili von.

Nils sa na hornom schodíku obrátil a mlčky sa na nich zahľadel.Pri jeho pohľade sa odrazu všetci rozhodli, že nastúpia do iného vozňa.

Vagón bol tmavý a prázdny. Nils si vyložil kufrík na poličku, usadil sa na koženom sedadle pri okne a batoh si položil k nohám. Vlakom myklo, potom sa začal sťažka a pomaly rozbiehať. Nils zatvoril oči a vydýchol si. Vzápätí vlak so škrípaním opäť zastal.

Nils otvoril oči a vyčkával. Ešte vždy bol sám v celom vagóne.

Prešla minúta, potom druhá. Stalo sa niečo?

Ktosi vonku niečo zakričal, potom sa vlak opäť pohol. Rozbiehal sa pomaly, staničná budova sa posúvala len kúsok za kúskom, až napokon zmizla. Škárami v oknách prúdil dnu chladný vzduch, pripomínal mu morský vánok na pobreží v Stenviku.

Nilsovi pomaly klesali plecia. Ruky položil na batoh a oprel sa dozadu. Vlak uháňal čoraz rýchlejšie, ba dokonca zapískal.

Vtom sa otvorili dvere na jeho kupé.

Vstúpil urastený muž v policajnej čiapke a v plášti s ligotavými vyleštenými gombíkmi. Skúmavo sa zahľadel na Nilsa.

– Nils Kant zo Stenviku, – oslovil ho so zachmúreným pohľadom.

To nie je otázka, pomyslel si Nils, ale automaticky prikývol.

Sedel ako prikovaný, kútikom oka vnímal, že vlak uháňa po hnedozelenej planine pod žiarivou modrou oblohou. Najradšej by zastavil vlak a vyskočil z neho, túžil sa vrátiť na planinu. Nedovoľovala mu to však vysoká rýchlosť. Podvaly duneli a vietor svišťal.

– Dobre.

Muž v uniforme si sadol na sedadlo oproti Nilsovi. Kolená sa im takmer dotýkali. Napravil si plášť, ktorý mal napriek horúčave vzorne pozapínaný. Pod čiapkou sa mu na čele perlil pot. Nils si naňho matne spomenul. Henriksson. Oblastný policajný radca z Marnäsu.

– Nils, – oslovil ho Henriksson, akoby sa oddávna poznali, – cestuješ do Borgholmu?

Nils mlčky prikývol.

– Ideš niekoho navštíviť? – spýtal sa Henriksson.

Nils pokrútil hlavou.

– Čo tam teda budeš robiť?

Nils mlčal.

Policajný radca odvrátil hlavu a pozrel von oknom.

– Cestujeme spolu, – povedal, – tak by sme sa mohli trochu pozhovárať.

Nils naďalej mlčal.

Henriksson pokračoval:

– Keď mi zavolali, že si na stanici, požiadal som ich, aby vlak na chvíľu zdržali, aby som stihol prísť a cestovať s tebou. – Pozrel na Nilsa. – Aby si pochopil, rád by som sa s tebou porozprával o tvojich dlhých prechádzkach po planine…

Vlak začal znova spomaľovať na niektorej stanici medzi Marnäsom a Borgholmom. Okolo Nilsovho okna sa mihol drevený dom obklopený jabloňami. Zdalo sa mu, že zacítil vôňu koláčov, podobné mu včera večer dala mama, ešte ich poliala smotanou a posypala cukrom.

Pozrel na policajného radcu.

– Pláň… o tej sa nedá rečniť, – zahundral.

– Čoby nie, – policajný radca si vytiahol vreckovku. – Dokonca o nej treba hovoriť, Nils. Lebo pravda vždy napokon vyjde na povrch. Policajt z neho nespúšťal pohľad. Utrel si pot z čela a naklonil sa k nemu.

– V posledných dňoch nás navštívilo niekoľko ľudí zo Stenviku. Povedali nám, že ak chceme zistiť, kto používa brokovnicu, máme sa pozhovárať s Nilsom.

Predstavil si dvoch mŕtvych vojakov, ich prázdne uprené pohľady.

– Nie, – odvetil a potriasol hlavou.

V ušiach mu pískalo. Vlak brzdil.

– Nils, nestretol si na planine nejakých cudzincov? – spýtal sa policajný radca a odložil si poskladanú vreckovku.

Vlak zastal, ale iba na chvíľu, potom sa opäť rozbehol.

– Však si sa s nimi stretol?

Policajný radca z neho nespúšťal oči a čakal na odpoveď. Jeho pokojný pohľad Nilsa prepaľoval.

– Nils, našli sme telá. Zastrelil si ich?

– Neurobil som to, – Nils zakvačil prsty do batoha.

– Čože? – spýtal sa policajný radca. – A čo to tam máš?

Nils neodpovedal.

Podvaly opäť zaduneli a vlak hvízdal, keď sa Nils roztrasenými rukami prehrabával v batohu, čo sa zosunul nabok. Pravou rukou v ňom čosi nahmatal.

Policajný radca sa postavil, pochopil, že sa niečo chystá.

Vlak zapískal.

– Nils, čo to…

Nilsove prsty nahmatali v batohu brokovnicu s odpílenou hlavňou. Položil ukazovák na spúšť a usiloval sa vyslobodiť zbraň spomedzi šatstva.

Prvý výstrel prederavil dno batoha a broky sa zaryli sa do sedadla vedľa policajného radcu.

Henriksson sa strhol, ale nepokúšal sa brániť.

Nemal kam ujsť.

Nils rýchlo zdvihol deravý batoh a znova stlačil spúšť, ani nezamieril. Batoh sa roztrhol.

Druhým výstrelom zasiahol policajného radcu. Náraz ho pritlačil k stene, len tak zaprašťala, sťažka dopadol na bok, zošuchol sa po prestrelenom sedadle a dopadol na tvrdú dlážku.

Podvaly duneli, vlak uháňal planinou.

Policajný radca ležal pred Nilsom a šklbalo mu rukami. Nils jednostaj zvieral zbraň, no potom pustil batoh a neisto vstal.

Dočerta.

Pôjdeš vlakom do Borgolmu, začul v hlave matkin hlas.

Jej plán bol zmarený.

Nils sa obzeral okolo seba, za oknom sa mihala krajina.

Tam vonku ešte vždy existovala planina aj slnko.

Vyvrátil batoh, z ktorého vypadlo prestrelené a pušným prachom páchnuce šatstvo, potom cukor, nohavice a ešte jeden vlnený pulóver. Celkom naspodku batoha bola škatuľka maslových sušienok, peňaženka a fľaštička s koňakom. Nerozbila sa. Rýchlo sa z nej napil a vopchal si ju do vrecka. Hneď sa cítil lepšie.

Peniaze, pulóver, fľaška, zbraň a sušienky. Nič iné si nemôže vziať. Kufrík s oblečením tu musí nechať.

Nils prekročil nehybné telo policajného radcu, otvoril dvere vagóna a ohlušilo ho dunenie kolies a podvalov.

Vlak uháňal planinou. Vietor sa doňho zaprel, musel zažmúriť oči. Cez okno druhého vozňa videl, že pri dverách sedí muž v čiernom klobúku a kníše sa v rytme vlaku. Výstrely stlmilo šatstvo, ostatné zvuky zanikli v hrkote kolies na koľajniciach. Zdá sa, že nikto nič nezačul.

Nils otvoril dvere na vozni, vdýchol vôňu trávy a bylín. Štrk okolo podvalov mu plynul pod nohami ako sivá rieka. Zostúpil na posledný schodík, overil si, či má dosť priestoru, a zoskočil na násyp.

Pokúšal sa letieť vzduchom a dopadnúť na nohy, no náraz mu ich podlomil. Kolesá vlaku buchotali, svet okolo neho sa krútil. Hodilo ho o zem a silno si narazil čelo, skrčil sa od strachu, že zomrie pod kolesami. Skotúľal sa však dolu šikmým násypom. Keď zdvihol hlavu, videl už len vzďaľujúci sa vlak. Posledný vagón sa zmenšoval, až napokon splynul s koľajnicami.

Vlak sa stratil v diaľke. Všetky zvuky dozneli.

Zvládol to.

Opatrne vstal a poobzeral sa. Znova sa ocitol na planine, ešte vždy zvieral v ruke zbraň.

Nevidel nijaké obydlie, nijakých ľudí. Len trávu a nekonečnú oblohu.

Bol voľný.

Bez jediného pohľadu na koľajnice rýchlo zamieril do pustatiny, na východné pobrežie ostrova.

Bol voľný a teraz potreboval zmiznúť bez stopy.

Vlastne už zmizol.

14

– Ten príbeh si ľudia rozprávali, keď sa vonku predlžovali tiene a pomaly sa zvečerievalo, – povedala potichu Astrid.

Keď dorozprávala, fľaša vína bola prázdna. Slnečné lúče za kuchynským oknom sa stratili a na horizonte zanechali tenkú tmavočervenú obrubu.

– A policajt vo vlaku… zomrel? – spýtala sa Júlia.

– Keď ho sprievodca našiel, bol už mŕtvy. Mal prestrelenú hruď.

– Bol to Lennartov otec?

Astrid prikývla.

– Lennart mohol mať vtedy osem či deväť rokov, takže si asi veľa nepamätá. Ale určite ho to poznačilo… Viem, že odmieta hovoriť o smrti svojho otca.

Júlia hľadela do pohára.

– Teraz už chápem, prečo nechce hovoriť ani o Nilsovi Kantovi, – povedala Júlia, ktorá pod vplyvom vypitého vína pocítila s policajtom z Marnäsu silnú spolupatričnosť – on stratil otca, ona syna.

– Ešte horšie sa mu počúvajú reči, že Nils Kant ešte žije, – dodala Astrid.

Júlia na ňu pozrela.

– Kto to tvrdí?

– Ty si to ešte nepočula?

– Nie. Ale v Marnäse som videla jeho hrob. Je tam náhrobok, dátumy a…

– Tých, čo sa pamätajú na Nilsa Kanta, už nie je veľa, ale starí ľudia… Niektorí sú presvedčení, že z cudziny doviezli v rakve iba kamene, – povedala Astrid.

– Aj Gerlof si to myslí?

– Nikdy o tom nerozprával, – odvetila Astrid. – Aspoň som nič také nepočula. Je starý morský vlk, predpokladám, že nikdy nedal na klebety. Veď všetky reči o Nilsovi Kantovi sú len klebety a výmysly. Podaktorí dokonca tvrdia, že ho videli v jesenných hmlách postávať na konci cesty, vraj pozoroval autá, bol zarastený, sivovlasý… iní ho zasa videli na planine, kam chodieval zamladi, ďalší pre zmenu v lete, v dave ľudí v Borgholme. – Astrid pokrútila hlavou. – Ja osobne som Kanta v živote ani len nezazrela. Určite je mŕtvy.

Zobrala poháre a vstala od stola. Júlia zostala sedieť a premýšľala, či by aj ona mohla takto sedieť v kuchyni s mamou, keby Ella ešte žila. Pravdepodobne nie, jej matka takmer nikdy nehovorila o tom, čo sa jej páči a na čo myslí.

Vtom Júlia pocítila pri nohách čosi teplé a mäkké. Strhla sa, no bol to len Astridin foxteriér Willy, ktorý sa pod stolom premiestnil. Zohla sa, pohladkala ho po chrbte a zamyslene pozorovala poslednú červenú žiaru po západe slnka na pevnine.

– Želala by som si tu zostať, – povedala.

Astrid sa k nej obrátila od drezu.

– Len pokojne seď, nemusíš sa ponáhľať, ešte sa porozprávame.

Júlia potriasla hlavou.

– Myslela som… rada by som zostala v Stenviku.

Vravela pravdu. Možno to spôsobilo víno, no spomienky na všetky letá detstva a mladosti sa v nej ozývali ako krásna melódia, ako ölandské piesne. Stenvik bol jej domov, patrila sem. Napriek bolesti z Jensovho zmiznutia, napriek Ernstovej smrti.

– A nemôžeš teda zostať? – spýtala sa Astrid. – Na Ernstov pohreb do Marnäsu hádam prídeš.

Júlia opäť potriasla hlavou.

– Musím sestre vrátiť auto. – Bol to dosť chabý dôvod, Lena mala predsa aj Ford, ale na iný dôvod si nespomenula. – Odcestujem zajtra večer alebo pozajtra ráno.

Neisto vstala od stola. Víno jej oslabilo nohy.

– Astrid, veľmi pekne ďakujem za večeru, – povedala.

– Nemáš za čo, – odvetila Astrid a znova sa široko usmiala.– Skôr ako odídeš, mohli by sme sa stretnúť. Alebo aspoň keď prídeš najbližšie do Stenviku.

– Určite, – prikývla Júlia, pohladkala Willyho a vyšla kuchynskými dverami.

Vonku sa ešte nezotmelo, len sa zošerilo, nemusela sa báť, že pôjde domov v nepreniknuteľnej tme.

– Keby si sa v noci bála, pribehni! – zavolala za ňou Astrid.– Nezabúdaj, že v Stenviku sme zostali už len my dve a John Hagman. Kedysi tu žilo tristo ľudí. Mali aj spolok miernosti, misijný dom a mlyn. Teraz sme tu už iba my.

Skôr než Júlia stihla odpovedať, Astrid zatvorila kuchynské dvere.

Opitosť, čo ju zmáhala v Astridinej kuchyni, sa na sviežom vzduchu rýchlo strácala, aspoň sa jej tak zdalo. Večer bol jasný, chladný, na druhej strane zálivu slabo prebleskovali svetlá z pevniny. Na severnom a južnom pobreží ostrova sa trblietali ďalšie svetlá vychádzajúce zo vzdialených domov aj ciest, ktoré cez deň nebolo vidieť.

Júlia si nechala kľúč od Gerlofovho domu, a tak po niekoľkých sto metroch zamierila po hradskej do vnútrozemia. Kráčala rovno, dlhými krokmi, kútikom oka však pozrela na záhradu pri vile Very Kantovej. Ktovie, či stará Vera ešte uvidela svojho milovaného Nilsa, predtým ako zomrel.

Záhrada bola tichá, plná tieňov. Júlia vykročila rýchlejšie; keď prišla k domu, odomkla a rozsvietila v hale.

Tu neboli nijaké tiene. Jens zostal v rybárskej chalupe, ale len ako spomienka. Jens bol mŕtvy.

Zamierila do kúpeľne, umyla sa, použila toaletu a vyčistila si zuby.

Potom zhasla svetlo v hale, ale najprv siahla po mobile, čo sa nabíjal celý deň. Postojačky vyťukala Gerlofovo číslo. Ozval sa po treťom zvonení.

– Davidsson, prosím.

– To som ja.

Vždy ju hrýzlo svedomie, keď telefonovala s Gerlofom a nebola celkom triezva, ale s tým sa nedalo nič robiť.

– Ahoj, – odvetil Gerlof. – Kde si?

– V dome. Večerala som s Astrid, teraz pôjdem do rybárskej chalupy a ľahnem si.

– Dobre. O čom ste sa rozprávali?

Júlia sa zamyslela.

– O Stenviku. A čo sa stalo s Nilsom Kantom.

– Hádam si sa to nedozvedela z tej knihy? – spýtal sa Gerlof.

– Zatiaľ som ju nedočítala, – odvetila Júlia a zmenila tému: – Kedy pôjdeme do Borgholmu?

– Uvažoval som o tom. Dúfam, že ma pustia. Tuším už o chvíľu budem potrebovať od Boel písomný súhlas, ak sa chcem niekam vybrať.

To bol typický Gerlofov humor.

– Ak teda dostaneš dovolenie, prídem po teba zajtra o pol desiatej.

Odrazu zmĺkla a naklonila sa k oknu. Vonku zazrela akési bledé svetlo…

– Haló! – zvolal Gerlof. – Si tam?

– Býva niekto v susednom dome? – spýtala sa Júlia s pohľadom upretým do okna.

– V ktorom?

– V vile Very Kantovej.

– Tam už dvadsať rokov nebýva nikto, – povedal Gerlof. – Prečo?

– Ani neviem.

Júlia sa pokúsila preniknúť zrakom tmu. Teraz však nijaké svetlo na dvore susedného domu nevidela. Napriek tomu si bola istá, že len pred chvíľou ho zazrela v jednom z okien na prízemí.

– Komu patrí tá vila? – spýtala sa.

– No… nejakým vzdialeným príbuzným, – odvetil Gerlof. – Deťom niektorého Verinho bratanca či sesternice, aspoň si myslím. Nikto však neprejavil záujem zrenovovať ho. Veď si videla, ako to tam vyzerá… a to bol v zlom stave už v sedemdesiatych rokoch, keď Vera zomrela.

Za oknom naďalej vládla tma.

– Tak dobre, – dodal Gerlof. – Uvidíme sa zajtra.

– Nájdeme muža, ktorý vtedy odviedol Jensa?

– To som nikdy netvrdil, – bránil sa Gerlof. – Sľúbil som iba, že ti ukážem človeka, ktorý mi poslal v obálke Jensov sandál. Nič viac.

– Nie je to jeden a ten istý človek? – spýtala sa Júlia.

– Nemyslím si.

– Môžeš mi to vysvetliť?

– V Borgholme.

– Dobre, – súhlasila Júlia, lebo odrazu nemala silu na ďalší rozhovor. – Dovidenia zajtra.

Vypla mobil.

Na spiatočnej ceste k hradskej prešla Júlia okolo vily Very Kantovej pomalšie než predtým. Pod starými rozkošatenými stromami bolo temno, navyše po celý čas sledovala prázdne tmavé okná. Nikde ani svetielko. Polozrúcaný dom vyzeral ako tieň na nočnej oblohe. Jediný spôsob, ako zistiť, či sa v ňom niekto neskrýva, je… vojsť doň a prehľadať ho.

Júlia vedela, že je to vyložený nezmysel, najmä ak to chce urobiť sama. Vila Very Kantovej mala povesť strašidelného domu, ale…

Čo ak v ten deň Jens prišiel k nej? Čo ak je tam ešte vždy?

Mama, vojdi. Poď za mnou, zober ma so sebou…

Nie. Takto nesmie uvažovať.

Júlia pokračovala v ceste k rybárskej chalupe, otvorila, vošla a zamkla za sebou dvere.

15

Utorkové ráno bolo sivé a veterné. Gerlofa ponižovalo, že sám nevládze ani vyjsť k autu. Zamestnanci domova mu museli pomáhať. Cestou k Júliinmu Fordu sa opieral o Boel a Lindu, a aj tak to bolo namáhavé.

Gerlof cítil, akú silu vynakladajú obe ženy, aby pohli jeho ťažkým telom. Zmohol sa len na to, že v jednej ruke zvieral palicu, v druhej aktovku a dal sa viesť.

Ponižovalo ho to, ale nevedel si pomôcť. V niektoré dni chodil bez väčších problémov, v iné sa sotva vládal pohnúť. Tento jesenný deň bol chladný, a to mu pohyb ešte väčšmi sťažilo. Gerlofa však čakal dnešný výlet s Júliou a zajtra Ernstov pohreb.

Júlia otvorila dvere na strane spolujazdca a Gerlof nastúpil.

– Kam pôjdete? – spýtala sa Boel pri aute.

Vždy chcela vedieť, kde sa Gerlof nachádza.

– Na juh, – odvetil Gerlof. – Do Borgholmu.

– Vrátite sa na obed?

– Pravdepodobne, – odvetil Gerlof a zabuchol dvere. – Poďme, – požiadal Júliu a dúfal, že nebude spomínať nepríjemný stav, v akom sa dnes ocitol.

– Zdá sa, že sa o teba dobre stará, – povedala Júlia, keď auto vyšlo spred domova dôchodcov. – Myslím Boel.

– Má zodpovednosť, nechce, aby sa mi niečo stalo. Neviem, či si počula, že na juhu sa stratil nejaký dôchodca… Policajti ho ešte hľadajú.

– Počula som to v miestnych správach, – prikývla Júlia. – Ale my dnes nepôjdeme na planinu, však?

Gerlof pokrútil hlavou.

– Ako som povedal, ide sa do Borgholmu. Musíme navštíviť troch mužov. No nie naraz. Jedného za druhým. Jeden z nich mi poslal Jensov sandál. Chceš sa s ním pozhovárať, však?

Júlia mlčky prikývla.

– A druhí dvaja?

– Jeden je môj priateľ. Volá sa Gösta Engström.

– A tretí?

– Je tak trochu čudák.

Júlia pribrzdila, keď sa priblížila k značke stop pred hlavnou cestou.

– Gerlof, vždy si taký tajnostkár. Potrebuješ sa robiť zaujímavý?

– Ani nie, – odvetil rýchlo Gerlof.

– Ale vyzerá to tak, – nedala sa Júlia a vyšla na cestu do Borgholmu.

Možno má pravdu, pomyslel si Gerlof. Nikdy sa nezamýšľal nad tým, čo ho vedie k takému správaniu.

– Nehrám sa na zaujímavého. Iba si myslím, že všetko má svoj rytmus. Kedysi si ľudia vždy našli čas na rozprávanie príbehov, ale dnes musí ísť všetko rýchlo.

Júlia mlčala. Pokračovali na juh popri odbočke na Stenvik. Po niekoľkých sto metroch Gerlof uvidel starú budovu železničnej stanice. Tadiaľto kráčal Nils Kant v to letné ráno na konci vojny, tu sa vydal na cestu, ktorá sa skončila tým, že vo vlaku zastrelil policajného radcu Henrikssona.

Gerlof sa ešte pamätal, aký rozruch to vyvolalo. Dvaja nemeckí vojaci zastrelení na planine, potom vražda policajta a vrah na úteku – senzácia, ktorá si získala veľký mediálny priestor dokonca aj v posledných dramatických mesiacoch druhej svetovej vojny.

Na Öland prichádzali reportéri zo všetkých kútov, aby mohli zasvätene písať o tunajšom násilí a surovostiach. Gerlof sa vtedy zdržiaval v Štokholme, vybavoval si doklady týkajúce sa kapitánskej hodnosti v civilnej praxi, a o ölandskej dráme sa dočítal v denníku Dagens Nyheter. Policajti využili posily z celého Švédska, aby pátrali po Kantovi, no ten vyskočil z vlaku a podarilo sa mu ujsť.

V súčasnosti po ostrove vlak nepremával, dokonca odstránili aj koľajnice a marnäská budova železnice sa zmenila na obytný dom. Samozrejme, pre letných hostí.

Gerlof od nej odvrátil hlavu a oprel sa. Vtom v aute čosi začalo pískať. Obzeral sa okolo seba, no Júlia zostala pokojná a pri šoférovaní nahmatala v taške mobil. Prijala hovor, odpovedala potichu a stroho, potom mobil vypla.

– Nikdy som nepochopil, ako taká vecička funguje, – ozval sa Gerlof.

– Aká?

– Bezdrôtový telefón. Volajú to mobil.

– Stačí ho zapnúť a volať, – povedala Júlia. – To bola Lena. Mám ťa pozdravovať.

– Pekné od nej. Čo chcela?

– Myslím si, že najmä auto, – stručne vysvetlila Júlia. – Celý čas mi preň vyvoláva. – Pevnejšie zovrela volant. – Som spolumajiteľka, ale to ju vôbec nezaujíma.

– Aha.

Jeho dcéry očividne mali medzi sebou rozpory, o ktorých nič nevedel. Ich matka by si s tým zrejme poradila, keby žila, no on netušil, čo s tým.

Júlia po telefonáte mlčky sedela za volantom a Gerlofovi nezišlo nič na um, čím by prerušil ticho.

Asi po štvrťhodinke odbočila na severnú príjazdovú cestu do Borgholmu.

– Kam to bude? – spýtala sa.

– Najprv zájdeme na kávu, – rozhodol Gerlof.

V Engströmovom byte v južnej časti mesta bolo teplo a útulne. Gösta s Margit mali z balkóna krásny výhľad na zrúcaniny hradu. Hneď za domom sa rozprestierala pustá pláň, čo sa mierne zvažovala až k zrázu, nad ktorým napodiv pevne rástli nádherne rozkošatené listnaté stromy. More nebolo vidieť, hneď za stromami sa nečakane vynárali ruiny stredovekého hradu, hoci stál na vyvýšenine na samostatnom ostrovčeku. Hrad zničil oheň začiatkom osemnásteho storočia, keď v Borgholme a v okolí zúrili nevysvetliteľné požiare. Preto mu chýbala strecha a všetko, čo bolo z dreva. Na mieste bývalých okien zívali veľké čierne diery.

Práve tieto nejestvujúce okná Gerlofovi vždy pripomínali lebku s prázdnymi očnicami. Niektorí Borgholmčania hrad neznášali, na milosť ho prijali, až keď sa zrúcanina stala turistickou atrakciou. Kedysi dávno ho stavali obyvatelia Ölandu z donútenia, museli poslúchnuť jeden z ďalších kráľovských príkazov, ktorý spôsobil ľuďom veľa utrpenia, námahy a sĺz. Lebo ľudia z pevniny ostrov vždy len vyciciavali.

Júlia stála pri okne a pozorovala zrúcaninu. Gerlof sa k nej obrátil.

– V kamennej dobe chorých starcov zhadzovali z útesu, – povedal. – Aspoň sa to hovorí. Samozrejme, to bolo ešte pred postavením hradu. A dávno predtým, než úrady začali budovať starobince…

Margit Engströmová v žltej zástere s nápisom Najlepšia babička sveta k nim pristúpila s podnosom, na ktorom stáli kávové šálky.

– V lete sa v zrúcanine organizujú koncerty, vtedy tu býva trochu rušnejšie. Inak je bývanie pod hradom veľmi príjemné.

Podnos odniesla na stôl a ponalievala kávu. Potom odišla do kuchyne a vrátila sa s tanierom sušienok a košíkom s koláčmi.

Jej muž Gösta mal na sebe sivý oblek, bielu košeľu, kravatu a jednostaj sa usmieval. Gerlof si spomenul, že takto šťastne sa tváril vždy, aj ako lodný kapitán, teda až do chvíle, kým ho posádka poslúchala na slovo.

Teším sa, že ste prišli, – ozval sa Gösta a napil sa pariacej sa kávy. – Zajtra určite prídeme do Marnäsu. Aj vy tam budete, však?

Hovoril o Ernstovom pohrebe. Gerlof prikývol.

– Ja určite, ale Júlia sa zajtra asi musí vrátiť do Göteborgu.

– Čo bude s jeho domom? – zaujímal sa Gösta. – Už sa o tom hovorilo?

– Nie, na to je ešte priskoro, – odvetil Gerlof. – Asi si z neho urobia letovisko jeho smålandskí príbuzní… alebo niečo také.

– Nuž, neviem, kto by sa tam natrvalo nasťahoval, – uvažoval Gösta a znova sa napil.

– V meste sa nám žije veľmi dobre, všetko máme nablízku, – ozvala sa Margit a ponúkla ich koláčmi. – Samozrejme, ešte vždy sa pokladáme za Marnäsanov.

Jej muž sa na ňu zaľúbene zahľadel.

U Engströmovcov sa zdržali asi pol hodiny.

– Teraz sa odvezme na ulicu Badhusgatan, – povedal Gerlof, keď nasadli do auta. – Zastavíme sa u Blomberga, niečo nakúpime a potom pôjdeme do prístavu.

Skôr než Júlia naštartovala, pozrela naňho.

– Aký zmysel mala táto návšteva?

– Ponúkli nás kávou a koláčmi, – odvetil Gerlof. – To ti nestačí? S Göstom sa vždy rád stretnem. Aj on bol lodným kapitánom na veľkej lodi tak ako ja. Už nás nezostalo veľa…

Júlia odbočila na Badhusgatan a prekvapilo ju, že ulica je ľudoprázdna. Nevidela dokonca ani autá. Na konci ulice sa vypínal biely prístavný hotel.

– Zaboč sem, – Gerlof ukázal rukou doľava.

Júlia vyhodila smerovku a odbočila na vyasfaltovanú plochu, kde nad nízkou budovou visel štít s textom Blombergove autá. Dom bol zároveň dielňou aj predajňou. Novšie typy Volvo mali tú česť stáť v budove za zaskleným výkladom, no väčšina vozidiel stála pred ňou. Rukou napísané cedule za stieračmi oznamovali cenu a počet najazdených kilometrov.

– Poď so mnou, – požiadal Gerlof Júliu, keď zastali.

– Ideme si kúpiť nové auto? – spýtala sa.

– Nie, nie, len na chvíľu nakukneme k Robertovi Blombergovi.

Kĺby sa mu zohriali po dobrej káve u Engströmovcov a cítil sa lepšie. Bolesti sa utlmili, takže po vyasfaltovanej ploche prešiel len o palici. Júlia ho predbehla a otvorila dvere na dielni.

Zacengal zvonček a do nosa im udrel zápach oleja.

Gerlof vedel veľa o lodiach, ale nič o autách a pohľad na motory ho vždy zneistil. Na cementovej dlažbe stálo auto, čierny Ford obložený rozmanitým náradím a náčiním, ale nikto s ním nepracoval. Miestnosť bola prázdna.

Gerlof pomaly prešiel k malej kancelárii na konci dielne a nazrel do nej.

– Dobrý deň, – pozdravil mladého mechanika v špinavých montérkach, ktorý sa skláňal pri stole nad komiksovou stránkou novínÖlands-Posten.– Prichádzame zo Stenviku a chceli by sme kúpiť motorový olej.

– Ten sa predáva vedľa, – odvetil mladý muž, – ale môžem vám ho priniesť.

Mechanik vstal a ukázalo sa, že je ešte o desať centimetrov vyšší než Gerlof. To musel byť syn Róberta Blomberga.

– Môžeme ísť s vami a pozrieť si autá, čo predávate, – navrhol Gerlof.

Kývol Júlii a vykročil za mechanikom k dverám vedúcim do vedľajšej miestnosti.

Tu nepáchol olej, podlaha namaľovaná nabielo bola vyumývaná. V hale parkovali nablýskané vozidlá.

Mechanik podišiel k polici plnej náhradných súčiastok a rozličných potrieb do auta.

– Obyčajný motorový olej? – spýtal sa.

– Postačí, – odvetil Gerlof.

Z ďalšej malej kancelárie videl vychádzať staršieho muža, ktorý zastal vo dverách. Bol takmer rovnako vysoký aj široký ako mladýopravár, mal vráskavú tvár, červenú od množstva popraskaných žiliek.

Nikdy predtým sa spolu nerozprávali, lebo Gerlof si záležitosti súvisiace s autom vybavoval v Marnäse, no aj tak hneď vedel, že je to Robert Blomberg. Prisťahoval sa sem z pevniny v polovici sedemdesiatych rokov a otvoril si tu opravárenskú dielňu a predajňu. John Hagman sa však so starým majiteľom dielne už stretol a rozprával o ňom Gerlofovi.

Blomberg starší kývol Gerlofovi hlavou, ale nič nepovedal. Gerlofodpovedal rovnakým kývnutím. Počul, že Blomberg mal pred rokmi problémy s alkoholom, možno ešte aj teraz, ale to rozhodne nepokladal za vhodnú tému na rozhovor.

– Nech sa páči, – povedal mladý muž a postavil na pult plastovú fľašu s olejom.

Robert Blomberg sa medzitým vrátil do svojej kancelárie. Gerlofovi sa videlo, že má neistý krok.

– Nepotrebujem nijaký olej, – zahundrala Júlia, keď opäť sedeli v aute.

– Vždy je dobré mať olej v zásobe, – odvetil Gerlof. – Čo si myslíš o tej dielni?

– Vyzerá rovnako ako všetky ostatné, – usúdila Júlia a vrátili sa na ulicu Badhusgatan. – No nezdá sa, že by mali veľa roboty.

– Choď do prístavu, – ukázal prstom Gerlof. – A čo majitelia… Blombergovci? Čo si myslíš o nich?

– Veľa toho nenarozprávali. Čo je s nimi?

– Počul som, že Robert Blomberg bol mnoho rokov na mori. Námorník siedmich morí, bol dokonca aj v Južnej Amerike.

– Aha.

V aute zavládlo ticho. Na konci ulice sa už črtal hotel. Gerlof sa zahľadel na prístav a zmocnil sa ho smútok.

– Toto nie je veľmi šťastný koniec, – povedal.

– Čo také?

– Mnohé príhody nemajú šťastný koniec.

– Najdôležitejšie, že majú koniec, – povedala Júlia. – Alebo si tým chcel niečo povedať?

– Nuž… mal som na mysli predovšetkým ölandské loďstvo, váhavo odvetil Gerlof. – Mohlo to s ním dopadnúť aj lepšie. Ten koniec prišiel akosi priskoro.

Borgholmský prístav bol samozrejme väčší než marnäský či långvický, ale aj tak sa dal ľahko prehliadnuť. Zopár betónových pontónov, aj tie zívali prázdnotou. Nekotvila pri nich ani jedna jediná rybárska loď. Na konci jedného móla ležala veľká čierna kotva, zrejme spomienka na lepšie časy.

– V päťdesiatych rokoch tu kotvila jedna loďvedľa druhej, zaspomínal Gerlof pri pohľade na vodu. – V takýto jesenný deň sa tu len nakladalo a vykladalo, hmýrilo sa to tu ľuďmi. Všade voňal decht a fermež. Keď svietilo slnko, rybári zvinuli plachty a čakali na vietor. A keď ich rozvinuli, vyzeralo to krásne – slonovinovobiele plachty na modrom pozadí.

Gerlof sa odmlčal.

– Kedy sa sem prestali plaviť lode? – spýtala sa Júlia.

– Niekedy v šesťdesiatych rokoch. Niežeby sa sem prestali plaviť, skôr odtiaľto už nevyplávali. Väčšina ostrovanov musela vymeniť staré člny za modernejšie, aby mohli konkurovať loďstvu z pevniny, ibaže banky im neposkytovali nijaké pôžičky. Už vtedy nedôverovali tunajšej námornej doprave. – Po chvíli dodal: – Ani mne nedali pôžičku, preto som predal svoju Nore… Potom som sa dostal na kurz pre administratívnych pracovníkov, aby som mal ako prezimovať.

– Vôbec sa nepamätám, že by si nejakú zimu strávil doma, potichu sa ozvala Júlia. – Nepamätám sa, že by si bol vôbec niekedy doma.

Gerlof fľochol na dcéru.

– Ale bol som. Niekoľko mesiacov. Čakal som, že nasledujúci rok nastúpim na nejakú veľkú loď, no dali mi robotu v kancelárii a pri tej som ostal. John Hagman, môj kormidelník, si vtedy kúpil vlastný škuner a mal ho ešte pár rokov. Bola to jedna z posledných borgholmských lodí. Volala sa Farväl, rozlúčka, a to meno jej pristalo.

Júlia pomaly odbočila od mól k niekoľkým veľkým dreveným vilám, čo stáli za radom vyzdobených stožiarov. Dom najbližšie k prístavu bol najväčší, biely a vysoký takmer ako hotel. Gerlof zdvihol ruku.

– Tu zastav, – povedal.

Júlia zabrzdila na kraji chodníka, Gerlof sa predklonil a otvoril aktovku.

– Ölandskí majitelia škunerov boli tvrdohlavci, – povedal, keď vyberal hnedú obálku a tenkú knihu, čo mával na písacom stole.– Mohli sme sa poskladať a združiť kapitál na veľkú dopravnú loď. Nebolo nám to súdené. Každý sa cítil silnejší, keď bol odkázaný iba sám na seba. Neodvážili sme sa riskovať.

Podal Júlii knihu s názvom Štyridsať rokov Malmovej nákladnej dopravy. Na obálke mala čiernobiely letecký obrázok veľkej lode, čo sa plavila v slnečných lúčoch po nekonečnom oceáne.

– Malmova spoločnosť tvorila výnimku, – vysvetľoval Gerlof.– Martin Malm bol lodiar, ktorý sa odvážil staviť na veľké dopravné lode. Vybudoval obchodnú flotilu, čo brázdila moria na celom svete. Zo zisku si potom kúpil ďalšie lode. Koncom šesťdesiatych rokov sa stal jedným z najväčších boháčov na ostrove.

– To je zaujímavé.

– Ibaže nikto nevie, kde zohnal štartovací kapitál, – pokračoval Gerlof. – Pokiaľ viem, nemal o nič viac peňazí než ostatní.– Ukázal na knihu. – Na jar ju vydala Malmova spoločnosť ako spomienku. Obráť ju, niečo ti ukážem.

Text na zadnej obálke vysvetľoval, že je to publikácia pripravená pri príležitosti jubilea najúspešnejšej ölandskej lodnej dopravnej spoločnosti. Pod text vytlačili logo zo slova Malmfrakt, nad ktorým sa vznášajú siluety troch letiacich čajok.

– Len sa pozri na tie čajky, – upozornil ju Gerlof.

– Vidím, tri nakreslené čajky. A čo je s nimi?

– Porovnaj ich s obálkou, – povedal a podal jej hnedú obálku. Ofrankovali ju švédskymi známkami, pečiatka na nich sa rozmazala, adresu písala roztrasená ruka perom. – Tu niekto odtrhol pravý roh, no aj tak ešte vidieť kúsok krídla jednej čajky… Vidíš ho?

Júlia sa lepšie prizrela a potom prikývla.

– Aká to je obálka?

– Prišiel v nej sandál, – povedal Gerlof. – Chlapcov.

Júlia prudko potriasla hlavou.

– Obálku si zahodil. Povedal si to Lennartovi.

– Nevinná lož. Videlo sa mi, že stačí, ak sa postará o sandál, Dôležité je, že vieme, že obálka prišla z Malmovej spoločnosti. Jensov sandál mi poslal osobne Martin Malm. Som si tým istý. A rovnako som si istý, že mi aj telefonoval.

– Telefonoval? – začudovala sa Júlia. – To si mi nepovedal.

– Teda… možno mi volal. – Gerlof sa zahľadel na elegantné vily. – Ani som ti nemal čo povedať. Jednoducho mi od jesene ktosi jednostaj vyvoláva. Začalo sa potom, čo som dostal sandál. Lenže volajúci nikdy nepovie ani slovo.

Júlia si položila obálku na kolená a zadívala sa na Gerlofa.

– A teraz sa s ním stretneme?

– Dúfam. Býva hentam, – ukázal Gerlof na krásny drevený dom rovno pred nimi.

Otvoril dvere na aute a vystúpil na chodník. Júlia sa chvíľu nehýbala, potom ho rýchlo nasledovala.

– Si si istý, že je doma?

– Martin Malm je vždy doma, – vyhlásil Gerlof.

Zrazu sa k nim od zálivu prihnal studený vietor a Gerlof sa obzrel na more. Znova dumal nad tým, ako sa takmer pred päťdesiatimi rokmi cez tento záliv dostal Nils Kant.

SMÅLAND, MÁJ 1945

Nils Kant sedel v lesnej húštine na pevnine a pozoroval Öland, čo sa črtal za pásom mora len ako kôpka kamenia na horizonte. Pohľad mal zachmúrený, ustarostený. Nad hlavou mu v korunách borovíc hvízdal vietor. Ostrov na druhej strane zálivu osvetlilo ranné slnko. Stromy okolo neho mali sýtozelenú farbu, dlhé pobrežie sa lesklo ako striebro.

Jeho ostrov. Raz sa naň vráti. Nie teraz, no len čo bude môcť, tým si bol istý. Vedel, že spáchal všeličo, čo mu dlho nikto neodpustí, preto je ostrov preňho teraz nebezpečný. Hoci za nič z toho nemôže. Všetko sa jednoducho stalo, nič proti tomu nezmohol.

Tučný policajný radca naňho striehol vo vlaku, chcel ho chytiť, ibaže Nils bol rýchlejší.

– Sebaobrana, – šepol smerom k rodnému ostrovu. – Zastrelil som ho, ale v sebaobrane…

Zmĺkol a silno zaodŕhal, aby premohol plač v hlase.

Prešlo dvadsať hodín od chvíle, čo Nils vyskočil z vlaku. Dolapeniu sa vyhol tým, že sa rýchlo vydal na juh, aby sa dostal čo najďalej na planinu, kde sa cítil doma. Vyhýbal sa všetkým cestám a dedinám.

Niekoľko kilometrov od Borgholmu, kde bol záliv najužší, sa cez les pustil k vode. Natrafil na polozhnitý, dechtom natretý suds odrezaným vekom, kam si odložil svoje veci. Počkal v lese, kým sa zotmie, vyzliekol sa a pritiahol sud do studenej vody. Pevne ho objal, vytiahol sa naň hrudníkom a pomaly sa začal odrážať dopredu, rovno cez záliv, k tmavému pásu, čo bola pevnina.

Trvalo mu to niekoľko hodín, ale nablízku sa nezjavila nijaká loď ani čln, nikto ho nezbadal. Keď napokon nahý a podchladený dosiahol pobrežie Smålandu, vládal len vybrať veci zo suda a odtackať sa pod strom, kde hneď upadol do hlbokého spánku.

Keď sa zobudil, bolo včasné ráno. Opatrne pohol nohami, po plávaní ho ešte vždy boleli, no teraz sa museli začať hýbať. Vedel, že nie je ďaleko od Kalmaru, ale mestu sa musel vyhnúť za každú cenu. Určite sa po ňom preháňajú policajti a hľadajú ho.

Šaty mu vyschli. Obliekol si košeľu, pulóver, ponožky, čižmy a do vrecka nohavíc si zasunul peňaženku. Peniaze od matky si musí ustrážiť, bez nich by bol stratený, nemohol by sa skrývať.

Brokovnicu už nemal, ležala na dne zálivu. Asi v polovici trasy medzi ostrovom a pevninou siahol do suda, chytil ju za odpílenú hlaveň a šmaril do vody. Trochu to čľuplo – a bola preč.

Aj tak už nemal nijaké náboje, no ešte dlho mu chýbal pocit bezpečia, ktorý mu poskytovala zbraň.

Spomenul si na svoj rozstrieľaný batoh, aj ten mu chýbal. Teraz si musí všetko napchať do vreciek a do uzlíka, čo si uviazal z vreckovky. Nebolo toho veľa, čo si mohol zobrať so sebou.

V rannom slnku vykročil na sever. Vedel, kam by mal ísť, no cieľ bol ďaleko, dosiahnuť ho mu potrvá takmer celý deň. Držal sa pri pobreží, ale vyhýbal sa dedinám. Lesnými cestami napredoval rýchlo, lebo medzi stromami sa cítil bezpečne. Dva razy zazrel v lese srnku, pohybovali sa potichu, vždy ho prekvapili. Ľudí počul aj na vzdialenosť niekoľkých stoviek metrov, tým sa jednoducho vyhol.

Nils presne vedel, kde leží Ramneby, pred rokmi sa ta niekoľko ráz dostal, naposledy minulé leto. Nepotreboval vojsť do dediny ani ju dlho obchádzať, píla strýka Augusta ležala až na južnom konci.

Zavýjanie píl začul už z diaľky, zanedlho potom zacítil dobre známu vôňu pilín, zmiešanú s vôňou chalúh z Baltického mora.

Opatrne sa vykradol z lesa a skryl do veľkej stodoly plnej narezaných dosák. Hoci tu bol na návšteve mnohokrát, nespomínal si presne na cestu do kancelárie. Nedovolil si však ukazovať sa pred svetom. Niekoľko sto metrov od píly stál drevený dom strýka Augusta, no ani tam sa neopovažoval zájsť. V dome bývali deti, šoféri, služobníctvo – ktokoľvek z nich by mohol polícii vyzradiť, že ho videl. Mohol len čakať pri stodole pod veľkým orgovánovým kríkom, ktorého vôňa neodolateľne priťahovala všetok hmyz.

Nilsovi zastali hodinky, keď plával cez záliv, ale bol si istý, že prešla najmenej polhodina, kým sa mu na dohľad zjavili prví ľudia. Boli to traja piliari, so smiechom kráčali do stodoly, a ani sa len nepozreli jeho smerom.

Vyčkával ďalej.

O niekoľko minút neskôr sa blížila osamelá postava, asi trinásť, či štrnásťročný mládenec, takmer rovnako vysoký ako Nils. Do čela mal stiahnutú čiapku a ruky vrazené do vreciek zaolejovaných nohavíc.

– Hej, ty! – ozval sa Nils spoza kríka.

Vyslovil to ticho, chlapec nezareagoval. Pokračoval svojou cestou.

– Hej, ty s tou čiapkou!

Chlapec zastal. Podozrievavo sa obzeral. Nils opatrne vystúpil spoza kríka a zakýval naňho.

– Tu som!

Chlapec sa zvrtol a urobil pár krokov k orgovánu. Zastal a mlčky civel na Nilsa.

– Robíš na píle? – spýtal sa Nils.

Chlapec hrdo prikývol.

– Prvé leto, – odvetil mutujúcim hlasom so silným smålandským dialektom.

– Dobre, – pochválil ho Nils. Usiloval sa hovoriť čo najpokojnejšie a priateľsky. – Potrebujem pomoc. Chcem, aby si sem zavolal Augusta Kanta. Musím s ním hovoriť.

– Pána riaditeľa? – prekvapene sa spýtal mládenec.

– Riaditeľa Kanta, – prikývol Nils. Uprene hľadel chlapcovi do očí a pritom vystieral dlaň, aby mu ukázal, že v nej drží celú jednu korunu. – Povedz mu, že prišiel Nils. Choď do kancelárie a odkáž riaditeľovi, aby hneď prišiel.

Mládenec prikývol, na Nilsovo meno nezareagoval a rýchlo chňapol po minci. Potom sa zvrtol a nenáhlivo sa pobral preč. Peniaz si zastrčil hlboko do vrecka.

Nils si vydýchol a znova sa usadil pod krík. Všetko je vybavené. Matkin brat sa oňho postará, ukryje ho, kým sa všetko upokojí. Zvyšok leta určite strávi na Smålande, ale nejako to vydrží.

Zasa čakal, a dosť dlho. Napokon začul kroky blížiace sa k stodole. Nils zdvihol usmiatu tvár a vykročil dopredu. No nebol to strýko August, ale chlapec v čiapke.

Nils naňho spýtavo pozrel.

– Riaditeľ Kant nebol vo svojej kancelárii?

– Čoby nie, – prikývol chlapec. – Ale pán riaditeľ nechce prísť.

– Nechce? – neveriacky zopakoval Nils.

– Mám vám dať toto, – vysvetlil chlapec.

Vruke zvieral neveľkú bielu obálku.

Nils si ju vzal, obrátil sa chrbtom k neúspešnému poslíčkovi a otvoril ju.

obálke nebol nijaký list, len tri bankovky. Tri poskladané stokorunáčky.

Zatvoril ju a poobzeral sa okolo seba.

– To je všetko? – spýtal sa.

Chlapec prikývol.

– Riaditeľ nič nepovedal…? Nič mi neodkázal?

Mládenec zavrtel hlavou.

– Poslal len list.

Nils sklopil zrak a civel na bankovky.

Peniaze – to je všetko, čo dostal. Peniaze na útek – dosť výrečná odpoveď.

Strýko o ňom nechce ani počuť.

Vzdychol a zdvihol hlavu, ale mládenec tam už nebol. Nils videl len jeho chrbát, miznúci za rohom stodoly.

Znova bol sám. Musí si poradiť bez pomoci iných.

Takže ujde. Ale kam?

Predovšetkým preč z pobrežia. Potom uvidí.

Nils sa poobzeral. Okolo rozváňajúceho orgovánového kríka bzučali včely. Blížilo sa leto, všetko rozkvitalo. Kdesi v diaľke zazrel kúsok modrej morskej hladiny.

Vráti sa. Teraz ho môžu odohnať, ale on sa vráti. Lebo Öland patrí jemu, je to jeho ostrov.

Naposledy pozrel na more, potom sa zvrtol na päte a dlhými krokmi zamieril naspäť do borovicového lesa.

16

K bielej vile Martina Malma viedla široká cesta vyložená vápencovými platňami. Júlia si obzerala budovu a myslela na Veru Kantovú. Oba domy boli takmer rovnako veľké, ale Malmov bol udržiavaný, namaľovaný a obývaný. Kto však potom včera neskoro večer rozsvietil v dome Very Kantovej? Júlia si tým neprestala lámať hlavu. Naozaj videla svetlo?

Keď otvorili ťažkú bránu, chytila Gerlofa pod pazuchu a pomaly vykročili po hrboľatých kameňoch. Možno svojím spôsobom podopieral Gerlof Júliu, lebo bola odrazu nesmierne nervózna.

Pre ňu to bolo stretnutie s Jensovým vrahom. Ak Martin Malm poslal sandál, musel to urobiť on, darmo Gerlof čokoľvek namietal.

Kamenný chodník sa končil pred schodmi, čo viedli k mohutným mahagónovým dverám s kovovou tabuľkou s menom Malm. Uprostred dverí bol pod malým okienkom zvonček vytvarovaný do podoby kľúča.

Gerlof pozrel na Júliu.

– Pripravená?

Júlia prikývla a vystrela ruku k zvončeku.

Ešte niečo, – obrátil sa k nej Gerlof. – Martin mal pred mnohými rokmi mozgovú porážku. Má dobré aj horšie dni, asi ako ja. Ak má dobrý deň, budeme sa s ním môcť pozhovárať. Ak zlý…

– Dobre, – prikývla Júlia s búšiacim srdcom.

Pokrútila kľúčikom a z domu sa ozvalo tlmené dlhé zvonenie.

Po niekoľkých minútach sa v okienku na dverách zjavil tieň, potom sa otvorili.

Stála v nich mladá, asi dvadsať-dvadsaťpäťročná žena. Bola nízka, plavovlasá a tvárila sa neprístupne.

– Dobrý deň, – povedala.

– Dobrý deň, – pozdravil Gerlof. – Martin je doma?

– Áno, – odvetila, – ale neverím, že by…

– Sme dobrí priatelia, – rýchlo spustil Gerlof. – Volám sa Gerlof Davidsson. Som zo Stenviku. A toto je moja dcéra. Radi by sme Martina pozdravili.

– Dobre, – poľavilo dievča. – Spýtam sa.

– Mohli by sme zatiaľ vojsť do tepla? – spýtal sa Gerlof.

– Nech sa páči.

Dievča poodstúpilo.

Júlia pomohla Gerlofovi prekročiť prah a prejsť po mramorovej dlážke haly. Bola obrovská, na stenách obložená panelmi z tmavého dreva, na ktorých viseli zarámované fotografie starých i novších lodí. Troje dverí viedlo ďalej do domu, široké schodište zasa hore.

– Ste Martinova príbuzná? – spýtal sa Gerlof, keď dievča za nimi zatvorilo vchodové dvere.

Zavrtela hlavou.

– Som zdravotná sestra z Kalmaru, – vysvetlila a zamierila k dverám v strede haly.

Otvorila ich a Júlia sa pokúšala zazrieť, čo je za nimi, no zabránil jej v tom ťažký tmavý záves.

Mlčky s Gerlofom stáli a čakali, akoby veľký dom s pozatváranými dverami vylučoval akýkoľvek rozhovor. Všade vládlo ticho a slávnostná atmosféra ako v kostole, no keď Júlia napla sluch, zdalo sa jej, že zhora počuje kroky.

Prostredné dvere sa otvorili a zastala v nich sestrička.

– Martinovi dnes nie je veľmi dobre, – povedala ticho. – Žiaľ, cíti sa veľmi unavený.

– Naozaj? To je smutné. Už niekoľko rokov sme sa nevideli.

– Príďte znova, – navrhla sestrička. Gerlof prikývol.

– To aj urobím. Ibaže predtým zavolám.

Pomaly sa vliekol k dverám a Júlia ho proti svojej vôli nasledovala.

Uvedomila si, že vonku sa medzitým ochladilo. Mlčky kráčala vedľa Gerlofa, otvorila ťažkú záhradnú bránu a potom sa obzrela na vilu.

Z jedného zo širokých okien na poschodí na nich civela bledá tvár. Patrila staršej žene, ktorá ich zachmúrene pozorovala.

Júlia otvorila ústa, aby sa spýtala Gerlofa, či ju pozná, ale on už kráčal k autu. Poponáhľala sa za ním, aby mu otvorila dvere.

Keď sa znova obzrela na dom, ženská tvár z okna zmizla.

Gerlof sa uvelebil na sedadle a pozrel na hodinky.

– Pol druhej, – skonštatoval. – Mali by sme sa najesť. Potom skočíme do predajne alkoholu. Sľúbil som kamarátom v domove, že urobím nejaké nákupy. Čo ty na to?

– Alkohol je jed, – vyhlásila Júlia sediaca za volantom.

V jednej z mála borgholmských reštaurácií, ktoré zostali otvorené aj po sezóne, ponúkali v dennom menu cestoviny. Bola takmer prázdna, no keď sa Júlia pokúsila zaviesť reč na návštevu u Martina Malma, Gerlof pokrútil hlavou a venoval sa jedlu. Potom trval na tom, že zaplatí účet. V špecializovanej predajni alkoholu Systemet kúpil dve fľaše pálenky s príchuťou paliny, jednu fľašu vaječného likéru a šesť plechoviek nemeckého piva. Júlia všetko odniesla do auta.

– Tak teda poďme domov, – navrhol Gerlof, keď znova nasadli do auta.

Povedal to bezstarostným tónom, akoby strávil v meste mimoriadne vydarený deň, čím Júliu podráždil. Rýchlo zaradila jedničku a vyšla na cestu.

– Nič sa nestalo, – zahundrala, keď stáli na červenú pri výpadovke z Borgholmu.

– Čože? – nepochopil Gerlof.

– Aké čože? – hnevala sa Júlia a odbočila na diaľnicu. – Dnes sme nič neurobili.

– Akože nie! Najprv sme si pochutnali na koláčikoch u Engströmovcov. Potom sme sa obzreli Blomberga a jeho obchod s autami. Okrem toho sme získali…

– A na čo to bolo dobré? – prerušila ho Júlia.

– Na všeličo, – odvetil po chvíli Gerlof.

Júlia sa zhlboka nadýchla.

– Ocko, mal by si mi konečne všetko povedať, – ozvala sa, uprene hľadiac pred seba. Najradšej by zastavila, otvorila dvere a vyhodila ho z auta. Zdalo sa jej, že si z nej strieľa.

Gerlof znova dlho mlčal.

– Ernst Adolfsson v lete na čosi prišiel, – rozhovoril sa potom. – Vytvoril si istú teóriu. Bol presvedčený, že môj vnuk, teda náš Jens, sa v hmle vybral na planinu, nie k moru. A tam sa stretol so svojím vrahom.

– S kým?

– S Nilsom Kantom.

– S Nilsom Kantom?

– Presne tak, s mŕtvym Nilsom Kantom. Vtedy bol už desať rokov mŕtvy a pochovaný. Veď si videla náhrobok. Ibaže sa šírili reči…

– Viem, – povedala Júlia. – Astrid mi o tom hovorila. Ale z čoho pramenia tie klebety?

Gerlof zavzdychal.

– V Stenviku je poštár… Erik Ahnlund. Keď odišiel do dôchodku, rozprával jednu historku nielen mne a Ernstovi, ale každému, kto bol ochotný počúvať. Vraj Vera Kantová dostáva nepodpísané pohľadnice.

– No a čo?

– Neviem, kedy jej začali chodiť, – pokračoval Gerlof, – ale Ahnlund jej údajne hádzal do schránky pohľadnice z rôznych miest v Južnej Amerike počas päťdesiatych a šesťdesiatych rokov. Niekoľkokrát za rok. Ani raz na nich nebol podpis.

– Posielal ich Nils Kant? – spýtala sa Júlia.

– Pravdepodobne. Je to najjednoduchšie vysvetlenie. No potom sa Nils vrátil domov v rakve a pochovali ho v Marnäse.

– Viem.

Gerlof sa na ňu zadíval.

– Ibaže pohľadnice neprestali prichádzať ani po jeho pohrebe. Tiež zo zahraničia a bez podpisu.

– Veríš tomu?

– Myslím si, že áno. Jediný, kto videl tie pohľadnice pre Veru, je Erik Ahnlund, ale odprisahal, že ich doručoval niekoľko rokov po Nilsovej smrti.

– A z toho ľudia v Stenviku usúdili, že Kant žije?

– Pokladali to za isté, – prikývol Gerlof. – Ľudia si za súmraku a dlhých večerov všeličo rozprávali. A hoci Ernst nebol nijaký táraj, myslel si to aj on.

– A čo si myslíš ty? Gerlof zaváhal.

– Som ako neveriaci Tomáš, – priznal. – Chcem mať dôkaz o tom, že žije. Zatiaľ som ho však nenašiel.

– A prečo si sa chcel stretnúť s Blombergom?

Gerlof znova zaváhal, akoby sa bál, že bude vyzerať ako bláznivý starec.

– John Hagman sa nazdáva, že Robert Blomberg by mohol byť Nils Kant, – odhodlal sa napokon.

Júlia neprestávala naňho civieť.

– Hm, – hlesla po chvíli. – Ale to nemyslíš vážne, však?

Gerlof pomaly pokrútil hlavou.

Pôsobí to vymyslene, ale John má viacero zdôvodnení. Blomberg bol námorník, to som ti už hovoril. Vyrastal na Smålande a už ako mládenec sa vydal na more ako strojník. Dlhé roky bol preč… dvadsať, dvadsaťpäť, možno ešte viac. Napokon sa vrátil a presťahoval na Öland. Oženil sa tu a narodilo sa mu dieťa. Myslím si, že v tej dielni pracuje jeho syn.

– To zatiaľ neznie nijako tajomne, – zamyslela sa Júlia.

– Nie, ale je zaujímavé, že bol preč tak dlho. John kdesi počul, že ho vyhodili z lode, potom sa potuloval po prístavoch v Južnej Amerike a chľastal. Napokon sa nad ním zľutoval nejaký švédsky kapitán a zobral ho domov.

– Blomberg však nebol jediný, kto sa prisťahoval na Öland, – namietla Júlia.

– To nie, – prikývol Gerlof. – Prisťahovali sa sem stovky suchozemcov z pevniny.

– A John podozrieva všetkých prisťahovalcov, že by mohli byť Nils Kant?

– Kdeže. Ani mne sa nezdalo, že by mi ho Blomberg nejako pripomínal. No ale človek väčšinou vidí, čo chce vidieť. Moja mama, teda tvoja stará mama Sara, napríklad raz ako mladé dievča videla škriatka… Spomínaš si? Hovorievala o ňom ako o sivom mužíčkovi.

– Jasné, na tú historku si spomínam, nemusíš mi ju…

Ibaže Gerlof sa nedal prerušiť:

– Stalo sa to raz na jar koncom osemnásteho storočia, keď pláchala šaty kdesi v kalmarskej zátoke. Odrazu počula za sebou rýchle kroky, a nato sa vyrútil z lesa… Mužíček vysoký asi meter a v sivom odeve. Nič nepovedal, len bežal k zátoke tesne popri Sare, a pritom ju nevidel. Keď dobehol k vode, vôbec nezastal… Mama naňho volala, ale on sa rútil rovno do vody. Potom ho zakryli vlny a stratil sa pod hladinou. Bol preč.

Júlia prikývla. Túto historku pokladala za bizarnú, hádam za najčudnejšiu zo všetkých, čo sa tradovali v ich ölandskom príbuzenstve.

– Škriatok, ktorý si siahol na život, – zhrnula Júlia. – To teda človek nevidí každý deň.

– Samozrejme, tento príbeh nie je pravdivý, – pokračoval Gerlof. – Napriek tomu mu verím. Naozaj verím, že mama ho videla, alebo aspoň nejaký prírodný úkaz či neznámy fenomén, ktorý si vysvetlila ako škriatka. No zároveň si uvedomujem, že škriatkovia či trolovia nejestvujú.

– V poslednom čase ich rozhodne často nevídať.

– Veru nie, a presne tak je to aj s Nilsom Kantom. Polícia ho zaradila do rubriky mŕtvy, pochovaný na marnäskom cintoríne pod náhrobným kameňom, na ktorý sa môže ísť ktokoľvek pokojne pozrieť. Napriek tomu sa na severe ostrova nájde dosť ľudí, ktorí veria, že stále žije. Najmä medzi staršími, ktorí ho poznali.

– A čo si myslíš ty? – spýtala sa znova Júlia.

– Myslím si, že by bolo načase urobiť raz a navždy poriadok so všetkými nezrovnalosťami, čo súvisia s Nilsom Kantom.

– Radšej by som našla svojho syna, – ticho vzdychla Júlia. – Preto som sem prišla.

– Viem, ale oba príbehy môžu spolu súvisieť.

– Nils Kant a Jens?

Gerlof prikývol.

– Vlastne už teraz som si istý, že sú čiastočne prepojené osobou Martina Malma.

– Ako?

– Mal Jensov sandál a Nilsovu truhlu priviezla do Švédska jedna z lodí Malmovej lodiarskej spoločnosti.

– Naozaj? Odkiaľ to vieš?

– To predsa nie je nijaké tajomstvo. Sám som bol v prístave, keď truhlu doviezli. Tam sa jej hneď ujala pohrebná služba z Marnäsu.

Júlia sa zamyslela nad jeho slovami. Pomaly sa priblížili k výjazdu do Marnäsu. Pribrzdila a odbočila z diaľnice.

– Ibaže s odosielateľom sandálu sa nám dnes nepodarilo stretnúť, – uvažovala Júlia nahlas.

Zato si však videla jeho dom. Martin dnes nebol vo forme, no skôr či neskôr sa s ním bude dať porozprávať. Možno už na budúci týždeň.

– Lenže ja tu nemôžem zostať tak dlho, – rozhorčila sa Júlia. – Musím sa vrátiť do Göteborgu.

– Ako myslíš. Kedy odchádzaš?

– Neviem. Čoskoro. Možno už zajtra.

– Zajtra je v Marnäse pohreb, – pripomenul jej Gerlof. – O jedenástej.

– Neviem, či naň pôjdem, – povedala Júlia a odbočila k domovu dôchodcov na miesto, kde sa auto mohlo pohodlne obrátiť. – Ernsta som ani nepoznala. Jeho smrť je tragédia, ani ja nikdy nezabudnem na to ráno, keď som ho našla… ale nepoznala som ho.

– Napriek tomu sa pokús prísť, – požiadal ju Gerlof a otvoril dvere na aute.

Júlia vystúpila, aby mu pomohla. Niesla mu nákup aj aktovku.

– Ďakujem, – povedal Gerlof, opretý o palicu. – Nohy ma už takmer prestali bolieť.

– Tak zatiaľ dovi, – rozlúčila sa Júlia pri výťahu. – A ďakujem za dnešný deň.

Vyšla na parkovisko, nasadla do auta a sledovala, ako Gerlof bez ťažkostí nastupuje do výťahu.

Naštartovala a znova zamierila na diaľnicu. Skôr než sa vráti do rybárskej chalupy, musí v Marnäse nakúpiť.

Už sa očividne zmrákalo, bolo čosi pred pol piatou. Bežní ľudia, ktorí chodili do zamestnania, sa pomaly vracali domov z práce.

Niektorí sa však predsa len nepobrali domov. Keď Júlia prechádzala okolo policajnej stanice, všimla si, že dnu sa svieti.

Zaparkovala pred obchodom, kúpila si mlieko, chlieb a niečo k nemu. Na účte jej už nezostalo veľa peňazí a do výplaty ďalšej nemocenskej podpory chýbalo ešte vyše týždňa. Pomôcť si mohla len tým, že na to nebude myslieť.

Keď vyšla z obchodu, znova jej padlo do oka rozsvietené okno policajnej stanice. Myslela na Lennarta Henrikssona a na to, čo jej o ňom prezradila Astrid. Aj Lennarta postihla v živote tragédia.

Júlia stála a zízala na svetlo za oknom. Potom vložila nákup do kufra auta a zamkla ho. Prešla krížom cez cestu a zaklopala na dvere policajnej stanice.

17

– Obviňovala som mamu, – povedala Júlia. – Poobede si ľahla a zaspala. – Zažmurkala, aby sa zbavila sĺz, a pokračovala: – Ešte väčšmi som za to všetko vinila ocka, teda Gerlofa… Lebo šiel k moru opravovať siete. Keby zostal doma, Jens by nikam nešiel, starého otca mal veľmi rád.

Júlia sa vysmrkala a vzdychla. – Dlhé roky som im to vyčítala, hoci v podstate to bola moja chyba. Nechala som Jensa doma a odišla som do Kalmaru na stretnutie s jedným mužom. Aj keď som vopred vedela, že je to premárnený čas. Napokon sa vôbec nezjavil. – Zmĺkla, po chvíli pokračovala: – Bol to Jensov otec Michael. Nežili sme spolu, býval v Skåne, ale sľúbil, že príde vlakom a stretneme sa… Verila som, že to môžeme skúsiť odznova, no on si to zrejme nemyslel. – Znova sa vysmrkala. – Takže Michael mi v prvých chvíľach po Jensovom zmiznutí vôbec nepomohol, lebo trčal v Malmö. No najväčší podiel viny padá na mňa.

Lennart sedel oproti nej a mlčky počúval. Júlia ho vnímala ako dobrého poslucháča, lebo ju nechal hovoriť. Až keď načisto zmĺkla, ozval sa:

– Júlia, nebola to ničia vina. Išlo len o nešťastnú zhodu okolností, ako hovorievame my policajti.

– Áno, ale len ak ide o nešťastnú náhodu.

– Ako to myslíte? – spýtal sa Lennart.

– Tak, že… Jens možno vyšiel von a stretol sa s niekým, kto ho odviedol.

– A s kým? Kto by urobil niečo také?

– Neviem, – priznala Júlia. – Nejaký pomätenec? O tom by mohla vedieťoveľa viac polícia.

Lennart pomaly krútil hlavou.

– Na to treba, aby bol človek naozaj chorý, psychicky veľmi narušený. V tom prípade by však už určite figuroval v policajných záznamoch na základe nejakého predchádzajúceho činu. V tých časoch sa však na Ölande nikto taký nežil. Verte mi, preverili sme všetkých podozrivých… Držali sme sa trestného registra, každého sme vyhľadali.

– Viem, urobili ste všetko, čo bolo vo vašich silách.

– Na polícii sme dospeli k presvedčeniu, že chlapec sa vybral k vode. Je to od domu len niekoľko sto metrov, no v takej hmle ľahko mohol zablúdiť. Mnohí sa utopili v Kalmarskom zálive, stratili sa navždy. Nebol by prvý ani posledný… Určite sa vám o tom ťažko rozpráva, nerád by som…

– To nič, – prerušila ho Júlia a zamyslene dodala: – Nezdalo sa mi múdre, aby som sem na jeseň prišla a všetko si pripomenula, ale už som tu. Niečo sa mi ozrejmilo… viem, že Jens sa už nikdy nevráti. – Usilovala sa hovoriť odvážne a presvedčivo. – Musím sa pohnúť ďalej.

Bol utorok večer. Júlia chcela len nazrieť k Lennartovi na policajnú stanicu, ale zdržala sa. Lennart sa práve chystal skončiť prácu, vypnúť počítač a pobrať sa domov, no zostal.

– Naozaj nemáš dnes večer nijaké povinnosti? – Júlia prešla do tykania.

– Mám, ale až neskôr. Sedím vo výbore pre výstavbu, dnes máme schôdzu, ale až o pol ôsmej.

Júlia mala na jazyku otázku, ktorú politickú stranu zastupuje, no riskovala by, že sa dozvie niečo, čo by sa jej veľmi nepáčilo.Potom sa chcela spýtať, či je ženatý, no ani táto odpoveď by sa jej nemusela pozdávať.

– Mohli by sme si objednať pizzu z Moby Dicku, – navrhol Lennart. – Dala by si si?

– Jasné, – potešila sa Júlia.

Vedľa úradnej miestnosti na policajnej stanici mali kuchynku. Zatiaľ čo pracovná miestnosť bola neosobná, tam sa bezpochyby prejavoval aspoň pokus o vytvorenie príjemnej a podľa možnosti domáckej atmosféry. K nej patrili záclony, červený koberec, ba aj niekoľko obrazov na stenách. Na vyumývanom dreze stál rovnako čistý kávovar. V jednom kúte stál nízky stôl a kreslá, a keď z neďalekého prístavného hostinca doručili šunkové pizze, Lennart s Júliou sa usadili v kuchynke.

Pri jedle sa začali zhovárať nielen o bežných veciach, ale načreli aj do iných tém. Nevyhýbali sa pojmom smútok a samota.

Júlia si neskôr nespomínala, ktorý z nich prešiel na osobnejší tón prvý, ale pripustila, že to bola ona.

– Musím sa pohnúť ďalej, – povedala. – Ak sa Jens stratil v zálive, musím sa s tým zmieriť. Stalo sa to už neraz, presne ako si vravel. – Po odmlke dodala: – Ibaže on sa vody veľmi bál, nerád sa hral na pobreží. Preto som si niekedy hovorila, že sa musel pobrať opačným smerom, na planinu. Viem, ako to znie, ale… Gerlof si myslí to isté.

– Hľadali sme aj tam, – ticho namietol Lennart. – V tie dni sme prečesali naozaj všetko.

– Viem, aj som sa pokúšala spomenúť si… Stretli sme sa vtedy my dvaja?

Policajt, ktorý sa u nich zjavil, keď sa Jens stratil, jej kládol otázky, ale patril len do nekonečného radu tvárí, čo sa jej mihali pred očami. Všetci sa vypytovali, ona mechanicky odpovedala. Vôbec ju nezaujímalo, o koho ide, len nech nájdu Jensa.

Až časom si uvedomila, že niektoré z otázok policajtov smerovali k možnosti, že ona sama – z neznámych dôvodov či pomätenosti – zabila svojho syna a ukryla telo.

Lennart pokrútil hlavou.

– My dvaja sme sa nikdy nestretli, teda v tom zmysle, že by sme sa zhovárali. Kontakt s tebou a tvojou rodinou mal na starosti iný kolega, ja som mal viesť pátranie. V Stenviku som zhromaždil všetkých dobrovoľníkov, ktorí do noci prehľadávali pobrežie, ja som zatiaľ obchádzal na aute všetky okolité cesty aj planinu. No nenašli sme ho… – Po chvíli pokračoval: – Boli to hrozné dni aj pre mňa… lebo čosi podobné som už raz sám zažil. Môj otec…

Znova zmĺkol.

– Lennart, niečo som o tom počula, – začala opatrne Júlia. – Astrid Linderová mi povedala, čo sa stalo tvojmu otcovi.

Lennart prikývol a sklopil zrak.

– Nie je to nijaké tajomstvo.

– Vráťme sa k Nilsovi Kantovi, – navrhla Júlia. – Koľko si mal rokov, keď sa to stalo?

– Osem. Mal som osem rokov, – odvetil Lennart s pohľadom sklopeným do zeme. – Prvý rok som chodil do školy v Marnäse. Stalo sa to v jeden z posledných školských dní pred prázdninami. Cítil som sa šťastný, slnko hrialo… ako pred prázdninami. Odrazu sa medzi žiakmi začalo šuškať, že prišlo k nejakej streľbe vo vlaku do Borgholmu, vraj zastrelili niekoho z Marnäsu… no nikto nevedel nič presnejšie. Všetko som sa dozvedel až po príchode domov. Moja mama bola doma, spolu s ňou jej sestry. Dlho mlčali, uhýbali pohľadmi, no nakoniec mi mama povedala, čo sa stalo…

Lennartov pohľad prezrádzal, že sa ocitol v minulosti. Júlii sa zdalo, že v jeho očiach vidí šokovaného a smutného osemročného chlapčeka.

– Policajti vari nesmú plakať? – spýtala sa nesmelo.

– Smú, – odvetil šeptom Lennart, – ale naučili sme sa city potláčať. Nils Kant… vtedy som ani len nevedel, kto je to. Bol o vyše desať rokov starší než ja, nikdy sme sa nestretli, hoci sme bývali len pár kilometrov od seba. A odrazu mi zastrelil otca.

Zavládlo ticho.

Čo si si vtedy o ňom myslel? Viem si predstaviť, že si ho nenávidel…

V tej chvíli uvažovala, ako by sa cítila, keby sa stretla s Jensovým vrahom. Sama nevedela, čo by urobila.

Lennart si vzdychol a zadíval sa do okna.

Samozrejme, že som Nilsa Kanta nenávidel. Z hĺbky duše. No zároveň som sa ho bál… Najmä v noci, keď som nemohol spať.Hrozne som sa bál, že sa vráti na Öland a zabije mňa aj mamu… Trvalo dlho, kým som sa zbavil takýchto pocitov.

– Niektorí tvrdia, že žije, – hlesla Júlia. – Počul si to?

Lennart na ňu pozrel.

– Kto žije?

– Nils Kant.

– Nils? Vylúčené.

– Viem. Ani ja neverím, že by…

– Kant nežije, – vyhlásil Lennart a odrezal si kus pizze. – Kto tvrdí opak?

– Vravím, že ani ja tomu neverím, – rýchlo sa ozvala Júlia. – No Gerlof o tom rozpráva, odkedy som sem prišla, akoby ma chcel priviesť k myšlienke, že za Jensovým zmiznutím je Nils Kant. Akoby sa Jens v ten deň stretol práve s ním. Aj napriek tomu, že v tom čase mal byť už asi desať rokov mŕtvy.

– Zomrel roku tisícdeväťstošesťdesiattri, – spresnil Lennart. – V tú jeseň priviezli do Borgholmu truhlu. Nemal by som o tom hovoriť, ale viem, že… policajti v Borgholme ju otvorili. Z nejakého dôvodu veľmi diskrétne, možno mali rešpekt pred Verou Kantovou, lebo mala peniaze a pôdu… No viem, že truhlu otvorili.

– Našli v nej telo? – spýtala sa Júlia.

Lennart prikývol.

– Videl som ho, – priznal potichu. – Hovorím to tu čisto súkromne, no keď truhlu vyložili z lode…

– Z nákladnej lode spoločnosti Malm, – prerušila ho Júlia.

Lennart prikývol.

– Presne tak. To ti všetko prezradil Gerlof? – spýtal sa a pokračoval, nečakajúc na odpoveď: – Bol som vtedy nový zamestnanec polície v Marnäse, predtým som pracoval pár rokov vo Växsjö a zavolali ma do Borgholmu, aby som sa zúčastnil na otváraní truhly. Samozrejme, mal som na to predovšetkým osobný dôvod, nie úradný, ale kolegovia mali pre mňa pochopenie. Drevená truhla ležala v budove prístavu, kde čakala na príchod pohrebnej služby. Bola zatlčená klincami, s ňou prišli aj príslušné doklady z ktoréhosi švédskeho konzulátu v Južnej Amerike. – Zmĺkol, potom znova pokračoval: – Vrchnák otvoril starší kolega. V truhle ležalo telo Nilsa Kanta, značne vysušené a pokryté hrubou čiernou plesňou. Prítomný lekár z Borgholmu skonštatoval, že obeť sa utopila v slanej vode. Zrejme v nej ležala dlho, lebo ryby už začali…

Lennartov pohľad sa zasa stratil kdesi v diaľke, odrazu sa však spamätal, pozrel na stôl a uvedomil si, že sedia nad pizzou.

– Prepáč za tie detaily, – ospravedlnil sa rýchlo.

– Nič sa nestalo, – upokojila ho Júlia. – Ale podľa čoho ste vedeli, že je to Kant? Podľa odtlačkov prstov?

– Nijaké overené odtlačky prstov Nilsa Kanta nejestvovali. Ani zubná karta. Identifikovali ho podľa starého zranenia na ľavej ruke. Počas jednej bitky si zlomil niekoľko prstov. Sám som o tom počul od niekoľkých starších obyvateľov Stenviku. Telo v truhle malo presne také isté zranenie. Tým sa celá záležitosť zjednodušila.

V kuchynke policajnej stanice nakrátko zavládlo ticho.

– Aké to bolo? – prerušila ho Júlia a spresnila otázku: – Aký to bol pocit vidieť mŕtve telo Nilsa Kanta?

Lennart sa zamyslel.

– Vlastne nijaký. Vždy som túžil stretnúť sa so živým Kantom. Mŕtvolu nemožno brať na zodpovednosť.

Júlia zamyslene prikývla. Rozhodla sa, že Lennarta požiada o jednu službu.

– Bol si už niekedy v dome Kantovcov? Hľadala polícia Jensa aj tam?

Lennart pokrútil hlavou.

– Prečo by sme ho tam mali hľadať?

– Ani neviem… Iba som sa pokúšala predstaviť si, kam Jens mohol zájsť. Keby napríklad nešiel ani na planinu, ani k moru. Mohlo sa stať, že vošiel do susedného domu. Vila Very Kantovej stojí len niekoľko sto metrov od nášho domu.

– Ale prečo by chodil? A prečo by tam zostával?

– Neviem. Čo ak vošiel, spadol alebo… – odmlčala sa Júlia a horúčkovito uvažovala: Ktovie, možno bola aj Vera Kantová trochu šialená ako jej syn.

Možno si vošiel, Jens, a Vera ťa tam zamkla.

Nahlas však povedala niečo iné: – Asi to znie nenormálne, ale… nemohol by si sa ta ísť pozrieť? Spolu so mnou.

– Pozrieť sa tam… Prehľadať vilu Kantovcov? – začudoval sa Lennart.

– Len tam nazrieť, skôr než sa zajtra vrátim do Göteborgu, – Júlia mu uprene hľadela do očí. Aby prekonala jeho nedôveru, chcela mu povedať o svetle, čo videla vo vile, ale rozmyslela si to, lebo pripustila, že si to len nahovárala. – Hádam sa nepokladá za vlámanie, ak človek vojde do neobývaného domu? A ty ako policajt môžeš vari vstúpiť, kam sa ti zachce, či nie?

Lennart pokrútil hlavou.

– Máme veľmi prísne predpisy, – odvetil. – Ako jediný policajt v tejto dedine si sem-tam môžem dovoliť improvizovať, ale toto…

– Veď nás nikto neuvidí, – skočila mu do reči. – V Stenviku takmer nikto nie je, okolo vily Very Kantovej sú len samé letné sídla. V blízkosti nikto nebýva.

Lennart pozrel na hodinky.

– Musím ísť na zasadnutie výboru, – povedal.

Júlia s uspokojením skonštatovala, že jej návrh jednoznačne nezamietol.

– A potom?

– Ty to chceš urobiť dnes večer?

Júlia prikývla.

– Uvidíme. Zasadnutie sa môže pretiahnuť. No ak skončíme načas, zavolám ti. Máš mobil?

– Mám, zavolaj.

Na kuchynskom stole ležalo modré pero, Júlia odtrhla kúsok škatule, v ktorej doniesli pizzu, a napísala naň svoje číslo. Lennart si ho vopchal do náprsného vrecka a vstal.

– Nerob nič na vlastnú päsť, – požiadal ju.

– Dobre, – prisľúbila mu.

– Keď som išiel naposledy okolo vily, uvedomil som si, že je na spadnutie.

– Viem. Sama ta nepôjdem, – prikývla.

No ak je Jens tam, sám v tme, odpustil by jej, že ho nehľadala?

Keď vyšli z policajnej stanice, marnäské ulice boli ľudoprázdne. Výklady obchodov stemneli, otvorený zostal len stánok na námestí. Vlhký vzduch bol mrazivý.

Lennart pozhasínal a zamkol.

– Takže teraz pôjdeš do Stenviku? – spýtal sa. Júlia prikývla.

– Pravdepodobne sa neskôr uvidíme, však?

– Pravdepodobne.

Júlia si spomenula ešte na niečo.

– Lennart, – ozvala sa, – zistil si niečo o sandáli, čo ti dal Gerlof?

Spýtavo na ňu pozrel, potom sa rozpamätal.

– Žiaľ, nič. Aspoň zatiaľ. Poslal som ho v zapečatenej obálke do Linköpingu do laboratória súdneho lekárstva. Zatiaľ mi nedošla nijaká odpoveď. Na budúci týždeň im zavolám. No nemali by sme do toho vkladať priveľké nádeje. Prešlo veľa rokov, dokonca ani nevieme, či je to naozaj…

– Chápem… Nemusí to byť Jensov sandál, – rýchlo prisvedčila Júlia.

Lennart prikývol.

– Tak zatiaľ dovidenia, Júlia.

Vystrel k nej ruku, čo pôsobilo ako veľmi neosobný spôsob rozlúčky po tom, čo všetko si o sebe navzájom porozprávali. No ani Júlia nemala záľubu v objímaní ľudí, preto rada stisla jeho vystretú ruku.

– Dovi, a vďaka za pizzu.

– Niet za čo. Ozvem sa po zasadnutí.

Jeho pohľad skúmal jej tvár trochu dlhšie spôsobom, ktorý sa dal vysvetliť všelijako. Potom sa obrátil a vykročil.

Júlia prešla cez cestu a nasadla do auta. Pomaly vyšla z centra Marnäsu, prešla okolo domova dôchodcov, kde práve teraz Gerlof možno sedel v jedálni a popíjal večernú kávu, potom okolo kostola a cintorína.

Je Lennart Henriksson ženatý, alebo slobodný? Júlia nevedela a neodvážila sa ho na to spýtať.

Cestou do Stenviku si kládla otázku, či mu neprezradila priveľa o svojich pocitoch a výčitkách svedomia. No bola rada, že sa mohla vyrozprávať v tento zvláštny deň, keď jej Gerlof predostrel nové teórie. Podľa nich Jensov vrah leží chorý v luxusnej borgholmskej vile, vrah policajného radcu Henrikssona Nils Kant žije a predáva autá v tom istom meste. Júlia naozaj nevedela, či si z nej otec nestrieľa.

Nie. O takých veciach sa predsa nežartuje. No ani sa nezdá, že by jeho teórie niekam viedli.

Najvyšší čas pobrať sa domov.

Rozhodla sa, že nasledujúci deň odcestuje do Göteborgu. Najprv pôjde na pohreb Ernsta Adolfssona, potom sa rozlúči s Gerlofom aj s Astrid a popoludní odíde domov a pokúsi sa žiť užitočnejšie ako doteraz. Bude menej piť, hltať menej tabletiek. Dá sa vypísať do práce, len čo to bude možné, a znova sa zamestná ako zdravotná sestra. Prestane sa upínať na minulosť a lámať si hlavu nad záhadami, čo sa nikdy nevyriešia. Začne žiť normálnym životom a pokúsi sa hľadieť dopredu. A na jar príde navštíviť Gerlofa a možno aj Lennarta.

Pri ceste sa vynoril prvý dom v Stenviku. Zabrzdila. Pri Gerlofovom dome zastavila, vystúpila do tmy, otvorila bráničku a zaparkovala vo dvore. Poslednú noc sa rozhodla stráviť tu vo svojej izbe. Blízko dobrých i zlých spomienok.

Vošla do nej a rozsvietila niekoľko lámp. Potom zasa vyšla a pobrala sa k rybárskej chalupe, aby si priniesla zubnú kefku a všetko, čo si tam nechala, vrátane červeného vína, ktoré si priniesla z Göteborgu a navzdory zaužívaným zvykom neotvorila.

V tme jasne vnímala vilu Very Kantovej, stojacu naľavo od nej, ale ani k nej neobrátila hlavu. Pohľadom zabehla len k svetlám v dome Astrid Linderovej a na juh k domu Johna Hagmana.

Pozbierala všetky svoje veci v chalupe a napokon jej zrak padol na petrolejku, čo visela nad oknom. Po chvíľke váhania ju zvesila z háčika a vzala so sebou. Pre istotu.

Cestou späť predsa len pozrela na Verin dom. Bol veľký a prázdny. V okne tentoraz nezbadala nijaké svetlo. Dom sme neprehľadali, povedal Lennart. Načo by to polícia aj robila? Veru Kantovú sotva niekto podozrieval z únosu Jensa.

No ak sa tam Nils Kant tajne ukryl, Vera ho mohla chrániť. Ak ta Jens v hmle zablúdil, prišiel k vile, otvoril a vstúpil…

Nie, to je nepravdepodobné.

Júlia ďalej kráčala k chalupe. Vošla do tepla a rozsvietila v každej izbe. Z tašky vytiahla jednu z fliaš vína, a pretože to bol jej posledný večer na Ölande, v kuchyni ju otvorila a naliala si. Keď vypila pohár vína, stojac pri kuchynskom dreze, rýchlo si naliala ďalší. S pohárom sa vrátila do obývačky.

Alkohol sa jej rozlial po celom tele.

Čo ak by predsa len… Stačí ta nazrieť iba nakrátko… Ak sa schôdza skončí včas a Lennart zavolá, znova ho požiada, aby prišiel. Naozaj by nechcel vidieť dom, kde vyrastal vrah jeho otca? Aspoň doň nakuknúť…

Cítila sa, akoby ju Gerlof nakazil horúčkovitým nepokojom. Nemohla prestať myslieť na Nilsa Kanta.

GÖTEBORG, AUGUST 1945

Prvé leto po dlhých šiestich rokoch vojny bolo slnečné, teplé a plné viery v budúcnosť. Vo veľkomeste sa plánovala výstavba celkom nových obytných štvrtí a staré drevené obydlia sa búrali. Keď Nils Kant blúdil po uliciach Göteborgu, sledoval bagre a žeriavy, čo pracovali s plným nasadením.

Začiatkom augusta mesto zaplnili plagáty a letáky hlásajúce, že vo svete je mier. Len o niekoľko dní neskôr novinyGöteborgs-Posten na titulnej strane oznamovali, že je tu nová senzácia – atómová bomba. Japonsko vyhlásilo bezpodmienečnú kapituláciu; nová americká bomba ukončila vojnu. Takýto úspech sa dal dosiahnuť len veľmi významnou zbraňou. Nils počul, ako sa o nej zhovárali ľudia v električke, no keď v novinách uvidel obrovský bombový mrak, čo sa vzniesol k oblohe, ktovieprečo si spomenul na mäsiarku sediacu na dlani mŕtveho vojaka.

Pre Nilsa nenastal mier – ešte vždy ho prenasledovali.

Bolo neskoré popoludnie. Nils stál v predmestskom parčíku pod stromom a všimol si mladíka v obleku, čo sa k nemu blížil svižným krokom z ktorejsi priľahlej ulice.

Aj Nils mal na sebe tmavý oblek, čo si kúpil v bazári v ktoromsi obchodíku v Hage. Nebol teda ani nový, ani viditeľne obnosený. Na hlave mal klobúk stiahnutý do čela, prestal sa holiť a nechalsi rásť bradu. Hustú tmavú bradu si každý druhý deň pristrihával a upravoval pred zrkadlom vo svojej izbičke v Majorne.

Spomínal si iba na jedinú svoju fotografiu, ktorú mu urobili, keď mal šesť či sedem rokov: bola to skupinová školská snímka, Nils stál v poslednom rade, oči mu tienila šiltovka. Záber bol rozmazaný a Nils netušil, či sa k nemu policajti dostali, no aj tak sa usiloval zmeniť, aby ho nikto nespoznal.

Ulica pod parčíkom sa končila v prístave a patrila k najpochmúrnejším v meste. Bola prašná, blatistá, dláždená starými kameňmi a lemovali ju drevené domy bez maľovky, čo sa na seba lepili a navzájom podopierali, aby sa nezrútili. Nils Kant v obnosenom obleku a s dozadu začesanými vlasmi tu nevzbudzoval nijakú pozornosť. Vyzeral chudobne, ale nie ako zločinec. Aspoň v to dúfal.

Po jeho úteku z Ölandu mnoho záviselo od toho, aby sa prispôsobí okoliu. Najlepšie bolo, ak ho nevideli a nikto si ho nevšimol.

Nilsovi sa ťažko opúšťalo pobrežie Baltiku, odkiaľ ešte akoby vždy dovidel na svoj ostrov. Zdržiaval sa v blízkosti píly strýka Augusta, ale po troch dňoch, keď pred ňou zaparkovalo policajné auto, vydal sa na západ.

Rovno do hustého ihličnatého lesa.

Na dlhé putovanie si zvykol na planine, šikovne vedel nájsť správnu cestu s pomocou polohy slnka a vlastnej intuície.

Vjúli putoval krajinou ako mnohí iní chudobní mladí muži, ktorí sa vybrali do väčších miest za novými príležitosťami, preto nebudil pozornosť. Vlastne ho za ten čas zočilo len málo ľudí. Vyhýbal sa cestám, vyhľadával lesy, jedol lesné plody, pil vodu z prameňov, spával pod mohutnými hustými stromami, a ak pršalo, v nejakom humne. Niekedy našiel plánky, zavše sa prikradol na nejaký statok a zobral si vajíčka či hrotok čerstvo nadojeného mlieka.

Zásoby sušienok od Very sa mu minuli už na tretí deň.

V Huskvarne sa zdržal niekoľko hodín, aby si obzrel mesto, kde vyrobili jeho brokovnicu, no zbrojársky podnik nenašiel a nikoho sa neopovážil spýtať, kde ho hľadať. Huskvarna bola takmer taká veľká ako Kalmar, susedný Jönköping bol oveľa väčší. I keď mu oblek páchol potom a pobytom v lese, po uliciach chodilo priveľa ľudí, aby si ho niekto bližšie všímal.

Dokonca sa odhodlal najesť v reštaurácii a kúpiť si nové topánky. Slušné topánky stáli tridsaťjeden korún. Použil na to peniaze, čo mu dala matka a doplnil strýko August. Hoci sa tým jeho financie stenčili, vošiel do krčmy neďaleko stanice, objednal si poriadny kus mäsa, pivo a malú fľašu koňaku Grönstedt, za čo zaplatil ďalšie dve koruny a šesťdesiattri öre. Drahé, pomyslel si Nils, ale po dlhom putovaní si to zaslúžil.

Posilnený návštevou krčmy zanechal za sebou Jönköping a vydal sa ďalej na západ, cez lesy vo Västergötlande. Trvalo mu to niekoľko týždňov. Napokon dorazil na pobrežie.

Nils sa v škole učil, že Göteborg je druhé najväčšie mesto v krajine. Bolo naozaj obrovské. Pozdĺž rieky Göty prechádzal popri jednom sídlisku s vysokými domami za druhým, po uliciach premávali stovky áut a prechádzali sa najrozmanitejší ľudia. Pri pohľade na nich spočiatku podliehal panike, prvé dni sa len bezcieľne ponevieral. Na uliciach pri prístave počúval námorníkov, ktorí hovorili cudzími jazykmi, lebo pochádzali z Anglicka, Dánska, Nórska a Holandska. Pozoroval lode plaviace sa k cudzím prístavom alebo osamelo kotviace plavidlá, naložené tovarom z iných krajín. Prvý raz v živote ochutnal banán, bol takmer čierny a trochu nahnitý, ale dobrý. Banán z Južnej Ameriky.

V porovnaní s prístavmi na Ölande boli všetky obrovské a celkom iné. Pod oblohou sa ako praveké zvieratá črtali siluety vysokých žeriavov, vlečné lode vypúšťali medzi lode s celými vlakmi na palube veľké oblaky sivého dymu. V tomto prístave boli člny a plachetnice minulosťou, do dokov prichádzali len lode poháňané veľkými lodnými skrutkami.

Nils dlho sledoval a skúmal trupy lodí a myslel na banány v Južnej Amerike.

V ošarpanej izbičke ubytovne pre slobodných pánov sa zdržiaval čo najmenej, prichádzal neskoro v noci a zavčas rána odchádzal. Mrazivé noci strávené na machu a konároch mu nechýbali, no keď ležal v posteli, steny mu pripomínali celu, preto jednostaj napínal sluch, či nezačuje na schodoch dupot policajtských čižiem.

Raz v noci sa otvorili dvere a do miestnosti vstúpila urastená postava policajného radcu Henrikssona v plnej paráde. Uniformu mal premočenú od krvi. Zakrvavenú ruku vystrel k posteli.

Nils, ty si ma zabil Konečne som ťa našiel.

So zaťatými zubami vyskočil z postele. V izbe nikto nebol.

Z Göteborgu poslal Vere jedinú pohľadnicu. Na čiernobielom obrázku sa týčil maják Vinga. Nils ho poslal cez celú krajinu do Stenviku, a nielenže sa nepodpísal, nenapísal ani riadok. Matke sa opovážil oznámiť, iba že je na slobode a nachádza sa niekde na pobreží. Videlo sa mu to dostatočné.

Mládenec v parku sa k nemu priblížil. Mohol byť jeho rovesník a volal sa Max.

Prvý raz ho videl pred tromi dňami v prístavnej kaviarni, sedel pri stole neďaleko neho. Hneď si ho všimol, lebo fajčil cigarety v zlatom puzdre a nahlas, göteborským prízvukom sa zhováral s čašníčkou, usmievavým majiteľom a inými hosťami. Všetci ho oslovovali Max. Zavše si k jeho stolu prisadol nejaký návštevník z ulice, mladí aj starší muži, ktorí rozprávali potichu. Vtedy aj Max stišoval hlas, rozhovor sprevádzali gestá a rýchlo vyslovované vety.

Max čosi predával, to bolo jasné, no pretože ani jednému návštevníkovi nikdy nijaký tovar nepodal ponad stôl, Nils predpokladal, že predáva dobré rady a nápady. Po niekoľkých hodinách aj Nils prešiel k jeho stolu a sadol si, no svoje meno neprezradil. Zblízka videl, že Max je mladší, má mastné vlasy a pehavú tvár. Nilsa počúval pozorne, ale ostražito.

Nils sa cítil čudne, keď po takom dlhom čase osamelosti sedel odrazu pri stole s cudzím človekom a zhováral sa s ním, ale premohol sa. Rovnako pomaly ako ostatní, ktorí sedávali za týmto stolom, aj on požiadal o dobrú radu. A o dôležitú službičku. Max počúval a prikyvoval.

– Dva dni, – povedal napokon.

To bol čas, ktorý potreboval na vykonanie dôležitej službičky.

– Dám ti za to dvadsaťpäť korún, – povedal Nils.

– Lepšie by bolo tridsaťpäť, – povedal rýchlo mladík. Nils sa zamyslel.

– Tak teda tridsať.

Max prikývol a predklonil sa.

– Už sa tu nemôžeme stretnúť, – dodal takmer šeptom. – Radšej v parku… Poznám šikovný parčík, ktorý zvyknem využívať.

Vysvetlil Nilsovi, ako ho nájde, vstal a rýchlo vyšiel z kaviarne.

A tak Nils teraz postával v parčíku a čakal. Prišiel sem už pred polhodinou, obišiel park a našiel dve únikové cesty, keby sa niečo prihodilo. Novému známemu neprezradil svoje meno, no bol si istý, že Max rýchlo pochopil, že po ňom pátra polícia.

Mladý muž kráčal rovno k nemu, neobzeral sa ani nedával signál nijakému neviditeľnému pozorovateľovi.

Nils neprestal byť v strehu, ani sa nepohol. Uprene hľadel na Maxa, ktorý zastal asi meter od neho.

– Celeste Horizon, – povedal. – To je tvoja loď.

Nils prikývol.

– Anglická. – Max si sadol na skalu medzi stromami a vytiahol cigaretu. – Kapitán je Dán, volá sa Petri. Je mu jedno, koho bude mať na lodi, zaujímali ho len peniaze.

– Dohodneme sa, – povedal Nils.

– Preváža drevo a vypláva o tri dni, – Max vyfúkol kúdol dymu.

– Kam?

– Do východného Londýna. Tam vyložia drevo a poplavia sa do Durbanu, kde naložia uhlie, potom pokračujú do Santosu. Tam vystúpiš na pevninu.

– Chcem ísť do Ameriky, – namietol Nils. – Do USA.

Max mykol plecom.

– Santos je v Brazílii, južne od Ria, – vysvetlil. – Odtiaľ sa odvez inou loďou.

Nils sa zamyslel. Santos v Južnej Amerike? To by mohlo byť dobré východisko na ďalšie cesty, kým sa opäť vráti do Európy.

Prikývol.

– Dobre.

Max rýchlo vstal a vystrel ruku.

Nils mu vyložil na dlaň päť dvojkorunáčok.

– Najprv sa pozhováram s Petrim, – povedal. – Potom dostaneš zvyšok. Povedz, kde ho nájdem.

Max sa usmial.

– Tvár sa ako príležitostný robotník.

Nils naňho nechápavo pozeral, preto Max pokračoval:

– To sú chlapi, ktorí chodia za úsvitu do prístavu a čakajú, či zoženú na deň nejakú robotu. Niektorým sa to pošťastí, iní musia odísť domov bez práce. Choď do prístavu a zavčas rána sa zamiešaj medzi nich. Vyberú ťa na Celeste Horizon.

Nils znova prikývol.

Mládenec si bleskurýchlo vopchal peniaze do vrecka.

– Volám sa Max Reimer, a ty?

Nils neodpovedal. Vari nezaplatil dosť, aby sa vyhol otázkam? Krv sa mu rozprúdila rýchlejšie, pomaly sa v ňom prebúdzal známy pocit hnevu.

Max sa spokojne usmieval, nechápal, že mu hrozí nebezpečenstvo.

– Myslím si, že pochádzaš zo Smålandu, – vyhlásil a zašliapol ohorok. – Podľa tvojej reči.

Nils vytrvalo mlčal. Vedel, že by Maxa poľahky zrazil na zem,lebo bol nižší. Prikľakol by ho a poriadne zmlátil. Nakoniec by ho dorazil kameňom a mŕtvolu ukryl v parku.

Bola by to preňho hračka.

A čo potom? Potom by sa Max v noci mohol vrátiť ako mŕtvy policajný radca.

– Nevypytuj sa! – odvrkol Maxovi a vykročil k prístavu. – Mohol by si prísť o peniaze.

18

Lennart nezatelefonoval.

Júlia dlho čakala. Prešlo pol deviatej, potom deväť, ale Lennart sa neozval.

Dovtedy vypila celú fľašu červeného vína, ani nevedela ako. Zároveň sa jej predsavzatie vojsť do Verinho domu menil na neodvratné rozhodnutie, takže už nehralo nijakú úlohu, či Lennnart príde alebo nie.

Uvažovala, či nemá zavolať Gerlofovi a povedať mu, čo sa chystá urobiť, ale rozmyslela si to. Čas plynul, už nemala čo pobaliť ani upratať. Bola bezradná a zvedavá.

Tma a ticho obostreli steny domu. O štvrť na desať Júlia napokon vstala, trochu sa jej krútila hlava, ale skôr od vlastného rozhodnutia než z vína.

Pod kabát si obliekla hrubý sveter, na nohy natiahla teplé ponožky. V skrini pri vchode našla starú hnedú vlnenú čiapku, do ktorej si zastrčila vlasy, a vrhla krátky pohľad do zrkadla. Žeby sa jej vrásky na čele po rozhovore s Lennartom trochu vyhladili?

Možno, a možno to spôsobilo víno.

Do vrecka si vložila mobil, do ľavej ruky vzala petrolejku a v dome zhasla svetlo. Bola pripravená.

Len ta rýchlo nazrieť.

Večer bol jasný a chladný, povieval iba slabý vetrík. Júlia vyšla na dedinskú hradskú a obklopila ju tma, iba v diaľke na pevnine blikali svetlá.

Po niekoľkých metroch zastala a načúvala: šuchotalo lístie a praskali konáre. Okrem toho nič iné nepočula, nič iné sa nepohlo.

Stenvik bol pustý. Pod nohami jej ticho vržďal štrk, keď vykročila k domu Very Kantovej.

Tam znova zastala. Bránička zatvorená ako zvyčajne svietila v tme. Júlia opatrne vystrela ruku a stlačila kľučku. Pokrývala ju hrdza, sotva ňou pohla.

Potlačila silnejšie. Bránička ticho zaškrípala, ale ani sa nepohla. Zrejme aj zámka medzičasom zhrdzavela.

Nakoniec Júlia postavila petrolejovú lampu na zem, pristúpila tesne k bránke, zaprela sa do nej oboma rukami a začala mykať kľučkou. Odrazu bránka povolila, kúsok sa posunula, potom sa znova zasekla. No teraz sa už mohla prešmyknúť dovnútra.

Alkohol ju zbavil strachu z tmy, ale nie celkom.

Záhrada okolo domu obklopená vysokými stromami bola plná čiernych tieňov. Júlia zopár minút nehybne stála, aby si jej oči zvykli na tmu. Pomaly začala rozlišovať detaily: hadiaci sa chodníček z vápencových platní, čo pôsobil ako nemá pozvánka, vedľa neho okrúhla studňa, pokrytá lístím a plesňou, naokolo nepokosená tráva. Za studňou stála dreváreň so strechou na spadnutie, čo pripomínala zle postavený stan.

Júlia opatrne vošla do tmavej záhrady. Potom sa odhodlala na ďalší krok. Chvíľu načúvala, potom urobila tretí. Napredovať sa jej videlo čoraz ťažšie.

Odrazu jej zazvonil mobil a srdce jej takmer vyskočilo z hrude. Rýchlo ho vytiahla z vrecka, akoby mohol niekoho rušiť, a ozvala sa:

– Prosím?

– Haló… Júlia?

V slúchadle zaznel Lennartov hlas.

– Ahoj, – povedala a usilovala sa pôsobiť triezvo. – Kde si?

– Ešte vždy na zasadnutí, – povedal. – Ani sa tak rýchlo neskončí… asi potrvá ešte dosť dlho. Potom by som už najradšej išiel domov.

– Dobre, – odvetila a znova vykročila po kamennom chodníku. Teraz už dovidela na roh vily Very Kantovej. – Dobre. Aspoň viem…

– Zajtra bude pohreb, predtým musím pár hodín pracovať, – vysvetľoval Lennart. – Dnes večer už naozaj nestihnem prísť do Stenviku…

– Chápem, to je v poriadku, – povedala rýchlo Júlia. – Urobíme to inokedy.

– Si vonku? – spýtal sa Lennart.

V jeho hlase nebol ani tieň podozrenia, no Júlia klamala so zovretým hrdlom:

– Som pri zrúcanine. Len som… vyšla som si na malú nočnú prechádzku.

– Aha. Uvidíme sa zajtra? V kostole?

– Ja… prídem, – sľúbila.

– Dobre, – odvetil Lennart. – Tak dobrú noc.

– Dobrú noc… dobre sa vyspi, – povedala.

Jeho hlas sa vzápätí odmlčal. Júlia bola opäť sama, ale aj tak sa cítila lepšie. Vopred tušila, že Lennart nebude môcť prísť.

Asi pol tucta krokov pred ňou sa chodník končil. Tam sa začínalo široké kamenné schodište, čo viedlo k dreveným dverám a zasklenej verande s vyrezávaným nábytkom, na ktorom sa podpísali pľušte i vietor.

Vila sa vypínala pred Júliou ako opustený drevený zámok. Temné okná jej pripomenuli ruiny vypáleného hradu v Borgholme.

Jens, si tu?.

Ani tma nemohla zakryť, že dom je spustnutý a rozpadáva sa.Sklené tabule na oboch krídlach vonkajších dverí boli popraskané, z rámov opadávala farba.

Na verande bola tma čierna ako smola.

Júlia pomaly zdolávala posledné schody. Započúvala sa. Ale prečo sa sem vlastne tak zakráda? Prečo takmer šepkala, keď telefonovala s Lennartom?

Uvedomila si, aká je smiešna, keď sa usiluje šepkať tam, kde ju nikto nemôže počuť – no nemohla sa premôcť. Hore schodmi kráčala napätá, so stuhnutými nohami.

Pokúšala sa vžiť do Jensových pocitov, konať ako on, ak sa tu náhodou ocitol v deň svojho zmiznutia. Ak vstúpil do záhrady Very Kantovej, opovážil by sa vyjsť po schodoch a zaklopať na dvere? Pravdepodobne áno.

Kovová kľučka na dverách verandy bola stlačená nadol, akoby sa ju niekto pokúšal otvoriť zvnútra. Predpokladala, že hlavný vchod bude zamknutý, preto ani len nevystrela ruku, aby sa ho pokúsila otvoriť, no potom zbadala, že dvere sú odchýlené. Časť drevenej zárubne bola vysekaná či vylomená, zámka nemala v čom držať. Stačilo jednoducho vojsť.

To značí, že do domu Very Kantovej sa niekto vlámal.

Žeby zlodeji? Mnohí prichádzajú na zimu na vidiek do opustených domov, kde si potom prídu na svoje. Opustený pozemok s vilou, čo patrila jednej z najbohatších žien na Ölande, určite priťahoval ich pozornosť.

Alebo že by to bol niekto iný?

Júlia vystrela ruku a potlačila dvere. Nevládala však nimi pohnúť, a keď pozrela na dlážku, hneď zistila príčinu. Brzdil ich malý drevený klin.

Pravdepodobne ho tam niekto upevnil, aby dvere nebúchali vo vetre. Žeby nejaký ohľaduplný zlodej?

Nie.

Júlia vykopla klin a znova potlačila dvere. Pánty zaškrípali, no napokon sa pomaly otvorili.

Čierna tma za nimi ju ešte väčšmi znervóznila, ale teraz sa už nemohla vzdať. Zvedavosť zabila mačku.

Ktokoľvek zasunul pod dvere drevený klin, urobil to zvonka, to značí, že už nie je v dome. Pravda, iba ak nejestvuje aj nejaký iný východ.

Júlia čo najopatrnejšie prekročila prah domu Very Kantovej.

Bol tu rovnaký chlad ako vonku, temnota a bezvetrie ani v jaskyni. Nevidela ani na krok, vtom si však uvedomila, že v ruke zviera petrolejku.

Vytiahla z vrecka zápalky, jednu zapálila a zdvihla sklené tienidlo. Hrubý knôt pri dotyku horiacej zápalky najprv blikotal, potom sa rozhorel naplno a Júlia ho zakryla tienidlom. Svetlo dopadalo iba na časť verandy, v kútoch sa naďalej držala tma a tiene.

Zdvihla lampu, prešla cez verandu a pristúpila k dverám do domu. Boli zatvorené, ale nie zamknuté. Júlia ich otvorila.

Verina hala. Úzka a dlhá, s vyblednutými kvetinovými tapetami a rovnako pustá ako veranda. Júliu by neprekvapilo, keby tu našla vešiak s Veriným čiernym kabátom či pár dámskych topánok, no všade bolo prázdno. Zo stien aj zo stropu viseli závoje pavučín podobné bielym nadýchaným záclonám.

Z haly viedlo štvoro dverí. Všetky boli zatvorené.

Vystrela ruku k prvým z nich na dlhšej strane haly a otvorila ich.

Izba za nimi mala len niekoľko štvorcových metrov a zívala prázdnotou, okrem niekoľkých sklených pohárov s plesnivým obsahom na dlážke. Zrejme bývalá komora na odkladanie čistiacich potrieb.

Opatrne zatvorila dvere a pristúpila k ďalším.

Viedli do Verinej veľkej kuchyne.

Dlážku pokrývalo hnedé linoleum, ktoré uprostred miestnosti vystriedala kamenná dlažba. Pri stene stál ozrutný čierny kovový sporák. Rovno oproti Júlii sa zaleskli dve veľké okná s výhľadom na zadný dvor a záhradu. Júlia vedela, že ich dom leží za vysokými stromami, niekoľko sto metrov odtiaľ. To jej dodávalo odvahu prekročiť prah a vstúpiť do kuchyne.

Napravo od nej stúpalo nahor úzke drevené schodište s očividne rozkývaným zábradlím. V nehybnom vzduchu sa vznášala slabá vôňa zhnitých bylín. Na dlážke sa kopil prach a vrstvy mŕtvych múch.

Kedysi tu stála Vera Kantová, zohnutá nad pariacimi sa hrncami. Odtiaľto jej syn Nils odišiel jedného letného dňa po vojne s batohom na pleci, v ktorom skrýval svoju brokovnicu.

Mama, vrátim sa.

Naozaj jej to prisľúbil?

Pod schodmi zbadala pootvorené dvierka, a keď k nim zamierila, všimla si, že schody prudko klesajú dolu.

Schody do pivnice. Pivnica je presne to miesto, kde by mala začať, ak hľadá… Mŕtve alebo ukryté telo. To však nerobí. Alebo áno?

Len ta nazrieť.

Júlia cítila vo vrecku váhu mobilu. Lennartovo číslo si zapamätala, môže mu kedykoľvek zavolať. To ju upokojilo.

Predklonila sa a nazrela pod schody. Petrolejovú lampu držala pred sebou vo vystretej ruke.

Schody do podzemia tvorili nahrubo otesané brvná. Pod nimi bola už len natvrdo udupaná hlinená podlaha, čo sa čierno leskla vo svetle lampy.

Ibaže niečo tu nesedelo.

Júlia zišla po niekoľkých schodoch, aby lepšie videla. Zohla hlavu, aby si ju neudrela do zvažujúceho sa stropu, a uprene hľadela dolu.

Hlinená dlážka v pivnici bola rozkopaná.

Tesne pod schodmi zostala neporušená, ale pri stenách ktosi vyhĺbil väčšie a menšie jamy. O posledný drevený schod sa opieral rýľ, akoby ten, kto ho používal, na chvíľu kamsi odbehol.

Na schodoch si všimla kusy zaschnutého blata s odtlačkami čižiem.

Zemina sa vŕšila popri stenách v neveľkom vale, vedľa stáli dve vedrá plné hliny. Ktosi metodicky prekopával pivnicu.

Čo sa tu deje?

Júlia sa stiahla naspäť a čo najtichšie vystupovala hore schodmi. Keď sa vrátila do kuchyne, zatajila dych a načúvala.

Všade naďalej panovalo ticho.

Teraz by mala zavolať Lennartovi, ibaže nechcela, aby ju niekto začul či uvidel.

Opatrne zasunula ruku do vrecka a vybrala mobil. Krátkymi krokmi nehlučne prešla kuchyňou, zapla telefón a spamäti naťukala Lennartovo číslo. Palec položila na tlačidlo volania.

Keby sa niečo stalo, keby…

Pokúšala sa nahovoriť si, že v tomto temnom dome je s ňou Jens, hoci aj mŕtvy, lebo chce, aby ho hľadala. Preto sa znova pohla ďalej.

Keď prechádzala po kuchynskom linoleu, spod nôh jej nečujne odskakovali chuchvalce prachu a ukladali sa pri stenách.

S tlčúcim srdcom sa napokon dostala na schodište vedúce na poschodie.

Drevo pod nohami jej praskalo, ale nie silno. Ruku s mobilom si zľahka opierala o zábradlie, druhou sa pridŕžala steny, aby získala väčšiu istotu. Vystupovala na miesto, kam nedosiahlo svetlo petrolejovej lampy. Ak niektorý schod priveľmi vŕzgal a pukal, prekročila ho.

Nad ňou sa rozprestierala čierna tma.

Asi v polovici schodov zastala, vydýchla a znova načúvala, či nezachytí nejaký zvuk. Potom sa opäť pohla.

Zábradlie sa končilo pri otvore bez dverí. Júlia nesmelo položila nohu na drevenú podlahu.

Ocitla sa na chodbe rovnako úzkej ako hala na prízemí, s dvoma dverami na koncoch.

Strach a nerozhodnosť ju zasa donútili zastať.

Napravo, či naľavo? Ak bude stáť pridlho, možno sa napokon už ani nepohne, preto sa rýchlo rozhodla pre ľavú stranu. Videlo sa jej, že je tam menšia tma. Vykročila dopredu a stúpala po ešte väčších chuchvalcoch prachu a stovkách zdochnutých múch.

Na stenách zbadala svetlé štvorce, stopy po zvesených obrazoch.

Napokon prišla na koniec chodby. Otvorila dvere na izbe a vystrčila pred seba ruku s lampou.

Miestnosť bola malá a rovnako nezariadená ako ostatné. No nie prázdna. Júlia prekročila prah a zháčila sa, keď pod jediným oknom zbadala ležať pri stene telo.

Nie, nebolo to ľudské telo, ale skrútený spací vak podobný čiernej kukle. Ležal pod radom výstrižkov na stene.

Júlia sa odhodlala na ďalší krok. Výstrižky boli staré, zažltnuté, pripevnené k tapetám špendlíkmi.

NEMECKÍ VOJACI NÁJDENÍ MŔTVI – ZASTRELENÍ BROKOVNICOU, oznamoval text na jednom. V druhom článku sa písalo, že PO VRAHOVI POLICAJTA SA PÁTRA V CELEJ KRAJINE.

Tretí, menej zažltnutý výstrižok hlásal:

V STENVIKU ZMIZOL BEZ STOPY CHLAPEC.

Z čiernobieleho obrázku vedľa článku sa bezstarostne usmieval chlapček. Júlie sa zmocnilo rovnaké zúfalstvo, aké pociťovala vždy pri pohľade na svojho syna. Na stene bolo viac novinových výstrižkov, no Júlia tu nemohla dlhšie zostať a čítať ďalej. Rýchlo odvrátila hlavu a vycúvala z izby.

Zastala. Vo svetle lampy zbadala, že dvere na druhej strane chodby sú otvorené.

Predtým boli zatvorené, no teraz jasne videla prah a tmu v miestnosti. Videla sa jej ešte nepreniknuteľnejšia než inde.

A nebola prázdna. Júlia cítila, že tam na ňu ktosi čaká. Starena sediaca na stoličke pri okne.

Bola to jej spálňa. Chladná, plná osamelosti, vyčkávania a trpkosti.

Žena vyčkávala, ale Júlia akoby skamenela.

Z tmy k nej doľahol zvuk pripomínajúci škrabanie. Postava vstala a pomaly sa pohla k dverám. Neisté kroky sa približovali…

Júlia musela preč. Utiecť z tohto domu.

Svetlo petrolejovej lampy sa zachvelo, keď sa pohla.

Rýchlo ku schodom, rýchlo dolu!

Zdalo sa jej, že zhora počuje kroky, a za chrbtom vnímala mrazivú prítomnosť stareny.

Oklamal ma!

Pocítila nenávisť, akoby ju udreli do chrbta. Slepo sa rútila temnotou, netrafila schod a v troj,či štvormetrovej výške nad kamennou podlahou stratila rovnováhu.

Zamávala rukami vo vzduchu, vypadla jej lampa aj mobil.

Na kuchynskej dlažbe sa rozbili na márne kúsky. Z petrolejky vyšľahol vysoký plameň a Júlia videla, kam čochvíľa dopadne aj ona. Zaťala zuby a pripravila sa na bolesť.

19

V deň pohrebu Ernsta Adolfssona sa Gerlof zobudil do mrazivého sivého včasného rána s pocitom človeka, ktorého vyhodili z okna. Zachvátila ho neznesiteľná bolesť v kĺboch rúk aj kolien.

Sjögrenov syndróm reagoval na stres a ohlásil sa plnou silou. Ak sa mal dostať do kostola, potreboval vozík.

Reumatické syndrómy tohto ochorenia sa stali jeho spoločníkom, no nie priateľom, hoci Gerlof sa usiloval odzbrojiť ho mnoho ráz tým, že sa mu poddal, a keď prišiel, správal sa k nemu priateľsky. Ochorenie získalo voľný prístup do jeho tela, nech sa páči, len pod, ale nepomáhalo to. Vždy sa správalo rovnako kruto, nemilosrdne, vrhlo sa naňho, zarylo sa mu do kĺbov, útočilo na nervy, vysúšalo mu ústa a vháňalo slzy do očí.

Gerlof ho nechal účinkovať, až kým napokon samo neustúpilo. Smial sa mu do tváre.

– Tak som zasa vo vozíku ako bábätko, – skonštatoval po raňajkách.

– Neboj sa, Gerlof, čoskoro budeš zasa na nohách.

Márie, jeho dnešná opatrovateľka, mu zastrčila za chrbát vankúšik a pod nohy v lakovaných topánkach vysunula opierky.

Gerlof si s Marinou pomocou obliekol svoj jediný čierny oblek. Mal dobrý strih a bol z lesklého materiálu. Kúpil si ho pred pohrebom svojej ženy Elly, potom ho využil asi na dvadsiatich pohreboch priateľov a príbuzných. Skôr či neskôr ho bude mať na svojom vlastnom.

Na oblek si dal sivý kabát, okolo krku vlnený šál a na hlavu filcovú šiltovku, čo chránila aj uši. V tento deň uprostred októbra sa ortuť v teplomere priblížila k nule.

– Už ste pripravení? – spýtala sa Boel, ktorá prišla z recepcie.

– Ako dlho sa zdržíte?

To bola jej zvyčajná otázka.

– To závisí od dnešnej inšpirácie pastora Högströma, – oznámil jej Gerlof.

– Obed ti môžeme zohriať v mikrovlnke, keby si sa zdržal, navrhla mu Boel.

– Pekné od teba, – odvetil Gerlof, ktorý pochyboval, že po Ernstovom pohrebe bude hladný.

Aj tak podozrieval Boel, že pri svojej túžbe mať jednostaj všetko pod kontrolou je spokojná, že ho Sjögren znova pripútal na vozík a môže ním ľahšie manipulovať. No veď on sa znova rýchlo postaví na nohy, len čo bolesti pominú. Opäť bude chodiť a nájde Ernstovho vraha.

Márie si natiahla palčiaky a chytila rúčky vozíka.

A tak sa vydali na cestu. Najprv do pomalého výťahu, potom von do mrazu pred marnäský domov seniorov, dolu rampou a na cestu. Zamrznutý štrk praskal pod kolesami vozíka. Odbočili na prázdnu ulicu vedúcu ku kostolu.

Gerlof zatínal zuby. Vo vozíku sa cítil nepríjemne bezmocný, no pokúsil sa uvoľniť.

– Meškáme? – spýtal sa.

Obliekanie mu trvalo pridlho.

– Ani nie, – odvetila Márie. – Len trochu, ale to je moja chyba… Ešte dobre, že kostol je tak blízko.

– Aspoň sa vyhneme plačkám, – povedal Gerlof a Márie sa zo slušnosti zasmiala.

Potešilo ho to, lebo nie všetci opatrovatelia v domove sa nazdávali, že smiať sa na vtipoch starcov je ich povinnosť.

Cestou ku kostolu sa Gerlof zhrbil, aby si chránil tvár pred nepríjemným vetrom, čo vial od Kalmarského zálivu. Zo skúsenosti vedel, že je silný, juhozápadný, a stačí na to, aby sa dostal na škuneri až hore ku Štokholmu, no v takýto deň už netúžil po mori. Vo vetre by sa aj tak prelievali vlny cez zábradlie a chlad by menil vodu na ľad. Aj po tridsiatich rokoch na súši sa Gerlof cítil ako kapitán a nijaký námorník sa v takomto počasí neponáhľa na more.

Keď prechádzali okolo autobusovej zastávky, ozvali sa zvony. Vyzváňali, až kým nevošli do kostola. Gerlof sa s Ernstom rozlúčil už pred týždňom, keď spoločne s Johnom zašli do kameňolomu. Priateľ mu chýbal, pocit straty sa zmiešal so smútkom za Ellou. Vedel, že až do svojej smrti sa ho nezbaví. Zároveň ho však kvárilo tušenie, že Ernst neodpočíva v pokoji, ale netrpezlivo čaká, kým Gerlof kúsok po kúsku poskladá celú mozaiku, ktorú nechal nedokončenú.

Na parkovisku pre kostolom stál sotva tucet áut. Gerlof pohľadom hľadal Júliin červený Ford, ale nevidel ho. Astridino Volvo zaregistroval a predpokladal, že priviezla aj Júliu. Teda ak sa jeho dcéra predsa len vybrala na pohreb.

Biely marnäský kostol sa vypínal až k sivej oblohe. Pochádzal z osemnásteho storočia. Už takmer tisíc rokov na tomto mieste vždy stál kostol pre veriacich. Tento bol tretí v poradí, vybudovali ho v čase, keď stredoveký chrám začal byť primalý a ošarpaný.

Vošli bránkou a vykročili po širokom kamennom chodníku, potom Márie spomalila, obrátila vozík a vtiahla ho cez prah otvorenej brány kostola.

Gerlof si sňal čiapku, len čo sa ocitli v zádverí, ktoré však bolo prázdne. Zato v kostole sa zhromaždilo veľa čierno odetých ľudí. Priestorom sa niesol tichý šum, služby Božie sa ešte nezačali.

Mnoho sklonených hláv sa nenápadne obrátilo k Gerlofovi, keď ho bočnou uličkou viezli dopredu. Uvedomil si, že vyzerá slabo a úboho, a v tej chvíli to tak aj bolo. Naozaj sa cítil slabý a úbohý, ale mal jasno v hlave, a to pokladal za najdôležitejšie.

Mnohí ľudia chodia na pohreb len preto, aby zistili, kto vyzerá tak, že najbližší pohreb vystroja jemu. No, len sa pozerajte, hovoril si v duchu Gerlof, oveľa lepšie to už aj tak nebude.

Napriek tomu sa čoskoro postaví na nohy.

Do uličky sa z ktoréhosi z predných radov vystrčila štíhla biela ruka a zakývala naňho. Patrila Astrid Linderovej v čiernom klobúku so závojom. Vedľa nej vo štvrtom rade zostalo voľné miesto. Tvárila sa, akoby si nevšimla Gerlofov vozík.

Márie zastala, Gerlof sa s jej pomocou postavil a prisadol si do lavice k Astrid.

– O nič si neprišiel, – šepla mu do ucha, – je tu hrozná nuda.

Gerlof prikývol, strelil očami na miesto vedľa Astrid z druhej strany, ale Júlia tam nesedela.

Márie sa s vozíkom stiahla do úzadia, zároveň postupne utíchal aj šum a organista začal hrať starodávny žalm. Gerlof počul túto smutnú melódiu na mnohých pohreboch. Uvoľnil sa a nenápadne sa obzrel.

Kostol zaplnili starí ľudia. Zo stovky smútočných hostí len zopár malo menej než päťdesiat rokov.

Ernstov vrah tu bol tiež, ukrytý v dave smútiacich, tým si bol Gerlof istý.

Vedľa Astrid sedel jej brat Carl, posledný marnäský výpravca, ktorý presedlal na obchod so železom, keď v polovici šesťdesiatych rokov zrušili železničnú stanicu. Teraz však už aj on patril medzi dôchodcov. Práve Carlov starší kolega vypravil vlak, ktorým sa v ten letný deň po vojne viezol Nils Kant, ale aj Carl bol pri tom. Vtedy ešte pracoval na stanici ako nosič a Gerlofovi rozprával, že si pamätá, ako predavačka lístkov Margit zavolala na políciu do Marnäsu a šeptom oznámila, že hľadaný Nils Kant si u nej práve kúpil lístok do Borgholmu. O niekoľko minút neskôr dokonca videl aj policajného radcu Henrikssona, ako so svojím veľkým bruchom uháňa po nástupišti, aby stihol dolapiť podozrivého.

Carl bol v súčasnosti zrejme jediný žijúci ostrovan, ktorý videl zblízka dospelého Nilsa Kanta, no keď sa ho raz Gerlof spýtal, ako vyzeral, Carl len pokrútil hlavou – nemá pamäť na tváre.

Za ním v lavici sedeli viacerí obyvatelia marnäského domova dôchodcov: starý vedúci Ľudového domu Bert Lindgren, ktorý sa v päťdesiatych a šesťdesiatych rokoch plavil ako námorník po svetových moriach, vedľa neho rybár Olof Håkansson a Kari Lundstedt, poručík z Kalmaru, ktorý sa po penzionovaní nasťahoval do chalupy v Långviku.

Dôchodcom sa zdalo prirodzené, že sa sťahujú do Marnäsu, no Gerlof si uvedomoval, že mestu nechýbajú starí, ale mladí ľudia a pracovné príležitosti.

Organ stíchol. Farár Åke Högström, ktorý pôsobil v Marnäse už najmenej desať rokov, pristúpil k bielej truhle ozdobenej ružami. V rukách zvieral veľkú Bibliu viazanú v hnedej koži a uprel vážny pohľad na zhromaždených spoza okrúhlych okuliarov.

– Dnes sme sa tu zišli, aby sme sa rozlúčili s priateľom a kamenárom Ernstom Adolfssonom… – pastor sa odmlčal, napravil si okuliare a začal svoju reč dôležitou otázkou: – Veď kto z ľudí vie, čo je v človeku, ak nie duch človeka, ktorý je v ňom?

Gerlof ho v duchu hneď doplnil: Prvý list Pavla Korinťanom, druhá kapitola.

– My ľudia vieme o sebe veľmi málo, – pokračoval farár. – Len Boh vie všetko. Vidí všetky naše chyby a nedostatky, a predsa nám všetkým ponúka večnosť…

Zo zadnej lavice sa ozval chrapľavý kašeľ.

Gerlof zatvoril oči a s pokojom v duši počúval, len sem-tam prikývol. Keď sa potom spieval žalm 113, pridal sa, ako najlepšie vedel. Nasledovala modlitba, pár čítaní z Biblie, ešte niekoľko žalmov, aj ten najkrajší Kde ruže nikdy nehynú.

Hoci sa Gerlof s Ernstom rozlúčil už v jeho dome pri kameňolome, prenikol ho hlboký smútok, keď videl, že počas poslednej piesne vstalo šesť chlapov, podišli k truhle a zdvihli ju na poslednú cestu. Medzi nimi bol aj spoločný priateľ Gösta Engström z Borgholmu, Bernard Kollberg, ktorý dlhé roky vlastnil obchodík v Solby na juh od Stenviku a často privážal tovar Ernstovi priamo do domu. Ostatní nosiči pochádzali z Ernstovho smålandského príbuzenstva.

Gerlof by sám najradšej vstal a vyložil si Ernstovu truhlu na plece, ibaže musel zostať sedieť, ešte aj keď všetci ostatní vstávali a vychádzali z kostola. Až potom za ním prišla Márie s vozíkom.

– Myslím si, že teraz to už zvládnem aj sám, – povedal, ale mýlil sa.

Márie mu pomohla presadnúť do vozíka, potom k nej podišla Astrid a potľapkala ju po pleci.

– Pomôžem Gerlofovi, – oznámila rozhodne a chytila rúčky vozíka.

Márie váhavo fľochla na Astrid, ktorá bola od nej o hlavu nižšia a tenká ako vyžla, no Gerlof sa povzbudivo usmieval.

– Márie, naozaj si poradíme, – povedal.

Márie prikývla a Astrid s vozíkom a bratom Carlom sa pohli k východu.

– Prišiel aj John, – oznámila mu.

Gerlof obrátil hlavu a zazrel Johna Hagmana so synom Andersom, ako vychádzajú z kostola.

Pred bránou si Gerlof v mrazivom vetre rýchlo pozapínal kabát. Vtom vo vrecku nahmatal akýsi plochý predmet. Spomenul si, že si doň vložil Ernstovu peňaženku.

Vybral ju, dotkol sa jemnej kože a spýtal sa Astrid:

– Videla si dnes moju dcéru?

– Dnes nie, – odvetila Astrid. – Veď hovorila, že pôjde do Göteborgu. Keď som išla okolo, nevidela som jej auto.

– Aha, – utrúsil Gerlof.

Takže Júlia dnes odcestovala. Mohla prísť na pohreb, hovoril si v duchu, ale mi aspoň mohla zavolať a rozlúčiť sa. No čo už, takú má dcéru. Podarilo sa mu zdržať ju na ostrove dlhšie, než pôvodne plánovala, a hoci nedosiahli nijaký výrazný úspech, návšteva jej vari urobila dobre. Mal by jej čo najskôr zavolať do Göteborgu.

– Toto sú Ernstove peniaze? – prerušila jeho myšlienky Astrid.

Gerlof prikývol.

– Dám ich príbuzným zo Smålandu, – vysvetlil.

A všetko, čo je v peňaženke, okrem vstupenky do Drevárskeho múzea, tú si odložil.

– Gerlof, si nejaký vážny, – ozvala sa Astrid.

– Všetko je v poriadku, – pozrel na ňu Gerlof. – Len nerád trhám staré zväzky.

Medzitým vyšli medzi hroby a práve prechádzali okolo známych náhrobkov. Mnohé z tých najkrajších vyrobil Ernst ešte skôr, než odišiel do dôchodku. Medzi ne patril aj náhrobný kameň na Ellinom hrobe. Bol hladký, pekný a zostalo na ňom dosť miesta aj na Gerlofovo meno a dátumy.

Ernstovi vykopali hrob v rade, kde pochovávali rodených Stenvikčanov. Zhromaždení vytvorili okolo neho polkruh a Astrid rázne zasunula medzi nich vozík s Gerlofom. Videl hlbokú jamu, čo sa otvárala rovno pri ňom. Hrob bol tmavý, chladný a taký hlboký, že keby doň človek spadol, bez pomoci by sa z neho nedostal. Nepáčil sa mu, ani táto predstava, a v mrazivom vzduchu ho zasa trápil Sjögren.

Nosiči pri hrobe zastali, potom začali opatrne spúšťať rakvu. Tu vonku Gerlof zaregistroval viac známych tvárí: Bengt Nyberg, redaktor novínÖlands-Posten, postával na druhej strane hrobu, tentoraz bez fotoaparátu. Gerlof sa usiloval spomenúť si, ako dlho už pôsobí v Marnäse ako redaktor. Pätnásť, možno dvadsať rokov. Prišiel sem z pevniny ako mnohí ďalší.

Vedľa neho stál hospodár Örjan Granfors, ktorému v osemdesiatych rokoch úradne odobrali kravy. Súdili ho za zanedbanie starostlivosti, spomenul si Gerlof.

Pred Granforsom, tesne pri sebe, stáli Linda a Gunnar Ljungerovci, majitelia hotela v Långviku. Potichu sa zhovárali, pravdepodobne o nových stavbách v letnom mestečku. Vedľa nich stál policajt Lennart Henriksson. Na túto príležitosť si obliekol čierny oblek, nie uniformu.

Gerlof znova pozrel do hrobu. Čo by chcel Ernst, aby urobil? Ako pokračovať v tom, čo má v rukách?

Ernst sa počas poslednej jesennej návštevy u Gerlofa niekoľko ráz vrátil k Nilsovi Kantovi aj k malému Jensovi, akoby ho obe záhady vnútorne zožierali, hoci navonok nedával nič najavo.

Gerlof sa s Jensovým zmiznutím vysporiadal, ako najlepšie vedel, takisto ako s Ellinou smrťou.

No Ernst zavítal do marnäského domova začiatkom septembra, aby sa s Gerlofom pozhováral. Priniesol tenkú knihu v mäkkej väzbe.

– Gerlof, toto si už videl? – spýtal sa.

Gerlof zavrtel hlavou a so záujmom sa predklonil.

Išlo o publikáciu vydanú pri príležitosti štyridsiateho výročia Malmovej firmy. Gerlof sa v novinách asi pred mesiacom dočítal, že vyšla, ale zatiaľ ju nečítal.

– Martina Malma poznáš, – povedal Ernst. – Toto je stará fotografia hádam z päťdesiatych rokov, urobili ju pri píle Kantovcov na Smålande.

– Martina nepoznám veľmi dobre, – odvetil Gerlof a vzal si knihu. – Zopár ráz sme sa stretli v prístave, ešte ako kapitáni.

– A neskôr, keď sa usadil?

– Veľmi zriedkavo. Možno tri či štyri razy. Na nejakých oficiálnych obedoch pre starých kapitánov.

– Na obedoch? – zopakoval Ernst.

– V Borgholme.

– Vieš, odkiaľ mal Martin peniaze na svoj prvý zaoceánsky zázrak? – spýtal sa Ernst.

– Nuž… neviem. Pravdepodobne od rodiny.

– Rozhodne nie od vlastnej, – zahundral Ernst. – Ale od Kantovcov.

– To píšu v knihe? – začudoval sa Gerlof.

– Nie, to som počul. Pozri sa na tento obrázok. August Kant drží okolo pliec Martina. Ty by si to urobil?

– Nie, – odvetil Gerlof.

No Ernst hovoril pravdu: prísny riaditeľ August Kant mal ruku na pleci rovnako tvrdého kapitána Martina Malma. Priateľsky ho objímal. Zaujímavé.

Ernst mu veľa neprezradil, ale určite vedel viac, než povedal. Určite videl alebo počul niečo, čo ho inšpirovalo k novým teóriám. Dokonca odcestoval do Ramneby, navštívil Drevárske múzeum, iba Gerlofovi o tom nepovedal. O niekoľko týždňov neskôr si dal v kameňolome s niekým schôdzku, asi v súvislosti s nejakou dohodou, o ktorej Gerlof zatiaľ takisto nemal vedieť.

– Gerlof, nechceš ísť bližšie k hrobu a rozlúčiť sa?

Astridina otázka na cintoríne ho vytrhla zo zamyslenia. Odmietavo pokrútil hlavou.

– Už som to urobil, – dodal.

Na Ernstovu truhlu dopadli posledné ruže a pohreb sa skončil. Hostia sa pobrali do zborovej siene vedľa kostola, aby si tam uctili jeho pamiatku.

– Káva by naozaj dobre padla, – pripustila Astrid.

Vycúvala s vozíkom a potom sa pohla dopredu.

Napriek tomu, že reuma v tej chvíli zaútočila Gerlofovi na chrbát, vystrel sa a nadvihol, aby dovidel cez celý cintorín na starý náhrobný kameň pri ľavom múre.

Na hrob Nilsa Kanta.

Kto v ňom vlastne odpočíva?

PUERTO LIMÓN, OKTÓBER 1955

Mesto nad vodou bolo tmavé, hlučné, páchlo blatom a psím močom.

Nils Kant sa mu obrátil chrbtom. Sedel pri stole pre štamgastov v prístavnej krčme Casa Grandes s fľašou vína pred sebou a hľadel na more, na Karibik obklopujúci Kostariku. Hoci pach bahna a hnijúcich chalúh nebol oveľa lepší než zápach, čo sa vznášal v uličkách mesta, aspoň tu bola voda, teda cesta odtiaľto.

Cez deň často postával na niektorom móle a civel na more zaliate slnkom.

Cesta domov. More je cesta do Švédska. S dostatočným množstvom peňazí sa ta dostane.

Na to sa treba napiť. Na zdravie!

Zdvihol pohár s vlažným červeným vínom a výdatne si odpil, aby zabudol na obrovské ťažkosti spojené s jeho návratom domov. Lebo pravda je taká, že naň už dávno nemal dosť peňazí. Takmer všetky pomíňal. Niekoľko dní v týždni nakladal v prístave banány a sudy s olejom, no zárobok mu sotva stačil na nájomné a jedlo. Mal by viac pracovať, ibaže sa necítil najlepšie.

– Estoy enfermo, – zahundral do noci. Som chorý.

Často ho bolievala hlava a žalúdok, triasli sa mu ruky.

Koľko prípitkov na Švédsko už predniesol na terase Casa Grandes? A na Öland, Stenvik a svoju matku Veru?

Poháre či fľaše, čo vyprázdnil, sa nedali spočítať. Tento večer bol ako ostatné, okrem toho, že oslavoval svoje tridsiate narodeniny. Aj keď v podstate nemal čo oslavovať – a dobre to vedel, preto sa cítil ešte mizernejšie.

– Quiero regresar a casa, – šepol do tmy. Chcem sa vrátiť domov.

Postupne sa naučil hovoriť po španielsky a čiastočne aj po anglicky, no rozmýšľal len po švédsky.

Už vyše desať rokov unikal, od chvíle, keď sa vkradol na palubu dopravnej lode Celeste Horizon v göteborskom prístave v to leto po skončení vojny.

Na Celeste Horizon ho umiestnili do kajuty tesnej ako škatuľa, ako kovová rakva.

Odvtedy sa plavil na mnohých starých lodiach po juhoamerickom pobreží, ale Celeste patrila k najhorším zo všetkých. Na palube sa nenašlo jediné suché miesto; vlhkosť mora prenikla všade, a čo nebolo mokré či plesnivé, bolo pokazené alebo zhrdzavené. Voda tiekla či kvapkala odvšadiaľ. Cez okienko jeho kajuty celý mesiac nepreniklo svetlo, lebo bola na ľavoboku a pri neprestajnom priesaku vody sa loď jednostaj nakláňala na tú stranu.

Motory hučali vo dne v noci. Nils ležal polomŕtvy, týraný morskou chorobou na lôžku v tme, kam za ním často zavítal policajný radca Henriksson, pričom mu z hrude vytekala čierna krv. Vtedy Nils zatváral oči a túžil len po tom, aby loď narazila na mínu. More bolo nimi posiate, hoci vojna sa skončila – čo mu ten sviniar kapitán Petri neraz pripomenul. Jasne mu dal najavo aj to, že ak by mala Celeste Horizon vybuchnúť, Nils by smel do záchranného člna nastúpiť až posledný.

Počas nakladania tovaru v Anglicku sa nesmel pohnúť z kajuty celé dva týždne. Takmer sa z toho zbláznil, ale napokon predsa len vyplávali na cestu cez Atlantik.

Pred Brazíliou uvidel albatrosa: obrovského vtáka, ktorý si bezstarostne a slobodne poletoval s rozprestretými krídlami ponad spenené hrebene vĺn. Nils to pokladal za dobré znamenie a rozhodol sa zostať načas v Brazílii. Bez najmenšej ľútosti opustil Celeste Horizon aj šialeného kapitána Petriho.

V Santose v prístave prvý raz videl žobrajúcich alkoholikov a pohľad na nich ho naplnil hrôzou. Odporné bytosti s prázdnym pohľadom, v špinavých, roztrhaných šatách, ktoré sa zhrčili na móle, ešte skôr než Celeste Horizon zakotvila.

– Somráci, – tak ich pohŕdavo nazval švédsky námorník pred Nilsom a poradil mu: – Keby sa veľmi priblížili, hádž do nich uhlie.

Boli to stratení muži, alkoholici, ktorí nepatrili ani na breh, ani na more. Námorníci z Európy, ktorí pridlho oslavovali v prístavnom bare, a keď ich loď odplávala, stali sa z nich bezdomovci.

Nils k nim nepatril, mohol si dovoliť nocovať v hoteli a v Santose strávil niekoľko mesiacov. Popíjal v baroch, na ktoré tieto stratené existencie nemali, túlal sa po bielych plážach za mestom, naučil sa trochu po španielsky a portugalsky, ale s nikým sa nezhováral dlhšie, než musel. Trochu schudol, no aj tak bol stále statný, preto ho nikdy neokradli, ibaže jednostaj túžil po Ölande. Každý mesiac posielal matke pohľadnicu bez textu a bez podpisu, aby jej dal vedieť, že žije.

Na španielskej lodi sa preplavil do Ria, kde žilo oveľa viac ľudí, chudobnejších aj bohatších, viac švábov a ešte viac stratených existencií. Znova sa všetko opakovalo: bezcieľne potulovanie, popíjanie, túžba po domove a napokon loď do neznáma. Peniaze si zarábal upratovaním a umývaním paluby.

Nils takto navštívil celý rad prístavných miest: Buenaventuru, La Platu, Valparaíso, Chañaral, Panamu, Saint Martin v Karibiku, kde žilo veľa Francúzov a Holanďanov, Havanu na Kube, kde bývali Američania. No ani jedno mesto nestálo za viac než to, čo práve opustil.

Len čo prišiel na nejaké nové miesto, poslal matke pohľadnicu. Aj keď nič nenapísal, vedel, že pochopí: jej syn Nils žije a myslí na ňu. Staral sa o seba, peniaze nemíňal na ženy a takmer nikdy sa nebil.

Chcel sa dostať do USA. Zohnal si miesto na francúzskej lodi, ktorá sa plavila cez záliv do vlhkej Louisiany. Svetlá barov v New Orleanse svietili prívetivejšie – ibaže bez švédskeho pasu ho do USA nepustili. Už nemal peniaze na podplácanie, a tak nasadol na najbližšiu loď, ktorá sa plavila naspäť.

Nezniesol predstavu, že sa znova vráti do Južnej Ameriky, i keď v poslednom čase bolo už aj tam ťažké prechádzať cez hranice. Napokon v prístavnom meste Limón v Kostarike vystúpil z lode. A tam aj zostal.

Viac než šesť rokov žil v Limóne medzi morom a džungľou. Vo vlhkých lesoch za mestom rástli banánovníky a azalky vysoké ako jablone, ale nikdy ta nezašiel. Chýbala mu planina. Tropická džungľa páchla ako plesnivá kopa hnoja a Nilsa z nej napínalo na vracanie. Po každom lejaku sa rovné ulice Limónu zmenili na prúdy tečúceho bahna, v ktorom plávali výkaly.

Plynuli dni, týždne, mesiace.

Po niekoľkých rokoch v Limóne napísal matke naozajstný list, vyrozprával jej, čo sa mu prihodilo, a pripísal aj svoju adresu v meste.

Odpoveď prišla, aj trocha peňazí, a tak napísal znova. Prosil matku, aby mu pomohla nadviazať kontakt so strýkom Augustom. Chcel sa konečne vrátiť. Z Ölandu odišiel pred vyše desiatimi rokmi, a to ako trest muselo stačiť.

Ak niekto mohol Nilsa dostať domov, bol to strýko August. Jeho matka Vera by aj chcela pomôcť, no sama nezvládla zariadiť jeho návrat domov.

Trvalo to dlho, no teraz mal Nils vedľa pohára vína obálku. Jeho adresu v Limóne napísali čiernym perom, švédska známka nad ňou stála štyridsať öre. List prišiel zo Švédska pred tromi týždňami spolu so šekom na dvesto dolárov a odvtedy si ho stále dookola čítal.

Napísal mu strýko August z Ramneby na Smålande. Od svojej sestry Very sa dopočul, že Nils je v Južnej Amerike a chce sa vrátiť domov.

Nils, ty sa už nikdy nesmieš vrátiť.

Presne takto mu to strýko napísal. List mal len jednu stranu a obsahoval bežné rady, no túto jedinú krátku vetu si Nils čítal znova a znova.

Už nikdy sa nesmieš vrátiť domov.

Nils sa na ňu pokúšal zabudnúť, ale nemohol. Každé slovo mnoho ráz zvážil. Vždy sa pritom cítil, akoby mu za chrbtom stál usmiaty policajný radca a čítal spolu s ním.

Nikdy, Nils, nikdy.

Dolial si víno z fľaše do pohára. Všade lietali a bzučali muchy veľké ako švédska koruna, po drevenej podlahe liezol čierny šváb.

Z tmy za barom sa ozval výbuch smiechu, potom štartovanie motoriek, čo vyrazili do smradľavých uličiek. V Limóne nikdy nebolo ticho.

Nils popíjal so zatvorenými očami. Svet sa s ním krútil, vedel, že ochorel.

– Quiero regresar a casa, – zahundral do tmy.

Nikdy.

Mal len tridsať rokov, ešte vždy bol mladý.

Strýka Augusta neposlúchne. Radšej znova napíše matke. Bude ju prosiť, modlikať. Ona sa oňho postará.

Nils, teraz sa už môžeš vrátiť.

Presne na tieto slová čakal.

Taký list musí prísť čoskoro.

20

Gerlof na vozíku cestou z cintorína uvažoval. Ernst zomrel a nepodarilo sa mu uzavrieť dohodu – ale s kým a o čom?

Ernsta nikdy veľmi nezaujímali peniaze. Uspokojil sa s tým, že pracuje v kameňolome a z času na čas predá turistom nejaké sochárske dielo. To mu stačilo na živobytie aj nájomné. Prečo však odmietal Gerlofovi prezradiť, čo si myslí o Jensovom zmiznutí?

Zato prevrátil Kantov kameň. To rozhodne urobil. Čo to mohlo značiť?

Gerlof dumal, uvažoval, ale točil sa v kruhu. Napokon vždy dospel k myšlienke, že Nils Kant nie je mŕtvy, ale nejakým spôsobom nafingoval vlastnú smrť a pod cudzím menom sa vrátil do Švédska. V tom prípade by všetci, ktorí pátrajú po pravde, preňho znamenali veľké nebezpečenstvo.

– Gerlof, si pripravený? – spýtala sa Astrid spoza jeho chrbta, keď prišli pred zborovú sieň, kde sa mal konať kar.

Prikývol.

– Tak pôjdeme dnu, – povedala a potlačila vozík k rampe.

Hostí už nebolo tak veľa ako na pohrebe, no Astrid s Gerlofom sa aj tak museli cez nich predierať. Niektorí sa k nemu sklonili a vypytovali sa ho na zdravie, no po troch takých neveselých rozhovoroch sa radšej donútil vstať. Chcel ukázať, že napriek bolestiam môže chodiť a nie je invalid.

Astrid odtlačila vozík, Gerlof sa opieral o palicu a ďalej sa zvítaval so známymi. Gösta Engström sa ho našťastie na nič nevypytoval a Margit nestála pri Gerlofovi, keď sa pokúšal postaviť na boľavé nohy. Mohli si vymeniť zopár tichých slov o udalostiach tejto jesene. Napokon im Gerlof povedal, čo si myslí o Ernstovej smrti.

– Teda nijaká nešťastná náhoda? – začudoval sa Gösta.

Gerlof pokrútil hlavou.

– Myslíš… vražda?

– Niekto ho zhodil do lomu a potom naňho pustil sochu, – povedal Gerlof. – To si myslíme ja aj John.

Bál sa, že ho vysmejú, ale Gösta hľadel naňho veľmi vážne.

– Kto by niečo také urobil?

Gerlof znova zavrtel hlavou.

– Presne to je tá otázka.

Vtedy sa k nim pridala Margit Engströmová, zvítali sa a Gerlof sa neistým krokom pobral ďalej.

Narazil na Bengta Nyberga zÖlands-Posten, ktorý ako zvyčajne zháňal novinky.

– V marnäskom domove dôchodcov je teraz tuším nejako málo personálu. Nemýlim sa? Vyhovujú obyvateľom služby?

Gerlof k tomu nemal čo dodať. Zdalo sa mu, že každý druhý potrebuje od neho niečo počuť. Skôr ako sa dostal k stolu s kávou, natrafil na Gunnara Ljungera s manželkou. Gunnar šiel ako vždy priamo k veci.

– Gerlof, potrebujem ešte šesť, – povedal majiteľ hotela. – Už ti to dcéra povedala? Ktorýsi deň bola u nás v Långviku, dal som ťa pozdravovať a odkázal som, že ešte šesť.

Gerlof pochopil, že hovorí o modeloch lodí vo fľaši.

– Zmestia sa ti do poličiek? – spýtal sa.

– Chystáme sa prestavovať, – rýchlo vysvetlil Ljunger. – Postavím ich do okna v novej reštauračnej časti.

Vytiahol poznámkový blok a pero s reklamným nápisom Nakupujte a užívajte si v Långviku! Rýchlo načarbal pár čísel a podal papierik Gerlofovi.

– Toľko ti zaplatím za každú loď.

Gerlof pozrel na papierik. Podnikanie Ljungerovcov ho nijako nenadchýnalo, videlo sa mu, že ničia pôdu, ale táto štvorciferná ponuka predstavovala dosť peňazí, aby mohol najmenej ďalší rok platiť za dom aj rybársku chalupu v Stenviku.

– Dve lode som dokončil, – povedal potichu. – Ďalšie mi budú chvíľu trvať, možno až do jari.

– Dobre, to mi vyhovuje, – vystrel sa Ljunger. – Určite ich od teba kúpim. Príď sa k nám niekedy naobedovať.

Gunnar mu podal ruku, jeho žena Linda sa usmiala na Gerlofa a rozišli sa. Konečne sa dostal k stolu, aby sa napil kávy a ochutnal mrkvový koláč.

Astrid s Carlom tam už sedeli, a keď si k nim Gerlof s námahou prisadol a naliali mu kávu, rovno oproti nim sa usadil Lennart Henriksson.

– A je po všetkom, – prihovoril sa Gerlofovi.

Gerlof prikývol.

– Iba smútok zostáva.

– Presne. A čo tvoja dcéra? Je tu? – spýtal sa Lennart.

– Nie. Vrátila sa do Göteborgu.

– Ešte včera?

Gerlof pokrútil hlavou.

– Zrejme dnes ráno.

Lennart naňho pozrel.

– Neprišla sa rozlúčiť?

– Nie. No vôbec ma to neprekvapuje.

Mohol dodať, že počas Júliinej návštevy ostrova sa im nepodarilo zblížiť, ale nech si na to príde Lennart sám.

Lennart mlčky hľadel do svojej šálky. Na čele sa mu zjavila ustarostená vráska a zľahka začal bubnovať prstami po stole.

Potom znova pozrel na Gerlofa.

– Si si istý, že odcestovala?

– Astrid vraví, že auto nestálo pred domom.

Astrid prikývla.

– Ani na príjazdovej ceste, a na domci boli zatvorené okenice. Však, Carl?

Jej brat prikývol.

– S vami sa rozlúčila? – spýtal sa Lennart.

– Ani nie, – zamyslela sa Astrid. – Ale človek nemá vždy čas na nejaké…

– Zavolám jej, – rýchlo ju prerušil Lennart. – Gerlof, nebude ti to prekážať?

– Vôbec nie. Potrebuješ od nej niečo?

– Nie, – odvetil Lennart a vytiahol mobilný telefón.

– Poznáš jej číslo? – spýtal sa Gerlof.

– Áno. – Lennart ho vyťukal. – Iba potrebujem zistiť, kde je. Hovorila, že by chcela…

Stíchol a pridržal si telefón pri uchu.

– Vôbec sa nevyznám v mobiloch, – šepla Astrid Gerlofovi.

– Ako sa z nich volá?

– Nemám tušenie, – odvetil Gerlof a obrátil sa k Lennartovi:

– Ozvala sa?

Lennart odložil mobil.

– Volané číslo je nedostupné… Bol to len odkazovač. – Pozrel na Gerlofa a dodal: – Samozrejme, dá sa aj vypnúť, ak človek nechce, aby ho vyrušovali.

– Júlia to určite urobila, – usúdil Gerlof. – Teraz zrejme sedí za volantom a uháňa cez Småland.

Lennart váhavo prikývol, no nezdalo sa, že by ho to uspokojilo. Opäť zabubnoval prstami po stole a po chvíli vstal.

– Ospravedlňte ma, musím si… ešte niečo overiť.

Vzal si šálku a odišiel.

Gerlof ho pozoroval, ako sa ponáhľa k východu, a uvažoval, či Lennart Henriksson a jeho dcéra nemajú nejaký spoločný plán, do ktorého ho nezasvätili, no v nasledujúcej chvíli na druhom konci miestnosti zazvonila lyžička o šálku. Zavŕzgala stolička a ktosi vstal.

Gerlof na svoje prekvapenie zistil, že je to John Hagman. Očividne sa v čiernom obleku necítil práve najlepšie, rovnako ako jeho syn Anders.

John zaodŕhal, tvár mu očervenela a roztrasenými prstami lovil z vrecka saka popísané hárky papiera. Vzápätí začal čítať pripravený prejav:

– Nuž… Zvyčajne to nerobievam… No povedal som si, že treba vysloviť pár slov o mojom aj vašom priateľovi Ernstovi Adolfssonovi zo Stenviku. Tam na konci dediny bude odteraz ešte väčšia tma a ticho…

Presne o hodinu neskôr bol už Gerlof opäť v domove dôchodcov. Priviezli ho Gösta s Margit. Konečne si mohol vydýchnuť a uvoľniť sa. Zjedol neskorý obed, čo mu Boel prihriala. Na jednom zo stolov v prázdnej jedálni ležalo dnešné vydanieÖlands-Posten a Gerlofovi padol zrak na titulok: Stratený starec sa našiel mŕtvy.

V článku sa podrobne opisovalo, ako starec pred niekoľkými týždňami opustil svoj domov a teraz ho našli. Zamrzol na planine.

Policajti nezistili cudzie zavinenie. Muž bol starý, senilný a zablúdil ani nie kilometer od dediny, v ktorej prežil celý život.

Gerlof ho nepoznal, no novinový článok vnímal ako zlé znamenie.

Zvyšok popoludnia strávil vo svojej izbe, nešiel ani na olovrant. Vyšiel až na večeru. Podávali sa ölandské plnené knedličky, málo okorenené a takmer bez mäsa. Ani zďaleka nepripomínali dobrotu, ktorú Ella varila niekoľko ráz za mesiac, no Gerlof sa premohol a zopár ich zjedol.

– Poradili ste si aj bezo mňa? – spýtala sa Márie, keď mu nakladala na tanier.

– Samozrejme, – odvetil Gerlof.

– Takže Ernst Adolfsson odpočíva v pokoji? – spýtala sa Maja Nymanová na druhom konci stola.

Veď aj ona pochádza zo Stenviku, uvedomil si Gerlof, hoci tam nebývala dobrých štyridsať rokov.

Prikývol.

– Ernst leží hneďvedľa kostola.

Gerlof si vzal príbor a pustil sa do jedla, v duchu znova ďakujúc za svoje zdravé zuby. Na jeho veľkú radosť aj Sjögren sa odrazu upokojil a bolesti ustávali.

– Mal peknú truhlu? – vypytovala sa Maja.

– Ale áno, bielu lakovanú.

– Ja by som chcela mahagónovú, – pokračovala Maja. – Teda, ak nie je veľmi drahá… No ak áno, potom sa uspokojím s obyčajnou drevenou a s kremáciou.

Gerlof zo slušnosti prikývol, vložil si od úst ďalšie sústo, a práve sa chystal povedať, že aj on uprednostňuje kremáciu, keď sa mu niekto dotkol pleca. Bola to Boel.

– Gerlof, máš telefón, – povedala potichu.

Obrátil k nej hlavu.

– Uprostred večere?

– Zrejme je to dôležité. Volá Lennart Henriksson… z polície.

Gerlofovi zovrelo žalúdok a zamrazilo ho. Vzápätí sa ozvali bolesti. Reumatizmus reagoval na každý stres.

– Idem, – povedal.

Júlia? Určite sa to týkalo Júlie a dozaista išlo o zlé správy. Namáhavo sa postavil.

– Môžeš telefonovať v kuchyni, – navrhla Boel.

S výdatnou pomocou palice sa dovliekol do prázdnej kuchyne. Na stene visel červený telefón a Gerlof zdvihol slúchadlo.

– Davidsson, – ohlásil sa.

– Gerlof… tu je Lennart.

Jeho hlas znel veľmi vážne.

– Stalo sa niečo? – spýtal sa Gerlof, hoci si bol istý odpoveďou.

– Áno. Ide o Júliu… Neodcestovala do Göteborgu.

– Kde je?

Gerlof zatajil dych.

– V Borgholme, v nemocnici, – odvetil Lennart.

– Je to zlé?

– Dosť. Ale mohlo to dopadnúť aj horšie. Veľmi sa doudierala. Práve ju ošetrujú… Neskôr pôjdem za ňou, večer ju priveziem.

– Čo sa stalo? – spýtal sa Gerlof. – Čo robila?

Lennart zaváhal, nadýchol sa a povedal:

– Včera večer sa vlámala do vily Very Kantovej a spadla zo schodov. Bola trochu… no, dosť zmätená, keď som ju našiel. Tvrdí, že dom je obývaný. Vraj v ňom býva Nils Kant.

21

Júliu prebudilo z tepla spánku ťahavé škrípanie a po chvíľke si spomenula, kde je – vo veľkej vile Very Kantovej v Stenviku.

Striaslo ju. Bolesť v doudieranom tele ju omamovala. Za dlhej polo prebdenej noci na chladnej dlažbe sa jej marilo o poslednom lete s Jensom, keď slnko neprestávalo svietiť na Öland a jeseň sa zdala veľmi vzdialená.

Pod sebou uvidela špinavú, zaprášenú dlažbu a pochopila, že opäť nastal deň.

Škrípanie prichádzalo odo dverí, ktoré sa pomaly otvárali.

– Júlia! – začula nad sebou zvonivý hlas.

Dvoje dlaní jej nadvihlo hlavu a pod zátylok zastrčilo skrútený sveter či pulóver.

– Júlia, počuješ ma? Preber sa!

Boľavú napuchnutú tvár obrátila k stropu. Videla len na ľavé oko, pravé opuchlo.

Oslovoval ju Lennartov pokojný hlas, spoznala ho ešte skôr, než ho uvidela. Nemal na sebe uniformu, ale čierny oblek a vyleštené vychádzkové kožené topánky. Pokrývalo ich zaschnuté blato zo záhrady Very Kantovej, no nestaral sa o to.

– Počujem ťa, – povedala.

– Dobre. – Nezdalo sa, že by bol podráždený, len unavený. – Tak dobré ráno.

– Vošla som sem a… spadla zo schodov, – pokračovala slabým hlasom a nadvihla hlavu. – Bolo to hlúpe.

– Gerlof povedal, že si odcestovala domov, – vysvetlil Lennart, – no mne napadlo, že by si mohla byť tu.

Júlia ležala na verande, až sem sa vládala v noci doplaziť, keď sa nakoniec prebrala v kuchyni medzi črepinami rozbitého telefónu a petrolejovej lampy. Petrolej sa vylial a zapálil, ale na kamennej dlažbe oheň rýchlo zhasol.

Nevládala sa postaviť, do pravej nohy akoby jej vrazili žeravý klinec. Namáhavo sa plazila k dverám, aby sa dostala z kuchyne, no na tmavej verande znova stratila vedomie. Vonku počula zavýjať vietor, nenašla však v sebe dosť síl odplaziť sa na vzduch. Zostala pri dverách a po celý čas sa hrozila predstavy, že začuje z domu blížiace sa kroky.

– Hlúpe, – opakovala znova, – hlúpe, veľmi hlúpe.

– Už na to nemysli. Mal som prísť za tebou včera večer, ale tá schôdza… – Lennart stíchol a pod pazuchami zacítila jeho ruky. Opatrne sa ju pokúšal nadvihnúť. – Môžeš vstať? – spýtal sa.

Dúfala, že si nevšimne, koľko vína vypila. V ústach jej zostala odporná pachuť.

– Neviem… niečo som si zlomila… Nohu.

– Si si istá? Unavene prikývla.

– Som zdravotná sestra.

Mala pravdu. Ešte v kuchyni si stanovila diagnózu: fraktúra zápästia, kľúčnej kosti a pravdepodobne aj zlomenina pravej nohy.

Pravda, noha mohla byť aj silne narazená, ale to nevedela rozlíšiť. Júlia mala pacientov, ktorí sa dlhé týždne nevládali postaviť ani na vyvrtnutú nohu, kým iní si ju zlomili a chodili na nej v presvedčení, že bolesť rýchlo pominie.

Netušila, ako vyzerá jej tvár. Pravdepodobne príšerne. Možno sa jej pustila z nosa krv, lebo nosné dierky mala upchaté.

– Júlia, pokús sa vstať, – povzbudil ju Lennart.

Páčilo sa jej, že jeho hlas znie naďalej pokojne, bez hnevu či stresu.

– Prepáč, – hlesla. –Čo ti mám prepáčiť?

Lennart ju opatrne dvíhal na nohy.

– Prepáč, že som sem išla bez teba.

– Teraz na to nemysli, – upokojoval ju.

No Júlia nechcela mlčať, chcela mu vyrozprávať všetko a hneď.

– Hľadala som Jensa. Ktorýsi večer som videla v okne svetlo, tak som si pomyslela, že… tu žije.

– Kto?

– Nils… – povedala Júlia. – Nils Kant, Verin syn. Na poschodí v jednej izbe má spací vak. Videla som ho. Aj staré novinové výstrižky.

– Môžeš kráčať? – spýtal sa Lennart.

– Prekopával aj pivnicu… Neviem prečo. Čo ak tam leží Jensovo telo? Lennart, čo si myslíš? Zahrabal ho tam?

– Teraz poď.

Lennart ju opatrne viedol k dverám, von do chladného vetra, dolu schodmi. Nebolo to ľahké, lebo sa nemohla oprieť o pravú nohu, no neustále ju podopieral.

Keď vyšli na kamenný chodník, Júlia si všimla tmavozelené auto parkujúce za bránou.

– Je tvoje? – spýtala sa.

– Áno.

– Nemáš policajné auto?

– Toto je moje vlastné… Dnes som bol na pohrebe.

– Aha… chápem.

Ernstov pohreb, spomenula si Júlia. Premeškala ho.

Stará brána sa otvárala rovnako ťažko ako predošlý večer, preto ju Lennart musel nechať stáť na jednej nohe, kým ju otvoril natoľko, aby sa cez ňu dostali. Namáhavo ako starena sa usadila v aute.

– Lennart, – oslovila ho, skôr než stihol zabuchnúť dvere.

– Mohol by si zájsť do domu a poobzerať sa tam? Musím vedieť, či… či som naozaj videla to, čo som v noci videla. Na poschodí a v pivnici.

Chvíľu na ňu hľadel, potom prikývol.

– Predpokladám, že ma tu počkáš. Sklonila hlavu.

– Počuj… máš pištoľ?

– Pištoľ?

– Áno… keby tam niekto bol… vnútri. Neverím tomu, ale…

Lennart sa zasmial.

– Nemám pri sebe pištoľ, len baterku, – povedal. – Júlia, neboj sa, poradím si. Hneď sa vrátim.

Zatvoril dvere na aute a vybral z kufra baterku. Júlia videla, ako vchádza do záhrady, potom zmizol za polorozpadnutou drevárňou.

V tichu auta si vydýchla, opatrne sa oprela dozadu a nemo civela na hradskú a sivé more, čo sa črtalo za ňou.

Lennart sa nezdržal dlho, možno päť, desať minút. Júlia však znepokojnela, len čo sa jej stratil z dohľadu, a keď zbadala, že sa vracia, uľavilo sa jej. Otvoril dvere na strane vodiča, sadol si a kývol jej.

– Mala si pravdu, – povedal. – Niekto tam bol. Dokonca nedávno.

– Viem, – prikývla Júlia, – myslím si, že… Lennart zdvihol ruku, aby ju prerušil.

– Nepovedz, že Nils Kant.

Potom položil na prístrojovú dosku pred Júliu nejaký predmet.

– Našiel som to v pivnici. Na dlažbe sa ich povaľuje niekoľko. Bola to jednorazová plastová tabatierka na žuvací tabak.

– Takže ten človek žuje tabak, – povedala.

– Presne tak… – prisvedčil Lennart a zvrtol kľúčom v štartéri. – A teraz pôjdeme do Borgholmu.

V borgholmskej nemocnici Júlii rozstrihli nohavice aj pulóver a pichli injekciu proti bolesti. Do ambulancie vošiel mladý lekár, vyšetril ju a spýtal sa, ako sa zranila.

– V noci nešťastne spadla, – vysvetlil Lennart, ktorý stál vo dverách a zberal sa na odchod. – V Stenviku.

– Z útesu?

Lennart zaváhal len okamih, prv ako prikývol.

– Áno, z útesu.

Potom Lennart odišiel a lekár začal Júlii vyšetrovať chrbát, brucho, ponaťahoval jej ruky aj nohy. Sestrička urobila hŕbu röntgenových snímkov. Potom jej začali prikladať na telo mokré a studené sadrové obväzy. Júlia sa nevzpierala, poznala postup, len dúfala, že zakrátko bude po všetkom.

V hlave jej vírili dôležitejšie myšlienky. Vo vile Very Kantovej urobila dôležitý objav, o tom ani chvíľu nepochybovala.

Nils Kant žije. Žije a býva v starom dome svojej matky, presne ako v jednom Hitchcockovom horore. Skrýval sa v dome, Jens ta zablúdil a Kant ho musel zabiť. No mohli sa stretnúť aj v hmle na planine. Nils Kant sa tam asi rád prechádzal.

Júlia nechcela zostať v nemocnici. Poprosila, aby jej požičali telefón, lebo sa jej rozbil mobil, a zavolala Astrid do Stenviku. Porozprávala jej, čo sa stalo, a položila jedinú otázku.

Astrid hneď súhlasila, aby Júlia bývala niekoľko dní u nej. Jej spoločnosť ju len poteší.

Lennart sa po hodine vrátil, aby ju odviezol.

– A dávajte si pozor na skaly a útesy, – pripomenul jej mladý lekár, keď skontroloval sadru a lúčil sa s ňou. – Najmä potme.

– Mal si v meste nejaké vybavovačky? – spýtala sa Júlia, keď sa viezli domov.

– Bol som na policajnej stanici, – odvetil Lennart. – Majú tam rýchlejší počítač než môj v Marnäse, tak som napísal pár hlásení. – Pozrel na ňu. – Okrem iného aj o vlámaní v Stenviku.

– Och, – hlesla Júlia.

– Nešlo o teba, – dodal rýchlo. – Ohlásil som, že niekto sa vlámal do domu Kantovcov a spáva v ňom. Zapamätaj si, že ty si tam nikdy nebola. Ktorýsi večer si videla v okne svetlo. Nasledujúci deň si mi zavolala a ohlásila si to. Súhlasíš?

Júlia naňho pozrela.

– Dobre, – prikývla. – Pošmykla som sa a spadla zo skaly. V noci.

– Presne tak.

Odbočil na výjazd do Stenviku.

– No aj tak si myslím, že v dome bol Nils Kant, – povedala potichu Júlia. – Neverím, že je mŕtvy.

– Veriť môžeš, čomu len chceš, – stroho vyhlásil Lennart. – Kant je mŕtvy.

No Júlia si v jeho očiach všimla, alebo si to len namýšľala, záblesk pochybnosti.

PUERTO LIMÓN, MAREC 1960

Slnko zapadlo, na východné pobrežie Kostariky sa prikradla tma. V tieni pod verandou baru Casa Grandes ktosi tlmene zakašľal a potom si začal pískať veselú, bezstarostnú melódiu, čo stúpala a klesala v takmer rovnakom rytme, v akom na pobrežie narážali morské vlny. Z baru sa ozýval smiech a štrngot pohárov.

Oblohu nad horizontom preťali blesky. Nasledovalo vzdialené dunenie hromu. Kdesi nad Karibským morom zúrila nočná búrka a pomaly sa blížila k pobrežiu.

Nils Kant sedel sám ako vždy pri svojom stole na verande osvetlenej malými červenými lampášmi. Chvíľu zízal do poloprázdneho pohára, potom ho na dúšok vyprázdnil.

Dnes večer je to už šiesty, alebo siedmy pohár?

Nespomínal si, ale na tom nezáležalo. Dnes večer neplánoval vypiť viac než päť pohárov vlažného červeného vína, ale ani na tom nezáležalo. O chvíľu si objedná ešte jeden. Nemal nijaký dôvod prestať chľastať, ani najmenší.

Prázdny pohár položil na stôl a poškriabal sa na ľavom ramene. Mal ho červené a opuchnuté. V posledných rokoch sa mu na nohách aj rukách stále vyhadzovali vyrážky od slnka a nepríjemne svrbeli. Biele pľuzgieriky praskali, koža sa odlupovala a každé ránona plachte nachádzal krvavé fľaky. Na poduške zasa pramene vlasov, na temene sa mu vytvárala plešina.

Všetko to spôsobovalo slnko, horúčava a vlhkosť. Nils sa kúsok po kúsku rozpadával. Proti tomu sa nedalo nič robiť.

Nič, len pokračovať v chľastaní. Už niekoľko rokov pil lacné vína, lebo tok peňazí od mamy sa od polovice päťdesiatych rokov ustavične stenčoval.

Matka mu na vysvetlenie napísala len to, že kameňolom sa predal a zatvoril. Koľko peňazí jej zostalo, to neprezradila. A strýko August zo Smålandu sa už roky neozýval.

Odkedy Nils opustil Öland, s nikým sa vážne nepobil, nikomu vážnejšie neublížil. No v podaktoré noci sa predsa len pri jeho posteli zjavoval policajný radca Henriksson, mlčal a krvácal. Jedinou útechou bolo, že sa to stávalo čoraz zriedkavejšie.

Nils zdvihol pohár a vstal, aby si dal ešte naliať – a v tej chvíli si uvedomil, že spoznáva melódiu, ktorú si hvízdal niekto vonku.

Zastal a započúval sa.

Veru, túto melódiu počul pred mnohými rokmi. Hrávali ju v rádiu počas vojny, ba mala ju na platni aj mama Vera.

Hej, priatelia moji veselí…

Veselá a bodrá pesnička. Nespomenul si na názov, ale vybavil sa mu text.

Hej, len povedz, keď ty chceš

vrátime sa domov hneď…

Nepočul ju, odkedy ušiel zo Stenviku, ale bola to švédska pieseň. Nils sa nahol a opatrne vyzrel ponad drevené zábradlie terasy.

Tiene.

Nesedí ktosi v piesku rovno pod stĺpmi?

– Haló! – ozval sa typicky švédskym pokrikom.

Pískanie zaraz stíchlo.

– Haló, tam hore! – odpovedal pokojný hlas zdola.

Vtedy už Nils rozoznal sediacu postavu, lebo jeho oči si privykli na tmu. Zreteľne videl muža v klobúku. Prestal si hvízdať, ale ani sa nepohol.

Na Nilsa, ktorý zamieril ku schodom, dopadli prvé ťažké kvapky dažďa. Pridŕžajúc sa zábradlia, neistými krokmi sa pobral dolu. Do tmy, krok za krokom, až kým nepocítil pod nohami mäkký ešte vždy teplý piesok, čo sa mu naberal do kožených sandálov.

Nils roky vysedával na terase, ale ešte nikdy nezišiel na breh v tme. Mohli tam byť potkany, veľké a hladné.

Obozretne sa blížil k hrubým stĺpom, čo podopierali barovú terasu.

Postava, ktorá mu odpovedala, naďalej sedela, pokojne opretá o plážovú stoličku, akú si mohol ktokoľvek prenajať za pár colones v stánku o niekoľko metrov ďalej.

Nils uvidel muža v košeli s vykasanými rukávmi a v slamenom klobúku, čo mu zakrýval tvár. Zasa si pospevoval tú istú pieseň ako pred chvíľou.

Len povedz

pôjdeme späť…

Nils urobil ešte pár krokov k nemu, potom zastal. Mlčal a knísal sa od vypitého vína a nervozity.

– Dobrý večer, – povedal muž.

Nils zaodŕhal.

– Si… zo Švédska? – spýtal sa.

Švédčina mu odrazu znela cudzo.

– Vari si ma nepočul? – opýtal sa muž na stoličke vo chvíli, keď sa na horizonte opäť zablyslo.

V žiare blesku Nils na okamih zočil Švédovu bielu tvár. Vzápätí sa od mora ozvalo tiché dunenie.

– Myslím si, že by si mal prísť za mnou do tmy, nie naopak, – navrhol Švéd.

– Čože? – nechápal Nils.

– Hľadal som ťa v byte, ale domáca mi povedala, že večer najčastejšie vysedávaš v tomto bare a piješ. Na Kostarike sa zrejme nedá robiť nič iné.

– Čo odo mňa chceš? – spýtal sa Nils.

– Dôležitejšie je, čo chceš ty, Nils.

Mlčal. Na okamih sa ho zmocnil pocit, že tohto muža už kdesi videl, keď bol veľmi mladý.

Ale kde? V Stenviku?

Nespomenul si.

Švéd sa oprel o operadlo stoličky a vstal. Pohľadom šibol na more, potom na Nilsa.

– Chceš ísť domov, Nils? – spýtal sa. – Vrátiť sa do Švédska? Na Öland?

Nils pomaly prikývol.

– Môžem to zariadiť, – povedal Švéd. – Dáme ti nový život, Nils.

22

– Gerlof, z ničoho ťa neobviňujem, – povedal zamyslene Lennart, ale svoju dcéru si priviedol na myšlienku, že Nils Kant stále žije a býva v starom dome svojej matky. A že jej z planiny uniesol syna.

V to neskoré popoludnie sedel Gerlof so zvesenou hlavou ako pokarhaný žiačik vo svojej izbe za písacím stolom.

– Nič také som jej nenaznačoval, – začal sa napokon brániť.– Vôbec nič v tom zmysle, že Nils sa skrýva vo Verinom dome… To som nikdy netvrdil, iba že možno žije…

Lennart si len vzdychol. Stál uprostred Gerlofovej izby v policajnej uniforme. Prišiel za ním len preto, aby mu oznámil, že Júlia oddychuje u Astrid v Stenviku a že ju ošetrili v borgholmskej nemocnici.

– Ako sa má? – spýtal sa ticho Gerlof.

– Narazená a podvrtnutá pravá noha, zlomené zápästie, zlomená kľúčna kosť, masívne krvácanie z nosa, podliatiny a otras mozgu, – vymenoval Lennart, znova si povzdychol a dodal: – No mohlo to dopadnúť aj horšie, mohla si zlomiť väzy. Ale mohlo to dopadnúť aj lepšie… Napríklad tak, že by sa vykašľala na lozenie po Verinom dome.

– Teraz ju obvinia z vlámania?

– Nie. Rozhodne nie na môj popud. A neverím, že by ju zažalovali majitelia domu.

– Hovoril si s nimi?

Lennart prikývol.

– Vo Växsjö sa mi podarilo nájsť deti Verinho brata. Predtým než som sem prišiel, dovolal som sa nejakému mladšiemu Nilsovmu bratancovi. V Stenviku nebol už pár rokov a jasne povedal, že ani nikto z príbuzných. Vilu vlastní široké príbuzenstvo zo Smålandu, ale nevedia sa dohodnúť, či ju predať, alebo opraviť.

– Tušil som, že to bude nejako tak, – povedal Gerlof. Pokrútil hlavou a pozrel na policajta. – Lennart, nikdy som Júlii nepovedal, že verím, že Nils Kant žije, iba že niektorí ľudia tomu veria.

– Ktorí?

– No… Ernst, – odvetil Gerlof, lebo nechcel zaťahovať do vyšetrovania Johna Hagmana. – Ernst Adolfsson tomu veril. Podľa mňa bol presvedčený, že Kant žije a Jensa zabil na planine. Ernst sa mi pokúšal…

Lennart unavene zdvihol hlavu.

– Súkromní detektívi, – prerušil ho. – Niektorí ľudia si myslia, že vedia vyriešiť zločin oveľa lepšie než polícia.

Gerlof mu chcel odpovedať nejakým suchým vtipom, na nijaký si však nespomenul.

– A potom je tu ešte niečo: vo vile Very Kantovej naozaj niekto bol, – pokračoval Lennart.

Gerlof prekvapene vyvalil oči.

– Naozaj?

– Dvere sú vylomené. Na poschodí som našiel stopy. Na stene pripnuté novinové výstrižky, staré potraviny… a spací vak. Pivnica je celá rozkopaná.

Gerlof sa zamyslel.

– Prehľadal si dom? – spýtal sa.

– Len zbežne, – priznal Lennart. – Dal som prednosť dopraveniu tvojej dcéry do nemocnice.

– Dobre. Jej otec ti je za to vďačný.

– Nechal som ju u Astrid, zajtra znova prídem, ale ešte predtým prehľadám vilu, – pokračoval policajt. – Júlia mala šťastie, lebo keď spadla, na dlažbe v kuchyni sa rozbila petrolejová lampa. Keby sa odkotúľala k stene, mohol celý dom zhorieť do tla.

Gerlof zvesil hlavu.

– A čo s tou pivnicou? – spýtal sa. – Niečo vykopávali, alebo zakopávali?

– Ťažko povedať. Povedal by som, že skôr vykopávali. Alebo jednoducho len hľadali.

– Vlamači zvyčajne nemajú dosť času, aby niečo vykopali, – uvažoval nahlas Gerlof. – Ani aby nocovali v dome, kam sa vlámu.

Lennart mu venoval ďalší unavený pohľad.

– Už zasa sa hráš na súkromného detektíva?

– Iba nahlas uvažujem. Myslím si…

– Čo?

– Myslím si, že to urobil niekto zo Stenviku.

– Gerlof…

– Na našom ostrove sa dá nerušene robiť kadečo, – pokračoval Gerlof. – To predsa dobre vieš. Nikto nič nevidí…

– Tak písomne požiadaj o zvýšenie počtu policajtov, – zahundral Lennart.

– No jedno si ľudia vždy všimnú, – nedal sa vyrušiť Gerlof.– Cudzincov. Neznámych ľudí s krompáčmi, cudzie auto parkujúce pred Verinou vilou. To by si ľudia v Stenviku všimli. No pokiaľ viem, nič také sa nestalo.

Lennart sa zamyslel.

– Kto ešte býva v Stenviku po celý rok? – spýtal sa po chvíli.

– Nezostalo ich veľa.

Lennart chvíľu mlčal.

– Gerlof, potrebujem tvoju pomoc, – oznámil a rýchlo dodal: – Nie pri vyšetrovaní, ale pri overení niekoľkých faktov. Niečo som totiž našiel v pivnici. – Vopchal ruku do vrecka. – Pod schodmi na parapete pivničného okna ležalo niekoľko škatuliek žuvacieho tabaku. Všetky sú prázdne. Pochybujem, že by tam zostali po Vere Kantovej.

Vzápätí vytiahol z vrecka škatuľku a spolu s ňou aj zápisník. Mal ich v plastovom vrecku.

– Nefajčím ani nežujem tabak, – odvetil Gerlof.

– Viem. Nepoznáš niekoho v Stenviku, kto má rád žuvací tabak?

Gerlof chvíľu váhal, potom prikývol. Nemalo nijaký význam tajiť, čo si polícia aj tak zistí.

– Len jeden človek, – povedal.

Vyslovil meno. Lennart si ho zapísal a prikývol.

– Ďakujem za pomoc.

– Rád by som išiel s tebou, ak máš namierené za Júliou, – ponúkol sa Gerlof.

Lennart chcel čosi povedať, ale Gerlof ho predbehol: – Dnes mi je dobre, vládzem chodiť. Keď tam budem, uvoľní sa a povie všetko. Som si tým istý.

Lennart sa zhlboka nadýchol.

– Tak sa obleč, – povedal, – skočíme za ňou.

– John, predniesol si peknú reč, – pochválil ho Gerlof. – Myslím na Ernstovom pohrebe.

John sediaci na opačnom konci stola vo svojej neveľkej kuchyni v Stenviku namiesto odpovede len krátko prikývol. Najprv sa pohodlne oprel, vzápätí sa predklonil. Gerlof na ňom videl, aký je napätý z prítomnosti tretej osoby. Pri stole sedel aj uniformovaný Lennart Henriksson. Bolo už trištvrte na šesť a za oknom sa zotmelo.

Prázdna škatuľka ležala pred nimi na stole.

– Chcete znova otvoriť ten prípad? – zaujímal sa John.

– Otvoriť ako otvoriť, – Lennart mykol plecom. – Radi by sme sa spýtali Andersa, či je to jeho tabatierka. Potom by bolo aspoň isté, že spával v dome Very Kantovej, prekopal pivnicu a na stenu pripevnil výstrižky o Nilsovi Kantovi a Jensovi Davidssonovi.Potrebovali by sme zistiť, kde bol Anders v deň, keď sa stratil malý Jens.

– Na to sa nemusíte pýtať Andersa, ja to viem, – povedal John.

– Naozaj? – Lennart si pripravil zápisník a pero. – Tak hovorte.

– Bol tu, – stroho vyhlásil John.

– V Stenviku?

John prikývol.

– Aj vy ste tu boli? Môžete mu na ten deň poskytnúť alibi?

John pokrčil plecami.

– Je to už dávno, – ošíval sa. – Nepamätám sa… no večer sme vyšli von a prehľadávali pobrežie. Spolu. Na to si spomínam.

– Aj ja, – potvrdil Gerlof.

Hoci mnohé spomienky na ten večer sa časom zahmlili, pred očami sa mu vynoril obraz Johna a jeho syna, vtedy asi dvadsaťročného mládenca, ako spolu kráčajú po pobreží.

– A popoludní? – vypytoval sa Lennart. – Čo robil Anders?

– Nespomínam si, – odvetil John. – Možno bol niekde vonku. Ale určite nezašiel ku Gerlofovmu domu. – Pozrel na Gerlofa. – Gerlof, Anders nemá v sebe nijaké zlo ani zlobu.

Gerlof prikývol.

– To si o ňom nikto nemyslí.

Lennart si ďalej zapisoval.

– Rozhodne s ním potrebujeme hovoriť, – vyhlásil. – Je váš syn doma?

– Nie, je v Borgholme, – povedal John. – Odcestoval už včera hneď po pohrebe.

– Býva tam?

– Niekedy… so svojou matkou, – vysvetlil John. – Potom zasa so mnou. Môže si robiť, čo chce. Nemá vodičský preukaz, cestuje autobusom.

– Koľko má rokov?

– Štyridsaťdva.

– Štyridsaťdva… a býva s vami? – začudoval sa Lennart.

– To predsa nie je zločin, – odvrkol John a prstom si ukázal za chrbát. – Okrem toho tu má vlastný dom, hneď za mojím.

– Myslím si, – ozval sa nesmelo Gerlof, – že by sme mali povedať, že Anders je tak trochu čudák. Súhlasíš s tým, John? Je milý, ochotný, ale trochu iný.

– Zopár ráz som sa s Andersom stretol, – ozval sa Lennart. – Zdá sa mi veľmi spoľahlivý.

John nehybne sedel so vztýčenou hlavou.

– Anders je samotár, – povedal po chvíli. – Veľa premýšľa. Nerozpráva sa veľa ani so mnou, ani s nikým iným. No nie je zlý človek.

– Jeho adresa? – spýtal sa Lennart.

John mu nadiktoval synovu adresu. Lennart si ju zapísal.

– Dobre, – uzavrel rozhovor, – už vás nebudeme ďalej zdržiavať. Môžeme sa vrátiť do Marnäsu.

Poslednú vetu adresoval Gerlofovi po svojom boku, ktorý sa pomaly začínal cítiť ako policajt.

Tento pocit sa mu vôbec nepáčil, lebo počas rozhovoru si všimol hrôzu, čo sa začala zračiť v Johnovom pohľade. Hrôzu pred mocou, čo nad ním krúžila ako dravý vták a na tejto opustenej časti ostrova sa zamerala na jeho jediného syna, aby ho už nikdy nepustila z pazúrov.

– Nemá v sebe nič zlé, – zopakoval John, hoci Lennart už vstal a podišiel k dverám.

– John, ničoho sa neboj, – potichu ho upokojoval Gerlof, ale neznelo to veľmi presvedčivo. – Večer by sme mu mohli zavolať. Súhlasíš?

John prikývol, no napäto hľadel na Lennarta, ktorý už čakal pri dverách.

– Gerlof, poď už, – súril ho.

Znelo to ako rozkaz. Gerlof sa už vôbec necítil ako policajt, ale ako mopslík – napriek tomu sa poslušne postavil a nasledoval policajta. Pôvodne chcel ešte zájsť za svojou dcérou k Astrid, ale návštevu musí odložiť na inokedy.

Gerlofovi sa pri návrate do domova chveli svaly väčšmi než inokedy, ba aj kĺby ho boleli väčšmi. Do Marnäsu ho priviezol Lennart.

Už na chodbe počul v svojej izbe zvoniť telefón a neveril, že stihne k nemu prísť, no zvonenie neustávalo.

– Davidsson, prosím?

– To som ja, – ozval sa John.

– Ako ti je?

Gerlof sťažka dosadol na posteľ. John mlčal.

– Hovoril si s Andersom? – spýtal sa Gerlof.

– Jasné. Zavolal som mu do Borgholmu a hovoril som s ním.

– Dobre. Hádam by si mu nemal povedať, že polícia chce…

– Neskoro, – prerušil ho John. – Povedal som mu, že tu bola polícia.

– Aha, a čo on na to?

– Nič. Len počúval.

Znova obaja zmĺkli.

– John… obaja dobre vieme, čo robil Anders u Very Kantovej. Čo hľadal v pivnici… Poklad vojakov. Vojnovú korisť. Všetci vždy verili, že mali nejakú so sebou, keď prišli na ostrov.

– Áno, – priznal John.

– Poklad, čo im vzal Nils Kant, – pokračoval Gerlof. – Neviem, či je to pravda.

– Anders o tom rozprával celé roky, – povedal John.

– Nenájde ho, viem to.

John mlčal.

– Musíme ísť do Ramneby, – vyhlásil Gerlof. – Navštívime pílu a Drevárske múzeum. Mohli by sme sa ta vybrať už zajtra.

– Zajtra nie, pôjdem do Borgholmu a priveziem Andersa.

– Tak na budúci týždeň. Keď bude otvorené múzeum, – rozhodol Gerlof. – Potom by sme sa vari mohli zastaviť aj v Borgholme a pozrieť sa, ako sa má Martin Malm.

– Dobre, – súhlasil John.

– John, nájdeme Nilsa Kanta, – povedal Gerlof.

Bolo už takmer deväť hodín. Chodby marnäského domova dôchodcov spustli a stíchli.

Gerlof stál pred zatvorenými dverami izby Maje Nymanovej a opieral sa o palicu. Z miestnosti sa neozývali nijaké zvuky. Nad priezorom visela rukou napísaná ceduľka s textom Klopte a otvoria vám! Lk 11, 9.

– Proste a dostanete! Klopte a otvoria vám, – zarecitoval sám pre seba Gerlof.

Chvíľu váhal, potom zdvihol ruku a zaklopal.

Po krátkej chvíli mu otvorila Maja. Videli sa pri obede len pred niekoľkými hodinami. Ešte vždy mala na sebe žltú šatovú sukňu s bielou blúzkou.

– Dobrý deň, – usmial sa na ňu Gerlof. – Chcel som len zistiť, či si doma.

– Gerlof.

Aj Maja sa usmiala a kývla hlavou, no Gerlofovi sa videlo, že k vráskam na čele pod záplavou bielych vlasov pribudla nová. Spôsobila ju jeho neohlásená návšteva.

– Smiem vojsť? – spýtal sa.

Rozpačito prikývla a ustúpila nabok.

– Nemám upratané, – ospravedlňovala sa.

– To mi vôbec neprekáža, – ubezpečil ju Gerlof.

Opretý o palicu pomaly vstúpil do izby vzorne upratanej ako vždy, keď sem zavítal. Takmer celú podlahu zakrýval tmavočervený perzský koberec, steny zapĺňali fotografie a obrazy.

Gerlof istý čas chodieval k Maji. Ich vzťah sa prehĺbil pár mesiacov po jeho príchode do domova a skončil sa asi po roku, keď ho začali trápiť neznesiteľné reumatické bolesti. Až doteraz sa však zachovalo ich priateľstvo. Obaja pochádzali zo Stenviku, obaja zostali osamelí po dlhoročnom manželstve. Mali veľa spoločných tém na rozhovor.

– Ako sa máš, Maja?

– Ďakujem, zdravie mi slúži.

Maja prisunula stoličku k stolíku pod oknom a Gerlof si vďačne sadol. Aj Maja si sadla, no potom zavládlo mlčanie.

Gerlof bol nútený niečo povedať.

– Vieš, Maja, uvažoval som, či by si mi nemohla ešte raz porozprávať o niečom, o čom sme sa bavili už neraz…

Vopchal ruku do vrecka a vybral malú bielu obálku, čo mu Júlia priniesla pred týždňom.

– Tento list našla moja dcéra na cintoríne pri náhrobku Nilsa Kanta, – začal Gerlof. – Viem, že si ho písala a položila na hrob, na to sa nechcem pýtať. Iba premýšľam, či…

– Nemám sa za čo hanbiť, – prerušila ho Maja.

– Určite nie, – prikývol Gerlof. – Ani som to…

– Nikdy nedávam Nilsovi najkrajšiu kyticu. Tá patrí môjmu mužovi. Vždy sa najprv postarám o Helgeho hrob, až potom zájdem k Nilsovmu.

– To je v poriadku, – ujal sa slova Gerlof. – O všetky hroby sa treba starať. No rád by som vedel niečo iné… Spomenul som si, ako si mi raz rozprávala, že si sa s Nilsom stretla na planine, presne v ten deň, keď… sa to stalo s tými nemeckými vojakmi.

Maja zamyslene prikývla.

– Videla som to na ňom, – povedala. – Nič nepovedal, no vedela som, že sa niečo stalo, len nechce povedať čo. Pokúšala som sa s ním nadviazať rozhovor, ale zasa sa zasa stratil na planine.

– Chápem, – povedal Gerlof a po krátkej odmlke opatrne pokračoval: – Spomínala si, že v ten deň si od neho niečo dostala…

Maja sa mu skúmavo zahľadela do očí.

– Uvažoval som, či by si mi nemohla ukázať, čo si dostala, – pokračoval Gerlof. – A zaujíma ma, či si o tom hovorila aj niekomu inému.

Maja sa ani nepohla a jednostaj ho pozorovala.

– Nikto iný o tom nevie, – odvetila stroho. – A nič som nedostala, ale vzala som si.

– Prosím?

– Od Nilsa som nič nedostala, ale vzala som si. Neraz som to potom oľutovala…

– Spomínala si nejaký balíček, – začudoval sa Gerlof.

– Sledovala som ho, – rozhovorila sa Maja. – Bola som mladá a zvedavá. Až priveľmi zvedavá… Skryla som sa za krovie a pozorovala som Nilsa. Pobral sa k mohyle, k obetnému kopčeku za Stenvikom.

– K tej kope skál? Čo tam robil?

Maja mlčala. Pohľad jej blúdil kdesi v diaľke.

– Vyhrabal jamu, – zašepkala napokon.

– Niečo tam zakopal? Nejaký balík?

Maja sa zachmúrila a povedala:

– Gerlof, Nils je mŕtvy.

– Zdá sa.

– Nezdá, on je mŕtvy! – zahriakla ho Maja. – Nie všetci tomu veria, ale ja to viem. Inak by sa mi bol ozval.

Gerlof prikývol.

– A keď Nils zmizol, vykopala si balíček?

Maja zavrtela hlavou.

– Nie, utekala som domov. Až neskôr… keď sa vrátil domov.

Gerlofovi chvíľu trvalo, kým pochopil jej slová.

– Chceš povedať vtedy, keď ho doviezli v truhle?

Maja prikývla.

– Vyšla som na planinu a vykopala som to, – priznala.

Pomaly vstala, dlaňami si uhladila sukňu a pristúpila k televízoru v kúte. Gerlof zostal sedieť, ale obrátil sa.

– Bolo to na jeseň, pár rokov po Nilsovom pohrebe, – hovorila Maja ponad plece. – Helge bol na poli, deti v škole. Zamkla som dom a odišla som sama na planinu, v taške som si niesla záhradnú motyčku.

Gerlof videl, ako Maja z police pod televízorom s námahou vyťahuje modrú drevenú skrinku pomaľovanú červenými ružičkami. Videl ju už neraz, odkladala si do nej šijacie potreby. Priniesla ju a položila na stolík pred neho.

– Išla som po ceste, asi po polhodine som sa dostala na planinu za Stenvikom. Našla som zvyšky kopy kamenia a pokúšala som si spomenúť, kde presne Nils kopal. Napokon sa mi to podarilo.

Otvorila skrinku. Gerlof videl nožnice, bavlnky, nite zoradené podľa farby a spomenul si, ako to vyzeralo, keď sa pokúšal opravovať rybárske siete. Potom Maja nadvihla falošné dno. Čosi ležalo pod ním. Ploché plechové puzdro, posiate hrdzavými fľakmi. Gerlof aspoň dúfal, že je to hrdza.

– Tu je to.

Maja vybrala puzdro a podala mu ho. Vnútri čosi hrkotalo.

– Smiem ho otvoriť? – spýtal sa.

– Gerlof, môžeš si s tým robiť, čo len chceš.

Nevidel nijakú zámku, háčik, nič, čím by sa zabezpečovalo, a tak ho opatrne stlačil.

Čosi sa v ňom zaligotalo a zablyšťalo.

Možno to bolo len zo dvadsať sklených úlomkov, nejaké čačky, no v nijakom prípade nemohol prehliadnuť niečo vzácnejšie. Kríž, čo ležal vedľa nich. Gerlof nebol odborník, ale pri pohľade na krucifix z čistého zlata ani nemusel byť.

Zatvoril puzdro, aby odolal pokušeniu vybrať kamienky a pomädliť ich medzi prstami.

– Komu si ešte povedala o svojom náleze? – spýtal sa potichu.

– Len svojmu mužovi, – odvetila Maja.

– Myslíš si, že on to niekomu povedal?

– O takých veciach sa s ľuďmi nebavil. A keby áno, určite by mi o tom povedal. Nemali sme pred sebou tajnosti.

Gerlof jej veril. Helge nepatril k utáraným ľuďom. No predsa len sa chýry o Nilsovej vojnovej koristi nevedno ako rozšírili od Baltiku až na Öland. Aj Gerlofovi sa dostali do uší, rovnako ako Johnovi a Andersovi Hagmanovcom.

– Takže po celý čas si to ukrývala?

Maja prikývla.

– Nikdy som sa ich ani nedotkla, nepatria mi. – Potom dodala: – Raz som sa to pokúsila nanútiť Nilsovej matke Vere.

– Vážne? A kedy?

Maja si sadla na stoličku vedľa neho, ba Gerlof si všimol, že si ju prisunula bližšie, aby sa im dotýkali kolená.

– Bolo to o niekoľko rokov neskôr, koncom šesťdesiatych rokov. Helge sa dopočul, že Vera začala rozpredávať svoje pozemky, chýbali jej peniaze. Tak som si povedala, že by mala dostať tie kamene…

– Išla si za ňou?

– Autobusom som sa odviezla do Stenviku a išla som rovno do Verinho domu… Bolo leto, dvere mala dokorán, takže som s roztrasenými kolenami vošla rovno do domu. Very som sa bála ako väčšina ľudí… – Maja stíchla, po chvíli pokračovala: – V dome vyhrávalo rádio či gramofón, počula som tichú hudbu. A hlasy. Mala návštevu.

Gerlof zatajil dych.

– Dlhé roky zamestnávala gazdinú, možno ona…

– Nie. Boli to dvaja muži, – nesúhlasila Maja. – Z kuchyne som počula dva mužské hlasy. Jeden znel hundravo, druhý oveľa hlasnejšie a rázne, ako hlas kapitána vydávajúceho rozkazy.

– Videla si ich?

– Nie, kdeže, – zľakla sa Maja. – Ani som tam nepostávala, nenačúvala som… Len čo som vyšla hore schodmi, zaklopala som na dvere. Hlasy okamžite zmĺkli, Vera vyšla na verandu a zatvorila za sebou kuchynské dvere. Vrátiť sa po toľkých rokoch do dediny a uvidieť ju po takom dlhom čase bolo šokujúce. Strašne schudla, zhrbila sa… zošúverila. No zato zostala rovnako podozrievavá, hľadela na mňa ako na nejakého zlodeja. „Čo tu chcete?“ spýtala sa. Vôbec sa neunúvala pozdraviť, prejaviť trochu slušnosti. Stratila som odvahu. Puzdro som mala vo vrecku, ale ani som ho nevytiahla. Začala som jachtať čosi o Nilsovi a planine… to bolo zrejme dosť hlúpe, lebo Vera sa mňa hneď osopila, aby som sa brala kadeľahšie. Potom sa vrátila do kuchyne. No a ja som sa vrátila domov… Zomrela o niekoľko rokov.

Gerlof prikývol. Vera zomrela na schodoch, z ktorých spadla Júlia. Spýtal sa:

– Počula si, o čom sa ti muži rozprávali?

Maja potriasla hlavou. – Skôr ako som zaklopala, zachytila som len pár slov. Čosi o túžbe. Ten hrmotný hlas hovoril o niekom, kto po niečom túži. „Takže teraz túžite uvidieť sa,“ alebo také niečo.

Gerlof sa zamyslel.

– Možno to bol niekto z Verinej smålandskej rodiny.

– Možno, – pripustila Maja.

Odmlčali sa. Gerlof sa už nemal na čo spýtať, no potreboval popremýšľať o tom, čo počul.

– Takže… – Gerlof vystrel ruku, aby Maju potľapkal po pleci. No ona sa mierne predklonila, a tak sa jeho prsty dotkli Majinho líca.

Zostali na ňom, akoby mali vlastnú vôľu, chveli sa, ale ich pohyb sa odrazu zmenil na hladkanie.

Maja zatvorila oči.

Gerlof sa strhol a vstal.

– Takže… – povedal znova, – ja už… nemôžem.

– Si si istý? – spýtala sa Maja a otvorila oči. Gerlof sa smutne usmial.

– Priveľmi ma bolí telo.

– Na jar ti bude možno lepšie, – povzbudila ho Maja. – Stáva sa to.

– Viem, – povedal Gerlof a vstal tak rýchlo, ako len vládal. –Ďakujem ti za dôveru, Maja. Neboj sa, nikomu nič nepoviem. Veď ma poznáš.

Maja sa ani nepohla.

– To je v poriadku, Gerlof.

Uvedomil si, že ešte vždy drží v ľavej ruke puzdro, a rýchlo ho položil na stôl. Maja si ho vzala, vybrala kríž a puzdro mu podala.

– Vezmi si ho, – povedala. – Už sa oň nechcem starať. Lepšie im bude u teba.

– Ako myslíš.

Prikývol, potom ešte niekoľko ráz, akoby sa nemotorne lúčil, a vyšiel z izby s puzdrom vo vrecku. Ťažilo a chladilo ho, a keď kráčal po prázdnej chodbe, jemne hrkotalo.

Gerlof sa po návrate do svojej prázdnej izby zamkol. Nikdy to nerobieval, ale teraz musel.

Vojnová korisť, hovoril si v duchu. Komu vzali vojaci drahokamy? Alebo ich dostali? Zomrel pre ne ešte niekto, alebo len oni dvaja?

Kam ich odložiť? Gerlof sa poobzeral. Škoda, že nemá škatuľku na šijacie potreby s dvojitým dnom.

Po dlhšom uvažovaní prikročil ku knižnici. Na jednej z políc ležala fľaša s modelom plachetnice Bluebird z Hullsu. Takto si ju zapamätal, keď ju videl na jej poslednej plavbe za noci plnej búrok neďaleko bohuslänského pobrežia. Bluebird sa rozbila o útesy.

Gerlof zobral z police fľašu a odzátkoval ju. Potom otvoril puzdro a drahokamy pomaly nasypal do fľaše. Naklonil ju, aby kamienky skĺzli nižšie. Výborne. Pri letmom pohľade to vyzeralo, akoby vytvorili útes, pri ktorom stroskotala plachetnica.

Inú skrýšu zatiaľ nevymyslel.

Gerlof vrátil fľašu na policu a prázdne puzdro zastrčil za dlhý rad kníh na nižšej polici.

Skôr ako si v ten večer ľahol, pohľadom niekoľkokrát zablúdil k fľaši. Keď sa pri tom pristihol už po desiaty či pätnásty raz, pochopil, prečo sa na Majinej tvári zračila úľava, keď mu odovzdala puzdro.

V tú noc sa mu vrátila jediná skutočne ťaživá nočná mora. Súvisela s rokmi na mori.

Snívalo sa mu, že stojí pri zábradlí lode, čo sa pomaly plaví po Baltickom mori niekde medzi severným cípom Ölandu a ostrovom Oaxen. Stmievalo sa, zavládlo bezvetrie a Gerlof pozoroval až po horizont hladinu ako zrkadlo, pevninu však nikde nevidel…

… a keď pozrel do vody pod sebou, zočil starú mínu z druhej svetovej vojny.

Plávala tesne pod hladinou: čiernu kovovú guľu obrástli chaluhy a lastúry, vytŕčali len čierne ostne.

Nemohol sa jej vyhnúť. Mohol len mlčky pozorovať, ako sa k sebe mína a lodná skrutka pomaly a nemilosrdne blížia, ako sú čoraz bližšie a bližšie.

Prebudil sa vo chvíli, keď sa strhol a marnäským domovom dôchodcov sa rozľahol výkrik. Okamih pred výbuchom míny.

23

V toto nedeľné predpoludnie Júlia sedela pri okne v Astridinej obývačke s barlami opretými o operadlo stoličky a sledovala svoju sestru Lenu s manželom Richardom, ako v jej aute odbočili na hradskú.

Auto sa jej podarilo nechať si o dva týždne dlhšie, než sa pôvodne dohodli, no teraz si poň prišli. Možno to bolo na niečo dobré, veď aj tak nemohla šoférovať so zlomenou nohou.

Lena s Richardom dorazili na Öland v sobotu, navštívili Gerlofa, zašli do Marnäsu na kávu a prenocovali v dome. Ráno prišli pozdraviť Astrid Linderovú a oznámili, že sa rozhodli odviezť Júliu naspäť do Göteborgu.

Samozrejme, o svojich plánoch Júliu neinformovali vopred. Dokonca ani len netušila, že Lena s Richardom prídu, až kým sa ich tmavozelené Volvo nezjavilo pred Astridiným domom. Vtedy však už nemala čas zmiznúť.

– Ahojte! – zavolala rázne Lena, keď Astrid otvorila dvere. Objala Júliu tak silno, že ju rozbolelo rameno a bodlo v krku. – Ako sa máš? – spýtala sa s pohľadom upretým na barly.

– Obstojne, – odvetila Júlia.

– Ocko mi zavolal a povedal, čo sa stalo, – vysvetľovala Lena.

– Hrozné… ale mohlo to dopadnúť ešte aj horšie… Len si to skús predstaviť… – a to bolo na tému Júliiných zlomenín všetko. Po chvíli ešte dodala: – Naozaj pekné od Astrid, že ťa prichýlila. Však je veľmi milá?

– Astrid je stelesnený anjel, – povedala Júlia.

Bola to pravda. Astrid jej naozaj pripadala ako anjel, ktorému sa páči život v pustom Stenviku, hoci predsa len priznala, že zavše jej býva smutno. Bola vdova, jej jediná dcéra pracovala v Saudskej Arábii ako lekárka a domov sa vracala len na Vianoce a na oslavy letného slnovratu.

Richard nepovedal vôbec nič, netrpezlivo kývol Júlii, ani si nevyzliekol bledohnedú jesennú bundu a už po niekoľkých minútach začal poškuľovať na svoje rolexy. Zaujíma ho len to, aby sa auto čo najskôr dostalo do Torslandy, pomyslela si Júlia, aby jeho dcéra mala zasa na čom jazdiť.

Astrid im ponúkla kávu a koláče, Lena nadšene vychvaľovala pokoj a ticho októbrového Stenviku, keď všetci turisti konečne vypadli. Richard sedel vystretý ako lineár vedľa svojej ženy a nepovedal ani slovo. Júlia sedela na opačnom konci stola, hľadela von oknom a myslela na Verin veľký dom za vysokými stromami.

– Dobre, pomaly by sme mali pomýšľať na návrat, – povedala Lena, keď dopila kávu. – Máme pred sebou dlhú cestu.

Rýchlo vstala a pomohla pozbierať tanieriky. Richard vyšiel za dom pomôcť Astrid pripevniť uvoľnený odkvap.

Júlia nemohla nič robiť, len sedieť a prizerať sa. Nemohla používať nohy, nemala prácu, nemala deti. No život predsa len musí nejako plynúť ďalej.

– Pekné od vás, že ste prišli, – povedala.

Lena prikývla.

– Bez váhania sme sa dohodli, že sem skočíme a pomôžeme ti vrátiť sa domov. Veď nemôžeš šoférovať.

– Ďakujem, ale netreba. Chcem tu zostať.

Lena ju vôbec nepočúvala.

– Budem šoférovať fordku a poveziem ťa, Richard zasa Volvo,– pokračovala a vyplachovala kávovú kanvicu. – Zvyčajne sa zastavíme v Rydarholme na obed, je tam príjemná reštaurácia.

– Nemôžem sa vrátiť bez Jensa, – povedala Júlia. – Teraz ho už musím nájsť.

Lena sa obrátila a prebodla ju pohľadom.

– Čo to hovoríš? Nejestvuje predsa nijaký…

Júlia ju prudko prerušila:

– Lena, viem, že Jens je mŕtvy, – povedala a statočne znášala sestrino pohoršenie. – Je mŕtvy. Už som to pochopila, ale o to mi teraz nejde. Chcem, aby sme ho našli, nech je kdekoľvek.

– Dobre, dobre, upokoj sa. Ocko sa teší, že si tu. Všetko je v najlepšom poriadku.

V dokonalom, dodala v duchu Júlia, lebo všetko je lepšie než sedieť pred televízorom, popíjať víno a napchávať sa tabletkami. Premárnené roky ju na okamih privalili ako ťažké bremeno, roky, keď bolesť nad stratou syna prevážila nad všetkými krásnymi spomienkami naňho, hoci ju mali utešiť. Prepadla sa do čiernej diery a stratila kontakt so životom a svetom.

No teraz dosiahla pokoj. Aspoň malý kúsoček pokoja.

Keď človek napokon zostarne, aj tak potrebuje iba pokojné miesto, kde by sa cítil doma, v spoločnosti ľudí, ktorých má rád. Napríklad ako v Stenviku, kde žije anjel Astrid. A Gerlof. A Lennart. Júlia ich mala rada všetkých.

Aj Lena jej chcela dobre. Júlia vedela, že aj jej staršia sestra chce pre ňu len to najlepšie.

– Áno, – povedala. – Uvidíme sa v Göteborgu.

O pol hodiny sedel Richard vo svojom veľkom tmavozelenom Volve a Lena nastúpila do malej fordky.

Vyklonila sa a cez bočné okienko zamávala Júlii. Vzápätí vyrazili na cestu, prvý Richard, za ním Lena.

Júlia si vydýchla.

O niekoľko minút zazvonil v hale telefón, ale nevládala sa k nemu dostať.

– Vezmem to, – ponúkla sa Astrid. Júlia počula, ako zdvihla slúchadlo a hneď nato zakričala: – Júlia, to je pre teba, polícia… teda Lennart.

Po rovnej dlážke domu sa Júlia pohybovala rýchlejšie a ľahšie s jednou barlou.

Vzala si slúchadlo.

– Júlia, prosím.

– Ako sa cítiš? – spýtal sa Lennart.

– Lepšie. Čas hojí všetky zlomeniny a Astrid sa o mňa stará skvelo.

– Dobre, – potešil sa. – Mám pre teba novinku, hoci si ju už asi počula.

– Našli ste Nilsa Kanta?

Zdalo sa jej, že Lennart si ticho povzdychol.

– Pivnicu neprekopal nijaký duch. Gerlof ti nič nespomenul?

– Nemali sme čas na rozhovor.

– Tvoj otec nám pomohol vystopovať majiteľa žuvacieho tabaku, – oznámil Lennart. – Vieš, podľa tých škatuliek vo Verinej pivnici.

– A kto to je?

– Anders Hagman.

– Anders Hagman? – začudovala sa Júlia. – Ten Anders z kempingu, Johnov syn?

– Presne tak.

– Vieš to iste?

– Sám to ešte nepotvrdil, lebo sme ho nezastihli. Anders sa vyparil, ale všetko svedčí o tom, že to bol on.

– Takže vo vile nespáva Nils Kant.

– Nie. Vždy sa nájde nejaké jednoduché vysvetlenie. Anders Hagman býva len pár sto metrov odtiaľ. Mohol sa poľahky vkradnúť potme do Verinho domu.

– Ale prečo tam kopal?

Na to je viac teórií. Tú svoju som prediskutoval s kolegami v Borgholme. Júlia, poznáš Andersa? Stýkali ste sa, keď si žila v Stenviku?

– Nie. Je mladší než ja o štyri či päť rokov, – odvetila. Andersa Hagmana si z detstva pamätala len matne.

Vynoril sa jej hmlistý obraz silného, mlčanlivého a nesmelého chlapca. Bol samotár, pracoval v otcovom kempingu a nikdy nechodieval na letné tancovačky, zábavy či iné podujatia v Stenviku. Nespomínala si na to.

– Bol odsúdený za násilie. Vedela si to?

– Za násilie?

– Išlo o bitku opilcov v kempingu pred dvanástimi rokmi. Anders si myslel, že naňho útočia, a tak zrazil na zem jedného Štokholmčana. Sám som ho zatýkal. Dostal podmienečný trest a pokutu.

Chvíľu mlčali.

– Teraz je z niečoho podozrivý? Pátrate po ňom?

– Nie, nejde o pátranie, – vysvetlil Lennart. – No potrebujeme ho nájsť a pozhovárať sa… zistiť, čo vlastne robil v dome Very Kantovej. Rozhodne sa previnil tým, že sa ta vlámal.

Ako ja, pomyslela si Júlia.

Nemohla si spomenúť, či Anders Hagman vôbec niekedy videl jej syna. A čo ak áno? V lete sa kúpavali za mólom, len kúsok od kempingu. Jens lietal celé dni po pláži v plavkách a šiltovke. Čo ak ho Anders pozoroval z hradskej?

– Anders sa pravdepodobne zdržiava v Borgholme. Nájdeme ho, – ubezpečil ju Lennart. – Keby sme zistili niečo zaujímavé, ozvem sa.

Po nešťastnom páde Gerlof zatelefonoval Júlii, ale ona sa nepúšťala do dlhého rozhovoru. Hanbila sa. Čím viac myslela na svoje vlámanie do vily Very Kantovej a na svoj nápad, že tam skrýva Jensa, tým väčšmi sa hanbila.

V pondelok predpoludním Gerlof napokon prišiel do Stenviku na aute Johna Hagmana. Júlia zápasila s barlami, aby sa dostala k dverám, lebo bola doma sama. Astrid odišla nakupovať do Marnäsu.

John šoféroval, ale zostal sedieť v aute. Júlia videla, že je pohrúžený do myšlienok.

– Iba som chcel k tebe nazrieť a zistiť, ako sa ti vodí, – povedal Gerlof, opierajúci sa o palicu a celý zadychčaný, lebo musel bez pomoci prejsť asi dvadsať metrov od auta k domu.

– Celkom dobre, – odvetila Júlia, opretá o barly. – Idete s Johnom na výlet?

– Vybrali sme sa na Småland, – stroho vysvetlil Gerlof.

– Kedy sa vrátite?

Gerlof sa zasmial.

– Presne na to isté sa ma pýtala v domove Boel. Najradšej by bola, keby som od rána do večera trčal v izbe. Dnes večer alebo neskoro popoludní. Možno navštívime aj Martina Malma, ak bude mať dnes jasnejšiu hlavu než minule.

– Súvisí to nejako s Nilsom?

– Možno. Uvidíme.

Júlia prikývla. Ak jej nechce prezradiť viac, nebude ho nútiť.

– Počula som o Andersovi Hagmanovi, – povedala. – Vraj ty si ho odhalil.

– Nuž, vyslovil som jeho meno… Johna to určite nepotešilo, – priznal Gerlof. – No skôr či neskôr by na to aj tak prišli.

– Polícia sa s ním potrebuje porozprávať, – povedala Júlia. – Nie som si tým istá, ale zdá sa, že polícia v Borgholme chce znova otvoriť vyšetrovanie Jensovho prípadu.

– Aha… Myslím si, že čo sa týka Andersa, sú na zlej stope. To isté si myslí aj John, pochopiteľne.

– Takže ich k nemu nedovediete?

– Policajti nedajú na dôchodcov, najmä ak si myslia, že máme hlúpe nápady. Nie sme dosť dôveryhodní.

– Zato vy sa nikdy nevzdávate. A to si zaslúži obdiv.

– Ďakujem, – povedal Gerlof a otvoril dvere. – Urobíme, čo bude v našich silách.

– Tak teda pátrajte, – povedala Júlia. – To nikomu neublíži.

Jej slová vyzneli ironicky, hoci si to v tej chvíli neuvedomovala. Lebo keď sa opäť stretnú, Gerlof bude zomierať.

CIUDAD DE PANAMÁ, APRÍL 1963

Mesto Panama v štáte Panama.

Vysoké vežiaky a vedľa nich rozpadávajúce sa baraky. Autá, autobusy, motorky a džípy. Na širokých uliciach miešanci, vojenská polícia, bankári, žobráci, bzučiace muchy a skupinky spotených amerických vojakov. Pach spáleného benzínu, zhnitého ovocia a grilovaných rýb.

Nils Kant deň čo deň blúdil po úzkych uličkách, až ho v topánkach pálili podošvy.

Neúnavne hľadal švédskych námorníkov.

VKostarike ich nenašiel – rozhodne nikdy na nijakých nenatrafil. Ak mal nájsť nejakých Švédov, musel sa vybrať do Ciudad de Panamá.

Cesta autobusom tam trvala šesť hodín. Nils sa do mesta pri prieplave vybral už piaty raz za dva roky.

Vdlhom prieplave medzi oceánmi sa zhromažďovali lode, aby sa vyhli dlhej plavbe cez Hornov mys. Čas čakania námorníci vždy zabíjali na pevnine. Niektorí tu potom zostali a stali sa z nich narkomani a alkoholici, stratené existencie.

A práve medzi takýmito zabudnutými námorníkmi Nils hľadal vhodného chlapa. Zvyčajne sa schádzali v prístave, keď tu zakotvila loď zo severu, alebo pri Škandinávskom kostole, keď sa zadarmorozdával chlieb, inak sa potulovali okolo barov a kioskov. Pili všetko, čo obsahuje alkohol, počnúc lacným kolumbijským rumom až po alkohol destilovaný z krému na topánky.

Druhý večer pri svojej piatej návšteve si počas prechádzky po vytlčených chodníkoch všimol tieň, čo sa s fľašou v ruke zakrádal do tmavého podchodu pod bránou domu asi pol bloku od Škandinávskeho kostola. Pohyboval sa pomaly, nevystieral kolená. Jednostaj niečo huhňal, dusil sa v záchvatoch kašľa. Naokolo sa vznášal zápach zvratkov.

Nils zastal rovno pred ním.

– Ako ti je? – spýtal sa.

Oslovil ho po švédsky. Veď kto mu hneď neporozumie, s tým nemusí ďalej strácať čas.

– Čo? – zamrmlal chlap.

– Spýtal som sa, ako sa máš.

– Ty si Švéd?

Pohľad ožrana vyjadroval skôr smútok a únavu než nechápavosť. Bradu mal zanedbanú, no vrásky okolo úst a očí nemal veľmi hlboké. Tento muž ešte nechľastal dlho, vyzeral asi na tridsaťpäť, to značilo, že je približne v Nilsovom veku.

Nils prikývol.

– Pochádzam z Ölandu.

– Z Ölandu? – vykríkol opilec a rozkašľal sa. – Nech ma porazí… veď ja som Smålandan… dočerta. Narodil som sa v Nybro.

– Svet je malý, – prikývol Nils.

– Ibaže… Zmeškal som nalodenie.

– Naozaj? To je nepríjemné.

– Minulý rok. Zmeškal som loď, čo mala odtiaľto vyplávať po dvoch dňoch. Približne, nejaký deň hore-dolu. Skončil som v base… po bitke v bare, kde som vypil more piva. – Muž stíchol a oči sa mu rozžiarili. – Máš peniaze?

– Možno.

– Tak niečo kúp. Povedzme whisky… viem, kde ju majú.

Muž sa pokúšal pohnúť, ale nohy ho neposlúchali.

– Hádam by som mohol skočiť po fľašku, – navrhol Nils. – Kúpim jednu a podelíme sa. Tak ma tu počkaj, dobre?

Muž prikývol a čupol si.

– Len niečo kúp, – hundral si popod nos.

– Dobre, – prisľúbil Nils, vystrel sa, fľochol na muža, no nepozrel mu do očí, a povedal: – Mohli by sme byť priatelia.

O päť týždňov neskôr v Jamaicatowne, ako sa v Puerto Limón nazýva anglická štvrť.

Hotel Tican – hlásal nápis na priečelí, ale nešlo o hotel, recepciu predstavovala prasknutá drevená doska na dvoch nohách, na ktorej ležala plesnivá kniha hostí. Schody na dome zvonka viedli do niekoľkých izbietok. Z domu na druhej strane ulice sa ozývala hlasná výmena názorov v angličtine.

Nils mlčky stúpal hore schodmi a prekročil tučného lesklého švába, čo mieril do diery v stene. Vyšiel na úzku verandu a zaklopal na druhé zo štyroch dverí.

– Yes, sir!– ozvalo sa spoza nich, skôr než ich otvoril.

Tretí raz uvidel Švéda, ktorý sľúbil, že mu pomôže vrátiť sa domov.

Muž sedel na jedinej posteli v horúcej hotelovej izbe v chuchvalci pokrčenej plachty a vankúšov posiatych hnedými fľakmi. Telo nahé do pol pása sa mu lesklo od potu. V ruke držal pohár. Na stole pri posteli stál malý bzučiaci ventilátor.

Nils v duchu toho muža nazýval Ölandanom. Nikdy mu neprezradil, odkiaľ presne pochádza, no v jeho reči predsa len zachytil ölandský prízvuk. Pochopil, že muž dobre pozná tento ostrov. Žeby sa s ním už niekedy stretol?

– Len pod ďalej, poď, – usmial sa naňho Švéd, oprel sa o stenu a kývol na fľašu rumu na stole. – Vypiješ si, Nils?

– Nie.

Nils za sebou zatvoril dvere. Prestal piť alkohol. Nie celkom, ale takmer.

– Limón je skvelé mesto, – ozval sa muž na posteli a Nils v jehovýroku nepobadal ani náznak sarkazmu. – Dnes som sa vybral na potulky a čistou náhodou som nad jedným barom natrafil na skvelý bordel. Fantastické ženy. Ale nenechal som sa zlákať, ako sa to tak pekne hovorieva, dal som si len pohárik a vypadol som odtiaľ.

Nils prikývol a oprel sa o zatvorené dvere.

– Niečo som našiel, – povedal. – Vhodného kandidáta. – Po osemnástich rokoch v zahraničí sa mu ťažko hovorilo po švédsky. Neraz musel hľadať slová. – Aj on je Smålandan.

– Predstav si, to je dobre. A kde? V Panama City?

Nils prisvedčil.

– Priviedol som ho… Na hraniciach zosilnili kontroly, musel som podplácať, ale podarilo sa. Teraz býva v San José, v lacnom hotelíku. Stratil pas, ale na ambasáde sme požiadali o vydanie nového.

– Výborne. Ako sa volá?

Nils potriasol hlavou.

– Nijaké mená! – zahriakol muža. – Ani ty si mi neprezradil svoje.

– Môžeš si ho prečítať na recepcii, – odvrkol muž na posteli. – Zapísal som sa do knihy hostí. To je povinné.

– Pozrel som sa, – povedal Nils.

– A čo?

– Je tam zapísaný Fritiof Andersson.

Muž spokojne pokyvkával hlavou.

– Môžeš ma volať Fritiof, to stačí.

Nils však namietol:

– Chcem poznať tvoje pravé meno.

– Moje meno nie je dôležité, – vyhlásil muž a uprene sa naňho zahľadel. – Stačí Fritiof. Či nie?

– Možno, – pomaly prisvedčil Nils. – Zatiaľ.

– Dobre. – Fritiof si utrel plachtou spotenú hruď aj čelo. – Teraz máme už viac tém na rozhovor. Prišiel som ťa…

– Naozaj ťa poslala matka? – spýtal sa Nils.

– Už som ti to raz povedal.

Muž očividne neznášal, keď mu skákali do reči.

– Mohla mi poslať aspoň list, – zahundral Nils.

– Ten príde neskôr, – pokračoval Fritiof. – Dostal si peniaze, alebo nie? Posiela ti ich matka. – Muž sa napil. – Teraz sa pozhovárame o ostatných záležitostiach. O dva dni sa vrátim domov. Istý čas sa neuvidíme. No len čo všetko zariadim, vrátim sa. A to bude už naposledy. Čo myslíš, koľko ti to potrvá?

– No… zopár týždňov. Musí dostať nový pas a prísť sem za mnou, – vysvetlil Nils.

– Dobre, – povedal Fritiof. – Maj ho pod kontrolou a urob všetko, ako treba. Potom môžeš odcestovať domov.

Nils prikývol.

– Dobre, – pochválil ho Fritiof a znova si poutieral pot.

Na ulici sa niekto zasmial, potom okolo prefrčala motorka. Nils túžil čo najskôr vyjsť zo zapáchajúcej izby.

– Mimochodom, aké je to? – spýtal sa muž a so záujmom sa predklonil.

– A čo? – nepochopil Nils.

– Som trochu zvedavý. – Muž, ktorý sa predstavil ako Fritiof, sa usmial. – Rád by som vedel, Nils, naozaj len zo zvedavosti… Aký je to pocit zabiť človeka?

24

Gerlof s Johnom prešli cez Ölandský most, potom cez Kalmar a pokračovali na sever po smålandskom pobreží. Počas jazdy si toho veľa nepovedali.

Gerlof myslel na to, že sa mu čoraz ťažšie opúšťa marnäský domov dôchodcov. Boel ho aj dnes dlho vypočúvala, kam chce ísť a ako dlho sa zdrží. Napokon mu naznačila, že je možno až priveľmi zdravý, aby využíval služby domova.

– Gerlof, na severe ostrova sa nájde veľa starších ľudí, ktorí majú problémy s pohyblivosťou a radi by dostali izbu u nás, – povedala. – Na začiatku sme si jasne stanovili priority.

– Tak v tom pokračuj, – zahundral Gerlof a pobral sa preč, opierajúc sa o palicu.

Vari nemá nárok na opateru? Veď bez pomoci prejde sotva desať metrov! Boel by sa mohla tešiť, že si z času na čas vyjde na čerstvý vzduch, najmä so starým priateľom Johnom.

– Takže Anders zdrhol, – ozval sa nakoniec Gerlof, keď sa už blížili k Ramneby.

– Áno, – odvetil John.

Na cestách vždy prísne dodržiaval povolenú rýchlosť, preto sa aj teraz za nimi vytvoril rad áut.

– Predpokladám, že si mu povedal, že ho hľadá polícia.

John mlčal, napokon prikývol.

– Neviem, či to bol najmúdrejší nápad. Policajtov vždy rozhnevá, keď sa s nimi niekto nechce rozprávať.

– Chce mať pokoj, – povedal John.

– Nie som si istý, či to je dobrý nápad, – zopakoval Gerlof.

John opäť mlčal.

– Keď si bol minulý týždeň v Borgholme, hovoril si s Róbertom Blombergom? – odhodlal sa po čase na otázku.

– Videl som ho. Sedel vo svojom obchode, ale nerozprávali sme sa… Vlastne som ani nevedel, čo by som mal povedať.

– Mohol by to byť Kant? – spýtal sa John.

– Keď sa na to takto pýtaš… Uvažoval som o tom, ale nezdá sa mi, – odvetil Gerlof. – Znie to dosť nepravdepodobne, že by sa človek ako Kant mohol vrátiť z Južnej Ameriky pod cudzím menom, usadiť sa v Borgholme a začať žiť nový život.

– Prečo? – povedal John. – Všetko je možné.

Po niekoľkých minútach jazdy minuli tabuľu s nápisom Ramneby. Bolo trištvrte na jedenásť. Okolo nich prefrčalo nákladné auto s vlečkou plnou dreva.

Gerlof ešte nikdy doteraz nenavštívil Ramneby, nedostal sa sem ani autom, ani loďou, vždy tadiaľto len prechádzal. Dedina nebola väčšia než Marnäs, rýchlo ňou prešli a odbočili na cestu k píle.

Ohradili ju plotom so železnou bránou. Na parkovisku pred ňou John odstavil auto.

Gerlof si vzal aktovku, podišiel k bráne a zazvonil. Po chvíli v malom mikrofóne vedľa zvončeka zachrapčalo.

– Haló, – neisto sa ohlásil Gerlof, lebo nevedel, či má hovoriť do mikrofónu, do zvončeka, alebo do oblohy. – Haló… Radi by sme sa dostali do múzea. Môžete nám otvoriť?

Odpoveďou bolo ticho.

– Počuli ťa? – šepol John.

– Neviem.

Vtom začul za sebou krákanie, obrátil sa a pri parkovisku medzi brezami zbadal párik vrán. Nedali sa vyrušiť a Gerlofovi sa videlo, že krákajú inak než na Ölande. Vari aj vtáky hovoria nárečím?

Vtom za ohradou uvidel staršieho muža v šiltovke a čiernom plášti, kráčajúceho skoro tak pomaly ako on sám. Muž stlačil gombík na druhej strane brány, ktorá sa hneď otvorila.

– Heimersson, – povedal muž a podal mu ruku.

Gerlof ju stisol.

– Davidsson, – odvetil.

– Hagman, – predstavil sa John.

– Radi by sme sa dostali do Drevárskeho múzea, – ozval sa Gerlof. – Včera som sem telefonoval…

– Jasné, – odvetil Heimersson a začal im ukazovať cestu. – Dobre, že ste to urobili. Múzeum býva otvorené len v letných mesiacoch, do konca augusta. No ak sa niekto ohlási vopred, zvyčajne sa všetko zariadi.

V tej chvíli práve prechádzali po dvore fabriky. Gerlof očakával, že mu do nosa udrie vôňa čerstvo napíleného dreva a všade okolo sa budú tmoliť skupinky mužov v čiapkach stiahnutých do čela. Takýto obraz bol však už len minulosťou. Pred očami sa mu hadili asfaltové chodníčky a plošinky, ktoré spájali vysoké budovy z ocele a hliníka s nápisom Drevársky podnik Ramneby.

– Pracoval som tu štyridsaťosem rokov, – pochválil sa Heimersson Gerlofovi. – Začínal som ako pätnásťročný. A teraz sa starám o múzeum.

– Prišli sme z dediny, z ktorej pochádzajú majitelia, – vysvetlil Gerlof. – Zo severného Ölandu.

– Majitelia? – nepochopil Heimersson.

– Rodina Kantovcov.

– Ale oni to tu už nevlastnia, – začudoval sa Heimersson. – Predali to koncom sedemdesiatych rokov, keď zomrel riaditeľ Kant. Tento podnik v Ramneby vlastní teraz veľká firma z Kanady.

– A bývalý majiteľ…? S Augustom Kantom ste sa poznali? Zažili ste ho?

– Samozrejme, – uškrnul sa Heimersson, akoby sa ho pýtali na niečo veľmi smiešne. – Stretával som sa s ním každodenne. Vždy prichádzal na svojom starom MG… Už sme na mieste. Tu sú pôvodné kancelárie, neskôr sa nepoužívali, boli primalé.

Na drevenej tabuli nad dverami svietil nápis Drevárske múzeum. Heimersson odomkol, vošiel a rozsvietil.

– Tak… pekne vás vítam. Od každého dostanem tridsať korún.

Postavil sa za pult s neuveriteľne veľkou pokladnicou.

Gerlof zaplatil za oboch a dostal vstupenku, akú našiel v peňaženke Ernsta Adolfssona. Potom vstúpili do priestorov múzea.

Nebolo veľké, tvorili ho dve miestnosti s krátkou spojovacou chodbou. Uprostred jednej miestnosti stáli staré píly a meracie prístroje, na stenách viseli obrázky. Obrovské množstvo čiernobielych fotografií, zarámovaných a zasklených, dopĺňali texty na pásikoch papiera. Gerlof k nim vykročil a uprene sa zahľadel na skupinovú fotografiu zamestnancov píly, ktorí držali v rukách píly a sekery, aj na fotografiu lodí naložených otesanými kmeňmi.

– V druhej miestnosti máme zábery z neskorších rokov, – ozval sa Heimersson za Gerlofovým chrbtom.

– Aha.

Najradšej by si výstavu prešiel sám. Uvedomil si, že aj John sa drží bokom od sprievodcu.

– Máme tu aj náš prvý počítač, – vychvaľoval sa Heimersson. –Tomu sa hovorí pokrok… Teraz už celé pílenie riadi počítač. Vôbec nechápem, ako je to možné, ale naozaj to funguje.

– Aha.

Gerlof si naďalej prezeral čiernobiele fotografie.

– Ramneby exportuje spracované drevo dokonca až do Japonska, – nedal sa odbiť Heimersson. – S tou krajinou ste vy z Ölandu nikdy neobchodovali, však?

– Nie, – priznal Gerlof a rýchlo dodal: – Zato náš vápenec tvorí dlažbu v londýnskej Katedrále svätého Pavla.

Heimersson konečne stíchol a Gerlof zmenil tému:

– Minulý mesiac navštívil múzeum náš priateľ. Volá sa Ernst Adolfsson.

– Ölandan?

Gerlof prikývol.

– Starý kamenár. Bol tu asi v polovici septembra.

– Na toho sa dobre pamätám, – spomenul si Heimersson. – Múzeum som otvoril špeciálne preňho, tak ako teraz pre vás. Bol to príjemný návštevník. Povedal, že býva na ostrove, ale pôvodne pochádza odtiaľto.

– Z Ramneby? – začudoval sa Gerlof.

– Áno, vyrastal tu, až neskôr sa presťahoval na Öland.

Pre Gerlofa to bola novinka, lebo Ernst nikdy nespomínal svoje rodisko.

Podišiel bližšie k obrázkom na stene, a vtom mu jeden udrel do očí – Martin Malm a August Kant, stojaci vedľa seba v prístavnom nákladisku pred skupinkou mladších robotníkov.

Priateľské stretnutie v prístavisku, 1959 – prezrádzal strojom napísaný text pod obrázkom, hoci z celej skupiny sa priateľsky usmievalo len zopár chlapov, ostatní, dokonca aj Martin s Kantom, vážne civeli do objektívu.

Tisícdeväťstopäťdesiatdeväť. Teda niekoľko rokov predtým, než si Martin kúpil prvú veľkú nákladnú loď, rátal v duchu Gerlof.

Na tejto kópii fotografie, oveľa väčšej než reprodukcia v knihe, Gerlof zreteľne videl ruku na Martinovom ľavom pleci. Zrejme práve to sa pokladalo za dôkaz o priateľskom stretnutí. Jemu by však nikdy nezišlo na um urobiť také gesto, lebo Martin nepatril k ľuďom, ktorí v niekom vyvolávajú potrebu fyzického kontaktu. No Augustovi Kantovi to zjavne neprekážalo.

– Toto je tiež jeden z našich kamarátov, – vyhlásil Gerlof a ukázal na tvár Martina Malma. – Ölandský lodný kapitán.

– Aha, – skôr zo zdvorilosti než zo záujmu zahundral Heimersson. – Kedysi sme tu mali veľa lodí. Vozili drevo na ostrov. Tuším tam u vás nemáte veľa lesov.

– Mali sme, ale ľudia z pevniny ich dali vyrúbať, – posťažoval sa Gerlof. Potom znova ukázal na fotku: – Toto je August Kant?

– To je pán riaditeľ.

– Mal pomerne známeho synovca, – pokračoval Gerlof, – Nilsa Kanta.

– Hej, viem, – prikývol Heimersson. – Zavraždil policajta. Veľa sa o tom rozprávalo. Aj v novinách o tom písali. Ale ten už zomrel, či nie? Tuším ušiel za hranice a tam niekde zomrel.

– Veru, – prisvedčil Gerlof. – Ani predtým sem nechodieval?

– Nemyslím si, že by bol pán riaditeľ Nilsom nadšený. O svojom synovcovi nikdy nerozprával. Preto ho nespomenul ani nikto iný, najmä ak bol riaditeľ nablízku.

– Možno sa len nechcel prerieknuť, že vie, kde sa skrýva Nils, uvažoval nahlas Gerlof.

– To je možné, – prikývol Heimersson. – Nils sa tu zjavil, keď utekal z Ölandu, krátko po vražde policajta.

– Bol tu? A stretol sa so strýkom?

– To neviem. Chvíľu sa tu zdržiaval, ľudia ho videli v lese, pokračoval Heimersson a ukazoval na fotografie. – Gunnar, ktorý bol vtedy chlapec ako ja a robil poslíčka, tvrdil, že sa s ním stretol a dostal od neho peniaze. Ibaže Gunnar si rád vymýšľal… Spomínam si, že nakoniec dal ktosi tip polícii, že Nils je tu. Prišli a niekoľko dní strážili pílu, či sa tu niekde nezjaví. Všetci boli z toho trochu nervózni. No svoju robotu sme si robili ďalej. Vrah toho policajta sa kamsi stratil.

Gerlof si v duchu predstavil mladého Nilsa, ako sa zakráda okolo kancelárií, ako sa opatrne krčí a potom nakúka cez okno, či nezbadá strýka Augusta.

– Nespomenul náhodou náš priateľ Ernst tento záber v prístave? – spýtal sa.

Heimersson sa zamyslel.

– Tuším áno. Zastavil sa pri ňom. Chcel poznať všetky mená.

– Mená? – začudoval sa Gerlof. – Mená robotníkov z píly?

– Presne tak. Povedal som mu všetky, na ktoré som si spomenul. Rokmi človek veľa zabudne, napríklad už neviem…

– Mohli by ste prezradiť tie mená aj mne? – nedočkavo mu skočil do reči Gerlof.

Z aktovky si vybral poznámkový blok a pero.

– Prirodzene, – súhlasil Heimersson. – Takže, začneme zľava…

Mená troch mužov si Heimersson nepamätal, pravdepodobne to boli námorníci, ale všetky ostatné si Gerlof zapísal: Per Bengtsson, Knut Lindkvist, Anders Åkergren, Claes Frisell, Gunnar Johansson, Jan Ekendahl, Mikael Larsson. Gerlofovi ani jedno z týchto mien nič nehovorilo. Ešte vždy nechápal, čo tým všetkým Ernst sledoval.

Heimersson sa bezstarostne pohol ďalej. Chodbou prešiel do druhej miestnosti múzea.

– Tu máme prvý počítač. Veľký ako dom. Kedysi bývali také.

Gerlof roztržito prikývol a nechal Heimerssona, aby mu podrobne opísal všetky výrazné zmeny a technologický pokrok v rámci drevospracujúceho podniku a lesného hospodárstva. O všetkom vypovedali štatistiky a obrázky veľkých strojov.

– Naozaj veľmi zaujímavé, – povedal Gerlof asi po desiatich minútach. – Ďakujem pekne.

– Nemáte za čo, – odvetil Heimersson. – Vždy ma poteší, keď sa stretnem s ľuďmi, ktorí sa zaujímajú o drevo.

Odprevadil ich na malé nádvorie a ukázal na jednu z oceľových budov.

– Práve sme dostali nový röntgen, ktorým sa kontroluje kvalita dreva, – povedal. – Chceli by ste ho vidieť?

Gerlof zachytil Johnov zdesený pohľad svedčiaci o tom, že má dreva plné zuby.

– Ďakujeme, – odvetil, – ale to by bolo pre nás priveľmi odborné. Radšej zájdeme do prístavu a trochu sa tam poobzeráme, to zvládneme aj sami.

– Do prístavu? Až tak honosne by som to nenazýval. Pre veľké lode je tam priveľká plytčina, preto sa všetko drevo musí dopravovať nákladnými autami.

– Aj tak si ho radi pozrieme, – nedal sa odradiť Gerlof.

– Nech sa páči, – pochopil Heimersson. – Takže múzeum môžem zamknúť.

Naozaj sa nedalo hovoriť o nijakom prístave, čo Gerlof pochopil, len čo prešli asi dvesto metrov, ktoré ich delili od mora. Bolo tam jediné mólo, asfalt všade pukal a medzi štvorcovými žulovými platňami pozdĺž pobrežia, čo sa uvoľnili, zívali široké škáry.

Prístavisko sa končilo dreveným mostíkom, ústiacim do mora. Aj ten si priam pýtal opravu. Vari na píle nie je dosť dreva, aby ho opravili? spytoval sa v duchu Gerlof.

Za mostíkom sa osamelo hojdala na vode pramica v tichej nádeji, že majiteľ ju vytiahne na breh, skôr než sa začnú zimné fujavice.

Pod kožu sa mu zahrýzal studený vietor, čo dul od vnútrozemia, a Öland sa v diaľke črtal len ako čierna čiara na horizonte. Napriek tomu, že smålandské pobrežie s ostrovčekmi a zálivmi bolo veľmi pekné, Gerlof zatúžil vrátiť sa na ostrov.

– Niekde tu sa nakladali lode Martina Malma, – ozval sa.

– Nemýliš sa, – odvetil John. – Aj tú fotku urobili niekde na týchto miestach.

Už si tu nebolo čo prezerať a Gerlof cítil, ako mu chlad preniká cez zimník na telo. V takomto vetre sa mu ani trochu nežiadalo prechádzať sa po mostíku, a keď sa John obrátil na odchod, urobil to isté.

Cestou naspäť sa Gerlof zastavil, aby si obzrel veľké priestranstvo medzi jednotlivými budovami drevárskeho podniku. Všade bolo ticho a prázdno.

V tej chvíli ho priam ovalilo poznanie. Nebolo v ňom ani zamak logiky, vynorilo sa z hlbín jeho podvedomia ako ryba, čo sa metá tesne pod hladinou, a skôr než si to stihol uvedomiť, otvoril ústa a povedal:

– Začalo sa to tu.

– Čo také? – nechápal John.

– Všetko. Nils Kant a Jens a… Môj vnuk zomrel pre niečo, čo sa začalo tu.

– Tu v Ramneby?

– Áno. Na píle.

– Odkiaľ to vieš?

– Cítim to, – odpovedal Gerlof a zároveň vnímal, ako hlúpo to znie. Napriek tomu musel pokračovať: – Išlo o nejaké stretnutie, myslím si, že by sa to tak dalo nazvať. Nils sem prišiel… Stretol sa so strýkom Augustom a na čomsi sa dohodli. Tak nejako sa to odohralo.

Náhly pocit poznania sa zrazu rozplynul.

– Dobre. Tak už môžeme ísť domov? – spýtal sa John.

Gerlof nerozhodne prikývol a vykročil.

Sedel sám v Johnovom aute. Parkovalo pri kamennom dome na prázdnej ulici Larmgatan uprostred Kalmaru. John sa pred návratom na ostrov zastavil v meste, aby navštívil svoju sestru Ingrid.

Gerlof usilovne premýšľal. Čo mu vlastne dala návšteva Drevárskeho múzea? Akosi to nevedel definovať.

Na druhej strane ulice sa otvorili dvere Ingridinho domu a vyšiel John. Kráčal rovno k autu.

– Má sa dobre? – spýtal sa Gerlof, keď John otvoril dvere na aute.

John si mlčky sadol za volant, naštartoval a zabočil do najbližšej ulice.

Bez slova vyšli z Kalmaru na cestu vedúcu na Öland, no pri moste Gerlof usúdil, že ticho trvá pridlho.

– Stalo sa niečo? – spýtal sa. – Stalo sa niečo Ingrid?

John krátko prikývol.

– Andersa zatkla polícia, – povedal. – Prišli k nej okolo obeda a zobrali ho.

– Kde? U Ingrid? – nechápavo opakoval Gerlof.

– Anders bol u svojej tety Ingrid. Skrýval sa u nej. Tam ho chytili.

– Si si istý, že ho zatkli? – spýtal sa Gerlof. – Polícia zatýka len tých, o ktorých si myslí, že…

– Ingrid vraví, že vtrhli do domu bez zaklopania, – prerušil ho John. – Hneď vyhlásili, že Anders musí s nimi ísť do Borgholmu. Na sestrine otázky odmietli odpovedať.

– Vedel si, že odišiel do Kalmaru? – spýtal sa Gerlof.

John neodpovedal, iba znova prikývol.

– Včera som hovoril, že sa nikdy neoddá utekať pred políciou, ak si vezmú do hlavy, že sa s niekým potrebujú pozhovárať. Človek tým iba vyvolá väčšie podozrenie.

– Anders neverí polícii, – vysvetlil John. – Pokúšal sa zabrániť bitke v kempingu, ibaže za mrežami skončil on, a nie Štokholmčania.

– Viem o tom, – prikývol Gerlof. – Bola to nespravodlivosť. – Zamyslel sa a po chvíli sa veľmi opatrne spýtal: – No ak sa polícia nazdáva, že Anders má niečo do činenia so zmiznutím môjho vnuka, a chce ho vypočuť… Nejestvuje niečo, čo by svedčilo o tom, že môžu mať pravdu? Andersa poznáš lepšie ako hocikto iný na svete… Mal si niekedy nejaké podozrenie?

John pokrútil hlavou.

– Anders je čestný človek.

– Nad mojou otázkou sa nepotrebuješ ani zamyslieť?

– Jediný raz v živote niečo vyviedol, – povedal John. – Raz večer sa poza kríky zakradol k mólu a pozoroval dievčatá, ako sa prezliekajú po plaveckom kurze. Vtedy mal dvanásť či trinásť rokov. Povedal som mu, aby to už nikdy neurobil. Pokiaľ viem, už sa to naozaj nikdy nestalo.

– Ale to predsa nie je nijaký zločin, – zahundral Gerlof.

– Anders je slušný človek, – zopakoval John. – Napriek tomu ho zatkli.

Auto prešlo cez most, boli opäť na ostrove.

Gerlof zamyslene hľadel na planinu, po ktorej sa preháňal vietor.

– Tak poďme do Borgholmu, – navrhol. – Ešte raz sa pozhováram s Martinom Malmom. Bude mi musieť prezradiť, čo sa vtedy naozaj stalo.

25

– Andersa Hagmana nebudem vypočúvať ja, – hovoril Lennart Júlii v policajnom aute cestou do Borgholmu. – Z Kalmaru sem posielajú na to vyškoleného človeka, inšpektora z kriminálky.

Bude to dlhý výsluch? – spýtala sa Júlia a pozrela na Lennarta.

Na sebe mal novú bundu rovnošaty, zimnú, podšitú, s policajným emblémom na pleci. Vychádzková verzia uniformy.

– Nemyslím si, že by sme to mali nazývať výsluch, – opravil ju.-Povedal by som, že je to rozhovor. Nie je zatknutý ani zadržaný. Na to nie sú nijaké dôvody. No ak sa Anders prizná k vlámaniu do vily Very Kantovej a k zbieraniu novinových výstrižkov, rozhovor sa určite zvrtne aj na tvojho syna. Potom uvidíme, čo k tomu môže dodať Anders.

– Pokúšala som sa rozpamätať, či Anders neprejavoval nejaký záujem o Jensa, ale naozaj si na nič také nespomínam, – povedala Júlia.

– To je dobre. Človek by nemal iných ľudí hneď podozrievať.

Lennart jej zavolal predpoludním, keď pila s Astrid kávu. Oznámil jej, že Andersa Hagmana chytili v Kalmare a previezli doBorgholmu. Asi o pol hodiny neskôr prišiel po ňu na policajnom aute, aby ju ta odviezol. Júlia mu bola veľmi vďačná za to, že sa už v tejto fáze mohla zúčastniť na vypočúvaní, alebo ako to nazvať, no zároveň ju to znepokojovalo.

– Nebudem s ním sedieť v jednej miestnosti, však? – vypytovala sa. – Neverím, že by…

– Nie, nie, – upokojoval ju Lennart. – V miestnosti bude len Anders a inšpektor Niklas Bergman.

– My budeme za tými jednostrannými zrkadlami, alebo ako sa to volá?

Keď sa Lennart začal usmievať, zahanbila sa za svoju otázku.

– Nie za takým, – odvetil. – Také bývajú v amerických kriminálkach, keď ide o konfrontáciu so svedkom a podobné kľúčové situácie. U nás sa niekedy používa videonahrávka, ale nie často. V Štokholme s ňou pracujú častejšie.

– Myslíš si, že to urobil? – spýtala sa Júlia, keď zastali na prvej borgholmskej križovatke.

Lennart zavrtel hlavou.

– Neviem. Najprv sa s ním musíme porozprávať.

Policajná stanica v Borgholme stála v ulici kolmej na príjazdovku do mesta. Lennart pred ňou zaparkoval a otvoril skrinku na prístrojovej doske. Júlia sledovala, ako sa prehrabáva medzi rozličnými papiermi, vizitkami a balíčkami žuvačiek.

– Nesmiem zabudnúť na toto, – povedal. – Niežeby som to potreboval, ale nesmie tu zostať.

Vytiahol pištoľ v čiernom koženom puzdre, do ktorého bol vyrazený nápis Glock. Rýchlo si ho pripol k stehnu, počkal, kým Júlia vystúpila z auta, oprela sa o barly, a potom jej ukázal cestu do budovy.

Čakala v malej miestnosti, kde si zamestnanci borgholmskej policajnej stanice varili kávu. Vyzerala ako všetky podobné miestnosti, len v jednom kúte stál televízor a Júlia sledovala americký reklamný kanál, ktorý pozerala aj doma v Göteborgu.

Teraz sa jej to videlo nepochopiteľné. Ako sa jej televízny predaj tovaru mohol zdať zaujímavý?

Krátko pred druhou sa Lennart vrátil.

– Tak to by sme mali, – povedal. – Aspoň zatiaľ. Nemáš chuť niečo zjesť?

Júlia prikývla, nechcela ukázať zvedavosť. Lennart jej určite všetko povie pri prvej vhodnej príležitosti. Vzala si barly a vyšla za ním z policajnej stanice.

– Anders tam zostal? – spýtala sa, keď sa do nich na ulici Storgatan zaprel studený vietor.

Lennart pokrútil hlavou.

– Dovolili mu vrátiť sa do jeho borgholmského bytu.

Pomaly drobčil po chodníku, aby sa prispôsobil Júlii. Usilovala sa skákať tak rýchlo, ako len vládala, no od ľadového vetra jej krehli dlane na rúčkach barlí.

Lennart dodal:

– Ten byt asi patrí matke, neviem presne. No prisľúbil, že nikam neodíde, keby sme sa ho chceli ešte na niečo spýtať… Čo povieš na čínsku? Už som sa trochu prejedol pizze.

– Len nech je to blízko, – povedala Júlia, keď ju viedol k čínskej reštaurácii vedľa borgholmského kostola.

V reštaurácii ešte posedávalo zopár hostí, ktorí sem zašli na obed. Lennart a Júlia si zavesili bundy na vešiak a usadili sa k stolu pri okne. Júlia sa zadívala na biely kostol a spomenula si na horúce leto, keď ju tu konfirmovali a zaľúbila sa do jedného chlapca z ich skupiny, volal sa… Ako? Vtedy to bolo nesmierne dôležité, no teraz si to už nepamätala.

– Čo vlastne robil Anders vo vile? – spýtala sa potichu Júlia, keď si objednali obed z piatich chodov. – Povedal vám to?

– Áno. Vraj hľadal diamanty.

– Diamanty?

Lennart prisvedčil a zadíval sa do okna.

– Odjakživa sa o tom klebetilo… Aj ja som neraz počul, že Nemci, ktorých Nils zabil, si z Pobaltia priviezli nejakú vojnovúkorisť. Hovorí sa, že to boli akési drahokamy. Anders si myslel, že Nils ich pred útekom zakopal do pivnice. Preto ju celú rozryl a prekopal, ibaže nič nenašiel. Teda aspoň to tvrdí, – dodal Lennart. – Je tak trochu čudák.

– A čo výstrižky? – spýtala sa Júlia.

– Ležali ukryté v nejakej skrinke, a keď ich našiel, pripol ich na stenu. Podľa Andersa ich zozbierala Vera. Vieš, čo ešte povedal? Vraj tam cítil Verinu prítomnosť. Že chodí po dome. Vraj tam straší.

– Aha, – precedila stroho.

Nežiadalo sa jej povedať, že mala rovnaký pocit. Na noc vo Verinom dome túžila čím skôr zabudnúť.

Júliu trápila ešte jedna otázka, nevedela sa však odhodlať, aby mu ju položila. No krátko predtým než im na stôl priniesli taniere s jedlom, zodpovedal ju sám od seba:

– Anders tvrdí, že v ten jesenný deň nevidel tvojho syna. Na priamu otázku odpovedal slovami, že o ničom nevedel. Celý deň sa zdržiaval vnútri, vonku bolo hmlisto a nepríjemne, takže o tom, čo sa stalo, sa dozvedel, keď sme požiadali dobrovoľníkov o pomoc pri hľadaní. Podľa Niklasa Bergmana, ktorý ho vypočúval, Anders hovoril pravdu. Rovnako otvorene a pravdivo hovoril aj o vlámaní či vniknutí do domu Very Kantovej.

Júlia prikývla.

– Nikam sme sa nedostali, – pokračoval Lennart, – a nepredpokladám, že by sme sa dozvedeli niečo zásadne nové.

Opäť prikývla. S pohľadom upretým na svoje ruky napokon povedala:

– Pokúšala som sa pohnúť ďalej… nezahrabávať sa do minulosti. Veľmi sa mi to nedarilo, ale táto jeseň mi pomohla. Trochu. Cítim sa lepšie. Lebo teraz už môžem smútiť… Predtým som nemohla.-Pozrela na Lennarta. – Preto si hovorím, že príchod na Öland mi prospel. Aj stretnutie s ockom. A s tebou.

Som rád, že to hovoríš. Aj ja som sa pridlho zapodieval minulosťou. – Stíchol, potom pokračoval: – Niekedy mi bývalo dosť nanič, až kým som nepochopil, že ak sa budem strániť ľudí, nič nezískam. Treba ísť ďalej. Ťažko sa hľadí dopredu, ale treba to urobiť.

– Súhlasím, – pridala sa Júlia. – Mŕtvych treba nechať odpočívať v pokoji.

PUERTO LIMÓN, JÚL 1963

Nils opustil piesočnatú pláž za Limónom, ktorá sa volala Playa Bonita, keď sa dopilo všetko víno a oslava sa chýlila ku koncu. Počas večera sám vypil dve fľaše červeného čílskeho vína, no aj tak sa necítil dosť opitý na to, čo ho čakalo.

Cez deň sa na pláži Playa Bonita ukázalo málo ľudí a takmer všetci sa už dávno pobrali domov.

Zostali tu len dvaja muži. Ako dva tiene sedeli v piesku pri tlejúcej pahrebe. Potichu pospevovali, opito sa smiali a objímali. Jedným z nich bol muž, ktorého Nils poznal ako Fritiofa Anderssona, druhý ich obeť. Nils ho v duchu občas nazýval Smålandan, no častejšie Borrachón. Ožran.

Kostarika je lepšia než Panama, omieľal dokola Borrachón, vraj vôbec netuší, prečo sem neprišiel už dávno. Limón je fantastické mesto. Vlastne sa mu odtiaľto ani nechce vrátiť domov.

Borrachónovi pomohol prísť do Kostariky Nils. Postaral sa o to, aby sa Borrachón nejako vyslobodil z alkoholového opojenia a na veľvyslanectve v Panama City získal provizórny pas namiesto toho, čo si zabudol na poslednej lodi. Potom sadol na vlak do San José. Nils mu objednal izbu v lacnom hoteli neďaleko hlavnej stanice, zásobil ho peniazmi, vínom a potravinami, potom čakal už len na príchod Fritiofa Anderssona.

Borrachón mu bol nesmierne vďačný, až otravne vďačný. Konečne našiel správnu cestu a človeka, ktorý mu rozumie. Za toho človeka by pokojne položil vlastný život.

Nils len prisviedčal a usmieval sa naňho, no v duchu po ničom netúžil, len aby sa Fritiof konečne vrátil a pomohol mu. Nils nemal v úmysle nadviazať priateľstvo s tým prefíkaným Švédom, ktorý mu pripomínal seba samého, no najväčšmi zo všetkého sa chcel vrátiť domov na Öland. Fritiof však sľúbil, že všetko zariadi, chce za to len jedno-jediné…

Hej, ak chceš, len povedz,

pôjdeme domov hneď…

… ukryté drahokamy.

Aspoň Nils si to myslel, lebo keď ho Fritiof navštívil, vždy na ne prišla reč. Veľmi presne vedel, čo sa stalo na planine krátko po skončení vojny.

– Povedali tí Nemci, odkiaľ prišli? – spýtal sa ho Fritiof. – Naozaj si na ostrov priviezli vojnovú korisť? Ak ju mali pri sebe… Čo sa s ňou stalo? Nils, čo si s ňou urobil?

Priveľa otázok, hovoril si Nils a v duchu Fritiofa podozrieval, že už pozná odpovede na väčšinu z nich.

Stroho a stručne odpovedal na všetky otázky, nikdy však neprezradil, kam ukryl drahokamy. Poklad patrí len jemu, nech má hocijakú cenu. Toľko rokov žil v núdzi, že si ho zaslúži.

Borrachón začal byť v malej izbičke po krátkom čase nezvládnuteľný, no Nils ho tam musel udržať až do Fritiofovho príchodu. Po troch dňoch vyčerpali všetky témy na rozhovor a po týždni Nils s Borrachónom už len spolu popíjali. Mlčky vysedávali v hotelovej izbe, obklopení prázdnymi fľašami, a z ulice sa na nich usmievalo slnko.

Nakoniec Fritiofovo lietadlo predsa len pristálo na letisku a zjavil sa v hoteli so širokým úsmevom, čo mu žiaril na perách pod veľkými slnečnými okuliarmi. Borrachón sa prebral z opitosti, no aj tak nepochopil, kto je ten nový Švéd a čo od neho chce, takže Fritiof objednal ďalšie víno a zábava pokračovala. Fritiof vyspevoval, smial sa, ale všetko mal pod kontrolou. Ožrana ani na okamih nespustil z dohľadu.

Deň po Fritiofovom návrate sa Nils vybral do Limónu. Vrátil sa do svojho bytíka, madam Mendozovej vyplatil nájomné a dal sa ostrihať nakrátko ako Borrachón. Potom sa pobral do prístavného baru a v duchu zamával na rozlúčku všetkým tým úbožiakom, ktorí sa nikdy nedostanú z Limónu. Popíjal víno a dal si záležať, aby ho niekoľko večerov videli na zaprášených, špinavých uliciach mesta opitého pod obraz boží.

Usmieval sa, ukláňal a každému sa prihováral.

Madam Mendozovej aj barmanom rozprával, že sa chystá vydať na cestu po pobreží, začne na pláži Bonita, ale o pár dní sa vráti, lebo ho príde navštíviť priateľ zo Švédska.

– Echa, – opakoval. – Hasta pronto.

Na úsvite posledného dňa v Limóne vstal, do kuchynskej pokladničky hodil nejaké peniaze, v izbe nechal väčšinu svojho oblečenia, vzal si len to najnutnejšie a trochu jedla, peňaženku a listy od Very. Potom konečne opustil Limón. Prešiel trhoviskom, kde sa už schádzali starí rybári, nemí svedkovia začiatku jeho cesty domov. Bez obzretia sa obišiel železničnú stanicu, pokračoval na sever, von z mesta, až na miesto, kde sa mal stretnúť s Fritiofom Anderssonom.

Tentoraz neutekal – vracal sa domov.

Prvý raz po takmer dvadsiatich rokoch sa Nils vydal na cestu domov na Öland.

26

Tentoraz im ťažkú bránu vily Martina Malma neotvorila mladá opatrovateľka, ale staršia žena s dlhými sivými vlasmi, v blúzke a vo svetlých nohaviciach. Gerlof ju hneď spoznal – bola to Martinova žena Ann-Britt Malmová.

– Dobrý deň, – pozdravil Gerlof.

Žena nehybne stála vo dverách. Jej bledá tvár zostala vážna, očividne ho nespoznávala.

– Som Gerlof Davidsson, – predstavil sa, preložil si palicu do ľavej ruky a pravú vystrel k nej. – Zo Stenviku.

– Áno, áno, – spomenula si. – Gerlof, už viem. Boli ste tu aj minulý týždeň s nejakou ženou.

– To je moja dcéra, – vysvetlil Gerlof.

– Videla som vás odchádzať, ale keď som sa na vás spýtala Ylvy, nespomenula si na vaše mená, – povedala Ann-Britt Malmová.

– Práve o to ide, – vysvetlil Gerlof. – Chcel som sa porozprávať s Martinom o starých časoch, ale necítil sa dobre. Možno je mu dnes lepšie…

Gerlofovi sa zapieral do chrbta ľadový vietor. Striasalo ho od zimy, rád by vošiel do teplého domu.

– Martin sa ani dnes necíti dobre, – povedala Ann-Britt Malmová.

Gerlof ľútostivo pokyvkal hlavou.

– A nie je mu predsa len trochu lepšie než minule? – opýtal sa a cítil sa nepríjemne ako podomový obchodník. – Nezdržal by som sa dlho.

Premerala si ho a napokon ustúpila.

– Pozriem sa, ako je na tom, – povedala. – Poďte ďalej.

Skôr než Gerlof vstúpil do domu, obzrel sa na ulicu.

John sedel v aute. Gerlof naňho zakýval a zavolal: – Polhodinku. – Dohodli sa, že ak Gerlofa vpustia do domu, vráti sa poňho o pol hodiny.

John pochopil, zdvihol ruku a naštartoval. Auto vyrazilo dopredu.

Gerlof vošiel do vykúreného domu a pomaly sa prestával chvieť. Aktovku postavil na kamennú dlážku a vyzliekol si kabát.

Dnes je vonku už naozaj zima, – prihovoril sa Ann-Britt.

Mlčky prikývla, o zdvorilostnú konverzáciu očividne nemala záujem.

Dvere na dlhšej strane miestnosti boli dokorán, prešla nimi a otvorila ďalšie. Gerlof ju mlčky nasledoval.

Ocitli sa v ešte väčšej miestnosti, v salóne. Vzduch tu bol ťažký, páchol nevyvetraným cigaretovým dymom. Hoci do záhrady viedlo niekoľko okien, všetky boli zatiahnuté tmavými závesmi. Zo stropu visel krištáľový luster, zahalený do bielej látky. Vo dvoch kútoch salóna stáli okachličkované krby, v treťom zapnutý televízor, na obrazovke bežali kreslené filmy, no bez zvuku.

Flinstonovci, zaregistroval Gerlof.

Pred televízorom stál vozík, v ňom sedel zhrbený starec s prikrývkou na kolenách. Holú hlavu mu pokrývali hnedé pečeňové škvrny a na čele svietila stará biela jazva. Brada sa mu ustavične triasla.

Bol to Martin Malm, muž, ktorý poslal Gerlofovi Jensov sandál.

– Martin, máš návštevu, – povedala Ann-Britt Malmová.

Starec vzdychajúc odvrátil hlavu od televízora. Zabodol pohľad do Gerlofovej tváre a už ho od nej neodtrhol.

– Dobrý deň, Martin, – ozval sa Gerlof. – Ako sa cítiš?

Malmova rozochvená brada krátko prikývla.

– Dobre? – spýtal sa Gerlof.

Starec nespokojne zavrtel hlavou.

– Nie? Ani ja, – prihováral sa mu ďalej Gerlof. – No máme sa tak, ako si zaslúžime.

Nastalo ticho. Fred Flinstone na obrazovke naskočil do auta a odfrčal v oblaku prachu.

– Gerlof, dáte si kávu? – spýtala sa Ann-Britt Malmová.

– Nie, ďakujem.

Gerlof dúfal, že Ann-Britt napriek tomu nezostane v salóne.

Nemýlil sa. Na okamih sa obrátila, keď už držala ruku na kľučke, a venovala Gerlofovi pohľad plný porozumenia.

– Vrátim sa o chvíľu, – povedala.

Vyšla von a zatvorila za sebou dvere.

Gerlof chvíľu mlčky postával, potom podišiel k stoličke pri stene. Stála ďaleko od Martina, no Gerlof si uvedomoval, že by ju k nemu nevládal preniesť, preto si na ňu sadol.

– Takže teraz by sme sa mohli trochu pozhovárať, – navrhol.

Martin Malm ho neprestajne sledoval pohľadom.

Gerlof si všimol, že na rozdiel od jeho izby v domove dôchodcov v tomto salóne nič nepripomína more a námorníkov. Nijaké obrázky lodí, nijaké zarámované osvedčenia či diplomy, nijaké staré kompasy.

– Martin, nechýba ti more? – spýtal sa. – Mne veru áno. Dokonca aj v takýto škaredý veterný deň, keď nehodno ani psa vyhnať z domu. Ešte dobre, že mi zostalo toto… – zohol sa k aktovke. – V nej mám všetky doklady o svojich plavbách po mori a dávam si na ne pozor. Rád by som ti niečo ukázal…

Otvoril tašku, vytiahol z nej knižku vydanú pri príležitostivýročia firmy Malmfrakt AB a pokračoval: – Isto ju poznáš. Veľa ráz som ju prelistoval, kadečo som sa naučil o tvojich lodiach, aj som sa pobavil na tvojich námorných dobrodružstvách. No najväčšmi ma zaujala jedna fotografia.

Otvoril knihu a nalistoval stranu so záberom z Ramneby.

– Pochádza z konca päťdesiatych rokov, však? Vznikla ešte predtým, než si si kúpil prvú veľkú zaoceánsku nákladnú loď.

Pri pohľade na Malma bolo vidieť, že sa mu podarilo vzbudiť pozornosť starého kapitána. Malm civel na obrázok a Gerlof si všimol, že mu myklo pravou rukou, akoby ju chcel zdvihnúť a ukázať na fotografiu.

– Spoznávaš sa na nej? – spýtal sa Gerlof. – Naozaj si tam. Aj svoj škuner? Volal sa Amélia, však? Zvyčajne kotvila vedľamôjho Veterného rytiera tu v Borgholme.

Martin Malm ani nehlesol. Dýchal sťažka, akoby sa mu nedostávalo dosť vzduchu.

– Spomínaš si, kde vznikla táto fotografia? Ja som sa najčastejšie plavil s nákladom len po Oskarhamn, ale toto je južnejšie. Nemýlim sa, však?

Martin mlčal, ale neodvrátil zrak od fotografie. Muži v rade na zábere mu pohľad opätovali. Martinovi sa opäť neovládateľne roztriasla brada.

– Píla v Ramneby. Pod obrázkom nie je text, ale Ernst Adolfsson miesto identifikoval. V čase, keď vznikla táto fotografia, sa ešte vždy dalo vyžiť aj s jedným škunerom. Horko-ťažko, ale predsa… – Gerlof znova ukázal na obrázok: – Tu je majiteľ píly August Kant, brat Very Kantovej zo Stenviku. Augusta si poznal dobre, však? Myslím, že ste spolu veselo obchodovali.

Martin sa očividne pokúšal pohnúť, akoby sa chcel dostať bližšie ku Gerlofovi. Na prvý pohľad to tak vyzeralo, lebo mu mykalo plecami, dýchal prerývane, pätami sa zapieral do nožných opierok. Nespúšťajúc pohľad z fotky, otvoril ústa.

– Frr-šof, – vyslovil nezrozumiteľne zachrípnutým hlasom.

– Prosím? Martin, čo si povedal?

– Frr-šof, – zopakoval Martin.

Gerlof ho zamyslene pozoroval, napokon knihu odložil. Čo chcel Martin povedať? Freska? Fraška? Zanadával?

Alebo vyslovoval nejaké meno. Fridolf?

Alebo Fritiof?

PUERTO LIMÓN, JÚL 1963

Napätý Nils asi pol hodiny postával v tme pod palmami, obrátený chrbtom k moru. Muchy krúžili okolo neho a dorážali doňho. Odháňal ich a spomínal na ölandskú planinu, na bezstarostné prechádzky po nej. No po celý čas bol v strehu, či nezačuje nejaký zvuk od pláže.

Nakoniec začul kroky blížiace sa po piesku.

– Trvalo to, ale už spí, – oznámil Fritiof.

– Dobre.

Nils sa s Fritiofom vrátil na pláž. Švédsky Borrachón ležal ako mech zemiakov vedľa tlejúcej pahreby, zato však pevne zvieral v ruke poslednú fľašu vína.

– Môžeš sa do toho pustiť, – povedal Fritiof.

– Ja?

– Ty, kto iný, – odvrkol Fritiof. – Mal som čo robiť, aby som tohto ožrana udržal celou cestou pri živote. Teraz ho máš na starosti ty.

Nils pozrel na ležiaceho Borrachóna, ale nepohol sa.

– Je bezcenný, Nils, – povedal Fritiof. – Iba pre nás má cenu.

Nils sa ešte vždy nepohol.

– Myslíš si, že za to skončíš v pekle? – utrúsil Fritiof.

Nils pokrútil hlavou.

– Neboj sa, neskončíš. Ale dostaneš sa domov.

– Je tu, – zahundral Nils.

– Čo?

– Peklo je tu, – povedal Nils.

– Dobre, – prikývol Fritiof. – Potom je najvyšší čas opustiť ho.

Nils unavene prikývol, potom sa zohol a dotkol Borrachónovej hrude. Ožran čosi zo sna zahundral, ale nebránil sa. Nils ho schmatol a ťahal po piesku, preč od ohniska, dolu k temnej vode.

– Dávaj pozor na žraloky, – ozval sa mu za chrbtom Fritiof.

Voda bola vlažná, vlny široké, ale bezmocné. Nils pospiatky vošiel do Karibského mora a so sebou ťahal aj Borrachónovo nevládne telo.

Odrazu sa myklo. Keď vlna zaliala Borrachónovi tvár, rozkašľal sa a začal sa vzpierať. Nils zaťal zuby, prešiel ešte o pár metrov ďalej, kým mu voda nesiahala nad stehná, a tam ponoril Borrachóna pod hladinu. Zatvoril oči a počítal: Jeden, dva, tri…

Muž sa zúfalo oháňal rukami, metal sa a snažil vystrčiť hlavu nad hladinu. No Nils ho držal pevne, myslel na Öland a neprestal rátať.

… štyridsaťosem, štyridsaťdeväť, päťdesiat…

Zdalo sa mu, že prešla celá hodina, kým sa telo vo vode prestalo metať. Nils však ešte aj potom pevne stál a držal ho pod hladinou. Nesmie v ňom zostať ani len náznak života. Ak vydrží dosť dlho, Borrachón sa mu možno nebude zjavovať v snoch ako policajný radca.

– Hotovo? – zakričal naňho z brehu Fritiof.

– Áno.

– Dobre, Nils. – Fritiof vliezol do vody, sklonil sa nad Borrachóna, zdvihol mu ruku a pustil ju. – Dobrá práca.

Nils mlčal. Stál, odolával nárazu vĺn, a kým Fritiof vyťahoval telo na breh, odrazu si spomenul na svojho mladšieho brata. Na Axela.

Bolo to nešťastie, Axel, nechcel som… Odrazu akoby sa mu všetci mŕtvi pripomenuli, no oveľa dôraznejšie.

Fritiof sa medzitým vytackal na breh a utieral si čelo rukávom košele. Zhlboka si vydýchol.

– Dobre, tak to by sme mali, – povedal a obrátil sa k Nilsovi. – A teraz mi to povedz.

– Čo ti mám povedať?

Nils pomaly vyliezol z vody a zastal pred Fritiofom.

– Všetko o vojnovej koristi. Nils, kam si ju ukryl?

Medzi nimi ležalo Smålandanovo telo. Nils si uvedomil, že Fritiof je odrazu vo výhode, no odmietol sa poddať.

– Ako sa skutočne voláš, Fritiof Andersson?

Jeho spoločník neodpovedal.

– Ak ma dostaneš domov, – povedal po chvíli Nils, – ukážem ti poklad.

– To ešte nejaký čas potrvá, – zahundral Fritiof a zahnal sa na komára. – O všetko sa postarám, ale nebude to hneď. Musím postupovať pomaly, krok za krokom. Takže najprv treba dopraviť telo na Öland… Treba ho pochovať a ešte naň aj zabudnúť. Potom sa môžeš vrátiť domov. Pochopil si?

Nils prisvedčil.

Fritiof sa dotkol topánkou mŕtvoly ležiacej medzi nimi.

– Mali by sme ho vytiahnuť o kúsok vyššie, trochu mu dorezať tvár, na nohy pripevniť závažie… a o ostatné sa postarajú dravé ryby. Potom vás už nikto nerozozná. – Ukázal na Borrachónov vak, čo zostal pri ohnisku. – Nezabudni si zobrať jeho pas. Inak sa do Mexika nedostaneš.

– A čo ďalej? – spýtal sa Nils. – Vrátiš sa sem?

– Áno. Zostaň v Mexiko City, ja sa asi o týždeň vrátim. Telo vytiahnem na breh, zničím dôkazy, potom zájdem do Limónu a začnem sa vypytovať, či niekto nevidel môjho švédskeho priateľa Nilsa. Najlepšie by bolo, keby telo našiel niekto iný, aby som to nemusel urobiť sám.

Nils sa začal vyzliekať.

– Vymením si s ním šaty.

Fritiof ho sledoval.

– Ešte niečo? Na nič si nezabudol? – spýtal sa.

Nils si sťahoval košeľu.

– Na čo?

Fritiof mlčky ukázal Nilsovi na ľavú ruku, na dva zohnuté prsty. Potom chytil Borrachóna za ľavé rameno, vystrel mu dlaň do piesku a opätkom skákal a dupal po prostredníku a prstenníku. Neprestal, kým nezačul praskanie kostí.

– Tak, – povedal Fritiof, vytiahol vreckovku a priviazal skrčené zlomené prsty k dlani. – Onedlho z vás budú verné kópie.

Nils sa len mlčky prizeral. Muž, ktorý sa mu predstavil ako Fritiof, je stále o krok pred ním. A čo naplánoval na koniec tejto záležitosti?

Nils sa usiloval potlačiť nepokoj.

– Vyzuj mu topánky, – povedal. – Vysuším ich nad ohňom a obujem mu svoje. Dám mu aj peňaženku.

Už to chcel mať za sebou a ísť domov. Ak sa mu podarí vrátiť do Stenviku, celé utrpenie sa napokon skončí šťastne.

A preto mu nesmie záležať na tom, že v tejto chvíli sa nachádza v pekle.

27

– My dvaja sme už starci, – prihovoril sa Gerlof Martinovi.

– Máme dosť času na premýšľanie. Aj ja som v poslednom čase veľa uvažoval…

Pohľady sa im stretli. Naďalej sedeli oproti sebe v zatemnenom salóne. Fred Flinstone na obrazovke sa lopotil v kameňolome.

Gerlof ešte vždy držal v ruke knižku o Malmovej píle s fotografiou z Ramneby.

– V čase, keď vznikla táto fotografia, tvoja prepravná firma nebola ešte taká veľká, – pokračoval. – Viem to, lebo moja vyzerala rovnako. Mal si pár škunerov, na ktorých si ako my všetci ostatní vozil kameň, drevo a kadečo iné po Baltickom mori. No stačili tri či štyri roky, potom si si kúpil svoju prvú nákladnú loď, plavil si sa do Európy, dokonca aj cez Atlantik. My ostatní sme sa ešte nejaký čas pretĺkali s našimi škunermi, až kým nesprísnili predpisy o počte posádky a nosnosti lodí. Na väčšie lode nám banky nechceli poskytnúť pôžičky, iba ty si v správnom čase stihol staviť na kúpu vysokotonážnej lode. –Gerlof nespustil oči z Martina. – Ale kde si na to zohnal peniaze? Nemal si o nič viac peňazí ako ostatní lodníci a banky sa k tebe museli správať rovnako skúpo ako k nám.

Martin zaťal zuby, ale mlčal.

– Dostal si ich od Augusta Kanta? Od majiteľa ramnebyskej píly?

Martin zízal na Gerlofa, len mu myklo hlavou.

– Nie? No ja si myslím, že to tak bolo.

Gerlof vopchal ruku do aktovky, oprel sa o palicu a vstal. Pomaly obišiel televízor a postavil sa pred Martina.

– Som presvedčený, že ti zaplatil, aby si z Južnej Ameriky priviezol domov jedného vraha. Vraha policajného radcu. Augustovho synovca Nilsa Kanta.

Martin začal odrazu prudko pohybovať hlavou dopredu a dozadu. Znova otvoril ústa.

– Ee-ra, – vytlačil zo seba. – Ee-ra A-ant…

– Vera Kantová, – zopakoval Gerlof, ktorý mu začínal rozumieť.– To bola Nilsova matka. Určite chcela dostať syna domov. Pravdepodobne to platil jej brat August, však? Zaplatil ti, aby si najprv priviezol na ostrov truhlu, ktorú uložili do zeme na marnäskom cintoríne, aby si všetci mysleli, že Nils Kant zomrel. O niekoľko rokov neskôr a oveľa nenápadnejšie si priviezol domov Nilsa Kanta.

Gerlof stál pred Martinom, ktorý musel zdvihnúť hlavu, aby naňho videl.

– Predpokladám, že Nils sa vrátil domov koncom šesťdesiatych rokov a skryl sa niekde tu na ostrove. Ani sa nemusel veľmi namáhať, lebo po dvadsiatich piatich rokoch ho nikto nespoznával. Určite mohol navštevovať svoju matku a túlať sa po planine.

Gerlof zaostril pohľad na muža na vozíku.

– Myslím si, že Nils Kant sa prechádzal po planine aj v ten hmlistý septembrový deň, keď natrafil na chlapčeka, ktorý zablúdil. Bol to môj vnuk Jens.

Gerlof sklonil hlavu.

– No a potom sa niečo stalo, – pokračoval tichým hlasom.– Niečo sa stalo a Nils sa zľakol. Neverím, že Kant by bol až taký zlý či šialený, ako sa tvrdí. Jednoducho sa zľakol, konal impulzívne, a teda násilnícky. Preto musel Jens zomrieť. –Gerlof zavzdychal.– A potom… ale to vieš najlepšie už ty sám. Myslím si, že Nils ťa vyhľadal a požiadal o pomoc. Telo ste zakopali niekde na planine. Ibaže ty si si niečo nechal.

Vtedy Gerlof vystrel ruku s predmetom, čo vytiahol z aktovky. Bola to hnedá obálka s odtrhnutým logom Malmovej firmy, čo Gerlof dostal poštou.

– Nechal si si Jensov sandál. Pred niekoľkými mesiacmi si mi ho poslal v tejto obálke. – Gerlof sa odmlčal, potom sa spýtal: – Prečo si to urobil? Potreboval si sa kajať?

Martin civel na obálku a brada sa mu znova roztriasla.

– Cha-ec… e… aam, – ľapotal Martin.

Gerlof prikývol, hoci mu nerozumel. Pomaly sa vrátil ku stoličke, aby si oddýchol. Ešte raz sa Martinovi uprene zahľadel do očí.

– Martin, zabil si Nilsa Kanta?

Ako predpokladal, odpovede sa nedočkal, preto si odpovedal sám:

– Myslím si, že si to urobil… Nils začal byť pre teba priveľmi nebezpečný. Som presvedčený, že tú jazvu na čele ti spôsobil on. Žiaľ, nič z toho nemôžem dokázať.

Sťažka sa zohol, knihu a obálku opatrne vložil do aktovky. Pohyb aj rozhovor ho nesmierne vyčerpali.

Na poličke stáli zarámované rodinné fotografie, z mnohých sa usmievali mladí ľudia.

– Naše deti… – povedal zádumčivo. – Mali by sme rátať s tým, že na nás zabudnú. No aj tak túžime po tom, aby si zapamätali všetko dobré, čo sme pre ne urobili, hoci ani to sa vždy nesplní.

Gerlof bol na smrť ustatý, plietol sa mu jazyk. Aj Martin Malm len vyčerpane a bezmocne sedel na vozíku. Ani sa nepohol, nepokúšal sa ani nič povedať.

Vzduch v salóne začal byť nedýchateľný, navyše sa zotmelo. Gerlof pomaly vstal.

– Tak, Martin, rozlúčime sa, – ozval sa. – Maj sa tak dobre, ako len môžeš… Hádam sa ešte uvidíme.

Zdalo sa mu, že posledné slová zneli ako vyhrážka, a svojím spôsobom ich tak aj myslel.

Skôr než prišiel k dverám salóna, otvorili sa. Zjavila sa v nich bledá tvár Ann-Britt Malmovej. Gerlof sa na ňu bezmocne usmial.

– Tak sme sa pozhovárali, – povedal.

Po celý čas rozprával len Gerlof, nedočkal sa jedinej zmysluplnej odpovede.

Keď prešiel okolo Malmovej ženy, zatvorila za ním dvere na salóne.

– Ďakujem, – povedal Gerlof a kývol hlavou na pozdrav.

– To ja som vám ho poslala, – povedala Ann-Britt Malmová.

Gerlof zastal. Ukazovala na jeho aktovku, z ktorej vytŕčal rožok hnedej obálky.

– Martin má rakovinu pečene, už mu nezostáva veľa času, povedala.

Gerlof sa ani nepohol, netušil, ako reagovať. Zahľadel sa na svoju aktovku.

– Odkiaľ ste vedeli… odkiaľ si vedela… – zaodŕhal, – kam ju treba poslať?

– Obálku mi dal minulé leto Martin, – odvetila Ann-Britt.– Sandál už bol v nej, len na ňu dopísal tvoje meno. Stačilo ju poslať.

– Ty si mi volala? – spýtal sa. – Lebo ktosi mi telefonoval, keď mi ju doručili… ale neohlásil sa.

– Áno. Chcela som sa spýtať… na sandál, – priznala sa Ann-Britt.– Prečo ho má Martin, čo to vlastne značí. Ibaže som sa bála tvojej odpovede… že Martin ublížil tvojmu dieťaťu.

– Dieťaťu nie, – unavene vysvetlil Gerlof. – Jens bol môj vnuk. No neviem, čo značí ten sandál.

– Ani ja, a to ma… – stíchla. – Martin mi vtedy nič nechcel povedať, no ja… nejako som sa dovtípila, že Martin pokladá sandál za istú poistku, možno bezpečnosti. Pochopila som to správne?

– Poistka bezpečnosti?

– Alebo niečoho iného. Neviem.

Gerlof sa na ňu zadíval.

– Hovorieval Martin o Kantovi? Nespomínal Kantovcov?

Ann-Britt váhavo prikývla, ale na Gerlofa nepozrela.

– Áno, ale iba v tom duchu, že spolu obchodujú… Vera Kantovi do Martinovej lode investovala peniaze.

– Vera zo Stenviku? Nie náhodou August?

Ann-Britt pokrútila hlavou.

– Vera Kantová zo Stenviku vložila peniaze do Martinovej prvej veľkej motorovej lode. Tie peniaze veľmi potreboval, pamätám sa na to.

Gerlof prikývol. Veľmi sa mu žiadalo opustiť tento pochmúrny dom, no musel položiť ešte jednu otázku.

– Keď ti dal Martin obálku, – začal, – krátko predtým ho niekto navštívil?

– K nám návštevy nechodievajú často, – šepla Ann-Britt.

– Aj tak si myslím, že tu bol niekto zo Stenviku, – nedal sa odbiť Gerlof. – Starý kamenár… Ernst Adolfsson.

– Áno, Ernst, – spomenula si Ann-Britt. – Pár vecí sme si od neho kúpili, a teraz je mŕtvy. Bol nás navštíviť… no zdá sa mi, že to bolo ešte pred letom.

Ernst ma zasa predbehol, pomyslel si Gerlof.

– Ďakujem, – povedal a obliekol si kabát. Odrazu mu pripadal ťažký ako brnenie. – Martina asi čoskoro preveziete do nemocnice, však?

– Nie, nijaká nemocnica, – odvetila Ann-Britt. – Lekári chodia za ním.

Vonku na schodoch sa doňho znova oprel vietor a zatackal sa. Možno to však spôsobila únava. Navyše začalo husto mrholiť. Pred domom ho nečakalo auto, preto s prižmúrenými očami vzdoroval nevľúdnemu počasiu. O niekoľko desiatok metrov ďalej zbadal Johnovo auto.

Keď otvoril dvere na strane spolujazdca, John ho privítal kývnutím hlavy.

– Mám to za sebou, – oznámil mu Gerlof.

– Dobre, – odvetil John.

Gerlof si až vtedy všimol, že na zadnom sedadle sa chúli postava so širokými plecami. Johnov syn Anders.

– Bol som v starom byte, – vysvetlil John. – Našiel som ho doma. Andersa pustili.

– Teším sa. Vitaj, Anders.

Johnov syn prikývol.

– Si rád, že ti policajti uverili? – spýtal sa ho Gerlof.

– Áno.

– Zrejme už nikdy nevojdeš do Verinho domu.

– Nie, – Anders pokrútil hlavou. – Straší tam.

– Počul som, – priznal Gerlof. – No ty si sa nebál.

– Nie, vždy sa zdržiava vo svojej izbe.

– Kto? Vera?

Anders prisvedčil.

– Je zatrpknutá.

– Zatrpknutá?

– Cíti sa podvedená.

– Aha, teda tak, – zamyslel sa Gerlof.

Myšlienky mu zablúdili k slovám, čo vyslovila Maja Nymanová o dvoch mužských hlasoch vo Verinej kuchyni. Žeby jeden patril Martinovi Malmovi?

Neprestávalo pršať. John zapol stierače.

– Chcel by som s Andersom zostať chvíľu v Borgholme, – oznámil Gerlofovi. – Zájdeme si na kávu spolu s jeho matkou. Samozrejme, si vítaný.

– Nie, ďakujem, potrebujem sa dostať domov, – rýchlo odvetil Gerlof. – Inak Boel dostane hysterický záchvat.

– To si viem predstaviť, – pripustil John.

– Do Marnäsu sa odveziem autobusom, – navrhol Gerlof. – Nechodieva nejaký okolo pol štvrtej?

– Overíme si to na stanici, – rozhodol John.

Gerlof zamyslene sedel a mlčal celou cestou cez Borgholm Zmocnil sa ho zvyčajný pocit, že pri návšteve u Martina zabudol na dôležité veci, kládol nesprávne otázky a vôbec nepochopil odpovede. Mal si písať poznámky.

– Martin už nemôže rozprávať, – poznamenal s povzdychom.

– Naozaj? – začudoval sa John.

Keď auto zabočilo na námestie, Gerlof náhodou obrátil hlavu a za oknom reštaurácie uvidel Júliu.

Pri stole s ňou sedel policajt Lennart Henriksson. Gerlofa neprekvapilo, že ich vidí spolu.

Júlia hľadela na Lennarta a pôsobila pokojne, uvedomil si Gerlof, keď auto prešlo popri reštaurácii. Možno nie šťastne, ale určite pokojne. Aj Lennart vyzeral bodrejší ako v posledných rokoch.To bolo dobre.

– Zvládneš cestu autobusom? – spýtal sa John.

Gerlof prikývol.

– Už mi je lepšie, – upokojoval Johna. Čiastočne to bola pravda, teraz aspoň vládal chodiť. – A mali by sme podporovať hromadnú verejnú dopravu. Inak nám zrušia autobusové spojenie.

John odbočil na sever k starej budove. Predtým sa používala ako železničná stanica. Bola to konečná pre vlaky. Z jedného tu kedysi dávno vyskočil Nils Kant, keď zavraždil policajného radcu, no teraz tu stáli len autobusy a taxíky.

Auto zabočilo na parkovisko. John vystúpil a obišiel auto, aby otvoril dvere Gerlofovi, ktorý sa rozlúčil s Andersom kývnutím hlavy.

Gerlof mal za sebou náročný deň, no zo všetkých síl sa usiloval kráčať pevne k autobusom za staničnou budovou. V jednej ruke držal aktovku, v druhej palicu. Dážď zhustol. Linka do Byxelkroku cez Marnäs stála na parkovisku, vodič sedel za volantom a čítal noviny.

Gerlof sa pohol k dverám autobusu.

– Myslím, že je to za nami, – povedal Johnovi. – Urobili smevšetko, čo bolo v našich silách. Martin musí žiť s tým, čo urobil. Až do konca života.

– Nič iné mu nezostáva, – zamyslene odvetil John.

– Mimochodom, nepočul si o nejakom Martinovom príbuznom, ktorý by sa tak volal?

– Myslíš Fridolf? – krútil hlavou John.

– Áno. Fridolf alebo Fritiof.

– O nikom takom som nepočul. Je to dôležité? – spýtal sa John.

– Vlastne ani nie.

Gerlof chvíľu mlčky postával pri Johnovi, keď okolo nich prebehli dvaja výrastkovia v čiernych bundách, bez jediného pohľadu na dvoch starých mužov naskočili do autobusu a usadili sa.

Gerlof si uvedomil, že nezáleží na tom, či práve odhalil nejakého vraha alebo nie. Nič sa tým nezmení. Život okolo neho plynul ako zvyčajne. Öland sa tým nijako nezmenil.

Deprimovalo ho to. Pripísal to kríze osemdesiatnika.

– Ďakujem ti za dnešnú pomoc, – oslovil Johna. – Len čo budem doma, ozvem sa.

– Nezabudni, prosím ťa.

John podržal Gerlofovi palicu, kým pomaly vystúpil na vysoké autobusové schody. Potom si vzal palicu, zaplatil lístok so zľavou pre dôchodcov a sadol si napravo k oknu. Sledoval, ako John pomaly kráča k svojmu autu a nastupuje doň.

Gerlof sa oprel a so zatvorenými očami počúval, ako štartuje motor autobusu. Pomaly ako starý škuner sa pohol zo stanice.

Fridolf alebo Fritiof, opakoval si v duchu. A stretnutie v Ramneby, kde Ernst vyrastal.

Fridolf? Fritiof?

Na ostrove nepoznal nikoho s takým menom.

28

– Nie, nie som ženatý, – povedal Lennart. – Ani som nikdy nebol.

– Ani deti nemáš? – spýtala sa Júlia.

Lennart pokrútil hlavou.

– Ani deti. – Zahľadel sa do poloprázdneho pohára s vodou. –Mal som len jeden vážny vzťah, trval desať rokov, ale pred piatimi sa skončil… Ona býva v Kalmare a zostali sme priateľmi. – Usmial sa na Júliu. – Odvtedy venujem svoju energiu domu a záhrade.

– Severný Öland nie je práve najlepšie miesto, ak sa chce človek s niekým zoznámiť, – zamyslela sa Júlia.

– Nuž, naozaj je tu malý výber, – neprestával sa usmievať Lennart. – Máš pravdu. V Göteborgu je to jednoduchšie, však?

– Ani neviem… – odvetila Júlia. – Akosi som prestala hľadať, – odpila si z vody a pokračovala: – V podstate som aj ja mala len jeden vážny vzťah. A ten sa začal ešte dávnejšie než tvoj… Bolo to s Jensovým otcom Michaelom, ibaže ten sa skončil… po tom. Veď vieš kedy.

Lennart prisvedčil.

– Človek sa musí pre vzťah pevne rozhodnúť, – povedal.

Júlia s ním súhlasila.

– Aké máš teraz plány? – spýtal sa Lennart. – Zostaneš na Ölande?

– Neviem… možno. V Göteborgu ma nič mimoriadne nedrží. Gerlof nie je veľmi zdravý. Určite nechce, aby naňho niekto dozeral, ale myslím si, že to potrebuje.

– Na severe ostrova potrebujú zdravotné sestry, to viem, –povedal Lennart a zahľadel sa na ňu. – A ja by som bol rád, keby si…

Prerušilo ho monotónne pípanie, pri ktorom sa Júlia strhla. Lennart pozrel na pejdžer.

– Už ma zasa volajú, – zahundral.

– Niečo dôležité? – zaujímala sa Júlia.

– Len krátka porada na policajnej stanici. – Vstal. – Pri odchode zaplatím.

– Poďme napoly, – navrhla Júlia.

– Nie, nie, – Lennart odmietavo zamával rukami, – ja som ťa sem zatiahol.

– Tak ďakujem, – vzdala sa Júlia.

Aj tak mala ako zvyčajne hlboko do vrecka.

– Dohodnime sa, že sa stretneme… – hodil okom na hodinky, –… okolo trištvrte na štyri na stanici. Dovtedy by som mohol mať všetko vybavené. Potom môžeme ísť domov.

– Dobre.

Nechcela by si sa prísť pozrieť, ako bývam? Nemám veľký dom, ale stojí pri vode v severnej časti Marnäsu. Slnko každé ráno vychádza rovno z mora len pre mňa, aby som sa vyjadril poeticky.

– Rada.

Rozlúčili sa pred reštauráciou. Lennart rýchlo vykročil k policajnej stanici, Júlia pomaly skackala na barlách na ulicu Kungsgatan, aby sa poobzerala po obchodoch. V tomto období neponúkali nijaké zľavy na oblečenie, ale chcela si pozrieť aspoň výklady.

Keď prechádzala okolo novinového stánku, automaticky si prečítala najvýraznejšie titulky: Ťažká havária na ceste 22 –zatiaľ neidentifikovali ani jednu obeť, Carola je opäť šťastná, Kompletný televízny program na sviatočné dni, Vyhrali ste peniaze? Ani jeden z nich ju nezaujal.

Napriek zlomeninám a zraneniam sa cítila dobre. Vlastne bola priam šťastná. Radovala sa z toho, že s Gerlofom sú si teraz bližší než kedykoľvek predtým, že so sestrou Lenou sa rozlúčili ako dobré priateľky a Lennart Henriksson, ako sa zdá, rád vyhľadáva jej spoločnosť.

Júlia sa tešila dokonca aj tomu, že polícia prepustila Andersa Hagmana. Desilo ju, že by mal niekto z obyvateľov Stenviku niečo spoločné so zmiznutím jej syna. V takom prípade by pokladala za lepšie, keby zablúdil k moru. Možno chcel premôcť strach z vody, skákal po kameňoch vytŕčajúcich nad hladinou a pošmykol sa.

Júlia tomu teraz verila.

JÖNKÖPING, APRÍL 1970

– Nie je veľký, ale má nádherný výhľad na Vättern, – hovoril majiteľ nehnuteľnosti a ukazoval von oknom. – V cene prenájmu je aj zariadenie kuchyne a posteľ.

Dychčal, lebo sa pokazil výťah a na štvrté poschodie sa musel vyštverať. Na čele sa mu perlili kvapky potu. Bol v obleku a košeľu mu vydúvalo obrovské brucho.

– Beriem ho, – povedal budúci nájomník.

– Dobre sa tu parkuje.

– To ma teší, ale nemám auto.

Prehliadka neveľkého bytu netrvala ani päť minút. Tvorili ho jedna izba a kuchyňa. Byt sa nachádzal v južnej časti Jönköpingu na ulici Gröna gatan.

– Prenajmem si ho. Na pol roka. Možno nadlhšie.

– Veľa cestujete pracovne? A nemáte auto?

– Cestujem autobusom a vlakom, – vysvetlil budúci nájomník. – Často sa sťahujem… aj teraz čakám, že ma čoskoro presunú domov.

Nils si opäť skúšal svoje nové meno a vymyslený nový život. Pomaly sa s nimi zžíval, starý svet sa postupne strácal. No zatiaľ celkom nezmizol. Mal pocit, akoby sa jeho predchádzajúci život skrýval pod pokrievkou. Nový život sa mu zdal slobodnejší, získalidentifikačné číslo aj pas, ktorý mu umožňoval prechádzať cez hranice, no napriek tomu ho nevnímal ako pravý a skutočný. Rozhodne to tak nebolo ani v Kostarike, ani celý rok v Mexiku, ani ďalší neďaleko Amsterdamu, ani posledný polrok v takmer prázdnom byte v Bergsjöne za Göteborgom, kde sa budil zaliaty studeným potom, lebo sa mu snívalo, že sa vrátil do úmornej kostarickej horúčavy.

– Smiem sa spýtať na váš vek? – pokračoval majiteľ.

– Mám štyridsaťštyri rokov.

– Najkrajšie roky.

– Asi áno.

Keď sa Nils vypytoval Fritiofa, kedy sa konečne bude môcť vrátiť na Öland, dostával len vyhýbavé odpovede.

– Keď je človek netrpezlivý, dopúšťa sa chýb, – povedal mu v poslednom telefonáte plnom šumu a hluku pred tromi týždňami. – Nils, musíš sa upokojiť. Truhlu doviezli a uložili do hrobu v Marnäse, už stihol pekne zarásť trávou a tvoja matka naň z času na čas nosí kvety. A čaká na teba.

– Má sa dobre? – zaujímal sa Nils.

– Darí sa jej.

Po krátkej odmlke Fritiof pokračoval: – Vraj dostáva pohľadnice. Čudné pohľadnice. Najprv nejakú z Kostariky, potom z Mexika a nedávno z Holandska. Nevieš o tom niečo?

Prirodzene, pomyslel si Nils. Celé roky posielal matke pohľadnice a listy, ale vždy bol pritom opatrný.

– Odosielateľa som neuvádzal, – namietol Nils.

– Dobre. Určite si ju nimi potešil, – povedal Frtiof. – Ale teraz sa rozšírila fáma, že Nils Kant žije. Polícia s tým nič nemá, tá kašle na klebety, ale v Stenviku sa o tom hovorí. Práve preto nesmieš byť netrpezlivý. Chápeš?

– Jasné. Ale čo potom, keď sa vrátim na Öland?

– Čo potom…? – zopakoval Fritiof, akoby ho odpoveď nezaujímala. – Potom sa vrátiš k matke. No najskôr sa my dvaja vyberieme na výlet a budeme hľadať poklad. Alebo sa mýlim?

– Na tom sme sa predsa dohodli. Len čo sa vrátim domov, ukážem ti ho.

– Dobre. Takže stačí už len vyčkať správny okamih, – poučil ho Fritiof.

– Jasné. A ten nastane kedy?

Fritiof medzitým prerušil hovor. Muž, ktorý sa v skutočnosti určite volal celkom inak, jednoducho zložil. Nilsa sa zmocnil nejasný pocit, že pre Fritiofa Anderssona predstavuje už len akýsi dovŕšený plán a v skutočnosti je vlastne mŕtvy. Mŕtvy a pochovaný na marnäskom cintoríne.

– Nájomné sa platí vopred, – vyhlásil majiteľ bytu.

– To je v poriadku, – upokojil ho Nils. – Môžem zaplatiť aj hneď teraz.

– A ešte je tu mesačná výpovedná lehota.

– Dobre. Viac času nepotrebujem.

Nils totiž nebol mŕtvy, vracal sa domov.

Muž menom Fritiof nesmie urobiť tú chybu, aby si namýšľal, že je to inak.

29

Gerlof v autobuse do Marnäsu úporne premýšľal. Medzi Borgholmom a Köpingsvikom na chvíľu zadriemal, no len čo sa dostali na planinu, prebral sa a ďalej uvažoval.

Počas návštevy u Martina Malma prezradil viac, než mal pôvodne v pláne, dokonca vyrukoval s kopou hypotéz, ktoré nebude môcť nikdy dokázať. Priznania sa nedočkal, ale aspoň konečne všetko vyslovil nahlas.

Teraz sa môže pokúsiť ísť ďalej. A postaviť ešte viac modelov lodí vo fľaši. Prijímať Johnove návštevy a popíjať s ním kávu. V novinách čítať oznámenia o úmrtí a sledovať, ako sa do Marnäsu vkráda zima. Len so zabúdaním to bude ťažké. A ešte vždy je o čom premýšľať.

Znova vytiahol z aktovky knižku o Malmovej firme, ktorá už začala mať na rohoch od toľkého ohmatávania somárske uši. Gerlof nalistoval záber z prístaviska v Ramneby, opäť sa zahľadel na Martina Malma a Augusta Kanta pred skupinkou zoradených robotníkov.

Myslel na slová Ann-Britt Malmovej – že peniaze na prvú Malmovu loď poskytla Vera Kantová, nie August. Inými slovami, Vera Kantová zaplatila Martinovi Malmovi, aby doviezol jej syna Nilsa domov.

No ak August Kant skutočne nechcel mať nič spoločné s návratom svojho synovca, ba možno si hovoril, že by mal radšej navždy zostať v Južnej Amerike, čo potom znamenala fotografia dokazujúca obchodné i priateľské porozumenie s Martinom Malmom? Augustova ruka na Martinovom pleci…

Veď to hádam bola Augustova ruka, či nie? Gerlof sa ešte raz zblízka prizrel obrázku. Palec trčal na nesprávnej strane dlane.

Civel na obrázok, až kým ho nezačali štípať oči, čiernobiele kontúry sa nezačali mihať a nezahmlievali sa. Vtedy siahol do tašky po okuliare na čítanie, nasadil si ich a pokračoval v skúmaní fotky. Keď ani to nepomohlo, zložil si okuliare a použil ich ako zväčšovacie sklo. Bledé tváre robotníkov sa priblížili, ale zároveň sa rozpadávali na čierne bodky.

Gerlof posunul okuliare nad ruku na Malmovom pleci. Ležala tam, kamarátsky spočívala na Martinovi. No Gerlof odrazu zreteľne uvidel, že to, čo mala byť Augustova pravica, v skutočnosti je čiasi ľavá ruka. A hneď za tou rukou…

Gerlof nevedel odtrhnúť zrak od usmiatej tváre na fotografii.

Vtom prvý raz uvidel to, čo si určite všimol aj Ernst.

No, kristušát, zanadával v duchu.

Túto nadávku Gerlofovi zakázala matka používať pred vyše sedemdesiatimi rokmi. Odvtedy ju nepoužil ani raz v živote.

Aby získal istotu, vytiahol poznámkový blok a nalistoval v ňom mená, čo si zapísal v múzeu v Ramneby.

– Kristušát, – zanadával tentoraz nahlas.

Poznanie ho na okamih tak ohromilo, že zabudol, kde je. Autobus sa blížil k Marnäsu, teraz sa dostali do južnej časti Stenviku. Keď zdvihol hlavu, autobus práve prefrčal okolo veľkej tabule s nápisom KEMPING 2 KM.

Stenvik. Autobus čoskoro zastane v Stenviku. O svojom objave sa bezodkladne potreboval pozhovárať s Johnom.

Gerlof sa rýchlo načiahol k červenému gombíku ohlasujúcemu šoférovi, že bude vystupovať, a stlačil ho.

Keď autobus začal spomaľovať pred zastávkou, asi sto metrov pred odbočkou na Stenvik, knižku aj okuliare vložil do aktovky a postavil sa na roztrasené nohy.

Prostredné dvere na autobuse sa hlučne otvorili a Gerlof opatrne zostúpil po schodíkoch do chladu a vetra. Sjögren ukrytý v jeho kĺboch nespokojne zahundral, ale zatiaľ sa neohlásil plnou silou, bolesti sa dali zniesť.

Dvere sa za ním zatvorili a autobus sa pohol. Na zastávke bol celkom sám. Ešte vždy husto pršalo. Kedysi tu stála drevená búdka, kde sa dalo schovať pred dažďom či prečkať lejak, no teraz tu, samozrejme, nebolo nič. Všetko, čo za niečo stojí a je zadarmo, vždy sa rýchlo vytratí.

Keď zanikol aj tlmený hukot motora autobusu, Gerlof sa poobzeral po prázdnej krajine, zapol si aj posledný gombík na kabáte a zadíval sa na žltú tabuľu, ukazujúcu smer do Stenviku. Presne ta sa potreboval dostať.

Skôr ako prešiel cez cestu, niekoľko ráz sa starostlivo poobzeral, aby ho niečo nezrazilo, no na dohľad nebolo nijaké auto. Aj hradská zívala prázdnotou. Celkom svižným krokom prešiel prvých päťdesiat metrov k odbočke na Stenvik, no keď zahol, vietor mu dul takmer rovno do tváre a musel spomaliť.

Prekonal už dobrých dvesto metrov po krajnici, keď si spomenul, že John Hagman teraz nie je v Stenviku.

John predsa zostal v Borgholme.

Gerlof zastal a zažmurkal vo vetre.

Dofrasa, ako na to mohol zabudnúť? Veď s Johnom sa na autobusovej stanici rozlúčil ani nie pred polhodinou. To, čo odhalil na fotografii z Ramneby, ho tak rozrušilo, že na to úplne zabudol.

Niekoho v Stenviku predsa musí nájsť! Júlia sa zrejme ešte takisto nestihla vrátiť, ale Astrid by tam mohla byť. Temer vždy je doma. V tejto chvíli mu už aj tak nezostávalo nič iné, len pokračovať v ceste, lebo Marnäs bol ešte ďalej.

Nohy mu oťaželi, zima prenikala pod kabát. Vietor doňho dorážal, a tak sklonil hlavu, aby si chránil tvár.

Krok za krokom po popraskanom asfalte. Začal ich počítať: jeden, dva, tri – po dvadsiatom piatom zdvihol hlavu, no listnáče na horizonte, čo označovali miesto, kde sa končí planina a začína dedina, sa ani zamak nepriblížili.

Gerlof po prvý raz trochu znepokojnel, pripadal si ako plavec, ktorý sa rozhodol preplávať ľadové jazero, no v polovici odrazu stratil silu. Vrátiť sa na diaľnicu sa mu videlo nemožné, no rovnako ťažké sa zdalo aj pokračovať v chôdzi.

Odrazu ľavou nohou zle stúpil, potkol sa na hrboľatom asfalte na krajnici a takmer spadol do priekopy. Pomocou palice horko-ťažko nadobudol rovnováhu, a vtedy odrazu začul tlmený zvuk motora.

Auto sa blížilo od Stenviku.

Bolo veľké a tmavozelené. Keď prišlo bližšie, Gerlof rozoznal, že ide o Jaguár s rytmicky tancujúcimi stieračmi.

Neprešlo okolo, ale zastalo, bočné okienko sa otvorilo a zjavila sa v ňom vodičova tvár so sivou bradou.

– Haló, zdravím! – ozval sa natešený hlas.

Gerlof spoznal Gunnara Ljungera z Långviku.

Majiteľ hotela, ktorý pri každom stretnutí rečnil len o nových modeloch lodí vo fľaši, bol posledný, s kým sa teraz Gerlof túžil stretnúť, no prinútil sa zdvihnúť unavenú ruku na pozdrav.

– Dobrý deň, Gunnar, – pozdravil slabým hlasom, čo zanikal vo vetre, a urobil ďalší krok dopredu.

– Ahoj, Gerlof! – zakričal z auta Ljunger. – Kam si sa vybral?

Na hlúpu otázku sa dala očakávať len hlúpa odpoveď, no Gerlof sa ovládol, kývol k dedine a povedal:

– Do Stenviku.

– Ideš niekoho navštíviť?

– Áno, – Gerlof sa zaknísal v nápore vetra. – Idem za Astrid.

– Za Astrid Linderovou? – vyzvedal Ljunger. – Nezdalo sa mi, že by bola doma, išiel som okolo… Nesvietilo sa u nej.

– Naozaj?

Ak ani Astrid nie je doma, potom už v celom Stenviku niet nikoho, Gerlof mohol pokojne mrznúť niekde vonku v náporoch vetra dujúceho od mora a chúliť sa za nejakým kríkom.

Zamyslel sa, potom pozrel na Ljungera.

– Gunnar, nejdeš do Marnäsu? – spýtal sa. – Okolo domova dôchodcov?

Jasné… práve sa chystám na nákup do železiarstva. Odveziem ťa.

– Naozaj?

– To je predsa jasné. – Ljunger sa predklonil a otvoril dvere na strane spolujazdca. – Nasadaj.

– To je od teba milé.

Gerlof namáhavo nastúpil do vyhriateho auta. Ani na chvíľu nepustil z ruky palicu a aktovku.

V aute bolo ticho a horúco, kúrenie šlo naplno. Ljunger mal rozopnutú prešívanú bundu, a hoci Gerlof sa zatiaľ nestihol zohriať, aj on si rozopol kabát.

– Fajn, tak ideme do Marnäsu, – povedal Ljunger.

Dupol na plyn a veľké auto vyrazilo dopredu takou silou, že Gerlofa až pritlačilo o sedadlo.

– Musíš byť niekde načas? – spýtal sa Ljunger.

Gerlof pokrútil hlavou.

– Nie, len by som rád…

– Dobre, tak sa teda stihneme na niečo pozrieť.

Vtedy už vyšli na diaľnicu, rovnako prázdnu ako pre chvíľou. Ljunger však odbočil na juh, nie na sever

– Nemyslím si, že by som mohol… – začal Gerlof, ale Ljunger ho prerušil:

– Ako sa ti darí s modelmi?

– Dobre, – odvetil Gerlof, hoci posledný týždeň nevenoval práci ani jedinú minútu, ba dokonca na ňu ani nepomyslel. – Pred Vianocami by si sa mohol zastaviť v domove, pozrieš sa na to…

Ljunger prikývol. Po diaľnici prešli niekoľko sto metrov, potom znova odbočili. Tentoraz na neoznačenú úzku kamenistú cestu medzi neobrobeným poľom a starým kamenným múrom. Viedla na sever k moru.

– Tak mi napadlo… Už je asi neskoro chcieť, aby loď mala červenú lodnú skrutku, však? – spýtal sa Ljunger. – Bolo by to pekné, keby sa to ešte dalo dorobiť.

– Samozrejme, dá sa, – prikývol Gerlof a nadýchol sa. – Gunnar, kam vlastne ideme?

– Nie ďaleko, už tam budeme.

Gunnar sa odmlčal, sústredene šoféroval po úzkej cestičke. Gerlof pozoroval okolie a jednotvárne sa skláňajúce steblá suchej trávy.

Potom pozrel do priestoru medzi sedadlami. Ležal tam Gunnarov mobil, čierny so striebornými hranami, najmenší, aký kedy Gerlof videl – o polovicu menší než Júliin.

– Kam ideme, Gunnar? – spýtal sa ticho.

Ljunger neodpovedal, akoby Gerlofa prestal vnímať. Hľadel na mokrú cestu a istou rukou vyrovnával auto, aby sa vyhol najväčším výmoľom či hrboľom vo vyjazdených koľajach. Usmieval sa.

Gerlofovo čelo sa zarosilo od potu.

Chcel niečo povedať, niečo nezáväzné a všedné. Napríklad sa opýtať na situáciu v hotelierstve. No zmáhala ho únava a po mnohých rozhovoroch z dnešného dňa mal prázdnu hlavu.

Napokon sa zmohol na jedinú otázku:

– Gunnar, bol si niekedy v Južnej Amerike?

Ljunger zavrtel hlavou a neprestal sa usmievať.

– Žiaľ, nie, – odvetil a dodal: – Najďalej som sa dostal do Kostariky.

ÖLAND, SEPTEMBER 1972

Nils Kant sa na novom moste vyklonil z modrého Volva a zahľadel sa na Kalmarský záliv. Bolo popoludnie, nad vodou sa vznášal jemný opar, ale hlboko v zálive sa tvorila hustá hmla a blížila sa k ostrovu.

– Dnes večer sadne poriadna hmla, – povedal.

– Dúfajme, – odvetil Fritiof za volantom.

– My? – nechápal Nils. – Bude nás viac?

Fritiof prikývol.

– O chvíľu sa s nimi stretneš.

Nils sa pokúšal uvoľniť a dovidieť ponad zábradlie mosta. V duchu videl sám seba ako mladého muža, ktorý pláva odušu v zálive, aby sa dostal na breh. Vtedy mal ledva dvadsať rokov.

Ako to vydržal v takej studenej vode? Teraz má štyridsaťšesť a preplával by sotva sto metrov.

Ölandský most bol obrovský, tony ocele a betónu sa zmenili na kolosálnu stavbu, čo sa vypínala nad vodou, takmer rovnako široká ako diaľnica dlhá niekoľko kilometrov. Nils si nikdy nevedel ani predstaviť, že jeho ostrov by sa raz mohol takto spojiť s pevninou.

– Koľko rokov má tento most? – spýtal sa.

– Je nový, – odvetil Fritiof.

Odvčera večera, keď prišiel za Nilsom do Jönköpingu, stal sa skúpy na slovo. Na cestu dal Nilsovi tmavé oblečenie a čiernu pletenú čiapku, aby si ju stiahol až do čela, ale sotva prehovoril.

Veselý a šarmantný Fritiof Andersson, ktorý ho pred vyše desiatimi rokmi vyhľadal v Kostarike, akoby sa vyparil; v podstate sa to stalo potom, čo sa v mori pri Limóne utopil Smålandan. Po tom večere sa Fritiof začal správať k Nilsovi ako k psovi, jednostaj ho vláčil z miesta na miesto, prenajímal mu lacné malé byty či ubytovanie v pánskych slobodárňach, ozýval sa mu len telefonicky, aj to iba pár niekoľko ráz za rok.

Večer pred návratom na Öland Fritiof znova zaviedol reč na poklad. Kde je vlastne? Kam ho Nils ukryl? V dome?

Nils odmietavo krútil hlavou. Napokon prezradil:

– Zakopal som ho na planine na východ od Stenviku. Za kopu kamenia. Pôjdeme tam spolu a vykopeme ho.

Fritiof prisvedčil.

– Dobre, tak to urobíme.

Nils sa nevedel dočkať posledného úseku cesty. Teraz bol konečne tu.

– Nejaký čas sa budem držať doma, – oznámil Fritiofovi.

Keď schádzali z mosta na pevnú zem severne od Färjestadu, zatvoril oči. Konečne. Vrátil sa na Öland.

– Budem sa držať doma, – zopakoval. – Zostanem s mamou a dám si pozor, aby ma nikto nevidel. – Po krátkej odmlke sa spýtal: – Dúfam, že sa má ešte vždy dobre…?

– Jasné.

Fritiof Andersson prikývol, a keď sa dostali na planinu pri Borgholme, pridal plyn.

Nils vnímal, ako veľmi sa ostrov zmenil od jeho mladosti. Predovšetkým tu rástlo viac kríkov aj stromov, úzka, trávou zarastená cesta do Borgholmu sa rozšírila, stala sa z nej diaľnica, priama a rovná ako most. Železnicu, čo premávala medzi severom a juhom ostrova, pravdepodobne zrušili, lebo na planine sa neleskli nijaké koľajnice. Zmizli aj veterné mlyny, čo sa týčili na pobreží a zachytávali vietor zo zálivu, zostalo ich len zopár.

Na ostrove teraz žilo menej ľudí, napriek tomu pri vode vyrástli nové domy a chaty. Nils na ne kývol hlavou.

– Kto býva v tých domoch? – spýtal sa.

– Letní hostia, – stručne vysvetlil Fritiof. – Zarábajú v Štokholme a na Ölande si kupujú chaty. Autom raz-dva prejdú cez most, strávia tu dovolenku, opália sa a rýchlo sa vracajú domov, aby zase zarábali peniaze. Zimu tu však nechcú tráviť. Je tu priveľmi chladno a otupno.

Znelo to, akoby ich chápal.

Nils mlčal. Fritiof mal asi pravdu s letnými hosťami, lebo takmer všetky vozidlá išli opačným smerom než oni, teda preč z ostrova. Leto sa skončilo, nastala jeseň.

Ešte dobre, že aspoň zrúcaniny hradu naďalej stoja na svojom mieste na útese nad Borgholmom.

Len čo obišli hrad, boli už takmer v meste, do ktorého sa začala pomaly vkrádať hmla. Fritiof spomalil, zabočil na malé parkovisko na kraji mesta, zrúcaniny však mali na dohľad. Bez vysvetlenia zastavil.

– Sme na mieste, – oznámil. – Spomínal som, že budeme mať spoločnosť.

Otvoril dvere a zakýval.

Nils sa poobzeral. Po ceste k nim ktosi pomaly kráčal: asi päťdesiatročný muž. Mal na sebe sivý vlnený sveter, gabardénové nohavice a svetlé kožené topánky, zrejme dosť drahé. Zakýval na Fritiofa.

– Meškáte.

Muž s klobúkom stiahnutým nízko do čela nemal batožinu, v ruke držal len dopoly vyfajčenú cigaretu. Znova si z nej potiahol, potom ju odhodil, a skôr než podišiel k autu, ostražito sa poobzeral.

– Nils, mal by si si sadnúť dozadu, – potichu navrhol Fritiof.

– Myslím si, že pri príchode do Stenviku to bude bezpečnejšie.

Potom vystúpil z auta. Na konci parkoviska stála telefónna búdka a Nils videl, že k nej rýchlo zamieril. Vhodil mince do automatu, vykrútil číslo a úsečne čosi hovoril.

Nils tiež vystúpil z auta, muž v drahom oblečení zahasil ohorok opätkom a bez slova či pozdravu ho pozoroval. Potom pristúpil k autu a sadol si na predné sedadlo.

Nils sa však hneď neusadil dozadu. Prešiel kúsok po ceste a kochal sa v pohybe na slobode.

Na svojom ostrove.

Odrazu sa na ceste vynorili dve autá. Nils si všimol bledé tváre cestujúcich, ktorí ho sledovali. Sprevádzal ich pohľadom, kým nezmizli v hmle.

– Poď už! – zakričal naňho podráždene Fritiof.

Medzitým sa vrátil k autu.

Nils sa neponáhľal, otvoril zadné dvere a začul, ako sa muž na prednom sedadle potichu spytuje:

– Gunnar, išlo to hladko?

Vzápätí hodil rýchly previnilý pohľad na Nilsa, akoby sa preriekol.

Muž, ktorý sa dal po celý čas oslovovať Fritiof, obrátil hlavu a usmial sa.

– To nič, hádam by sme sa už mohli všetci navzájom predstaviť skutočnými menami, – povedal. – Volám sa Gunnar a on je Martin. Na zadnom sedadle sedí Nils Kant. Všetci si tu dôverujeme, však?

– Jasné.

Nils prikývol a zabuchol dvere.

Takže Fritiof sa volá Gunnar. Nils vedel, že už ho niekde videl, no ešte vždy si nespomenul kde.

– Poďme teda do Stenviku, – navrhol Gunnar.

Auto znova vyšlo na hlavnú cestu, prešlo okolo Borgholmu a pokračovalo na sever. Okolie sa Nilsovi videlo čoraz známejšie, ale hmla zo zálivu hustla a zastierala horizont.

Vzduch bol čoraz sivší. Gunnar vedel, že príde hmla, rátal s tým, preto sa mal Nils vrátiť domov práve dnes. S čím všetkým ešte rátal?

Za Köpingsvikom Gunnar zapol hmlovky a pridal plyn. Nilsovi sa pred očami mihali žlté tabule s názvami. Dôverne známe názvy ölandských dedín. No najväčšmi ho dojímal pohľad na krajinu: polia, divo rastúca tráva, rovné kamenné múriky, čo sa začínali pri ceste a končili kdesi v hmle.

A planina, jeho planina. Bola všade naokolo, hýrila sivohnedými odtieňmi, nad ňou sa rozprestierala nekonečná obloha, rozľahlá a krásna, ako si ju pamätal.

Nils je opäť doma.

Nikto v aute nerozprával. Po štvrťhodinke mlčania Nils konečne zazrel tabuľu, na ktorú tak dlho čakal. Stenvik. Pod ňou bola veľká šípka s textom Kemping.

Do dediny vedie asfaltová cesta a Stenvik má aj svoj kemping. Kedy sa to všetko stalo?

Auto obišlo príjazdovú cestu do Stenviku, ani nespomalilo.

– Do dediny vojdeme zo severu, – povedal Gunnar. – Je tam menšia premávka a nemusíme sa trepať cez všetky ulice.

Po niekoľkých minútach prišli na severnú príjazdovú cestu, vedúcu popri opustenej mliekarskej rampe. Keď ju Nils videl naposledy, prehýbala sa pod kanvami mlieka nadojeného v gazdovstve za cestou. Teraz ju obrastal mach a vyzerala na rozpadnutie.

Za dvadsaťpäť rokov sa zmenil celý Öland, no severná cesta vyzerala približne tak, ako si ju pamätal: úzka, hrboľatá a zablatená. Priekopy zarástli trávou, takisto ako planina, čo sa tu začínala.

Gunnarovo Volvo napredovalo pomaly, po chvíli zastalo. Gunnar sa obrátil k Nilsovi, aj Martin otočil k nemu hlavu. Obaja sa naňho zahľadeli.

Gunnar uprene, Martin vyhýbavo.

– Takže, – ozval sa vážnym hlasom Gunnar, – dostali sme ťa do Stenviku. A teraz vykopeš svoj poklad.

– Najprv sa chcem stretnúť s matkou, – odvetil Nils a neuhol pohľadom.

– Vera nikam neujde, Nils, – odvetil Gunnar. – Ešte chvíľu môže počkať. Bude to lepšie, do dediny by sme radšej doraziť za tmy, nemyslíš?

– Drahokamy si rozdelíme, – povedal rýchlo Nils.

– Pochopiteľne. No najprv ich musíme mať.

Nils naňho chvíľu hľadel, potom sa pozrel do okna. Hmla bola zrazu nepreniknuteľná, čoskoro sa začne stmievať.

Prikývol. Dá Gunnarovi a Martinovi polovicu pokladu, a tým budú vyrovnaní.

– Potrebujeme niečo na kopanie, – povedal potichu.

– Jasné. V kufri máme rýle a lopatu, – odvetil Gunnar. – Mysleli sme na to. Buď pokojný.

No Nils sa neupokojil. Bol sám na dvoch neznámych chlapov, presne ako Smålandan v tme pri Karibskom mori. Rozdiel bol len v tom, že Borrachón dôveroval novým priateľom, kým Nils nie.

Gunnar nezaparkoval pri ceste, zabrzdil pri úzkom otvore v kamennom múriku a skrútil volant. Auto zišlo z hradskej.

Pomaly zamierilo na rovnú planinu zarastenú trávou.

Nils sa obzrel, ale videl len hmlu. Cesta vedúca do jeho rodnej dediny sa stratila.

30

Gerlof mlčky sedel s vystretým chrbtom na sedadle vedľa Gunnara Ljungera. Smerovali do pustatiny na juhu Marnäsu. Opatrný rozhovor, čo sa usiloval nadpriasť, viazol, lebo Ljunger sa vôbec neunúval odpovedať. Gerlof mohol urobiť len jedno – viezť sa s ním ďalej, s námahou si rozopnúť kabát a vyzliecť si ho, lebo horúčava v aute pripomínala trópy. Možno by si teplotu mohol regulovať aj sám nejakým gombíkom pri sedadle, no nevedel ako. Všetko sa ovládalo elektronikou a Gunnar sa mu očividne nechystal pomôcť.

Priblížili sa k severnému pobrežiu ostrova. Vozidlo prešlo cez pol metra vysoký a niekoľko metrov široký násyp, za ktorým sa rozprestierala rovná planina. Gerlof sa zorientoval. Tadiaľto kedysi viedla železnica, potom ju zrušili.

Pozrel na hodinky. Bolo takmer päť hodín.

– Už by som sa mal vrátiť, Gunnar, – povedal ticho. – V domove ma o chvíľu začnú zháňať.

Ljunger prikývol.

– To je možné, – odvetil, – ale tu ťa sotva budú hľadať. Alebo sa mýlim?

Vyhrážka zaznela tak zreteľne, že Gerlof sa odvrátil a pokúsil sa otvoriť dvere.

Jaguár išiel pomaly, mohol by vyskočiť, azda dokonca aj bez úrazu, ba hádam by sa ešte pred zotmením nejako dostal aj naspäť na cestu, lenže dvere sa nedali otvoriť. Ljunger ich zamkol nejakým ovládačom.

– Gunnar, chcem vystúpiť, – pokúšal sa povedať rozhodným hlasom kapitána, ktorým býval kedysi.

– O chvíľu môžeš, – odvrkol Ljunger a šoféroval ďalej.

Prešli cez zhrdzavený plot z drôteného pletiva medzi dvoma kamennými múrikmi, za ktorými presvitalo Baltické more. Vyzeralo sivé a chladné.

– Gunnar, prečo to robíš? – spýtal sa Gerlof.

– Pravdupovediac, som tu neplánovane, – zahundral Ljunger. – Šiel som za autobusom z Borgholmu a videl som ťa vystúpiť pri južnom výjazde zo Stenviku. Stačilo mi obísť dedinu zo severu, prejsť cez ňu a cestou ťa vyzdvihnúť. – Ljunger ešte väčšmi spomalil a obrátil sa k nemu. – Gerlof, čo si dnes robil u Martina Malma?

Gerlof pochopil, že je odhalený. Otáľal s odpoveďou.

– U Martina? – zopakoval. – Čo tým myslíš?

– Ty a John Hagman, – spresnil Gunnar. – Ty si šiel dnu, John čakal pred domom.

– Ach to! Chvíľu som sa s Martinom zhováral… Veď sme starí námorníci, – odvetil Gerlof. – Odkiaľ to vieš?

– Ann-Britt mi volala na mobil, kým si spomínal s Martinom. Znepokojí ju každá návšteva starých kapitánov… Najprv prišiel Ernst Adolfsson, teraz ty. Presnejšie dva razy v uplynulých týždňoch. Tomu už hovorím obliehanie Martinovho domu!

– Takže ty a Ann-Britt ste dobrí priatelia, – unavene skonštatoval Gerlof.

Ljunger prisvedčil.

S Martinom sme vlastne starí obchodní partneri, ale teraz sa s ním nedá veľmi zhovárať. O obchody sa stará Ann-Britt, neraz ma žiada o dobrú radu.

Gerlof sa oprel. Nadišiel čas hovoriť pravdu.

– Partneri, – zopakoval. – Ale to ste už dlho? Od konca päťdesiatych rokov, však?

Z aktovky vytiahol knižku o firme Martina Malma.

– Tento obrázok som ukázal Martinovi, – pokračoval. – Často som si ho prezeral… No trvalo mi dlho, kým som pochopil, čo je na ňom v skutočnosti.

– Naozaj? – začudoval sa Ljunger a obišiel skupinku nízkych brestov. Boli už len niekoľko sto metrov od mora. – A teraz si na to prišiel?

Gerlof prikývol.

– Sú na ňom dvaja najvplyvnejší muži prístavu v Ramneby: fabrikant August Kant a námorný kapitán Martin Malm, stojaci pred skupinkou robotníkov. Augustova ruka akoby objímala okolo pleca Martina Malma. Ibaže to nie je ruka Augusta Kanta. Patrí mužovi stojacemu za Martinom. To som si všimol len pred chvíľou v autobuse.

– Jeden obrázok prezradí viac než tisíc slov, – vyhlásil Ljunger a zabrzdil. – Hovorí sa to, však?

Pred nimi za lúkou porastenou zožltnutou trávou sa rozprestieralo severné pobrežie ostrova. Dážď kropil zem i vodu. Bol chladný, čoskoro sa zmení na sneh.

– Muž za Martinom Malmom je robotník z píly, ktorý sa volal Gunnar Johansson. Ibaže potom si zmenil priezvisko. Je to tak? – spýtal sa Gerlof.

– Nie celkom, vtedy som už bol predákom na píle, – pochválil sa Ljunger. – Ale to sedí, že som si zmenil priezvisko na Ljunger. Urobil som to, keď som prišiel na Öland.

Vypol motor a vzápätí nastalo ticho. Bolo počuť len dážď a vietor.

– Tá fotka sa nikdy nemala dostať do ročenky. Dala ju tam Ann-Britt, a kým kniha nevyšla, vôbec som o tom nevedel. Iba ErnstAdolfsson a ty ste ma spoznali. Ernst si ma asi pamätal ešte zo školy…

– Teraz už viem, že vyrastal v Ramneby, – povedal Gerlof. – Pre mňa nebolo ľahké spoznať ťa. No ešte vždy čomusi nerozumiem…

Gerlof vedel, že sa blíži koniec. Ljunger ho zabije, tak ako zavraždil Ernsta. Preto pokračoval, aby oddialil neodvratné:

–… ako predák na píle si určite počul príbeh o zlom synovcovi Augusta Kanta. Vtedy si dostal nápad…

– Vlastne som sa s ním zoznámil, – skočil mu do reči Ljunger.

– S kým? S Nilsom Kantom?

– Áno, s Nilsom. Po vojne som na píle začínal ako chlapec pre všetko, Nils tam prišiel, keď utekal pred políciou z Ölandu. Prikradol sa, schoval sa v kríkoch, a vtedy ma zbadal. Požiadal ma, aby som zavolal riaditeľa Kanta. To som aj urobil, ale riaditeľ o ňom nechcel ani počuť. August Kant mi dal päť stokorunáčok, čo som mal odovzdať Nilsovi, aby čo najskôr zmizol. Dve som si schoval a tri som mu dal. – Pri spomienke sa Ljunger usmial. – Zvyšok leta som si z tých peňazí žil ako kráľ.

– Už vtedy si veľmi rýchlo pochopil, že na Nilsovi Kantovi sa dá zarobiť, – zahundral Gerlof a sledoval hustý dážď padajúci za oknom.

– Presne tak, – priznal Ljunger, – iba som nevedel, že sa dá na ňom zarobiť až tak veľa. To som vtedy ani len netušil. Veril som, že dostanem zopár tisíc a zaplatenú cestu cez Atlantik, aby som Nilsa priviedol domov, keď sa celý cirkus okolo neho utíši. Navrhol som to Augustovi, keď zo mňa urobil predáka, ale jednoznačne odmietol. Nemal najmenší záujem dostať naspäť do Švédska čiernu ovcu rodiny.

Zdvihol ruku, stlačil gombík vedľa volantu a vo dverách vedľa Gerlofa čosi šťuklo.

– Tak, je odomknuté, – povedal. – Vystúp. Gerlof sa ani nepohol.

– No ty si sa nevzdal, – povedal a nespúšťal zrak z Ljungera. – Keď August tvoj návrh zamietol, išiel si za Verou Kantovou doStenviku a predložil jej navlas rovnakú ponuku. Nilsova matka súhlasila. Bolo to tak?

Gunnar Ljunger zavzdychal, akoby sa musel otravovať so zaťatým dieťaťom. Zadíval sa na krajinu pred sebou.

– Tento krásny ostrov ma učila poznávať Vera, – povedal zamyslene. – Prišiel som sem v lete v päťdesiatom ôsmom, to bolo prvý raz. Do Stora Rö ma dopravil parník, odtiaľ som pokračoval vlakom. Železnica vtedy už upadala, aj námorná doprava mlela z posledného. Mnohí si mysleli, že to značí aj koniec pre Öland. No ja som od ľudí z vlaku počul, že sa tu má stavať most. A poriadne dlhý, aby sa ostrovania mohli dostať kamkoľvek. A aby sa sem bez ťažkostí dostali ľudia z pevniny.

– Bohatí ľudia, – prikývol Gerlof.

– Presne tak. – Ljunger sa nadýchol a pokračoval: – Potom som teda prišiel na Öland a postupne som objavoval celé nádherné pobrežie a neskutočne teplé slnko. Slnko a more – ale sotva hŕstka turistov. Premýšľal som o tom, ešte skôr než som zaklopal na dvere Very Kantovej. – Vzdychol. – Opustená smutne sedela vo veľkej vile a túžila po synovi. Tak som sa s ňou pozhováral.

– Osamelá a nešťastná, ale nesmierne bohatá, – doplnil Gerlof.

– Nie tak, ako sa hovorilo, – opravil ho Ljunger. – Kameňolom sa mal zatvárať a jej brat zhrabol rodinnú pílu na Smålande.

– Ale Vera mala pozemky, – unavene pripomenul Gerlof.

– Pozdĺž celého pobrežia…

V duchu si predstavoval, ako zomrie. Má Ljunger pri sebe zbraň? Alebo si vyberie jednu z miliónov ölandských skál a rozbije mu hlavu? Približne tak ako to urobil Ernstovi.

– Vera mala veľa pozemkov, to je pravda, – povedal Ljunger.– Myslím si, že nikto tu ani netušil, koľko ich vlastní, a to na juh aj na sever od Stenviku. Samozrejme, kým s nimi niečo nepodnikla, boli prakticky bezcenné, no keby ich dostal do rúk niekto šikovný, mohol by ich predávať záujemcom z pevniny… – Začal si zapínať podšitú bundu a pokračoval: – V päťdesiatych rokoch tu stálo len pár chát, ale vedel som, že záujem o ne porastie, ba bude tu trebapostaviť aj hotel a reštaurácie. A keď sa postaví most, ceny utešene porastú.

– A tak si dostal od Very Långvik, – pochopil Gerlof.

– Nič som nedostal, – Ljunger smutne zavrtel hlavou. – Všetko som si musel kúpiť, celkom zákonne. Samozrejme, za veľmi nízku cenu, peniaze mi požičala Vera, ale všetko je zdokumentované a právne vysporiadané.

– Martinovi Malmovi zasa požičala na nákup veľkej lode.

– Presne tak. S Martinom som sa zoznámil, keď preplavoval na škuneri drevo. Potreboval som spoľahlivého pomocníka… ktorý by z cudziny priviezol domov truhlu Nilsa Kanta, neskôr možno aj jeho. Vyhovovalo mi, že chvíľu potrvá, kým sa vráti, lebo potom mi už Vera prestane predávať pozemky. To som si uvedomoval.

Spokojne sa usmial na Gerlofa.

– Tak poď.

Ljunger si otvoril dvere.

Gerlof pozrel do okienka. Videl len opustený cíp pobrežia, kde vietor ohýbal trávu až po zem.

– Čo je tu? – spýtal sa.

– Nič zvláštne, – odvetil Ljunger a vystúpil. – Veď uvidíš.

31

– Gerlof, vystupovať!

Gunnar Ljunger zabuchol dvere na strane vodiča, rýchlo obišiel auto a otvoril dvere spolujazdcovi. Netrpezlivo čakal, kedy Gerlof vystúpi.

– Musím sa obliecť, – pokúsil sa zdržiavať Gerlof.

No Ljunger k nemu vystrel ruku v rukavici.

– Kabát nepotrebuješ, veď si sa zohrial, či nie?

Ljunger bol aspoň o pätnásť rokov mladší ako Gerlof, vysoký, mocný a mal svalnaté ruky. Chytil Gerlofa pod pazuchy a priam ho zdvihol zo sedadla.

Ljunger mal na sebe žltú podšitú bundu s čiernym nápisom Konferenčné centrum Långvik na chrbte.

– Poď!

Zabuchol dvere a na zväzku kľúčov stlačil gombík malého ovládača. Všetky dvere sa zamkli.

Gerlof to vnímal ako úkaz zo sveta čarov. Stihol si vziať palicu, ale aktovka ostala ležať v aute. Neisto vykročil na lúku pri mori, a už tušil, čo sa Ljunger chystá urobiť.

Prvé minúty jeho telo vnímalo ako úľavu, že mohol vystúpiť z prehriateho auta, lebo vietor sa zmiernil a mal pocit, že vôbec nepotrebuje kabát.

Ale Gerlof vedel, že bez zimníka sa nezaobíde. Vonku bolo chladno, možno len niekoľko stupňov nad nulou. Od mora doňho znova dorážal nárazový vietor, dážď ho pichal do tváre ako špendlíky.

– Pozri sem, Gerlof, – Ljunger medzitým prešiel po zarastenej cestičke k pláži a ukázal na kamenný múrik. Pred ním sa krčil zakrpatený strom. – Vidíš, čo je to?

Gerlof tackavo prikročil bližšie.

– Jabloň, – povedal ticho.

– Presne tak, stará jabloň. – Ljunger ho chytil za ruku a opatrne, no veľmi rozhodne ho ťahal k pobrežiu. Potom znova ukázal pred seba, tentoraz na polámané krovie. – A tam vpredu, hoci to takmer nevidieť, je egrešový krík. – Zasa pozrel na Gerlofa. – Vieš, čo je tu?

– Opustená záhrada, – odvetil Gerlof.

– Nemýliš sa, v tráve by si našiel aj kamenné základy domu. – Ljuger sa poobzeral. – Toto miesto som objavil pred mnohými rokmi. Zvyčajne je celkom opustené, dokonca aj v lete. Dá sa tu sedieť, premýšľať, niekedy aj… –obzrel sa na jabloň. – Zavše tu len tak sedím, rozmýšľam o tomto strome a o ľuďoch, ktorí tu žili. Prečo nezostali na takomto krásnom mieste?

Vyhnala ich bieda, – hlesol Gerlof a prvý raz ho striaslo. Pokúšal sa držať spriama, odolávať vetru a netackať sa. No na sebe mal len košeľu a tenké tielko, takže chlad mu začal prenikať na kožu.

– Určite boli chudobní, – súhlasil Ljunger. – Možno sa vydali loďou cez Atlantik ako svojho času Nils Kant a mnohí iní Ölanďania. No pointa je v tom… – na chvíľu sa odmlčal, – pointa je v tom, že nikto z nich nikdy nevidel, aké veľké možnosti má tento ostrov. Lebo vy ostrovania ste si to nikdy nevšimli.

Gerlof prikývol, nech si len Ljunger reční, koľko chce.

– Chcem sa vrátiť do auta, – povedal.

– Zamkol som ho, – zahundral Ljunger.

– O chvíľu zamrznem.

– Tak sa vráť do Marnäsu, – Ljunger ukázal na múrik pri strome. – V múre je otvor. Cezeň sa dostaneš na chodníček, vedie okolo starého rozpadnutého hostinca s tanečným parketom… Vzdušnou čiarou je to len zopár kilometrov.

Gerlof sa vo vetre zapotácal. V tejto chvíli ho to až tak netrápilo, musel však povedať niečo dôležité.

– Gunnar, nikto okrem mňa to nevie. Ljunger ho mlčky pozoroval.

– Už som ti povedal, že… som na to všetko prišiel iba teraz v autobuse, až vtedy som zbadal, že stojíš za Martinom Malmom.

Ljunger mykol plecom.

– Ernst Adolfsson sa tiež oháňal týmto obrázkom, – odvrkol, – ale aj kadečím iným, starými potvrdeniami o nadobudnutí majetku a podobne. Ibaže ja sa tak ľahko nezľaknem.

– Predbehol ma, – unavene priznal Gerlof. – Myslel som si, že Ernst mi hovorí všetko, ale mýlil som sa. Čo chcel za to?

– Kameňolom. Chcel ho odo mňa odkúpiť za symbolickú sumu. Sľúbil, že za to nevytrúbi celému svetu, Čo vie o mojich a Veriných obchodoch.

– Toľko ani neboli hodné, – utrúsil Gerlof.

– To nehovor! – podráždene odvrkol Ljunger. – Dnes je to bezcenná pôda, ale v budúcnosti sa to môže zmeniť. Napríklad také ostrovné kasíno medzi kopcami… ktovie? Takže jeho ponuku som s vďakou odmietol. Vy starí námorníci sa trochu preceňujete, keď si namýšľate, že niekoho môžu zaujímať udalosti, čo sa odohrali pred desiatkami rokov.

– Gunnar, teba predsa zaujímajú, – namietol Gerlof. – Inak by sme tu teraz neboli.

Nepotrebujem okolo seba kopu dôchodcov, čo tu pobiehajú a strkajú nos, do čoho ich nič nie je, – unavene povedal Ljunger. – To hádam chápeš, však? Nejde mi len o rozbiehajúci sa projekt… Teraz nemám na mysli Långvik, hoci aj ten čaká na výstavbu. Ide o oveľa väčšie investície. Šesťdesiat nových parciel na východe dediny sa predá už v najbližšom polroku. Čo myslíš, akú majú hodnotu?

Gerlof pochopil.

– Už som ti povedal, že o tom nevie nikto okrem mňa. Ani John, ani moja dcéra.

Ljunger sa naňho upokojujúco usmial.

– Je od teba hrdinské, že všetko berieš na seba. A ja ti dokonca aj verím.

– Gunnar, zabil si aj Veru Kantovú?

– Nie! Spadla zo schodov a zlomila si väzy, tak som to počul. Nikdy som nikoho nezabil!

– Zavraždil si Ernsta Adolfssona.

– Nie, – ohradil sa Ljunger. – Iba sme debatovali. Nakoniec sme sa trochu pohádali.

– A pri hádke zhodil do jamy jedno zo svojich diel, však?

– Pravdaže. Potom som doňho drgol, a keď padal, stiahol so sebou jedno z tých veľkých. Bola to nehoda, presne ako to uzavrela polícia.

– Zabil si Nilsa Kanta, – pokračoval Gerlof.

– Nie.

– Tak potom Martin. A čo Jens? Ktorý z vás zabil Jensa? Ljunger sa prestal usmievať. Pozrel na hodinky a vykročil k autu.

– Jens na vás natrafil na planine? – zvýšil hlas Gerlof. – Prečo ste nenechali žiť môjho vnuka? Mal len šesť rokov… nebol pre vás nijakou hrozbou.

Skončime s touto nepríjemnou témou, už musím ísť.

Gunnar Ljunger neklamal, vždy mal presne zadelený čas, pevný rozvrh. Pripraviť o život Gerlofa bol iba jeden z bodov, čo musel v tento deň splniť.

Gerlof zatvoril oči. Už nevládal stáť vzpriamene a odolávať zime a vetru. No nezamýšľal ani padnúť pred Gunnarom na kolená, to by bolo pod jeho dôstojnosť.

– Viem, kde sú drahokamy, – povedal.

Opretý o palicu sa pohol k autu. Keby sa mu podarilo k nemu priblížiť, zdvihol by palicu a poriadne by na ňom pokrivil plechy.

– Drahokamy?

Gerlof prikývol.

– Vojnová korisť. Získal som ju a dobre ukryl. Pomôž mi nasadnúť, vrátime sa a dám ti ich.

Ljunger zavrtel hlavou, už znova sa usmieval.

– Ďakujem za ponuku. Nilsa som sa neraz vypytoval na poklad, ale po tých kameňoch túžil najmä Martin. Veď ani nie je isté, či naozaj za niečo stoja. Mne stačia Verine pozemky… Človek nesmie byť nenásytný.

Rýchlo otvoril dvere a nasadol do auta.

Naštartoval. Motor ani nezahučal, len priadol. Fungoval dokonale.

Ljunger zacúval a auto sa pomaly pohlo po kamenistej cestičke, no kým Gerlof stihol vyjsť za ním a zdvihnúť palicu, už nebolo v dosahu.

Neskoro. Kristušát!

Gerlof bezmocne stál na lúke. Pomaly spustil ruku s palicou a sledoval, ako mu vozidlo spolu s jeho zimníkom mizne z dohľadu.

Ljunger sa pohodlne usalašil za volantom, na Gerlofa ani nepozrel, lebo vykrúcal hlavu, aby videl na cestičku, po ktorej cúval. Na mieste, kadiaľ kedysi chodieval vlak, sa obrátil a pokračoval v ceste.

Až celkom ďaleko, takmer pri výjazde na hradskú, Jaguár na chvíľu zastal. Gerlof so slziacimi očami sledoval, ako Ljunger otvoril dvere a vyhodil z auta najprv jeho aktovku, potom zimník. Vzápätí zabuchol dvere a uháňal preč. Potom zavládlo hlboké ticho.

Gerlofovi bičoval chrbát dážď. V ušiach mu kvílil studený vietor.

Bol premočený a premrznutý, v takomto stave by sa nikdynevládal dostať ani na hradskú, nieto do Marnäsu. Ljunger si to dobre uvedomoval.

Opatrne zdvihol nohu a neisto sa pokúsil o polobrat. Zatackal sa. Pobrežie bolo rovnako sivé a pusté, ako keď sem prišli.

Starý strom, ktorý mu Ljunger ukázal, stál asi päťdesiat metrov od neho. Keby sa k nemu dostal, múrik by ho trochu chránil pred vetrom.

– Tak do toho! – povzbudzoval sa.

Gerlof sa pohol. Krok za krokom, s palicou v ruke, ktorá mu bola oporou, keď ho zrádzali vlastné nohy. Voľnú ruku si pritisol na mokrú košeľu na hrudi, aby sa aspoň trochu chránil pred vetrom.

Kamenistá cestička bola tvrdá, pred mnohými rokmi ju posypali drveným vápencom. Ani Gunnarovo auto na nej nezanechalo nijaké stopy, a ak sa pneumatiky náhodou odtlačili na blatistej časti, dážď čoskoro zmyje stopy. Akoby tu Ljungren nikdy nebol, akoby sa sem Gerlof dostal celkom sám.

Policajti vylúčili použitie násilia – tak bude vyzerať titulok vÖlands-Posten, keď ho tu nájdu zamrznutého. Obloha nad hlavou mu potemnela.

Krok za krokom. Gerlof zdvihol trasúcu sa ruku a utrel si z čela mrazivé kvapky dažďa.

Pomaly sa blížil k pobrežiu a čoraz zreteľnejšie počul, ako vlny rytmicky narážajú na pieskový val pod lúkou. V diaľke nad morom osamelá čajka vzdorovala poryvom vetra. Široko-ďaleko nevidel živú dušu, iba vo vzdialenosti niekoľkých námorných míľ sa hmlisto črtali kontúry veľkej nákladnej lode. Mohol kričať aj mávať, koľko len chcel, nikto ho neuvidí.

V týchto končinách nikdy predtým nebol, rozhodne sa na to nepamätal. Gerlof zatúžil po širokom pobreží v Stenviku, nehostinnom, pustom, a predsa malebnom. Tu na severe ostrova rástlo priveľa trávy a pobrežie bolo ploché, nie členité.

Kamenná cestička sa náhle skončila, ďalej sa trávou hadil k múru úzky chodníček. Už dlho po ňom nikto nekráčal. Gerlof sa len ťažko predieral vysokým mokrým porastom a burinou, už ledva dvíhal nohy. Podchvíľou ho zasiahol silný nápor vetra, čo ho takmer zhodil z nôh. No aj tak neprestal kráčať, krok za krokom, až napokon prišiel k jabloni. Na niekoľko metrov spotreboval temer všetky sily.

Bola to biedna jabloň, pokrútená a tenká, lebo na ňu jednostaj útočil vietor od mora. Na konároch nemala už ani jediný lístok, neposkytovala nijakú ochranu, no Gerlof sa o ňu mohol aspoň oprieť, chytiť sa hrčovitého kmeňa a vydýchať sa.

Dotkol sa ľavého vrecka na nohaviciach. Nahmatal tvrdý predmet a vybral ho. Bol to čierny mobil Gunnara Ljungera.

Gerlof si spomenul, že ho vzal vo chvíli, keď Ljunger vystúpil a obchádzal auto. Potom ho vytiahol von, ale mobil sa mu podarilo všuchnúť do vrecka.

Krádež mobilu mu však nepomohla, lebo netušil, ako sa používa. Pokúšal sa postláčať niekoľko gombíkov s číslicami – číslo Johna Hagmana –, no vôbec nič sa nestalo. Mobil mlčal.

Pomaly ho znova zasunul do vrecka.

Mal by byť vďačný, že Gunnar mu nechal topánky, bez nich by neprešiel ani meter. Nie, nie je vďačný. Ljungera nenávidí.

Pôda a peniaze – vždy išlo len o ne. Martin Malm dostal peniaze na novú loď. A Gunnar Ljunger získal všetku pôdu v okolí Långviku.

Veru Kantovú celé roky klamali, rovnako ako Nilsa.

A napokon aj Gerlofa.

Gerlof teraz už vedel takmer všetko. To bolo od začiatku jeho cieľom, no teraz mu to nestačilo. Potreboval to povedať ostatným, Johnovi, Júlii, a najmä polícii.

Po celý čas túžil postaviť sa pred všetkých aktérov drámy, vysvetliť, ako sa to všetko stalo, a potom ukázať prstom na toho, kto to urobil: kto zabil Nilsa a malého Jensa. Už si predstavoval, aký rozruch by spôsobil. Vrah by sa zrútil a priznal, ostatní by žasli nad pravdou. A zatlieskali by mu.

Ty sa vždy musíš robiť zaujímavý, vyčítala mu raz Júlia. Vlastne sa ani nemýlila. V podstate išlo o to, že sa chcel cítiť dôležitý a potrebný. Nie starý, zabudnutý, polomŕtvy.

No aj tak teraz zomiera. Život bol krásny a svetlý, ale keď zapadlo slnko, mizlo aj teplo. Gerlofove nohy v topánkach pripomínali cencúle, prsty si už vôbec necítil. Chlad ho ochromoval, ale akýmsi čudným spôsobom aj uvoľňoval. Bolo to celkom príjemné.

Na okamih zatvoril oči. V duchu opäť videl, ako sa Gunnar Ljunger vydáva na cestu, ako vyhadzuje z auta jeho zimník aj aktovku. Akoby náročky nechával stopy. Lebo pre tých, ktorí ho napokon nájdu, bude všetko jasné: senilný starec vystúpil z autobusu a zablúdil, dostal sa na nesprávnu cestu a v pomätenosti zo seba zhadzoval odev. Nakoniec zamrzol v tme v noci na pobreží.

Ljungerovi nestačilo, že Gerlofa pripraví o život, potreboval z neho urobiť ešte aj idiota.

Krátko a trhane vdychoval do pľúc studený vzduch. Kedy sa telo vzdá a prestane fungovať? Keď telesná teplota klesne pod tridsať stupňov?

Gerlof si hovoril, že by mal niečo urobiť – napríklad sa pred smrťou dovliecť na pláž a pokúsiť sa napísať do piesku nejaký odkaz. Gunnar Ljunger je vrah. Veľkými písmenami, ktoré by nezmyl dážď. Lenže nevládal.

Cítil sa ako človek, ktorý spadne cez palubu do mora, rovnako osamelý, premrznutý a premočený. Gerlof sa nikdy nenaučil poriadne plávať, preto predstava, že padne do mora, patrila medzi jeho nočné mory. Bol by to jeho koniec.

Spomenul si na Ellu. Vždy si hovoril, že keď sa priblíži jeho posledná hodina, nejakým spôsobom pocíti jej prítomnosť, no teraz necítil nič.

Potom si spomenul na Júliu. Odišla už z Borgholmu? Možno práve v tejto chvíli prechádza okolo po diaľnici v policajnom aute Lennarta Henrikssona. Dúfal, že Ljunger jej dá pokoj.

Nikdy nestojím, keď môžem sedieť, a nikdy nesedím, keď môžem ležať.

Tento citát Gerlof raz kdesi čítal, no teraz si nevedel spomenúť kde.

Nohy sa mu triasli. Už na nich nemohol stáť. Pomaly, opretý chrbtom o hrčovitý kmeň jablone, sa zosúval dolu.

Nohy sa mu pokĺzli, a keď zohýbal boľavé kĺby, vedel, že bez pomoci už nevstane.

Keby si sadol pod jabloň a zatvoril oči, urobil by veľkú chybu. Lebo keby si sadol, skôr či neskôr by sa mu žiadalo ľahnúť si, potom znova zatvoriť oči a ujsť do tmy.

Zaspať by znamenalo ešte väčšiu chybu.

Gerlof sa však napokon vzdal a klesol do trávy.

Iba si chvíľu posedí a zatvorí oči.

ÖLAND, SEPTEMBER 1972

Gunnar viezol v kufri Volva rýľ aj dve lopaty. Jednu podal Martinovi, potom pozrel na Nilsa.

– Tak sme teda na mieste. Kam teraz?

Nils stál na chlade a hľadel na zahmlenú planinu. Cítil známu vôňu trávy, bylín a neúrodnej pôdy, videl kríky aj skaly, na ktorých sa nejasne črtali chodníčky. Všetko bolo ako kedysi za jeho mladosti – a predsa sa tu nevyznal. Všetky známe oporné body sa utopili v hmle.

– Musíme sa dostať ku kope kamenia, – povedal ticho.

– Viem, to si hovoril už včera večer, – podráždene odvrkol Gunnar. – Ale kde je to?

– Tu… neďaleko.

Nils sa znova poobzeral a odstúpil od auta.

Martin, ktorý počas celej jazdy sotva prehodil slovo, rýchlo vykročil za ním. Len čo vystúpil z auta, zapálil si cigaretu, z ktorej teraz poťahoval zúženými perami stisnutými od napätia. Gunnar sa k nim pripojil.

Nils trochu spomalil, akoby sa nikam neponáhľal. Bol by radšej, keby muži kráčali pred ním, aby ich mal pod dohľadom.

Hmla bola hustejšia, než si Nils pamätal, lebo v spomienkach mu zostala len slnkom zaliata planina, keď sa po nej túlaval. Noteraz mal pocit, akoby sa dostal na dno mora v nejakej vzduchovej bubline. Už vo vzdialenosti desať metrov sa krajina rozplývala, všetky farby sa zlievali do sivej, všetky zvuky sa stlmili. Na sebe mal len tenký pulóver, tmavú koženú bundu a džínsy. V chladnom vzduchu ho mrazilo.

– Nils, ideš?

Gunnar zastal a obzrel sa. Nils ho vnímal ako vysokú rozmazanú postavu, ktorú nejaký umelec nakreslil uhlom a vytieňoval. Pohľad mu blúdil po okolí a nedalo sa z neho nič vyčítať.

– Neradi by sme ťa stratili, – dodal, no skôr než Nils k nemu prišiel, zvrtol sa a dlhými krokmi zamieril medzi zohnuté steblá trávy.

Nad planinu zavítal súmrak. Nils si uvedomoval, že keď sa dostane k svojej matke, bude už neskorý večer. A vie Vera vôbec, že dnes sa konečne vrátil domov?

Nils prešiel okolo nenápadnej skaly. Nebola vysoká, tvarom pripomínala trojuholník s ostrými hranami. Nils ju však spoznal. Vedel, že je na mieste.

– Je to viac napravo, – povedal.

Gunnar bez slova zmenil smer.

Nilsovi sa zdalo, že v hmle začul tlmený zvuk. Zastal a načúval. Žeby auto na starej ceste? Napínal sluch, ale zvuk sa stratil.

Vedel, že sú blízko, no keď Gunnar s Martinom zastali pri kopčeku zarastenom trávou, Nils nebol presvedčený, že sú na mieste. Nikde totiž nevidel navŕšenú kôpku kamenia a skál.

– Je to tu, – vyhlásil stroho Gunnar.

– Nie, – nesúhlasil Nils.

Gunnar zopár ráz zaťal rýľom do kopčeka pred sebou, až kým sa pod trávou nezjavili kamene.

Až vtedy Nils pochopil, že pôvodnú podobu krajiny hľadal zbytočne. Aj kopa kamenia patrí do minulosti. Už celé desaťročia nijaký pútnik nepridal kameň na mohylu, aby si uctil mŕtvych, a všetko zarástlo trávou.

Nils si spomenul, aké to tu bolo, keď sem ukrýval poklad. Bol veľmi mladý, mladý a takmer hrdý na to, že na planine zastrelil vojakov.

Potom nasledovala jedna chyba za druhou. Všetko sa pokazilo. Nils vystrel ruku a ukázal pred seba:

– Tu… niekde tu, – povedal. – Kopte.

Pozrel na Martina, ktorý postával s lopatou v ruke a zapaľoval si ďalšiu cigaretu. Prečo je taký nervózny?

– Ak chcete poklad, kopte, – pobádal ich Nils.

Obrátil sa, aby obišiel mohylu z druhej strany. Za chrbtom sa mu ozval zvuk lopaty zahrýzajúce sa do zeme. Začali kopať.

Nils zaostril pohľad do hmly, no nič sa ani nepohlo. Všade vládlo ticho a pokoj.

Martin medzitým vyhĺbil do zeme hlbokú brázdu. Narazil už na niekoľko skál, ktoré musel Gunnar vyberať rýľom. Celý červený od námahy a zadychčaný zagánil na Nilsa.

– Nič tu nie je, len kamene, – zahundral.

– Ale je, – presviedčal ho Nils a nazrel do jamy. – Sem som to schoval.

Lenže jama je prázdna, Martin mal pravdu.

– Môžem? – Nils podráždene schmatol druhú lopatu.

Potom sa tiež pustil do kopania.

Po niekoľkých minútach zočil ploché vápencové skaly, čo kedysi zobral z mohyly a obložil nimi puzdro, aby ho ochránil.

Kamene zostali na mieste, teraz už sčerneté od hliny, no poklad tam nebol.

Nils pozrel na Martina.

– To ty si zobral poklad, – obvinil ho a pristúpil k nemu. – Kde ho máš?

32

– Tak sme tu, – povedal Lennart a vypol motor policajného auta.– Čo hovoríš na moju skrýšu?

– Nádhera, – pochválila ho Júlia.

Asi päť kilometrov na sever od Marnäsu odbočil na súkromnú cestu medzi borovice a bresty, prešli alejou a zastali na čistine. Stál na nej Lennartov červenohnedý tehlový dom s malou záhradou a za ním sa modralo more.

Ako povedal, dom nebol veľký, ale mal jedinečnú polohu. Hneď za ním akoby sa rozprestieral horizont. Pestovaný trávnik sa nenápadne zvažoval do piesčitej pláže.

Záhradu obkolesovali husté ihličnany, ktoré vyzerali ako nebotyčné múry chrámu. Poskytovali tieň a tlmili všetky zvuky.

Keď Lennart vypol motor, navôkol zavládlo slávnostné ticho, len v korunách borovíc šumel vietor.

– Borovice, prirodzene, vysadili, – povedal Lennart, – ale dávno pred mojím narodením.

Vystúpili z auta a Júlia so zatvorenými očami vdychovala svieži vzduch.

– Odkedy tu bývaš?

– Dlho… takmer dvadsať rokov. Zatiaľ ma to neomrzelo.

– Poobzeral sa, akoby niečo hľadal, a spýtal sa: – Nie si alergická na mačky? Mám perzskú mačku, volá sa Missy, ale tuším je práve teraz niekde na prechádzke.

– Neboj sa, proti mačkám nič nemám, – povedala Júlia a na barlách sa pohla za ním k domu.

Tehlové múry pôsobili veľmi pevne, akoby im nijaký vietor či búrka z Baltického mora nemohli ublížiť. Lennart odomkol dvere do kuchyne na kratšej strane budovy a pridržal ich, aby Júlia mohla vojsť.

– Dúfam, že ešte nie si veľmi hladná, – spýtavo na ňu pozrel.

– Nie, času dosť, – upokojila ho a vošla do malej predsiene pri kuchyni.

Lennart nepatril k pedantom, ale očividne bol poriadkumilovný. V celom dome mal väčší poriadok než Júlia vo svojom malom göteborskom byte. Na stene visel drevený držiak na noviny, v ktorom boli poukladané výtlačkyÖlands-Posten. Jeho povolanie prezrádzalo len pár čísiel denníka Svensk Polis. V predsieni videla ešte zopár rybárskych prútov, v každom okne zo dva či tri kvetináče a v kuchyni na poličke nad sporákom zástup kuchárskych kníh.

Nikde nijaká fľaša alkoholu či plechovka piva. Veľmi ju to potešilo.

Lennart medzitým rozsvietil lampy v oknách obývačky.

– Nechcelo by sa ti ešte pred zotmením zísť na breh? Vzali by sme si dáždnik, – zavolal na ňu.

– Rada, ale nezabúdaj na moje barly!

Lennart sa rozosmial.

– Pôjdeme opatrne. Za jasného dňa z výbežku dovidieť až do Bödy. Veď vieš, do tej zátoky s veľkou piesčitou plážou.

Júlia sa usmiala.

– Viem, čo je Böda.

– Jasné. Zabudol som, že pochádzaš odtiaľto. Pôjdeme?

Prikývla a šibla pohľadom na hodinky. Štvrť na šesť.

– Mohla by som si ešte predtým zavolať? – spýtala sa Júlia.

– Samozrejme.

– Len brnknem Astrid, aby vedela, kde som, – povedala Júlia.

– Telefón je v kuchyni na dreze.

Astrid sa do telefónu vždy ohlasovala vlastným číslom, preto sa ho Júlia naučila naspamäť. Rýchlo ho vyťukala a počúvala, ako telefón vyzváňa v Astridinom dome. Zdvihla na piate zazvonenie. V úzadí zúrivo štekal Willy.

– Júlia, – potešila sa, keď zistila, kto volá. – Bola som za domom v záhrade, trochu som hrabala lístie. Kde si?

– V Marnäse, vlastne severne od Marnäsu, u Lennarta Henrikssona. My sme…

– Gerlof je s tebou?

– Nie, – začudovala sa Júlia. – Zrejme je v domove.

– To teda nie je! – rázne vyhlásila Astrid. – Pred chvíľou mi volala správkyňa Boel a spytovala sa, či neviem, kde je. Dnes ráno odišiel s Johnom Hagmanom a ešte sa nevrátil. Možno sa netreba znepokojovať, ale…

– Tak je potom s Johnom, – povedala Júlia.

– Nie je! – rovnako rázne odvetila Astrid. – Práveže Boel zavolal John. S Gerlofom sa rozlúčil pri autobuse a dohodli sa, že len čo príde do domova v Marnäse, ozve sa mu.

Júlia sa zamyslela. Gerlof si predsa môže robiť, čo chce, určite sa mu nič nestalo, ale…

– Asi by som mala zavolať do penziónu, – povedala, hoci by v tejto chvíli najradšej išla s Lennartom na pláž.

– Urob to! – povzbudila ju Astrid a rozlúčili sa.

Júlia zložila.

– Všetko v poriadku? – spýtal sa Lennart. Stál vo dverách predsiene a už mal na sebe bundu. – Môžeme ísť? Kávu si dáme potom.

Júlia prikývla, no zamyslene zvraštila čelo. Vyšla za ním do predsiene a obliekla sa.

Obloha sa zatiahla, bol už takmer večer a ešte väčšmi sa ochladilo. Vietor v korunách borovíc odrazu znel hrozivejšie.

Ani jednu z obetí neidentifikovali, vynorilo sa odrazu v Júliinej mysli.

Bol to titulok z novín, súvisiaci s dopravnou nehodou, čo si prečítala v Borgholme. Táto veta sa jej jednostaj vírila v hlave: Ani jednu z obetí neidentifikovali, mŕtvolu neidentifikovali…

Zarazila sa.

– Lennart, – obrátila sa k nemu. – Viem, že som hrozná a zbytočne sa trápim… ale nemohli by sme ísť na pláž neskôr a teraz skočiť do penziónu v Marnäse? Potrebujem sa presvedčiť, že Gerlof je doma.

ÖLAND, SEPTEMBER 1972

– Aký poklad? Nijaký poondený poklad som nezobral! – skríkol muž, ktorý sa dal oslovovať menom Martin.

– Schoval si plechové puzdro, – povedal Nils a urobil krok k nemu. – Keď som sa k tebe obrátil chrbtom.

– Aké puzdro? – opakoval Martin a vytiahol cigaretovú škatuľku.

– Teraz sa najprv pekne upokojíme, – ozval sa za nimi Gunnar.

– Veď sme všetci na jednej lodi.

Stál tesne za Nilsovým chrbtom.

Nilsovi sa to nepáčilo. Zagánil naňho, potom znova pozrel na Martina.

– Podvádzaš, – povedal a znova sa pohol k nemu.

– Ja? Veď som ťa dopravil domov! – vyštekol Martin. – Spolu s Gunnarom sme všetko zariadili, na mojej lodi si sa dostal domov! Ale teraz vidím, že som ťa mal radšej nechať tam!

– Veď aj ty si niekto iný, – vyhlásil Nils a v duchu si opakoval: Môj poklad. Môj Stenvik.

– Naozaj? – Martin si zapálil. – Na to ti kašlem.

– Nils, pusti lopatu! – zasyčal Gunnar.

Ešte vždy stál za Nilsom, ešte vždy veľmi blízko.

Nils vytušil, že Martin sa chystá zaútočiť. Aj Nils však držal v ruke lopatu, ba stihol ju aj zdvihnúť nad hlavu.

Rukoväť pevne zovrel oboma rukami a rozohnal sa takou silou ako pred tridsiatimi rokmi na Lasseho-Jana. Prebudila sa v ňom stará zúrivosť, všetka trpezlivosť sa stratila. Čakal pridlho.

– Poklad je môj! – zreval a tvár muža pred ním sa odrazu rozostrila.

Martin sa inštinktívne uhol, ale nestihol sa kryť. Lopata ho zasiahla do pravého pleca, potom vyletela hore a tresla ho pod ucho.

Martin sa zapotácal, stratil rovnováhu. Vtedy sa Nils znova rozohnal a s rovnakou silou udrel Martina do čela.

– Nie!

Martin sa zaknísal, pootočil sa a padol na mohylu.

Nils sa znova zahnal, tentoraz na Martinovu nechránenú tvár.

– Prestaň! – zrúkol Gunnar.

Martin ležiaci pri Nilsových nohách konečne zdvihol ruky na obranu. Po tvári mu stekala krv. Čakal na smrtiaci úder.

Ibaže Nils ho nemohol udrieť.

– Nils, prestaň!

Násadu lopaty zadržala Gunnarova ruka, čo ju veľkou silou vytrhla Nilsovi.

– Stačilo! – zvrieskol Gunnar. – Táto hádka je celkom zbytočná. Martin, ako si na tom?

– Dopekla… – šepol Martin rozochveným hlasom a rukami si jednostaj chránil tvár a hlavu. – Gunnar, urob to! Nečakaj! Urob to!

– Ešte je priskoro, – povedal Gunnar.

– Odchádzam, – vyhlásil Nils. Obrátený ku Gunnarovi zaspätkoval.

– Kašli na plán… jednoducho to urobme! – nástojil Martin. – Tento diabol je šialený…

Opatrne sa pokúšal vstať, z nosa aj rany na čele mu tiekla krv.

– Ktosi zobral poklad… Vy alebo niekto iný, – precedil cez zuby

Nils a uprene hľadel Gunnarovi do očí. – Naša dohoda prestala platiť. – Nadýchol sa. – A teraz chcem ísť domov do Stenviku.

– Dobre, – Gunnar vyčerpane zavzdychal, na Nilsa však nepozrel. – Takže nijaká dohoda neplatí. Najlepšie urobíme, keď to tu zabalíme.

– Chcem ísť preč odtiaľto, – zopakoval Nils.

– Nie.

– Aké nie? Idem!

– Odtiaľto sa už nikdy nedostaneš, – povedal Gunnar a podišiel k nemu. – Nikdy sme nemali v pláne pustiť ťa odtiaľto. Ty si nič nepochopil? Zostaneš tu.

– Nie. Chcem odísť! – opakoval Nils. – Tu sa to celé nemôže skončiť.

– Prečo nie? Veď si… už aj tak mŕtvy.

Gunnar pomaly zdvihol rýľ nad hlavu a poobzeral sa okolo seba, akoby sa aj v hmle potreboval ubezpečiť, že nikto neuvidí, čo sa tu stane.

– Nikam nepôjdeš, Nils, – povedal. – Si mŕtvy. Pochovaný v Marnäse.

33

Gerlof zomieral. Zjavovali sa mu mŕtvi. Na pobreží hrkotali kosti nejakého dávno zabudnutého bojovníka z bronzovej doby, a tak zatvoril oči, aby nemusel pozerať na jeho mátožný tanec, no zvukom sa nevyhol.

Keď opäť otvoril oči, videl svojho priateľa Ernsta Adolfssona, krúžil po lúke, hruď mal zakrvavenú a v tráve hľadal kameň.

A keď Gerlof zdvihol hlavu a pozrel na more, videl samu Smrť, ako sa plaví v tme proti vetru na starej loďke s čiernymi veslami.

Najhoršie však bolo, keď si jeho žena Ella v nočnej košeli sadla pod jabloň a so smutným pohľadom ho prosila, aby už prestal bojovať. Vtedy Gerlof zatvoril oči a naozaj sa vzdával, aby ju mohol nasledovať na čiernu loď. Žiadalo sa mu spať, aby necítil chlad a dážď, aby sa prestal trápiť a pretvarovať, že spokojne žije v marnäskom domove. Nechápal, prečo ešte nezaspal. Umieranie si zrejme vyžaduje čas, a to ho znechucovalo.

Keď čudné zvuky na pláži neustávali, Gerlof opatrne obrátil hlavu a otvoril oči.

Horizont, krehká čiara medzi oblohou a morom, sa stratil v tme.

Naozaj hrkotali staré kosti, alebo to bolo niečo iné? Vari sa v blízkosti nachádza nejaký živý tvor?

Čosi v jeho zlyhávajúcom tele objavilo v sebe ešte štipku životnej sily a Gerlof začal veľmi pomaly vstávať, opierajúc sa o starú jabloň. Cítil sa, ako keď v najväčšej búrke vyťahoval hlavnú plachtu na sťažeň. Bolo to ťažké, ale nie nemožné. V duchu počítal do troch, potom sa zviechal na kolená.

No sláva, povedal si, keď sa podošvou oprel o zem.

Po tomto výkone musel niekoľko minút oddychovať. Ani sa nepohol, ak nerátal chvenie kolena, potom sa odhodlal a pokúsil sa postaviť na nohy. Pripadal si pri tom ako vzpierač.

Sláva, sláva.

Podarilo sa. Narovnal sa, jednou rukou opretý o jabloň, druhou o palicu.

Hlavná plachta bola napnutá, teraz sa škuner začne plaviť po mori. Ak bude treba, pomôže mu motorom. Gerlof sa o svoju loď vždy dobre staral. Jeho škunery mali naftové motory. Vyžadovali si častú údržbu, ale Gerlof na to nikdy nezabúdal.

– Do toho, – povzbudil sám seba.

Pustil strom a urobil krôčik k vode. Išlo mu to celkom dobre. Z kĺbov akoby mu niekto náhle odčaroval bolesť.

Pridŕžal sa kamenného múrika, lebo pri ňom bola tráva nižšia než na lúke, a vliekol sa na pobrežie. Vietor fúkal od mora a zapieral sa mu do mokrej košele a do hrude. Nezvyčajný zvuk mu dodával silu a poháňal ho dopredu. Bol si čoraz istejší tým, čo počuje.

Nemýlil sa, zvuky vydávala akási plastová taška.

Presnejšie, vrece plné odpadkov, veľké, čierne, dopoly zasypané pieskom. Pravdepodobne ho vyhodili z lode. Na brehu ležalo viac odpadkov, medziiným staré vrecko od mlieka, zelená sklená fľaša a zhrdzavená plechovka. Vždy ho poburovalo, že ľudia pokojne odhadzujú odpadky do mora, no teraz vedel, že ak chce prežiť, potrebuje práve toto plastové vrecko. Ak sa mu podarí vytiahnuť ho z piesku, urobí doň dieru a natiahne ho na seba; ochráni ho pred dažďom a v noci mu pomôže udržať si telesnú teplotu.

Výborne.

Na podchladenú hlavu je to slušný výkon.

Najťažšie bude dostať sa na pláž, lebo lúka sa končila strmým zrázom, čo vytvorili vlny dorážajúce do brehu. Bol široký ako schodište a vypínal sa do výšky niekoľko desiatok centimetrov nad piesočnatým brehom.

Pred dvadsiatimi, a vari ešte aj desiatimi rokmi by po ňom jednoducho zliezol na pobrežie, ani by sa nad tým nezamýšľal, no teraz už nedôveroval stabilite svojho tela ani pocitu rovnováhy.

Znova pozbieral všetky sily, zhlboka sa nadýchol mrazivého vzduchu a vykročil do vetra s palicou vystretou pred sebou.

Veľmi mu však nepomohla, lebo sa zaborila hlboko do mokrého piesku.

Gerlof padal na ňu, pustil ju prineskoro, takže vzápätí začul, ako sa láme.

Ešte sa pokúsil zachytiť pravou rukou. Pri dopade pocítil tvrdosť piesku, náraz mu vyrazil dych.

Gerlof zostal ležať zopár metrov od plastového vreca.

Nevládal sa pohnúť, určite si niečo zlomil. Predstava, že by sa dostal k vrecu, ho ešte vždy lákala, no tentoraz sa už naozaj ani nepohol.

Znova zatvoril oči. Neotvoril ich ani vo chvíli, keď mu do uší preniklo tiché vrčanie motora auta.

Zvuky sa ho už netýkali.

34

Vysielačka pri volante v Lennartovom policajnom aute mlčala až do okamihu, kým na kalmarskej policajnej stanici nevyhlásili pohotovosť. Od tej chvíle sa z nej nepretržite valili strohé rozkazy a pokyny, ktorým Júlia veľmi nerozumela.

Lennart sústredene počúval.

– Psovodi sa zdržali, – povedal a pozeral do tmy, – ale helikoptéra je už na ceste.

– Kedy dorazí? – spýtala sa Júlia.

– O niekoľko minút vyštartuje z Kalmaru, k dispozícii má aj termokameru.

– Čože?

– Kameru, – vysvetlil Lennart, – ktorá sníma teplotu ľudského tela. V tme je veľmi užitočná.

– Výborne, – povedala Júlia, ale neupokojilo ju to.

Neprestávala pozerať von oknom, hoci všetko zahaľovala tma.

Bolo len pol siedmej, ale tma ako v rohu. Takmer nerozoznávala, v ktorej časti diaľnice sa nachádzajú.

Boel neskrývala podráždenie, že Gerlof sa neozval.

– Čo ho mám zamykať? – vzdychla napokon. – No povedzte, mám?

Zakrátko však znepokojnela rovnako ako Júlia a zo zamestnancov v nočnej službe zostavila pátraciu skupinku, čo sa hneď rozbehla k autobusovým zastávkam, aby si overili, či Gerlof na niektorej nesedí.

Lennart si zachoval väčšiu rozvahu, no veľmi dobre vedel, že situácia je vážna. Vysielačkou zalarmoval službukonajúceho policajta v Borgholme.

Po niekoľkých krátkych telefonátoch sa mu podarilo vystopovať šoféra autobusu, ktorý smeroval do Byxelkroku a práve sa vrátil do Borgholmu. Na Gerlofa si veľmi nespomínal, no vedel, že pred Marnäsom zopár raz zastavil, medzi Marnäsom a Byxelkrokom potom ešte tri razy.

Bolo čosi po šiestej, keď Júlia s Lennartom nasadli do auta a vybrali sa hľadať Gerlofa. V tej istej chvíli vyrazili aj dve autá so zamestnancami domova dôchodcov. Boel zostala v kancelárii pri telefóne.

Pršať neprestávalo. Júlia a Lennart sa vybrali hľadať južným smerom od domova dôchodcov, aj keď si neboli istí, že Gerlof sa dostal až tam, veď pokojne mohol v autobuse zadriemať a vystúpiť až za Marnäsom. No museli niekde začať.

Lennart šiel pomaly, odbočil na každé parkovisko, na každú zastávku, aby im nič neušlo.

– Nikoho nevidím, – hundrala Júlia.

Ani nemala koho vidieť, lebo v tento chladný, sychravý večer sa nikomu nechcelo prechádzať po ceste, kde v jarkoch rástla burina, za ňou krovie a mátožné svietiace kmene mokrých stromov.

Vysielačka opäť zapraskala. Lennart spozornel.

– Helikoptéra je na ceste, mieri k Marnäsu, – oznámil Júlii.

Prikývla. Pokladala ju za ich poslednú nádej.

– Podobá sa toto na Gerlofa? – spýtal sa po chvíli Lennart.

– Nerozumiem.

– Pýtam sa, či vždy býval takýto nevypočítateľný.

– Nie, – Júlia rýchlo zavrtela hlavou, potom sa zamyslela a dodala: – No až tak by ma neprekvapilo, keby… jednoducho vystúpil z autobusu a pobral sa ďalej pešo. V poslednom čase veľa premýšľa, možno si potreboval prevetrať hlavu.

– Nájdeme ho, – upokojoval ju Lennart.

Prikývla.

– Ráno si na obliekol vestu zimník. Mal by to nejako zvládnuť, však?

– V zimníku môže stráviť vonku aj celú noc, – prisvedčil Lennart. – Najmä ak si nájde nejaké závetrie.

Ibaže na planine nejestvuje závetrie, pomyslela si Júlia.

35

– Gerlof! Kde je, Gerlof?

Opatrne otvoril oči. Budil sa z ďalšieho krásneho sna o plavbe na mori. Rýchlo ich zasa zatvoril pred dažďom.

– Nerozumiem, – povedal zachrípnuto, a možno si to len myslel.

Ešte vždy ležal na chrbte na pláži a v pravej nohe mu pulzovala bolesť.

Na zráze sa na pozadí nočnej oblohy črtala veľká tmavá postava majiteľa hotela Gunnara Ljungera.

Je to možné? Naozaj on? Nie, nesníva sa mu. Pravda, Ljunger sa zrejme už neusmieva ako pri svojom odchode a medzi obočím sa mu istotne vytvorila hlboká vráska hnevu.

– Kde je môj telefón? – zakričal.

Gerlof prehltol, no v ústach mal sucho, sotva vládal prehovoriť.

– Schoval som ho, – šepol.

– Volal si niekam? – spýtal sa Ljunger.

Gerlof pokrútil hlavou. Nevedel zavolať. Množstvo tlačidiel na mobile ho miatlo, netušil, ktoré stlačiť.

– Tak kde ho mám? Zožral si ho?

– Poď dolu a zisti si to! – potichu odsekol Gerlof.

No Ljunger sa ani nepohol. Gerlof dobre vedel prečo: keby zišiel na pláž, topánky by v piesku zanechali hlboké stopy. Nezmyl by ich ani lejak.

Mobil ležal vo vrecku Gerlofových nohavíc. Nebola to ktovieaká skrýša, zato Ljunger mal problém vymyslieť, ako sa k nemu dostať.

– Máš tuhý korienok, Gerlof, – zahundral a vystrel sa. – No teraz si sa pekne doudieral.

Gerlof akoby stratil hlas, lebo keď otvoril ústa, nevyšlo mu z nich ani slovko. Pery mal suché a ľadové.

– Odpočívaj v pokoji, – chladným hlasom pokračoval Ljunger. – Smrť je tvrdá, ale čestná, tak si spievaj… Keby si nevedel, toto zložil Dan Andersson. Zbožňujem jeho piesne, aj Taubeho staré námornícke balady. Vera Kantová ma ich naučila počúvať. Mala kopu platní.

– Mala pôdu a peniaze, – šepol Gerlof do piesku.

– Prosím?

– Verine pozemky a peniaze… Ide len o ne.

Ljunger zavrtel hlavou.

– Ide ešte o kadečo iné. O pôdu, peniaze, pomstu, veľké sny… o lásku k Ölandu. Milujem tento ostrov.

Gerlof sledoval, ako si strká ruky do vreciek a vyťahuje z nich kožené rukavice.

– Gerlof, tuším sa ti chce spať… Nebráň sa, len čo pekne zaspíš, nájdem svoj mobil. Nemal si mi ho zobrať.

Gerlofa vyčerpal rozhovor s Ljungerom, ktorý sa rád počúval. Aj teraz stál na zráze nad ním a neprestajne rečnil, nedal mu pokoj. Z tmy k nemu doliehalo jemné bzučanie.

– Myslím si, že nastal čas rozlúčiť sa, – pokračoval Ljunger. – Verím, že…

Odrazu zmĺkol a obzrel sa.

Bzučanie sa zmenilo na hukot, čo sa rozliehal nad pobrežím. Pripomínal valiacu sa vodu, vietor, čo sa pomaly mení na víchor.

Zvuk rýchlo mocnel, pridal sa k nemu aj nápor vetra, čo prenikol Gerlofovi pod chatrný odev.

Vtedy zočil nad sebou prízrak, ku ktorému v nemom úžase vzhliadal aj Ljunger.

Gerlof sa zahľadel hore, keď naňho dopadol tieň.

Nad pobrežím sa vznášalo obrovské telo s blikajúcimi očami, svetlým bruchom a tmavým chrbtom, čo neprestávalo hučať. Na plochom bruchu mu zrazu zasvietil nápis Polícia.

Vrtuľník.

Ljunger však už nestál na zráze a necivel naň, zmizol. Utekal, akoby mu horelo za pätami, dlhými krokmi upaľoval po cestičke pokrytej štrkom.

Gerlof však neprestával hľadieť na oblohu, na stále sa krútiace veľké vrtule. Naozaj to bola helikoptéra. Práve teraz sklopila dopredu nos a klesala nadol.

Vrtuľník napokon pristál. Gerlof zatvoril oči.

Necítil ani radosť, ani úľavu, necítil vôbec nič. Jeho mozog naďalej očakával príchod lode smrti, ktorá ho odvezie do svojho prístavu. Tá však neprichádzala.

Šum krútiacich sa vrtúľ doznel, vzápätí sa otvorilo dvoje dverí. Vyskočili z nich dvaja muži s prilbami na hlavách a so zohnutými chrbtami sa rozbehli k nemu. Oblečené mali sivé uniformy podobné kombinézam. Boli to piloti leteckej polície. Dobehli ku Gerlofovi.

Jeden z mužov niesol pod pazuchou deku, druhý držal čosi biele. Gerlof pochopil, prečo prišli, a vydýchol si. Vrtuľník je tu kvôli nemu. Teraz to už určite zvládne.

36

– Tam je!

Júlia hlasno vykríkla a Lennart zabrzdil tak rýchlo, že auto dostalo šmyk. Nízka rýchlosť mu však umožnila skoro okamžite zastaviť, hoci v čudnom uhle. Práve sa dostali k južnej príjazdovej ceste do Stenviku.

– Kde? – spýtal sa Lennart.

Júlia ukázala do bočného okienka.

– Vidím ho, – povedala. – Tam… na lúke. Leží tam! Lennart sa predklonil, potom naštartoval a zakrútil volantom.

– Obídem to. – Auto sa na mokrej vozovke prudko otočilo.– Vidím tu nejakú cestičku… pôjdeme tade…

No keď sa dostali na štrkovitú cestičku, Júlia zistila, že sa zmýlila. Nebolo to ľudské telo, ale…

Lennart zastavil a Júlia rýchlo otvorila dvere. Barly ju zdržali, Lennart tam bol prvý.

Zohol sa a vytiahol z jarku nejaký predmet.

– To je len kabát, – oznámil jej a zdvihol ho, aby naň videla.

– Odhodený kabát.

Júlii priskackala bližšie. Zatajila dych.

– Je ockov, – hlesla.

– Si si istá? – spýtal sa Lennart. – Vyzerá, akoby…

– Pozri do vnútorného vrecka.

Lennart poslúchol a prehmatal vrecko. Keď našiel peňaženku, otvoril ju.

– Potreboval by som baterku… – hundral a pokúšal sa podržať peňaženku vo svetle reflektorov auta.

– Patrí otcovi, poznám ju, – tvrdila Júlia. Lennart vybral starý vodičský preukaz a prikývol.

– Máš pravdu. Je jeho.

Poobzeral sa okolo seba.

– Gerlof!– zavolal Lennart. – Gerlof! Počuješ ma?

Jeho krik pohltil vietor a pradenie zapnutého motora.

– Vezmem si auto a poobzerám sa tu, – navrhol. – Túto cestu nepoznám, ale myslím si, že vedie dolu na pobrežie.

Zvrtol sa, pobehol k autu a vysielačkou oznámil svoj nález. Júlia ho nasledovala a znova nasadla do auta.

– Vrtuľník vie, kde sme, – oznámil jej Lennart.

Zaradil jedničku, opatrne sa pohol dopredu a ani na okamih nespustil pohľad z trávnatého terénu.

– Vypnem svetlá, – rozhodol, – budeme vidieť lepšie.

Cestička sa ponorila do tmy, no keď si Júliine oči na ňu privykli, mohla vnímať okolie oveľa jasnejšie. Každučký tieň, čo sa nečakane zjavil, jej pripomínal postavu stojaceho starca, no vždy to boli len kríky.

Odrazu Lennart ukázal pred seba.

– Je tam, – povedal. – Konečne.

Júlia uprela zrak na dvojicu blikajúcich červených a bielych svetiel, čo sa pohybovali po oblohe. Len čo sa dovtípila, že je to vrtuľník, vo vysielačke znova zapraskalo a Lennart zbystril pozornosť.

– Tuším niečo našli. Dolu pri vode.

Pridal plyn, obišiel výmoľ a v nasledujúcej chvíli auto zalialo oslepujúce biele svetlo. Blížilo sa k nim iné vozidlo.

– Dopekla! – vyletelo z Lennarta.

Dupol na brzdu, lenže neskoro. Protiidúce auto, čo sa vynorilo zo zákruty, uháňalo veľkou rýchlosťou.

– Drž sa!

Júlia zaťala zuby, vystrela ruky a zaprela sa, napnúc všetky svaly.

Náraz ju vyhodil dopredu, ale pás ju udržal. Kapota auta sa pred ich zrakom zmenila na harmoniku.

Bezpečnostné pásy vydržali, len prasknuté rebrá ju pod ich tlakom nesmierne boleli.

Po náraze na okamih zavládlo hlboké ticho a všetko znehybnelo.

Potom Júlia počula, ako Lennart za volantom ticho nadáva a pokúša sa rozsvietiť svetlá. Fungoval iba jeden reflektor, no dostatočne osvietil auto, čo do nich narazilo.

Lennart siahol do skrinky pod prístrojovou doskou a vytiahol pištoľ.

– Júlia, si v poriadku? – spýtal sa.

Žmurkla a prikývla.

– Áno… myslím si, že som.

– Zostaň tu. Hneď sa vrátim.

Lennart otvoril dvere a vpustil dnu ľadový vzduch. Júlia na okamih zaváhala, ale potom otvorila dvere aj na svojej stane.

Takmer v tej istej chvíli sa rozleteli dvere na druhom aute a vyliezol z neho vysoký, urastený muž.

– Kto ste? – počula Lennartov hlas.

– Kde sa tu, dočerta, beriete? – zaznel druhý, ešte podráždenejší hlas. – Somár, nevieš zapnúť reflektory? Ako môžeš takto jazdiť?

– Upokoj sa! – prerušil ho Lennart. – Polícia.

– Kto to… to ste vy, Henriksson? – spýtal sa muž.

Júlia vyložila z auta zasadrovanú nohu a siahla po barlách.

Podarilo sa jej postaviť, hoci zem sa pred ňou hojdala.

– Idete z pláže? – spýtal sa Lennart.

Vo svetle reflektora Júlia odrazu spoznala neznámeho vodiča.

Pochádzal z Långviku, vlastnil tam hotel.

Vzápätí si spomenula aj na meno – Gunnar Ljunger.

– Kto je to tam? – vykríkol muž.

Aj Lennart ho spoznal.

– Gunnar, upokoj sa. Odkiaľ ideš?

Od… bol som pri vode, – Ljunger trochu stíšil hlas. – Bol som si trochu zajazdiť.

– Nevidel si Gerlofa Davidssona? – spýtal sa Lennart.

Ljunger chvíľu mlčal.

– Nie, – vyhlásil.

– Hľadáme ho, aj tá helikoptéra pri brehu.

– Aha.

Júlii sa Ljunger zdal podozrivo ľahostajný. Podišla bližšie a ponad kapotu auta sa spýtala Lennarta:

– Pláž je ešte ďaleko?

– Nemyslím si, len niekoľko sto metrov.

Táto informácia Júlii stačila.

– Musím tam ísť.

Pevne sa oprela o barly a skackala ďalej, popri Gunnarovom aute prešla na kamenistú cestičku.

– Mal by si zacúvať, Gunnar, – počula za chrbtom Lennartov hlas. – Potrebujem sa dostať na pobrežie.

– Henriksson, tak toto naozaj…

– Zacúvaj! – oboril sa naňho Lennart, – a potom si tu sed a čakaj, ale teraz musím niečo zariadiť…

Jeho hlas zanikol vo vetre. Keď ju neoslepovali reflektory havarovaných áut, Júlia znova zbadala svetlá helikoptéry, ktorá pristála pár stoviek metrov od nej.

Pridala do kroku, zopár ráz čľupla do blata a pošmykla sa, no vždy sa jej podarilo udržať na barlách a pokračovať v ceste.

Vo svetle reflektorov vrtuľníka napokon uvidela, dvoch mužov v bledosivých kombinézach, ako sa skláňajú nad niečím na brehu. Nad nejakým telom. Zdvihli ho z piesku a zabalili do deky.

– Ocko!

Muži jej venovali krátky pohľad, ale pokračovali v práci. Telo v deke ležalo nehybne. Júlia však zúfalo túžila, aby sa pohlo, zdvihlo hlavu. Od pobrežia ju delilo len pár metrov, keď sa dočkala nejakého prejavu života. Gerlof zakašľal. Sucho, zadúšavo.

– Ocko! – zakričala znova Júlia.

Pomaly k nej obrátil hlavu.

– Júlia…

Opäť sa rozkašľal.

– Teraz opatrne, odnesieme vás, – povedal jeden z mužov. Gerlofa v deke zdvihli a rýchlo odnášali.

– Môžem ísť s vami? – zavolala Júlia a dodala: – Som jeho dcéra. A zdravotná sestra.

– Žiaľ, nie, nemáme miesto, – odvetil muž bližšie pri nej, ale nepozrel na ňu.

– Kam ho odveziete? – spýtala sa.

– Na pohotovosť do Kalmaru.

Odprevadila ich k vrtuľníku, hoci barly sa jej po celý čas nepríjemne zabárali do piesku. Chcela byť čo najbližšie pri otcovi.

– Ocko, prídem za tebou do nemocnice.

Keď ho dvíhali do helikoptéry, zazrela jeho tvár. Bola biela ako krieda. Oči mal však otvorené, zrazu na ňu pozrel. Čosi povedal, no veľmi potichu, nečuj ne.

– Čože? – sklonila sa k nemu a napäto počúvala.

– Urobil to Ljunger, – zašepkal Gerlof.

Júlia sa rovnako šeptom opýtala:

– Čo urobil, ocko?

– Zobral nám… nášho Jensa.

Vzápätí ho naložili a pripútali na zadné sedadlo vrtuľníka. Potom zasunuli dvere.

Júlia nemotorne zaspätkovala.

Kým sa vrtule rozkrútili, stihla prejsť asi päťdesiat metrov. Vtedy zastala a sledovala, ako sa krútia čoraz rýchlejšie. Technický zázrak. Prenikavé dunenie v tme – a vrtuľník s otcom sa vzniesol k tmavej oblohe, stúpal čoraz vyššie a potom rýchlo zamieril na juhozápad.

Vtedy sa k nej pomaly začal vracať hukot vĺn dorážajúcich na breh a hvízdanie vetra. Júlia začula z diaľky volanie a obrátila hlavu.

Bol to Lennart. Obe vozidlá naďalej stáli za zákrutou, a hoci Júliu už boleli ruky, znova schytila barly a po cestičke vysypanej štrkom sa k nim vrátila.

– Našli Gerlofa? – spýtal sa Lennart, ktorý jej vyšiel v ústrety. Prikývla.

– Odviezli ho do Kalmaru.

– Dobre.

Gunnar Ljunger sedel vo svojom aute s otvorenými dverami, lebo nemohol zacúvať a uvoľniť cestu policajnému vozidlu.

Po zrážke vypol motor a už sa mu ho nepodarilo naštartovať. Keď otočil kľúčom v štartéri, ozvalo sa len akési chrapčanie a rachot.

Ljunger zlostne tresol po volante potiahnutom kožou.

– Zamkni ho a nechaj tu, – povedal Lennart. – Odvezieme ťa do Marnäsu.

Ljunger si vzdychol, ale nemal na výber. Vytiahol tašku z Jaguára a usadil sa na sedadle vedľa Lennarta. Júlia musela nastúpiť dozadu.

Počas jazdy do Marnäsu sa predklonila a zboku pozorovala Ljungera.

Čo robil na pláži? Čo urobil Gerlofovi?

Ljunger sedel s vystretým chrbtom a tváril sa, že si jej pohľad nevšimol, no napätie v aute by sa dalo krájať.

– Povieš mi to už? – spýtal sa po chvíli Lennart.

– A čo také?

– Čo si robil na pláži.

– Užíval som si počasie! – odsekol Ljunger.

– Prečo si šiel tak rýchlo?

– Mám predsa Jaguár!

– Vedel si, že Gerlof leží tam dole?

– Nie.

Júlia vzdychla.

– Klame, – upozornila Lennarta.

Gunnar nekomentoval jej výrok.

– Merače v helikoptére určite zaznamenali tvoju telesnú teplotu, lebo Gerlof musel byť podchladený. Ešte šťastie, že si tam bol.

Ani na tieto slová Ljunger nereagoval. Prižmúril oči a civel von do tmy, akoby ho to vôbec nezaujímalo alebo bol priveľmi unavený.

Po niekoľkých minútach sa dostali do centra mesta.

Pred policajnou stanicou bolo voľné parkovacie miesto a Lennart ho využil. Odomkol budovu policajnej stanice a všetci traja do nej vošli.

Lennart rozsvietil. Ljunger stál uprostred miestnosti ako veliteľ pred nastúpenou jednotkou.

– Nebudem sa zdržiavať, chcem podať len krátku výpoveď, – upozornil Lennarta. – Nezostanem tu ani o minútu dlhšie. Chcem ísť domov.

– To chceme aj my, – odvetil Lennart. Podišiel k písaciemu stolu a zapol počítač. – Dáš si kávu?

– Nie, – odvrkol Ljunger a s pohľadom zapichnutým do Júlie sa spýtal: – Ona tu zostane?

Lennarta očividne zaskočilo, že Júliu netaktne a bezočivo označil zámenom, no ona len pokrútila hlavou. Trápilo ju niečo celkom iné.

– Ona pôjde za otcom do nemocnice, – povedala, – aby zistila, či prežije. – Júlia veľavravne fľochla na Lennarta. – Opýta sa ho, čo sa stalo na pláži.

– Dobre, choď.

Ljunger na ňu viac nepozrel, ale v kútikoch úst sa mu zjavil čudný úsmev, akoby ho jej slová nejako uspokojovali.

– Gunnar, sadni si, – Lennart ukázal na stoličku pri písacom stole.

Pristúpil k Júlii, ktorá už stála pri dverách, a potichu sa spýtal:

– Zvládneš to?

Prikývla a preložila si barly.

– Zistím, či premáva nejaký večerný spoj. Alebo sa odveziem taxíkom.

– Dobre, – súhlasil Lennart. – Potom mi zavoláš? Len čo toto vybavím, pôjdem domov.

Júlia sa usmiala, akoby dnes večer všetko prebiehalo podľa jej predstáv.

– Uvidíme sa.

Najradšej by Lennarta objala, no nie pred Gunnarom Ljungerom.

Opatrne zišla po schodoch do tmavej, chladnej noci na prázdnu ulicu a zadívala sa na autobusovú zastávku na druhej strane námestia. Práve tam stál autobus. Žeby do Kalmaru?

Taxík do mesta by ju stál niekoľko stoviek, tú možnosť využije iba v krajnom prípade. No do nemocnice sa musí dostať, aj keby mala vybieliť celý svoj účet. Musí byť pri Gerlofovi, keď sa preberie. Lennart to určite pochopí, napokon, sám má dnes večer ešte dosť práce.

Opierajúc sa o barly, vykročila k námestiu.

Odrazu si spomenula na úsmev – na čudný úsmev Gunnara Ljungera.

Rozmlátil si auto a Gerlof naznačil, že je vrah, no keď stál na policajnej stanici, usmieval sa, akoby práve našiel východisko.

Akoby zamýšľal…

Júlia zastala, a hoci bola už v polovici cesty na zastávku, bez váhania sa zvrtla a skackajúc na barlách, pobrala sa naspäť na policajnú stanicu.

Delilo ju od nej len niekoľko metrov, ale nestihla prísť včas.

Ešte na ulici začula výstrel. Jediný, krátky, bez ozveny, no prichádzal z policajnej stanice.

Za oknom sa ozval tlmený náraz.

Po niekoľkých sekundách zaburácal ešte jeden výstrel.

Júlia urobila ďalšie tri kroky, ale keď si uvedomila, ako pomaly napreduje, odhodila barly a rozbehla sa.

Schody na policajnú stanicu prekonávala skokmi a do tela jej zo zlomenej nohy vystreľovali šípy bolesti.

Keď otvorila dvere, zacítila pušný prach, a až vtedy sa zarazila.

Všade bolo ticho, dnu sa neozývali nijaké zvuky.

Júlia sa poobzerala, a až po chvíli si všimla Lennartovu nohu vytŕčajúcu spoza stola. Srdce jej na okamih zamrelo, potom však zbadala, že Lennart sa pohol.

Kľačal za stolom, jednou rukou sa opieral o dlážku, druhú si pritláčal na krvácajúce čelo.

Puzdro pištole mal rozopnuté. Upieral na Júliu zmätený pohľad, vnímal ju ako v polosne.

– Kde je Ljunger? – vyhŕkol.

Júlia rýchlo pochopila, čo sa stalo.

Zranený bol Gunnar Ljunger, nie Lennart.

Vtom ho zbadala a pochopila, že majiteľ hotela skutočne našiel únikovú cestu.

Ljunger sa už neusmieval. Jeho telom za stolom a nohami v kožených topánkach kŕčovito šklbalo. Pod hlavou sa mu rozlievala červená mláka, kvapky krvi na jeho žltej bunde sa ligotali vo svetle lampy.

Ljunger s pootvorenými ústami civel na strop. Prekvapený výraz očí svedčil o tom, že nepochopil, čo sa vlastne stalo.

V pravej ruke naďalej zvieral Lennartovu služobnú zbraň.

37

– Lennart, ako sa cítiš? – spýtal sa Gerlof ležiaci na nemocničnej posteli.

Lennart unavene pokrčil plecami.

– Nijako. Mal som byť obozretnejší, – zhlboka si vzdychol.

– Mal som predvídať, na čo sa chystá.

– Lennart, už na to nemysli, – upokojovala ho Júlia, sediaca na druhej strane Gerlofovej postele.

– Oklamal ma. Najprv si sadol, myslel som si, že sa konečne uvoľnil… no vzápätí sa vrhol ku mne ponad stôl a vytrhol mi zbraň z puzdra. Nečakal som to. – Dotkol sa obväzu na čele. – Som už starý, mám pomalé reakcie. Mal by som…

– Lennart, už na to nemysli, – opakovala Júlia. – To Ljunger ublížil tebe, nie naopak.

Lennart prikývol, ale netváril sa presvedčivo.

Prvý výstrel Gunnara Ljungera zasiahol len stenu, no Lennart si pri zápase o zbraň rozbil hlavu o roh stola. Zašili mu ju niekoľkými stehmi na marnäskej pohotovosti, no zostane mu hlboká jazva.

Lennart s Júliou teraz sedeli v izbe borgholmskej nemocnice pri Gerlofovej posteli. Slnko nad mestom pomaly zapadalo a zvestovalo neskoré popoludnie.

Gerlof dúfal, že návšteva nepotrvá dlho, lebo túžil po samote a spánku. Ešte vždy nenazbieral dosť síl, aby vstal z postele.

Hlavu mal však jasnú, len z udalostí posledných dní si veľa nepamätal. Bez rýchlej pomoci vrtuľníka a prevozu do kalmarskej nemocnice by pravdepodobne neprežil. Dva dni sa zmietal na pokraji smrti, a aj keď bol jeho stav doposiaľ veľmi vážny, už neohrozoval jeho život. Napokon sa predsa ako-tak pozviechal, jeho stav sa stabilizoval a na piaty deň ho mohli previezť do borgholmskej nemocnice.

Tu ho vyrušovali menej než v Kalmare, dostal samostatnú izbu na druhom poschodí s výhľadom na zrúcaninu hradu a borgholmskú vilovú štvrť. Sem ho dnes, piaty deň po Ljungerovom pokuse pripraviť ho o život, prišli navštíviť Júlia a Lennart.

– Za dva dni som tu už tretí raz, ocko, – oznámila mu Júlia.

– Ale prvý raz si pri vedomí.

Gerlof unavene prikývol.

Ľavé rameno zranené po páde zo zrázu mu museli dať do dlahy, jednu nohu mal v sadre, do žily na ruke mu zaviedli hadičku s umelou výživou, druhú napojili na katéter, ležal pod niekoľkými vrstvami prikrývok, no napriek tomu sa cítil lepšie než včera. Teplota mu pomaly, ale isto klesala.

Gerlof sa pokúsil posadiť, aby lepšie videl na Júliu aj na Lennarta. Dcéra mu rýchlo zasunula pod chrbát ešte jednu podušku.

– Ďakujem.

Hlas mal slabý, ale vládal rozprávať.

– Ocko, ako sa dnes cítiš?

Gerlof opatrne zdvihol palec k stropu. Zakašľal a namáhavo zalapal po vzduchu.

– Najprv si mysleli… že mám zápal pľúc, – zašepkal. Znova sa nadýchol a pokračoval: – No dnes povedali… že je to len bronchitída. – Opäť sa rozkašľal. – A už sú si istí, že… mi zostanú obe nohy.

– Po krátkej odmlke dodal: – Tomu sa veľmi teším.

– Máš tuhý koreň, – usmial sa Lennart.

Gerlof prisvedčil.

– Gunnar Ljunger… mi povedal to isté. Lennartovi zapípal vo vrecku pejdžer.

– Už zase… – Policajt si unavene vzdychol a pozrel na displej. – Tuším po mne zatúžil šéf, tie otázky nemajú konca-kraja. Musím mu ísť zavolať. Hneď sa vrátim. – Lennart sa usmial na Júliu a kývol Gerlofovi: – Nieže mi ujdeš.

Gerlof sa usmial a Lennart zatvoril za sebou dvere.

V nemocničnej izbe zavládlo ticho, no tentoraz nie napäté. Slová sa zdali zbytočné. Júlia položila ruku na Gerlofovu prikrývku a naklonila sa k nemu.

– Pozdravuje ťa rodina a priatelia, – povedala. – Lena každý večer volá z Göteborgu, čoskoro pricestuje. Aj Astrid ťa, samozrejme, pozdravuje. John s Göstom tu boli včera, ale vraj si spal. Všetci na teba myslia.

– Ďakujem, – šepol Gerlof a zaodŕhal. – A ty?… Ako sa máš?

– Dobre, – upokojila ho rýchlo. – V posledných dňoch som bola často s Lennartom, aj v jeho krásnom dome v borovicovom lese. Nemal veľa času, väčšinou písal hlásenia a cestoval do Borgholmu… takže som mu veľmi nemohla pomôcť. Vlastne som len sedela vo vedľajšej izbe a strachovala sa o teba.

– Dostanem sa z toho, – zašepkal Gerlof.

– Už som si tým istá. A ja takisto.

Otec znova zakašľal, ale potom sa spýtal:

– Cítiš sa dosť silná?

– Jasné. – Júlia sa usmiala, akoby nechápala, na čo presne otec naráža. – Rozhodne oveľa silnejšia.

Gerlof šeptom pokračoval:

– Uvažoval som… Nie som si istý, ale… tuším už viem, ako sa to všetko odohralo.

Júlia naňho uprene hľadela.

– Všetko?

– Všetko, – hlesol Gerlof. – Chceš vedieť… čo sa stalo Jensovi? Smutne a vážne sa mu zahľadela do očí a zatajila dych.

– Takže to už vieš? Ljunger ti presne opísal, ako sa to stalo?

– Povedal… všeličo. No neverím, že všetko. Takže mnohé z toho… som si len domyslel. Júlia, ten príbeh nemá šťastný koniec. Chceš ho poznať?

Stisla pery a sklonila hlavu.

– Rozprávaj.

– Spomínaš si, ako som povedal, keď si prišla na ostrov… že vraha by sme mohli prilákať na… Jensov sandál? – spýtal sa.

Prikývla.

– Ale neprišiel.

Gerlof sa zahľadel na zapadajúce slnko za oknom. Veľmi si želal, aby bol znova dieťaťom, ktoré počúva hrôzostrašné príbehy, čo sa rozprávajú na dedine, keď sa predlžujú tiene a deň chýli k večeru, a nie starcom, ktorý ich musí rozprávať.

– Myslím si, že to predsa len urobil, – povedal. – Vrah za nami prišiel… ibaže sme ho nevideli.

ÖLAND, SEPTEMBER 1972

Gunnar stál pred Nilsom a pomaly dvíhal nad hlavu ostrý rýľ. Poobzeral sa v hmle, akoby sa potreboval ubezpečiť, že nikto neuvidí, čo sa stane na planine.

– Nils, nemôžeš ísť domov, – povedal. – Si mŕtvy. Pochovaný v Marnäse.

Nils pokrútil hlavou.

– Pusti ten rýľ, – povedal.

Na planine odrazu zavládlo hrobové ticho – akoby sa z nej vytratil všetok vzduch.

– Najprv ty polož lopatu, Nils.

Nils znova potriasol hlavou. Fľochol na druhého muža, ktorý takisto túžil po poklade. Martin dychčal, ležal pár metrov od neho a držal sa za hlavu. V tejto chvíli ho nemohol ohroziť.

Zato Gunnar bol nebezpečný. Stál široko rozkročený a načúval, akoby v diaľke zachytil nejaký zvuk.

– Dobre, – povedal. – Teraz pustím rýľ na zem.

Urobil to. Rýľ dunivo dopadol vedľa kamennej mohyly.

– Dobre, – Nils položil lopatu, ale neprestal byť v strehu. – A teraz chcem ísť…

Vtom aj on čosi začul. Zvuk, čo sa blížil a silnel. Tiché bzučanie sa zmenilo na tlmený hukot.

Motor auta.

– Tuším budeme mať spoločnosť, – prehodil Gunnar.

Nezdalo sa, že by ho to prekvapilo.

Uplynulo niekoľko sekúnd. Potom sa z hmly za nimi vynoril veľký tieň. Blížil sa k nim na štyroch kolesách.

Ďalšie Volvo – nové, hnedé – sa pomaly predieralo mliečnou hmlou. Oblúkom prešlo ku Gunnarovmu autu a zastalo. Motor stíchol.

Vodič otvoril dvere.

Nils nepoznal ani auto, ani vodiča, ktorý vystúpil. Videl len, že je oveľa mladší než on a že má na sebe vyžehlenú čiernu policajnú uniformu. V puzdre mal pištoľ. Zabuchol dvere na aute, napravil si rovnošatu a mlčky k nim podišiel.

Policajt zastal zopár metrov od Nilsa. Nespustil z neho pohľad:

– Nepoznáme sa, – povedal, – ale veľa som na teba myslel.

Nils v údive otvoril ústa.

– Zabil si mi otca, – dodal policajt.

Nils spočiatku ničomu nerozumel.

– Nils, toto je Lennart, – ozval sa mu za chrbtom Gunnar. –Lennart Henriksson. Jeho otec bol okresný policajný radca. Určite si spomínaš, aj keď prešlo už veľa rokov a vtedy si bol mladý… Stretol si sa s ním vo vlaku do Borgholmu.

Syn policajného radcu.

Vtedy Nils konečne pochopil. Už vedel, čo sa stane, a zareagoval. Sledoval, ako sa policajtova ruka blíži k puzdru s pištoľou. Zaspätkoval, potom sa bez rozmýšľania rozbehol do hmly.

– Stoj!

Samozrejme, Nils nezastal, bežal ďalej. Pasca, čo mu nachystali, už-už zaklapla, ale on sa z nej v poslednej chvíli vyšmykol.

Nebol už najmladší, cez trávu sa mu utekalo ťažko, ale toto bola jeho planina, jeho pôda. So sklonenou hlavou letel hmlou, mieril ku kríkom a očakával za chrbtom výstrel – no skôr než sa ozval, stihol sa prikrčiť a skryť za ne.

Za chrbtom počul výkriky, ale boli dosť vzdialené. Nezostal za kríkmi, dlhými krokmi vyrazil dopredu. Je na ceste do dediny?

Možno. Ani neistota mu nemohla zahatať cestu domov, lebo teraz konečne príde k matke, a v tom mu nikto nezabráni.

Odrazu v hmle zazrel postavu. Zastal a lapal po dychu.

Pripravil sa na ďalší beh, no postava nevyzerala ako niektorý z jeho prenasledovateľov. Bol to chlapček, zo päť, šesťročný. Vynoril sa z hmly a zastal len pár krokov od Nilsa.

Útly chlapček vyzeral vydesený, mal krátke nohavice, tenký červený pulóvrik, na nohách sandáliky. Zvedavo pozeral na Nilsa a váhal, lebo sa ho vôbec nezľakol, aj keď vedel, že by sa mal báť.

Nils však pre dieťa nebol hrozbou. Napokon, celý život sa vždy len bránil, ba aj svojho brata sa pokúsil zachrániť pred utopením, ibaže prišiel neskoro – ale v celom svojom živote neublížil nijakému dieťaťu. Nikdy.

– Ahoj, – pozdravil Nils a vydýchal sa.

Predovšetkým sa pokúšal lapiť dych, aby chlapca nevystrašil.

Chlapec neodpovedal.

Nils sa rýchlo poobzeral, no nezdalo sa, že by ho niekto prenasledoval. Hmla ho spoľahlivo kryla. Nesmie tu dlho postávať, ale aspoň sa vydýcha.

Bez úsmevu pozrel na chlapca a ticho sa spýtal:

– Si sám?

Chlapec prikývol.

– Zablúdil si?

– Asi, – hlesol chlapec.

– To nič, na planine sa dobre vyznám. – Nils prikročil bližšie. – Ako sa voláš?

– Jens.

– A ďalej?

– Jens Davidsson.

– Dobre. Ja sa volám…

Zaváhal. Ktoré zo svojich mien má použiť?

– Volám sa Nils, – rozhodol sa napokon.

– A ďalej? – spýtal sa chlapček, akoby sa hrali.

Nils sa usmial.

– Nils Kant, – odvetil a pristúpil ešte bližšie.

Chlapec sa ani nepohol, pokojne stál vo svete, ktorý sa v tej chvíli skladal z vysokej trávy, vápencových kameňov a niekoľkých kríkov. V tejto hmle sa nedalo vidieť nič iné. Nils sa znova pokúsil o úsmev, aby potvrdil, že všetko je v poriadku.

Hmla okolo nich sa uzavrela, neprenikli cez ňu nijaké zvuky. Ani vtáčí spev.

– Nemusíš sa báť, – povzbudil chlapca Nils.

Rozhodol sa, že ho odvedie do dediny, a skôr než sa vráti k matke, nájdu jeho domov.

Stáli tesne pri sebe.

Vtom sa z hmly za ich chrbtom ozvalo hučanie motora. Nils sa chcel zvrtnúť a rozbehnúť, ale nestihol urobiť ani krok.

Hluk motora sa ozýval čoraz hlasnejšie, akoby zo všetkých strán.

Medzi skalami, trávou a kríkmi kľučkovalo hnedé Volvo, odrazu však zamierilo priamo k Nilsovi. A vôbec nespomalilo.

Doprava, alebo doľava?

Vozidlo akoby rástlo a mohutnelo rovno pred Nilsovými očami. Na rozhodnutie mu zostávalo len pár sekúnd, napokon už len jedna – a potom bolo odrazu neskoro. Už sa mohol len bezmocne prizerať a jednou rukou objať chlapca. Nič ho nechránilo.

Na okamih sa mu všetko stratilo z očí.

Okolitý svet stíchol. Obklopila ho mrazivá tma.

Zvuk sa k nemu vrátil v podobe tlmenej ozveny. Hmla, chlad a zapnutý motor auta.

– Dostal si ho? – spýtal sa hlas.

– No… videl som ho.

Nils ležal na chrbte, vystretý v tráve. Pravú nohu mal skrčenú pod telom v čudnom uhle, ale bolesť necítil.

Auto so zapnutým motorom stálo len niekoľko metrov od neho.

Vtom sa otvorili dvere na strane vodiča. Vystúpil z nich policajt s pištoľou v ruke.

Potom sa otvorili aj dvere na strane spolujazdca. Gunnar vystúpil, zostal však pri aute a zahľadel sa na planinu.

Policajt podišiel k Nilsovi.

Nepovedal ani slovo, len naňho zízal.

Vtedy si Nils spomenul na chlapca. Kde je Jens?

Zmizol.

Nils dúfal, že Jens Davidsson zmizol v hmle a vo svojich smiešne malých sandálikoch bežal naspäť do Stenviku. Možno sa mu podarí utiecť. Nils by ho rád nasledoval a vrátil sa domov, no nevládal sa ani pohnúť. Zrejme si zlomil nohu.

– Koniec, – hlesol napokon.

Koniec, mama. Všetko sa končí na tejto planine.

Nilsa premohla únava. Možno by sa mal pokúsiť odplaziť do Stenviku, ale nevládal.

Obklopili ho mŕtvi. Sivé tiene sa zakrádali čoraz bližšie.

Jeho otec a mladší brat Axel. Dvaja nemeckí vojaci. Policajný radca z vlaku a švédsky námorník z Nybro.

Všetci mŕtvi.

Mladý policajt stojaci pred ním prikývol.

– Áno, toto je koniec.

Stál sotva dva kroky od Nilsa.

Odistil pištoľ, namieril ju Nilsovi na hlavu a stlačil spúšť.

38

Príbeh o Nilsovi Kantovi rozprával Gerlof pošepky, pomaly, s dlhými prestávkami.

Júlia sa nad neho skláňala, aby ho počula. Rozumela každé slovo od začiatku až do konca.

Dlho mlčala, potom pozrela Gerlofovi do očí a spýtala sa:

– Naozaj sa to stalo… takto? Všetko, čo si mi rozprával? Si si istý?

Gerlof prikývol.

– Som o tom presvedčený.

– Ale na základe čoho? Prečo?

– Nuž… Niečo mi povedal Ljunger… rátal s tým, že tam zamrznem… Hovoril o… že to nie je len otázka pozemkov a peňazí Very Kantovej. Spomenul, že… išlo aj o pomstu. Ale komu? Akú? Kto sa chcel pomstiť? Ležal som tam a premýšľal… a prišiel som len na jednu osobu.

Júlia krútila hlavou.

– Nie, – namietla.

– Načo by… Nilsa Kanta dopravovali domov? – pokračoval šeptom Gerlof. – Kvôli Gunnarovi Ljungerovi určite nie. Preňho bol Nils užitočnejší v Amerike… Jeho neohrozoval, ba každý rok získaval od Very ďalšiu pôdu… Nemecká vojnová korisť bola v porovnaní s pozemkami, na ktoré si robil nároky… bezcenná… Nilsa chcel dostať domov niekto iný… umožniť mu vrátiť sa takmer na prah rodného domu k matke a potom ho potrestať. Tak ako si zaslúžil.

Júlia jednostaj krútila hlavou, no očividne váhala.

– Niekto im musel pomáhať, – pokračoval Gerlof. – Pomohol Gunnarovi Ljungerovi a Martinovi Malmovi dopraviť truhlu na Öland a bol pri jej otváraní a obhliadke… Mohol všetkých presvedčiť, že telo mŕtveho Nilsa Kanta sa vrátilo domov… Bol to mladý a spoľahlivý policajt.

Zavládlo ticho. Gerlof obrátil hlavu k dverám.

Júlia sa obzrela.

Lennart sa vrátil. Nevšimli si, kedy otvoril dvere. Teraz vstúpil, akoby sa nič nestalo.

– Šéf mi oznámil, – povedal, – že vyšetrovanie v Marnäse sa skončilo a opäť môžem pracovať, keď… – stíchol, zarazený ich vážnymi pohľadmi.

– Stalo sa niečo? – spýtal sa a zastal za stoličkou.

– Zhovárali sme sa o sandáli, o Jensovom sandáli, – hlesol Gerlof.

– O sandáli?

– Požičal si si ho odo mňa… možno si spomínaš. Prišla už nejaká odpoveď z kriminalistického laboratória?… Našli na ňom nejakú stopu?

Lennart pokojne pozrel na Gerlofa a odvetil:

– Nie, nijakú. Nenašli nič.

– Povedal si, že si ho odoslal, – ozvala sa Júlia a skúmala Lennartovu tvár.

– Veď si ho aj poslal, však? – nástojil Gerlof. – Mohli by sme si overiť… či ho dostali…

– Ani neviem… možno, – zahundral Lennart.

Nespustil pohľad z Gerlofa, no v jeho očiach nezachytil ani náznak hnevu. Zbledol a oprel sa o operadlo stoličky

– Lennart, rozmýšľal som o jednom… – oslovil ho Gerlof. – Kedy si sa prvý raz stretol s Gunnarom Ljungerom?

Lennart si uprene zízal na ruky.

– Nepamätám sa, – odvetil.

– Naozaj?

– Bolo to… v šesťdesiatom prvom alebo druhom, – povedal Lennart ustatým monotónnym hlasom. – V to leto som prišiel do Marnäsu ako nový policajt. Do jeho reštaurácie v Långviku sa niekto vlámal… Prišiel som tam vyšetriť prípad. Dali sme sa do reči.

– O Nilsovi Kantovi?

Lennart prisvedčil. Na Júliu ani nepozrel.

– Okrem iného aj o ňom, – pripustil. – Ljunger to vedel… Nejako sa dozvedel, že som syn zastreleného policajného radcu. O niekoľko týždňov neskôr mi zatelefonoval a pozval ma do svojej kancelárie. Spýtal sa, či sa nechcem pokúsiť nájsť Kanta a prilákať ho domov… aby som mohol pomstiť svojho otca. Či by som nemal záujem… – Lennart stíchol.

– Čo si odpovedal?

– Že mám záujem, – priznal Lennart. – Ja pomôžem jemu a on mne. Vlastne sme uzavreli obchodnú dohodu.

– A tá pred pár dňami na policajnej stanici v Marnäse stratila platnosť? – šepol Gerlof. – Bál si sa, že všetko prezradí tvojim kolegom? Lennart, povedz, kto vlastne držal v ruke pištoľ, ktorou bol Ljunger zastrelený!

Lennart nespúšťal pohľad zo svojich rúk.

– O to tu vôbec nejde, – povedal.

– Bola to obchodná dohoda, – ozvala sa Júlia.

Uprene hľadela von oknom. Vnímala súmrak, ale myslela na niečo celkom iné.

Na Martina Malma, ktorý dostal peniaze na svoju prvú veľkú nákladnú loď.

A na Gunnara Ljungera, ktorý lacno získal množstvo pozemkov, čo draho predal.

A na Lennarta Henrikssona, o ktorom si ešte pred chvíľu myslela, že sa doňho zaľúbila, a ktorý vykonal svoju pomstu.

A všetko za cenu života jej syna.

– Bola to dohoda, – opakoval Lennart, – ja som mal pomôcť Ljungerovi a Martinovi Malmovi s nejakými záležitosťami… a oni zasa mne.

– Preto ste sa stretli na planine v hmle… práve v ten deň, – skonštatoval Gerlof.

– Ljunger mi ráno zavolal, že pôjdu k mohyle… Mali sme sa tam stretnúť. Trochu som meškal, a keď som dorazil za nimi, bol tam hrozný chaos… Zakrvavený Martin Malm ležal na zemi. Kant ho udrel lopatou. Malm sa z toho už nikdy celkom nedostal… Len pár dní nato dostal prvé krvácanie do mozgu.

– A čo Jens? – spýtala sa Júlia.

– Júlia, to bola nešťastná náhoda. Nikdy predtým som ho nevidel… – odvetil dutým hlasom Lennart, no nemohol jej pozrieť do očí. – Keď bol Kant mŕtvy… jeho telíčko sme našli pod autom. On… nestihol odskočiť, keď som chcel zraziť Kanta.

Zmĺkol.

– Kam ste ho pochovali? – opýtal sa Gerlof.

– Leží na cintoríne neďaleko Kantovho hrobu. – Lennart odpovedal, akoby ho niekto nútil podrobne vyrozprávať desivý sen. – Chlapcovo aj Kantovo telo sme tam odniesli v noci. Na cintorínsku bránu sme zavesili zvonček, aby sme počuli, keby niekto prichádzal. Vykopali sme trávu, hlinu sme vykladali na plachtu. Do polnoci sme kopali. Martin Malm, Ljunger a ja. Všetci traja… kopali sme a kopali. Bolo to hrozné.

Júlia zatvorila oči.

Pri kamennom múre, pomyslela si. Jens je pochovaný pri múre marnäského cintorína, zabil ho muž plný nenávisti –presne ako tvrdil Lambert.

Nadýchla sa.

– Skôr než ste Jensa pochovali, – ozvala sa slabým hlasom a neotvorila oči, – večer si prišiel do Stenviku a pomáhal si hohľadať. Viedol si vyšetrovanie, potom čo si zabil chlapca… môjho syna, – vzlykla. – Potom si sa tváril, že ho hľadáš na planine, aby si zahladil vlastné stopy.

Lennart sklonil hlavu.

– Nebolo to ľahké, – vzdychol, no ani teraz na ňu nepozrel.

– Chcem povedať len to, že bolo nesmierne ťažké mlčať… A teraz na jeseň, keď si sa vrátila… veľmi som ti chcel pomôcť. Pokúsil som sa… nútil som sa zabudnúť na všetko, čo sa stalo pred dvadsiatimi rokmi, umožniť aj tebe, aby si zabudla. – Po chvíli smutne dodal:

– Veril som, že by sa to mohlo podariť.

– Takže Nils Kant leží vo svojej truhle, – ozval sa Gerlof.

Lennart prikývol.

– S Gunnarom Ljungerom som sa dlhé roky nerozprával. Ani o tomto… Gerlof, naozaj som netušil, čo ti chce urobiť.

Konečne pustil operadlo stoličky a obrátil sa. Vyzeral rovnako vyčerpaný, ako keď ho Júlia videla prvý raz pri kameňolome. Ba ešte vyčerpanejší.

Podišiel k dverám a naposledy sa k nim obrátil:

– Musím priznať, že… zastreliť Ljungera bolo oveľa ľahšie než pomstiť sa Nilsovi Kantovi.

Otvoril dvere a odišiel.

Gerlof si nahlas vydýchol. Hra sa skončila, len potlesk sa neozval.

Pozrel na svoju dcéru.

– Júlia… veľmi ma to mrzí, – zašepkal. – Nesmierne.

Prikývla. Z očí sa jej kotúľali slzy.

V tej chvíli sa jej zdalo, že si vie predstaviť, ako by dnes vyzeral dospelý Jens. Videla ho v Gerlofovej tvári.

Predstavila si, ako by sa na seba podobali – starý otec a vnuk. Jens by mal rovnako veľké a smutné oči, na širokom čele vrásky od premýšľania a múdry, chápavý pohľad, ktorým by vnímal tienisté aj svetlé stránky života.

– Ocko, ľúbim ťa.

Chytila Gerlofa za ruku a silno ju stisla.

EPILÓG

Prišiel prvý skutočne jarný deň, plný hrejivého slnka, voňavých kvetov a spievajúcich vtákov, keď nad Ölandom konečne žiarila jasná bledomodrá obloha. Deň, ktorý každý človek, nezávisle od veku, vnímal ako naplnený novými možnosťami.

Miestny reportér Bengt Nyberg vítal každú jar, keď sa už konečne rozhodla zavítať na ostrov, ako skutočný začiatok nového roku. V takéto dni sa usiloval tráviť doma čo najmenej času.

Bengt mal nadpracovaných veľa hodín, za ktoré teraz mohol čerpať voľno. Niekoľko dní bez práce rád využil na prechádzky po prírode, počúval bezstarostný spev slávikov na planine, kde sa už topili a mizli posledné fliačiky snehu. To všetko by si mohol dožičiť, keby sa práve dnes nerozhodol pracovať.

Bengt na okamih prižmúril oči pred slnkom a potom sa zahľadel na marnäský kostol vypínajúci sa za kamenným múrom.

Na otváranie hrobu v zime sa na cintoríne zbehlo dosť nepozvaných zvedavcov, zástup ľudí, ktorí sa držali za policajnými zátarasami. No na pohreb, ktorý sa konal tento štvrtok, ich prišlo len zopár, a aj tých farár požiadal, aby sa postavili za múrik.

Ako jediný reportér sa sem dostal Bengt so svojím zápisníkom, vedľa neho podupkával mladý fotografista, ktorého poslali z hlavnej redakcie v Borgholme, hoci Bengt ich presviedčal, že si vystačíaj sám. No išlo o dosť významnú správu, ktorá sa mala dostať aj do veľkých novín, a na to by zábery kamery a momentky z fotoaparátu Bengta Nyberga rozhodne nestačili.

Mladý fotografista práve nastúpil do zamestnania, bol to Smålandan, ktorý sa volal Jens ako stratený chlapec aÖlands-Posten vnímal len ako prvý stupienok závratnej kariéry, čo o niekoľko rokov určite vyvrcholí v niektorom zo štokholmských denníkov. Bol veľmi ambiciózny, ale nudný. Ak práve nefotografoval, jednostaj rečnil o celebritách a hviezdach, ktoré sa chystá tajne nafotiť, alebo o konských dostihoch, kde nepochybne vyhrá slušnú kôpku peňazí. Bengta ani jedno, ani druhé vôbec nezaujímalo.

Jens bol bezradný. Len čo kostolník vykázal novinárov za múrik, s kamerou zdvihnutou nad hlavu sa začal obzerať po lepšom mieste.

– Myslím si, že sa mi podarí nejako sa prešmyknúť na cintorín, – oznámil Bengtovi a horúčkovito si obzeral kamenný múr. – Keby som sa zakradol popri ňom…

Bengt zavrtel hlavou, no ani sa nepohol.

– Nevymýšľaj, – napomenul ho potichu. – Tu je to dobré.

Postávali na slnku a vyčkávali. Po chvíli sa z kostola vynoril pohrebný sprievod. Jensova kamera začala ticho bzučať.

Matka Júlia Davidssonová kráčala pomaly po kamenistom chodníku hneď za kňazom. Vedľa nej išiel starý otec Gerlof. Obaja boli v čiernom. Za nimi vyšiel vysoký muž v Júliinom veku v čiernom kabáte.

– Kto je ten chlap? – šepol Jens, keď vypol kameru.

– Chlapcov otec, – vysvetlil mu Bengt.

Júlia Davidssonová držala svojho otca, ktorý sa o ňu opieral celou cestou k hrobu vykopanému na južnej strane kostola. Stáli bok po boku, keď truhla klesala do zeme. Gerlof sa s ňou rozlúčil úklonom hlavy, Júlia hodila do hrobu ružu.

Zatiaľ to vyzerá dobre, pomyslel si Bengt. Za posledný polrok sa tu stalo veľa zlého: na jeseň v kameňolome nepekne skončil Ernst Adolfsson, o niekoľko mesiacov neskôr násilná smrť GunnaraLjungera na policajnej stanici, potom nález sandálu, čo policajti našli v trezore jeho hotela v Långviku a doplnili tak pár, z ktorého polovicu poslal Gerlofovi teraz už zosnulý námorný kapitán Martin Malm.

Zdalo sa, že prípad sa uzavrel, no vtedy Lennart Henriksson nečakane požiadal o policajnú rekonštrukciu Ljungerovej smrti, po ktorej bol obvinený z vraždy Gunnara Ljungera a zabitia Jensa Davidssona.

No a na dôvažok v zime exhumovali telo Nilsa Kanta.

Policajní technici postavili nad hrobom malý stan, čo pripomínal kostolík vedľa veľkého kostola, niekoľko dní sústredene pracovali, len z času na čas sa odbehli zohriať do vykúrenej zborovej siene. Pri exhumácii našli nielen telo Nilsa Kanta, ale aj ostatky doteraz neidentifikovaného muža, pravdepodobne švédskeho občana, ktorý strávil dlhý čas v Latinskej Amerike. Dokonca ho tam aj zabili.

V osobitnej jame pod truhlou Nilsa Kanta policajti napokon objavili tretie telo, oveľa menšie než prvé dve. Až vtedy sa prípad vyriešil a uzavrel.

Do Marnäsu sa nahrnuli novinári a štáby zo štátneho rozhlasu a televízie, aby im nič neuniklo. Pre miestneho novinára v centre diania nastali krušné časy, lebo Bengt si len ťažko udržiaval profesionálny odstup a jeho reportáže boli plné smútku. Veď aj Lennarta Henrikssona poznal niekoľko desiatok rokov a v celej dráme nenachádzal nič, čo by ho aspoň upokojilo.

No teraz konečne svietilo slnko, zavítal sem ölandský nový rok. Po vyše dvadsiatich rokoch mohli malého chlapca pochovať do vlastného hrobu.

Keď sa krátky obrad pri hrobe skončil, Júlia a Gerlof Davidssonovci sa pomaly pohli ku kostolu, nasledovaní otcom Michaelom, ktorý kráčal kúsok za nimi.

Júlia s Gerlofom sa nezhovárali, aspoň Bengt za múrikom si to nevšimol. Videlo sa mu, že ani počas obradu v kostole si nepovedali ani slovo. Napriek tomu sa ho zmocnil pocit, že sú sitakí blízki, akí si len môžu byť dvaja príbuzní, a pravdupovediac, závidel im.

– Takže končíme, – ozval sa fotografista a odložil kameru. – Alebo ešte niečo?

– Nie, môžeme ísť domov, – prikývol Bengt.

Do poznámkového bloku si nepoznačil ani slovo, pravdepodobne napíše len krátky text pod obrázok.

To by malo stačiť. No keby sa ho neskôr niekto spýtal, aký bol pohreb malého Jensa, Bengt Nyberg by spokojne odpovedal: Zaliaty slnkom, dôstojný a pokojný. Ako definitívny záver.

AUTOROVO POĎAKOVANIE

Dej detektívneho románu Ozveny mŕtvych sa odohráva asi v polovici deväťdesiatych rokov minulého storočia na krásnom Ölande – na ostrove, ktorý v tejto podobe jestvuje iba v spisovateľovej fantázii. Osoby ani udalosti v tomto príbehu nemajú reálny predobraz, mnohé miesta sú takisto vymyslené.

Za všetky príbehy a spomienky vďačím ľuďom, ktorí ich pre mňa zo svojho pestrého života prerozprávali, predovšetkým svojmu starému otcovi námornému kapitánovi Ellertovi Gerlofssonovi a jeho bratovi holičovi a potápačovi Egonovi Gerlofssonovi. Za historické fakty ďakujem námornému kapitánovi Stellanovi Johanssonovi z Bohuslänu, novinárovi Kristianovi Wedelovi z Göteborgu a advokátovi Larsovi Oscarssonovi z Jönköpingu.

Pri písaní románu mi pomohli mnohí priatelia: Kajsa Asklöfová, Monica Bengtssonová, Victoria Hammarová a Peter Nilsson zo skupiny Litter; Jacob Beck-Friis, Niclas Ekström, Caroline Karlssonová, Rikard Hedlund, Mats Larsson, Carlos Olguin, Catarina Oscarssonová, Michael Sevholt, Kalle Ulvstig a Anders Weidemann, ako aj moji príbuzní Lasse a Eva Björkovci z Kalmaru, Hans a Birgitta Gerlofssonovci z Färjestadu a Gunilla a Per-Olof Rylanderovci z Borgholmu.

Rád by som sa poďakoval aj všetkým svojim múdrym redaktorom, najmä Rickardovi Berghornovi z časopisu Minotauren a Kentovi Björnssonovi z vydavateľstva Schakt, ktorý sa postaral o moje poviedky, rovnako ako sa Lotta Aquiloniusová z vydavateľstva Wahlström & Widstrand postarala o tento román.

Mojej matke Margot Theorinovej som nekonečne vďačný za všetky staré i nové knihy a novinové články o Ölande, ktorými ma horlivo a nadšene zásobovala.

Napokon chcem vďačne objať Helenu a Kláru za to, že so mnou vydržali, keď som sníval s otvorenými očami.

Johan Theorin

Johan Theorin

Ozveny mŕtvych

Zo švédskeho originálu Johan Theorin: Skumtimmen Wahlström & Widstrand, Stockholm, Sweden, 2007,

preložila Mária Bratová

Obálku navrhol Roman Klčo

Grafická úprava a sadzba Marta Blehová

Jazyková úprava Katarína Jusková

Vydalo vydavateľstvo Marenčin PT, spol. s r. o.

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

ako svoju 242. publikáciu v roku 2010

Prvé vydanie

Tlač Finidr, s. r. o., Český Těšín

ISBN 978-80-8114-071-6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai