Smršť

Johan Theorin

(2008)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Nejlepší švédský kriminální román roku 2008.

Přízraky mrtvých se vracejí. Anebo to nejsou přízraky? – Chladný, ponurý říjen na ostrově Öland. Joachim, učitel ze Stockholmu, nedal na pověry o ostrově a se svou rodinou se nastěhoval na výstavný statek Aludden. Tato usedlost však byla vystavěna ze dřeva lodního vraku a říká se, že muži, kteří stavěli blízké majáky, slyšeli z domu výkřiky utopených námořníků. Na jednom trámu v domě jsou ještě pořád vyryta jména mrtvých a všem obyvatelům přineslo toto místo jen neštěstí. Jednoho dne je nalezena mrtvola Joachimovy ženy Katrin. Utopila se za opravdu záhadných okolností. Čo se to jen na Aluddenu odehrává? A jakou roli v tom hraje Joachimova sestra, s níž už před nějakou dobodu rodina přerušila kontakty?

Johan Theorin

Smršť

MARENČIN PT

„Rok čo rok sem prichádzajú mŕtvi, aby spoločne slávili Vianoce. Raz ich však v oslavách vyrušila nevydatá žena. Zastali jej hodiny, a tak vstala priskoro a do kostola vstúpila uprostred vianočnej noci. V kostole bolo rušno ako počas bohoslužby. Všade videla ľudské postavy. Zrazu zočila svojho dávneho snúbenca. Utopil sa už pred mnohými rokmi, teraz však sedel v lavici medzi ostatnými.“

Švédska rozprávka z devätnásteho storočia

ZIMA 1846

Katrine, práve v zime 1846 sa začína moja kniha. Vtedy postavili Åludden.

Pre mňa bol Åludden viac než len dom, v ktorom som bývala s mamou. Na tom statku som prežila svoju mladosť.

Rybár Ragnar Davidsson mi raz prezradil, že statok postavili z trosiek nemeckej lode, prevážajúcej drevo. Verím mu. Na stene celkom vzadu pri senníku som našla vyryté do dreva

NA PAMIATKU CHRISTIANA LUDWIGA.

Počula som, ako si v stenách čosi šepocú mŕtvi. Majú toho veľa čo povedať.

Valter Brommesson sedí v malom kamennom domčeku na Åluddenskom statku a spína ruky v modlitbe. Modlí sa, aby v tú noc morské vlny a vietor nezbúrali jeho dva majáky.

Už prekonal nejednu búrku, no ešte nikdy nezažil nič podobné. Biela stena zo snehu a ľadu sa prirútila na ostrov zo severovýchodu a prerušila všetky stavebné práce.

Dve veže… Pane, daj, aby sme ich mohli dokončiť…

Brommesson je staviteľ majákov, toto je však prvý raz, čo stavia moderné majáky v Baltickom mori. Na ostrov Öland prišiel minulý rok v marci a hneď sa pustil do práce: najal robotníkov, objednal hlinu a vápno a zohnal si mocné ťažné kone.

Svieža jar, teplé leto a slnečná jeseň na pobreží ho napĺňali energiou. Práca napredovala a oba majáky rástli k nebesiam.

Potom slnko zmizlo, prišla zima, a keď klesla teplota, miestni začali hovoriť o snežnej smršti. A napokon smršť prišla. Neskoro večer sa vrhla na pobrežie ako vyhladnutý dravec.

Vietor ustal až na úsvite.

Vtedy začuje od mora volanie. Prichádza z tmy za Åluddenom – dlhá, srdce drásajúca žiadosť o pomoc v cudzej reči.

Krik ho preberie. A ihneď zobudí aj vyčerpaných robotníkov.

„Stroskotala loď,“ skríkne. „Musíme im pomôcť.“

Rozospatým mužom sa vôbec nechce vyjsť do zimy. Má čo robiť, aby ich presvedčil.

Vykročia k brehu, chúlia sa pred nárazmi ľadového vetra. Brommesson pohľadom kontroluje, či ešte stoja nedokončené kamenné veže.

Smerom na západ nevidí nič. Planina ostrova sa zmenila na snežnú púšť.

Robotníci sa rozostavujú na brehu a upierajú zrak do tmy.

V tmavosivých tieňoch morských vĺn nevidia nič, no zo spenenej vody k nim ďalej dolieha slabé volanie – a škripot železa a praskajúcich drevených trámov.

Neďaleko brehu stroskotala veľká loď, ktorá teraz pomaly klesá ku dnu.

Robotníkom napokon nezostáva nič iné, len nečinne načúvať volaniam o pomoc. Trikrát sa pokúsia dostať na vodu jeden zo svojich člnov, no márne. Viditeľnosť je mizerná, vlny príliš vysoké, okrem toho sa v nich prevaľujú ťažké drevené trámy.

Stroskotaná loď musela viezť obrovský náklad dreva. Keď sa začala potápať, vlny ho strhli do spenenej vody. Trámy sú dlhé ako baranidlá a vlny ich teraz s rachotom vyhadzujú na breh.

Keď spoza sivých mračien vykúka slnko, zjaví sa prvá mŕtvola. Niekoľko desiatok metrov od brehu pláva vo vlnách telo mladého muža. Vystiera ruky, akoby sa do poslednej chvíle snažil zachytiť dreveného trámu.

Dvaja robotníci vstupujú do plytkej vody, chytajú muža za golier hrubej košele a ťahajú ho na breh.

Na plytčine ho vytiahnu za ľadové zápästie. Mŕtve telo sa vynára z vody. Muž bol vysoký a mocný, na súši sa im ho ťažko nesie. Ťahajú ho po zasneženom brehu, zo šiat mu prúdom tečie voda.

Ostatní sa potichu zhromažďujú okolo, nikto sa nedotýka tela.

Napokon sa predkloní Brommesson a mŕtvolu prevráti na chrbát.

Utopenec má husté čierne vlasy a veľké otvorené ústa, akoby svoj boj vzdal uprostred nádychu. Oči upiera na sivú oblohu.

Stavbyvedúci jeho vek odhaduje na dvadsať rokov. Azda je ešte slobodný mládenec, no možno už hlava rodiny. Skonal pri cudzích brehoch, pravdepodobne nepoznal ani meno ostrova, kde stroskotala jeho loď.

„Neskôr zavoláme pastora,“ rozhodne Brommesson a zatlačí mŕtvemu oči, aby unikol jeho prázdnemu pohľadu.

O tri hodiny voda vyplavuje ďalších päť tiel. Vyhodí aj zlomenú dosku s vyrytým nápisom: CHRISTIAN LUDWIG – HAMBURG.

A drevo. Množstvo dreva.

Stroskotaná loď je dar. Teraz už patrí švédskej korune, tej istej, ktorá financuje aj stavbu majákov pri Åluddene. Robotníci majú zrazu v rukách kvalitné drevo, hodné stovák ríšskych toliarov.

„Každý nech priloží ruku k dielu,“ rozkáže Brommesson. „Uložíme ho mimo dosahu morských vĺn.“

Spokojne prikývne a pohľadom prejde zasneženú planinu. Na ostrove je nedostatok dreva, a teraz namiesto malého kamenného domca, ktorý plánoval narýchlo postaviť pre strážcov majáka a ich rodiny, môže im vybudovať oveľa väčší drevený dom.

Brommessonovi sa zjaví vízia mohutného statku s množstvom izieb a sál. Bezpečný domov pre každého, kto bude strážiť jeho majáky tu, na konci sveta.

Domy však postaví z dreva stroskotanej lode, a také drevo prináša aj nešťastie. Budú musieť obetovať bohom. Možno aj postaviť malú kaplnku. Na pamiatku mŕtvych z Åluddenu, na pamiatku všetkých úbohých duší, ktoré nespočinuli v posvätenej zemi.

Predstava väčšieho domu ho od tej chvíle neopúšťa. Ešte v ten deň sa zahĺbi do nákresov jeho pôdorysu.

Keď búrka odtiahne a zmrznutí robotníci začnú z vody vynášať drevá a ukladať ich tak, ako prikázal Brommesson, ešte vždy im v ušiach znie ozvena náreku utopených námorníkov.

Som si istá, že robotníci nikdy nezabudli na krik mŕtvych námorníkov. A rovnako nepochybujem, že poverčivejší z nich spochybňovali Brommessonovo rozhodnutie postaviť veľký dom z dreva stroskotanej lode.

Statok z trámov, ktorých sa zúfalo chytali umierajúci námorníci, kým ich nepohltila voda – naozaj sme sa s matkou museli v päťdesiatych rokoch presťahovať práve sem? Katrine, naozaj si sem musela prísť o tridsaťpäť rokov neskôr s rodinou aj Ty?

Mirja Rambeová

ZMEŇ SVOJ ŽIVOT – ODSŤAHUJ SA NA VIDIEK

Predmet: Statok Åludden, severovýchodný Öland

Opis: Rozľahlý statok z polovice devätnásteho storočia v dokonale pokojnom prostredí s nádherným výhľadom na Baltické more, menej než tristo metrov od jeho brehu, kde Vaším najbližším susedom bude obloha.

Jeho súčasťou je aj veľký pozemok s trávnatými plochami – ideálny pre hrajúce sa deti obklopený zo severu riedkym listnatým lesíkom, zo západu vtáčou rezerváciou (Obetisko) a z juhu lúkami a poliami.

Stavby: Pekný dvojposchodový dom (bez pivnice) s celkovou rozlohou 280 m2, rekonštrukcia nutná. Základy, steny aj fasáda z dreva. Škridlová strecha. Sklenená veranda obrátená na východ. Päť funkčných kachlí. Vo všetkých izbách drevené parkety. Komunálny vodovod, samostatný odtok splaškovej vody.

Vedľajšia budova (kameň) s rozlohou 80 m2 s napojením na vodovod a elektrické rozvody, po základnej rekonštrukcii ideálna na prenájom.

Tretia budova (stodola z kombinácie kameňa a dreva) s rozlohou 350 m2, jednoduchšia budova v relatívne zlom stave.

Stav: PREDANÉ

OKTÓBER

1

Ticho tmavých miestností preťal jasný hlas.

„Ma-ma?“

Strhol sa. Spánok bol ako jaskyňa plná zvláštnych ozvien, teplá a tmavá, náhle prebudenie mu spôsobilo takmer fyzickú bolesť. Vedomie chvíľu nepoznalo vlastné meno, netušilo, kde je, bolo len zmesou zmätených spomienok a myšlienok. Ethel? Nie, Ethel nie, ale… Katrine, Katrine. A pár očí, ktoré zmätene žmurkali v tme, hľadajúc svetlo.

O niekoľko sekúnd sa mu v mysli vynorilo jeho vlastné meno: Volá sa Joakim Westin. A leží v manželskej posteli na statku Åludden, na severe ostrova Öland.

Joakim je doma. Statok je už dvadsaťštyri hodín jeho domovom. Manželka Katrine a jeho dve deti tu bývajú už dva mesiace. On práve dorazil.

01:23. Červené cifry hodín na rádiu boli jediným svetlom v izbe bez okien.

Zvuky, ktoré ho prebudili, zasa stíchli. Vedel však, že boli skutočné. Počul vzlyky človiečika, ktorý nepokojne spal v druhej časti domu.

Vedľa neho ležalo v posteli iné telo. Katrine spala hlbokým spánkom, schúlila sa na kraj postele a stiahla k sebe paplón. Otočila sa k nemu chrbtom, videl však obrysy jej tela a cítil jej teplo. Takmer dva mesiace tu spávala sama, kým Joakim pracoval v Štokholme a prichádzal za ňou len každý druhý víkend. Nikomu to neprospievalo.

Vystrel ruku, aby ju pohladkal, no vtedy sa opäť ozval krik.

„Ma-ma!“

Lívia. Vyliezol spod paplóna a vykročil z postele.

Kachle v kúte ešte vyžarovali teplo, drevené parkety však boli ľadové. Budú sa musieť pustiť do izolovania podlahy v spálni. V kuchyni a v detských izbách ju už dokončili. Počká to do nového roka. Na zimu si kúpia zopár kobercov. A drevo. Musia niekde nájsť lacné drevo na kúrenie. Na pozemku nemajú jediný vhodný strom.

S Katrine toho budú musieť pred príchodom skutočnej zimy nakúpiť viac – od zajtra začnú spisovať zoznam.

Joakim zadržal dych a načúval. Ticho.

Na pyžamu si obliekol župan, ktorý večer prehodil cez stoličku, prekročil škatule, čo ešte nestihli vybaliť, a vykĺzol zo spálne.

V tme okamžite zablúdil. V ich štokholmskej vile zo spálne do detskej izby odbočoval doprava, v novom dome musel ísť vľavo.

Ich manželská spálňa bola len komôrkou v neprehľadnom labyrinte statku. Chodba s ďalšími plnými škatuľami viedla do priestrannej miestnosti s oknami obrátenými do veľkého dvora, vyloženého kameňmi. Dvor z oboch strán strážili krídla domu.

Statok Åludden, chránený od pevniny, sa otváral smerom k morským vlnám. Joakim pristúpil k oknu a chvíľu pozoroval morský breh za plotom.

V diaľke videl blikať červené svetielko majáka. Južný ožaroval veľkú plochu od vyplavených morských rias až hlboko do Baltického mora, severný bol tmavý. Katrine mu prezradila, že severný maják nikdy nesvieti.

Počul, ako za oknami zavýja vietor, pri majákoch videl nepokojné tiene vĺn. Vždy si pri tom spomenul na Ethel. Ethel však nezabili vlny, ale chlad.

Pred desiatimi mesiacmi.

Za jeho chrbtom sa opäť ozvali zvuky, Lívia však už neplakala. Akoby sa zhovárala sama so sebou.

Vrátil sa do chodby. Opatrne prekročil široký prah a vstúpil do Líviinej izby. Bola tu tma ako vo vreci. Jediné okno zakrýval zelený záves s piatimi milučkými prasiatkami, spokojne tancujúcimi v kruhu.

„Preč…“ hovoril v tme dievčenský hlas. „Preč.“

Joakim zakopol o mäkké telíčko plyšového zvieratka, položené na podlahe. Opatrne ho zdvihol.

„Mama?“

„Nie,“ zašepkal. „Len tato.“

Počul tichý dcérin dych a pod kvietkovanou perinou tušil ospalé pohyby jej malého telíčka. Naklonil sa bližšie.

„Spíš?“

Lívia zdvihla hlavu.

„Čo?“

Joakim jej položil do postele plyšovú hračku.

„Foreman spadol na zem.“

„Udrel sa?“

„Nie… myslím si, že sa ani nezobudil.“

Objala svojho miláčika, dvojnohé plyšové zviera s hlavou ovečky, ktoré jej kúpil minulé leto na ostrove Gotland. Napoly ovca, napoly človek. Joakim toto podivné stvorenie pomenoval Foreman podľa boxera, ktorému sa pred niekoľkými rokmi ako štyridsaťpäťročnému podaril návrat do ringu.

Vystrel ruku a nežne pohladkal Líviu po čele. Upokojila sa, hlavu si položila na vankúš a zvedavo naňho pozrela.

„Tato, už si tu dlho?“

„Nie.“

„Niekto tu bol.“

„To sa ti len snívalo.“

Lívia prikývla a zavrela oči. V tej chvíli už takmer opäť spala.

Joakim sa vystrel a obrátil k oknu. Cez dcérkin záves opäť videl odraz svetla z južného majáka. Poodtiahol ho. Okno detskej izby bolo obrátené na západ, smerom od majákov, no červené svetlo z veže ožarovalo prázdne pole za domom.

Lívia opäť dýchala pravidelne. Zaspala. Ráno si nebude pamätať ani to, že bol pri nej.

Nazrel do druhej detskej izby. Tú renovovali ako poslednú. Katrine ju vytapetovala a nanosila sem nábytok, kým ešte Joakim býval v Štokholme a staral sa o posledné upratovanie ich starého domova.

Ticho. Dvaapolročný Gabriel ležal v svojej postieľke nehybne ako malý uzlík šiat. Posledný rok si líhal vždy o ôsmej a spal ako zarezaný desať hodín. Sen každého rodiča.

Joakim sa potichu vykradol späť do chodby. Ticho prerušovalo len praskanie domu, akoby niekto chodil po parketách.

Keď sa vrátil do postele, Katrine hlboko spala.

Na druhý deň dopoludnia rodinu navštívil tichý usmievavý päťdesiatnik. Zaklopal na kuchynské dvere. Joakim otvoril rýchlo. Myslel si, že prišiel sused.

„Srdečne zdravím,“ usmial sa muž. „Som Bengt Nyberg z novín Ölands-Posten.“

Nyberg postával na schodoch, na tučnom bruchu sa mu hompáľal fotoaparát a v ruke zvieral zápisník. Joakim mu váhavo podal ruku.

„Počul som, že sa tu v posledných týždňoch predbiehali sťahovacie autá,“ vysvetlil Nyberg dôvod svojej návštevy. „A povedal som si, že vás azda nájdem doma.“

„Iba ja som sa sem sťahoval,“ odvetil Joakim. „Zvyšok rodiny tu už istý čas býva.“

„Prišli ste v etapách?“

„Som učiteľ,“ prikývol Joakim. „Doteraz som musel pracovať.“

Reportér prikývol.

„Azda chápete, že presne o takýchto veciach musíme písať. Už od jari vieme, že Åludden je predaný, a ľudí zaujíma, kto ho teda kúpil…“

„Sme len bežná rodina,“ rýchlo odvetil Joakim. „To napíšte.“

„Odkiaľ ste?“

„Zo Štokholmu.“

„Ako kráľovská rodina,“ podotkol Nyberg. Pozrel na Joakima. „Aj vy tu hodláte bývať, len keď je pekne a slnečno?“

„Nie, prišli sme sem žiť.“

Katrine vyšla z chodby a postavila sa vedľa Joakima. Krátko na ňu pozrel, ona prikývla. Pozvali reportéra ďalej. Nyberg nenáhlivo prekročil prah.

Rozhodli sa usadiť v kuchyni. S novým zariadením a čerstvo vybrúsenými parketami bola najreprezentatívnejšou miestnosťou domu.

Keď ju v auguste Katrine s miestnym parketárom prerábali, našli niečo zaujímavé. Pod parketami sa skrývala malá kamenná skrinka, v nej strieborná retiazka a prehnitá detská topánočka. Parketár jej prezradil, že je to obeť duchom domu, ktorá má jeho obyvateľom zaručiť veľa detí a dostatok jedla.

Joakim postavil na kávu a Nyberg sa usadil k dlhému stolu z dubového dreva. Opäť otvoril zápisník.

„Ako ste sa k tomu vôbec dostali?“

„Nuž… máme radi drevené domy,“ zamyslel sa Joakim.

„Milujeme drevené domy,“ dodala Katrine.

„Bol to však veľký skok… zo Štokholmu do Åluddenu, však?“

„Nebol až taký veľký,“ zavrtela hlavou Katrine. „Mali sme vilu na predmestí. Akurát sme sa ju rozhodli vymeniť za dom na Ölande. Hľadali sme od minulého roka.“

„Prečo práve severný Öland?“

Odpovedal Joakim:

„Katrine má ölandské korene… bývala tu jej rodina.“

Katrine naňho zagánila. Pochopil, čo mu chce povedať. Ak má niekto hovoriť o jej koreňoch, je to ona sama. A práve to nechce.

„Naozaj? Kde?“

„Všelikde,“ odsekla bez toho, aby na novinára pozrela. „Veľa sme sa sťahovali.“

Joakim mohol dodať, že Katrine bola dcérou Mirje Rambeovej a vnučkou Torun Rambeovej – Nyberg by potom zrejme napísal oveľa dlhší článok –, no nepovedal nič. Katrine sa s matkou takmer nikdy nerozprávala.

„A ja som sídliskové decko.“ Joakim radšej zmenil tému. „Vyrastal som v osemposchodovom paneláku v štvrti Jakobsberg a množstvo áut a asfaltu ma deptalo. Túžil som po pokoji vidieka.“

Líviu, ktorá dovtedy Joakimovi ticho sedela na kolenách, začalo rozprávanie dospelých nudiť a odbehla z kuchyne do svojej izby. Gabriel, ktorý si opieral hlávku o Katrine, trielil za ňou.

Joakim chvíľu počúval, ako malé sandáliky energicky udierajú na drevenú podlahu, a potom zopakoval refrén, ktorý za posledné mesiace nespočetnekrát odriekal priateľom aj štokholmským susedom:

„Aj pre deti je to fantastické prostredie. Lúky a les, čistý vzduch, svieža voda. Prirodzené otužovanie. Život bez dopravných zápch… Ideálne riešenie pre všetkých.“

Bengt Nyberg si tieto múdrosti zapísal. Potom sa prešli po prízemí domu, cez renovované izby aj miestnosti s dotrhaným tapetami a špinavou podlahou.

„Kachle sú geniálne,“ vysvetľoval Joakim. „A parkety až neuveriteľne zachované… Stačí ich len občas pretrieť handrou.“

Jeho nadšenie zo statku bolo zrejme nákazlivé, lebo po chvíli sa aj Nyberg prestal pýtať a zvedavo sa obzeral okolo seba. Trval na tom, že chce vidieť aj zvyšok statku – hoci Joakim by najradšej nemyslel na to, koľko práce ich tu ešte čaká.

„Už tu toho veľa nemáme,“ pokúsil sa zastaviť Nyberga. „Len niekoľko prázdnych miestností.“

„Stačí mi len nazrieť,“ nedal sa Nyberg.

Joakim napokon ustúpil a otvoril dvere na poschodie.

Katrine a novinár vystupovali za ním po točitých drevených schodoch. Na poschodí vládlo šero napriek množstvu okien obrátených k moru, lebo okenné tabule pokrývali masonitové platne, ktoré len skúpo prepúšťali lúče denného svetla.

V tmavých miestnostiach zavýjal vietor.

„Tu hore cirkuluje vzduch naplno,“ vysvetlila Katrine. „Samozrejme, aj vďaka tomu dom zostal suchý – vlhkosť mu za tie roky ublížila len minimálne.“

„Veru, to je fajn…“ Nyberg študoval hrboľaté linoleum, fľakaté, dotrhané tapety a celé závesy pavúčích sietí na strope. „Ešte vás tu čaká veľa práce.“

„To nám je jasné.“

„Tešíme sa na to.“

„Držím vám palce…“ dodal Nyberg. Potom sa spýtal: „Čo vlastne viete o tomto dome?“

„Myslíte na jeho históriu?“ spýtal sa Joakim. „Veľa nie. Azda len to, čo nám povedal maklér. Postavili ho súčasne s majákmi v polovici devätnásteho storočia. Odvtedy ho však dosť prestavali… sklenená veranda na priedomí vyzerá na začiatok dvadsiateho storočia.“

Potom sa spýtavo pozrel na Katrine, aby si overil, či chce prezradiť viac. Napríklad čosi o tom, aké to bolo, keď tu bývala jej matka so starou mamou. Ona si však jeho pohľad nevšimla.

„Vieme, že tu bývali strážcovia majákov s rodinami a služobníctvom,“ povedala. „Vtedy tu muselo byť rušno.“

Nyberg prikývol a poobzeral sa po špinavej chodbe.

„Za posledných dvadsať rokov tu nebýval takmer nikto,“ dodal. „Pred štyrmi či piatimi rokmi tu otvorili utečenecký tábor pre rodiny, čo ušli pred vojnou na Balkáne. Dlho to však nevydržalo. Škoda, že bol tak dlho prázdny… je to parádne miesto.“

Začali schádzať po schodoch. Aj tie najšpinavšie miestnosti dole v porovnaní s prvým poschodím pôsobili svetlo a útulne.

„Neviete náhodou, či ho nejako volajú?“ spýtala sa Katrine a pozrela na reportéra.

„Čo ako volajú?“ nechápal Nyberg.

„Tento dom. Každý hovorí len Åludden, no Åludden je predsa meno celej oblasti.“

„Áno. Åludden znamená plytčina úhorov… v lete sem tiahnu úhory…“ prikývol Nyberg, akoby recitoval báseň. „Nemyslím si, že dom má nejaké špeciálne meno.“

„Domy majú často svoje prezývky,“ pokračoval Joakim. „Našu vilu v Štokholme sme volali Jabĺčková.“

„Nemá meno, aspoň ku mne sa nedostalo,“ odvetil Nyberg a dodal: „Ale zato som počul veľa príbehov.“

„Príbehov?“

„No, zopár ich koluje… Hovorí sa, že keď si tu v dome niekto kýchne, za Åluddenom sa zdvíha vietor.“

Katrine a Joakim sa zasmiali.

„Budeme musieť častejšie vysávať,“ podotkla Katrine.

„A potom ešte zopár strašidelných historiek.“

Obaja stíchli.

„Strašidelných?“ prekvapil sa Joakim. „To nám mal maklér povedať.“

Chcel sa zasmiať a zavrtieť hlavou, no Katrine ho prerušila:

„Niekoľko som ich počula, keď som bola na káve u Carlssonovcov… to sú naši susedia. Povedali mi, aby som im neverila.“

„Na strašidlá nemáme čas,“ dodal Joakim.

Nyberg prikývol a vyšiel do predizby.

„Nuž, keď statok nejaký čas stojí prázdny, ľudia si začnú vymýšľať. Nepôjdeme von urobiť pár fotografií, kým je ešte svetlo?“

Bengt Nyberg sa pred odchodom ešte prešiel po trávniku aj kamennom chodníku na dvore a krátko nazrel do oboch krídel domu. Na jednej strane stála obrovská stodola. Múry na prízemí mala obložené vápencom a poschodie červeným drevom. Oproti stál menší biely úžitkový dom.

„Aj toto budete renovovať, však?“ obrátil sa k nim, keď nazrel cez zaprášené okno do domu.

„Samozrejme,“ prikývol Joakim. „Postupne, dom po dome.“

„A potom ich budete na leto prenajímať?“

„Možno. Rozmýšľali sme, že si tu o niekoľko rokov otvoríme penzión.“

„Ten nápad nie je na ostrove nový,“ prikývol Nyberg.

A celkom na záver urobil v žltozelenej tráve pred domom asi dvadsať fotografií rodiny Westinovcov.

Katrine a Joakim žmúrili od studeného vetra. Keď Joakim začul cvaknutie spúšte, vypol hruď. Hľadel na oba majáky a premýšľal nad tým, že dom ich štokholmských susedov sa minulý rok trikrát spomínal v časopise Pekné bývanie. Westinovci sa budú musieť uspokojiť s článkom v Ölands-Postene.

Gabriel sedel Joakimovi na pleciach, oblečený v zelenej a trochu priveľkej prešívanej bunde. Lívia stála medzi rodičmi a s bielou pletenou čiapkou zrazenou do čela nedôverčivo hľadela do objektívu.

Statok Åludden sa nad nimi dvíhal ako nemo vyčkávajúci hrad z kameňa a dreva.

Neskôr, keď reportér odišiel, celá rodina zišla na pláž. Vietor bol chladnejší a slnko už viselo nízko nad strechami domov. Vo vzduchu sa vznášala vôňa vyplavených rias.

Keď schádzali k vode, naraz si pripadali ako na konci sveta, ako na konci dlhej cesty ďaleko od ľudí. Joakimovi sa tento pocit páčil.

Akoby severovýchodný Öland tvorila len nekonečná obloha nad tenkým prúžkom žltohnedej zeme. Malé kopčeky na obzore vyzerali ako rífy porastené trávou. Ploché pobrežie s hlbokými zálivmi a úzkymi polostrovmi takmer nepozorovateľne prechádzalo do morskej vody a menilo sa na plytké morské dno z piesku a hliny, ktoré sa až ďaleko od pobrežia ponáralo do Baltického mora.

Asi sto metrov od nich sa biele veže majákov dvíhali k tmavomodrej oblohe.

Majáky Åluddenu. Oba ostrovčeky, na ktorých stáli, Joakimovi pripadali umelé. Akoby niekto do vody nakládol dve kopy kamenia a štrku a pospájal ich veľkými skalami a betónom. Päťdesiat metrov severne od nich z brehu vybiehal vlnolam – mierne prehnutý pás z veľkých kamenných blokov, ktorého úlohou bolo chrániť majáky pred zimnými búrkami.

Lívia si pod pazuchou niesla Foremana a náhle sa rozbehla k meter širokému mólu, vedúcemu k majákom.

„Aj ja! Aj ja!“ zakričal Gabriel, no Joakim ho pevne držal za ruku.

„Pôjdeme spolu,“ rozhodol.

Mólo sa niekoľko desiatok metrov od brehu rozdelilo do tvaru písmena ypsilon a jeho dve úzke ramená vybiehali k majákom. Katrine zakričala:

„Lívia, nebež! Nezabúdaj, že si na vode!“

Lívia zastala, ukázala smerom na južný maják a skríkla tak, že prehlušila aj vietor:

„To je moja veža!“

„Aj moja!“ poponáhľal sa Gabriel.

„A bodka!“ zasmiala sa Lívia.

V tú jeseň to bol jej obľúbený výrok, musela sa ho naučiť v škôlke. Katrine rýchlo dobehla Líviu a kývla k severnému majáku.

„Tamten je potom môj.“

„Fajn, ja sa teda postarám o dom,“ pridal sa Joakim. „Ak mi aspoň trochu pomôžete, bude to hračka.“

„Pomôžeme,“ smiala sa Lívia. „A bodka!“

Lívia sa zabávala, no Joakim to myslel vážne. Aj tak sa však tešil na dni plné práce, ktoré ich v zime čakajú. S Katrine sa pokúsia nájsť si na ostrove prácu ako učitelia, a po večeroch a cez víkendy budú prerábať dom. Ona už začala.

Zastal v tráve na brehu a dlho odtiaľ pozoroval ich statok.

V dokonale pokojnom prostredí, tak to písali v inzeráte. Joakim si ešte len zvykal na rozľahlosť hlavného domu, ktorý červenými drevenými stenami dominoval okoliu. Jeho dva pekné komíny sa týčili na tehlovej streche ako čierne veže. V kuchynských oknách a na verande svietilo teplé žlté svetlo, inak v dome vládla dokonalá tma.

Koľko rodín v tomto dome za celý ten čas bývalo? Koľko ich drelo na múroch, na prahoch a jeho podlahe – velitelia a strážcovia majákov, ich pomocníci. Všetci na tomto statku zanechali stopy.

Nezabúdajte, že keď preberáte starý dom, dom zároveň preberá vás. To sa Joakim dočítal v knižke o renovovaní drevených domov. S Katrine to vnímali inak – aj vilu na štokholmskom predmestí opustili bez váhania –, no stretli sa s množstvom rodín, ktoré sa o svoje vily starali ako o milované dieťa.

„Prejdeme sa k majákom?“ navrhla Katrine.

„Áno!“ potešila sa Lívia. „A bodka!“

„Kamene môžu byť klzké,“ poznamenal Joakim.

Nechcel, aby Lívia s Gabrielom stratili rešpekt voči moru a začali k vode chodiť sami. Lívia vedela preplávať sotva niekoľko metrov a Gabriel neplával vôbec.

Katrine s Líviou však už ruka v ruke vykročili po kamennom chodníku. Joakim nemal na výber. Vzal Gabriela do náručia a váhavo za nimi vykročil po nerovných skalách.

Nekĺzali sa tak, ako sa bál, boli len nepravidelne naukladané a nerovné. Na niekoľkých miestach vlny narušili skalné bloky a vytrhli kusy betónu, ktoré ich držali pokope. Vietor v ten deň fúkal len slabo, no Joakim cítil jeho potenciál. Zima za zimou, ľadové smršte, nárazy vĺn a strašné búrky pri Åluddene – majáky napriek tomu ďalej stoja.

„Aké sú vysoké?“ spýtala sa Katrine, premeriavajúc ich pohľadom.

„Nemám tu meter…“ usmial sa Joakim. „Možno dvadsať metrov?“

Aj Lívia zaklonila hlavu a pozrela na vrchol svojej veže.

„Prečo nesvieti?“

„Zrejme ho rozsvietia, keď sa zotmie,“ vysvetlila jej Katrine.

„Severný nikdy nesvieti?“ spýtal sa jej Joakim.

„Myslím si, že nie,“ odvetila Katrine. „Odkedy sme prišli, vždy bol tmavý.“

Na mieste, kde sa vlnolam rozdvojoval, sa Lívia vybrala doľava k maminmu majáku.

„Dávaj pozor, Lívia,“ napomenul ju Joakim a zahľadel sa do čiernej vody pri kamennom móle.

Voda nebola hlbšia ako meter či dva, nepáčili sa mu však jej tiene a chlad. Bol slušný plavec, no aj tak nepatril k tým, ktorí sa s radosťou vrhajú do morských vĺn, a to ani počas horúcich letných dní.

Katrine vyšla na kopček a hľadela na breh. Smerom na sever videla len prázdne pláže ohraničené riedkym lesom, na juh lúky, v diaľke zopár rybárskych chalúp.

„Nikde ani živej duše,“ podotkla. „Myslela som si, že aspoň odtiaľto uvidíme susedov.“

„Na to ti výhľad zakrýva priveľa ostrovov,“ odvetil Joakim a voľnou rukou mávol na sever. „Pozrite tam. To ste už videli?“

Na kamennej plytčine niekoľko kilometrov od nich ležal vrak lode, taký starý, že z neho zostala len hŕba na slnku vyblednutých dosák. Zimná búrka ho kedysi dávno vyniesla na plytčinu, vyhodila na breh, kde aj zostal. Teraz ležal medzi kameňmi prevrátený na bok a Joakimovi jeho obrysy pripomínali rebrá nejakého obra.

„Myslíš ten vrak?“ prikývla Katrine.

„Nevideli majáky?“ čudoval sa Joakim.

„Za veľkej búrky nepomôžu ani majáky…“ zamyslela sa Katrine. „S Líviou sme si tam pred niekoľkými týždňami urobili prechádzku. Pozerali sme, či nenájdeme niečo zaujímavé, no všetko už dávno poodnášali ľudia.“

Vchod do majáka tvorila meter hlboká kamenná klenba, čo sa končila pri mohutných dverách z prehrdzavenej ocele, na ktorých už len kde-tu zostala pôvodná biela farba. Nijaká kľúčová dierka, len závora s hrdzavou visiacou zámkou. Keď Joakim skúsil dvere odchýliť, nepohli sa ani o milimeter.

„V kuchyni som videl zväzok starých kľúčov,“ spomenul si. „Niekedy ich môžeme vyskúšať.“

„Alebo môžeme osloviť úrady.“

Joakim prikývol a odstúpil od dverí. O majákoch sa v ich kúpnej zmluve aj tak nepísalo.

„Mama, majáky nie sú naše?“ sklamane sa spýtala Lívia, keď kráčali späť k brehu.

„Ale áno,“ usmiala sa Katrine. „Istým spôsobom sú naše. No takto sa o ne aspoň nemusíme starať. Čo povieš, Kim?“

Usmievala sa naňho a on prikývol.

„Úplne nám stačí statok.“

Kým Joakim uspával Líviu, Katrine sa v posteli obrátila, a keď vkĺzol pod perinu, v spánku ho objala. Cítil jej vôňu a privrel oči.

Toto, práve toto je ono.

Život vo veľkomeste sa pre nich raz a navždy uzavrel. Štokholm sa scvrkol na bodku na horizonte a spomienky na to, ako hľadali Ethel, vybledli.

Pokoj.

Potom sa z Líviinej izby opäť ozval krik. Zadržal dych.

„Ma-ma!“

Teraz znel nárek úpenlivejšie. Joakim si unavene vzdychol.

Katrine sa zdvihla na lakti a načúvala.

„Čo je?“ zamrmlala.

„Ma-ma!“ kričala Lívia.

Katrine sa posadila. Na rozdiel od Joakima vedela z hlbokého spánku v okamihu prejsť do stavu absolútnej bdelosti.

„Už som to skúšal,“ zašepkal Joakim. „Myslel som si, že zaspala, ale…“

„Idem ja.“

Bez váhania vyšla z postele, obula si papuče a obliekla župan.

„Mama?“

„Už idem, ty usmrkanec,“ zamrmlala.

Toto nie je dobré, uvedomil si Joakim. Nie je správne, že Lívia chce každú noc spať pri mame. Začala s tým minulý rok – možno kvôli Ethel. Ťažko zaspávala a nekričala zo sna, len keď vedľa nej v posteli ležala Katrine. Doteraz sa im ju nepodarilo naučiť, aby spala sama.

„Dovidenia, loverboy,“ zašepkala Katrine a zavrela za sebou dvere.

Rodičovské povinnosti. Joakim zostal ležať v posteli. Z Líviinej izby k nemu nedoľahol jediný zvuk. Katrine sa ujala zodpovednosti, mohol zavrieť oči. Pomaly cítil, ako sa ho zmocňuje spánok.

Na statku vládlo ticho.

Jeho život na vidieku sa práve začínal.

2

Henrik pokladal loďku vo fľaši za umelecké dielo. Fregata s troma sťažňami a plachtou ušitou z bieleho kúska látky mala takmer pätnásť centimetrov. Jej autor každú plachtu čiernou nitkou uviazal k malému kúsku drievka. Potom zložil sťažne, opatrne ju oceľovým lankom a pinzetou vsunul do rumovej fľašky a natlačil do modrého lepidla. Sťažne vztýčil a plachty rozprestrel ohnutou ihlicou na pletenie. A napokon fľašku zapečatil lakovaným korkom.

Musel ju stavať niekoľko týždňov, no bratia Sereliovci ju zničili za niekoľko sekúnd.

Keď ju Tommy Serelius strhol z poličky, po nových parketách sa na všetky strany rozleteli ostré kúsky skla. Sama loď prežila pád a chvíľu sa ešte plavila po dlážke na miesto, kde ju zastavila Freddyho čižma. Niekoľko sekúnd si loď zvedavo obzeral v svetle baterky, potom zdvihol nohu, trikrát dupol a definitívne ju zničil.

„Tímová práca!“ potešil sa Freddy.

„Nenávidím haraburdy,“ konštatoval Tommy, poškrabal sa po líci a zvyšky lode rozkopal po izbe.

Henrik, tretia osoba v dome, vyšiel zo spálne, kde v skriniach hľadal cennosti. Keď si všimol zvyšky lode, len zavrtel hlavou.

„Už na to kašlite,“ povedal potichu.

Tommy a Freddy mali radi zvuk rozbíjajúceho sa skla či lámajúceho sa dreva. To Henrik pochopil už počas ich prvej spoločnej noci, keď sa vlámali do poltucta letných chatiek južne od Byxelkroku. Bratia prosto radi ničili. Cestou na sever Tommy zrazil čiernobielu mačku, ktorá ich trblietavými očami pozorovala z kraja cesty. Keď dodávka prešla po tele zvieraťa, spod pravej pneumatiky sa ozval tupý náraz. Obaja bratia sekundu nato vybuchli do smiechu.

Henrik nikdy nič nerozbíjal. Keď vnikal do domu, vždy opatrne otvoril okno. No obaja bratia boli vandali. Prevracali barové pulty a sklo aj porcelán hádzali o dlážku. Rozbíjali aj zrkadlá, prežili len juhošvédske vázy z fúkaného skla, ktoré mohli predať.

Ešte dobre, že pred vyčíňaním uchránil aspoň ostrovanov. Henrik od prvej chvíle rozhodol, že si budú vyberať len domy, ktoré patria ľuďom z pevniny.

Henrik nebol rád s bratmi Sereliovcami, jednoducho s nimi bol. Vnímal ich ako párik príbuzných, ktorí človeka jeden večer navštívia a už nechcú odísť.

Tommy a Freddy sa nenarodili na ostrove a neboli ani Henrikovi priatelia, ani príbuzní. Kamarátili sa s Morganom Berglundom.

Keď sa niekedy koncom septembra Henrik chystal do postele v svojom malom byte v Borgholme, ktosi mu zazvonil pri dverách. Otvoril a na prahu stáli dvaja chlapci v jeho veku, so širokými plecami a takmer vyholenými hlavami. Kývli mu na pozdrav a bez opýtania vstúpili do predizby. Smrdeli potom, olejom a páchnucimi autami. Ich smrad sa rýchlo rozšíril po celom byte.

„Hubba bubba, Henke,“ povedal jeden z nich.

Mal veľké slnečné okuliare. Asi vyzeral smiešne, no tento chalan nepatril k ľuďom, na ktorých sa človek smeje. Na lícach aj brade mal dlhé červené škrabance, akoby sa s niekým pobil.

„Máš sa?“ spýtal sa ten druhý, vyšší a so širšími plecami.

„Asi dobre,“ prikývol Henrik. „Kto ste?“

„Tommy a Freddy. Bratia Sereliovci. Do riti, Henrik, netvár sa, že nás nepoznáš…“

Tommy si napravil okuliare a poškrabal sa po líci. Vtedy Henrik pochopil, odkiaľ pochádzajú škrabance – nebil sa, poškrabal sa sám.

Potom bratia rýchlo prešli izbou a zložili sa na pohovku pred televízorom.

„Čipsy!“ rozkázal si Freddy. „Máš čipsy, Henrik?“

Nohy v čižmách si vyložil na jeho sklenený stôl. Keď si rozopol prešívanú bundu, vyvalilo sa mu spod nej pivné brucho pod belasým tričkom s nápisom SOLDIER OF FORTUNE FOREVER.

„Pozdravuje ťa tvoj kamoš Mogge,“ začal starší z bratov Tommy a zložil si okuliare. Bol o čosi štíhlejší než Freddy a na tvári mal ľahký úsmev. V ruke zvieral čiernu koženú tašku. „To on nám poradil, aby sme sa tu zastavili.“

„Na Sibíri,“ dodal Freddy a prisunul si misku s čipsami.

„Mogge? Morgan Berglund?“

„No jasné,“ usmial sa Tommy a usadil sa vedľa brata. „Veď ste kamoši, nie?“

„Boli sme,“ mykol plecom Henrik. „Mogge sa odsťahoval.“

„Vieme, je v Dánsku. V Kodani robil načierno v herni.“

„Dílera.“

„Cestovali sme chvíľu po Európe,“ vysvetľoval Tommy. „Takmer rok. Vtedy človek pochopí, aké je Švédsko odporne malé.“

„Riť sveta.“

„Najprv sme boli v Nemecku. Hamburg a Düsseldorf, tam to bola fakt pecka. Potom sme išli do Kodane, tiež super.“ Tommy sa poobzeral okolo seba. „A teraz sme tu.“

Prikývol a do úst si vložil cigaretu.

„Tu sa nefajčí,“ upozornil ho Henrik.

Premýšľal nad tým, prečo bratia Sereliovci opustili svetlá európskych veľkomiest – ak sa im tam skutočne tak darilo – a prišli na švédsky vidiek. Pohádali sa s nesprávnymi ľuďmi? Zrejme áno.

„Nemôžete tu bývať,“ povedal Henrik a pohľadom prešiel po izbe. „Nemám pre vás miesto. Sami to vidíte.“

Tommy opäť odložil cigaretu. Akoby však Henrika nepočul.

„Sme satanisti,“ začal. „To sme ti už povedali?“

„Satanisti?“ začudoval sa Henrik.

Tommy a Freddy prikývli.

„Takže vzývate diabla?“ pousmial sa Henrik.

Tommy sa nesmial.

„Nevzývame nikoho. Diabol je stelesnením ľudskej sily. Na to veríme.“

„The force,“ dodal Freddy a dojedol posledný čips.

„Presne tak,“ prikývol Tommy. „Might makes right – právo silnejšieho, to je naše motto. Berieme si to, čo chceme. Poznáš Aleistera Crowleyho?“

„Nie.“

„Veľký filozof,“ vysvetlil mu Tommy. „Crowley vnímal život ako večný súboj silných a slabých. Bystrých a hlúpych. A silní a bystrí vždy vyhrávajú.“

„Veď to je logické,“ uznal Henrik, ktorý nikdy neholdoval nijakému náboženstvu. A neplánoval s tým začať.

Tommy sa ďalej obzeral po byte.

„Kedy odišla?“ spýtal sa.

„Kto?“

„Tvoja kočka. Čo ti tu rozvešala záclony, vysušila kvety a všetko okolo. Ty si to asi nerobil, alebo sa mýlim?“

„Odsťahovala sa na jar,“ priznal Henrik.

S nevôľou si spomenul na Camillu, ako si číta na pohovke, kde teraz sedia bratia Sereliovci. Pochopil, že Tommy je trochu bystrejší, ako pôsobí. Všíma si detaily.

„Ako sa volala?“

„Camilla.“

„Chýba ti?“

„Strašne,“ odvetil rýchlo. „Ale ako som povedal, nemôžete tu zostať…“

„Upokoj sa, bývame v Kalmare,“ odsekol Tommy. „To sme si už vybavili. Plánujeme tu len chvíľu popracovať. A potrebujeme drobnú asistenciu.“

„Pri čom?“

„Mogge nám rozprával, čomu ste sa v zime spoločne venovali. Hovoril o letných chatách…“

„Aha.“

„A povedal, že nemáš nič proti tomu, aby si sa do toho pustil znovu.“

Ďakujem, Mogge, povedal si Henrik. Kým Mogge definitívne zmizol, dlho sa hádali, ako si rozdeliť peniaze – toto bol zrejme jeho spôsob pomsty.

„Už je to dávno,“ odvetil nahlas. „Štyri roky… a boli to len dve zimy.“

„A čo? Mogge si ťa chválil.“

„Bolo to okej.“

Takmer všetky záťahy prebehli bez problémov, no zopárkrát ich nachytali susedia a museli utekať a preliezať cez kamenné múry ako zlodeji jabĺk. Vždy si pripravili aspoň dve únikové cesty, jednu na peší útek, druhú na aute.

Pokračoval:

„Niekedy sme nenašli nič cenné… raz sme však objavili prastarú skriňu. Nemeckú kabinetnú skriňu zo sedemnásteho storočia. V Kalmare nám za ňu dali tridsaťpäťtisíc.“

Henrik pocítil staré nadšenie a takmer sa ho zmocnila nostalgia. Mal talent prenikať cez zamknuté dvere verandy a cez okná bez toho, aby ich rozbil. Bol hrdý na to, čo vie, ako jeho dedo, stolár v Marnäse.

Pamätal si však aj to, aký býval nervózny, keď noc čo noc šoféroval po severnom Ölande. Spomenul si na mrazivé noci, keď sa od zimy a vetra triasol vonku, ale aj vo vnútri zadebnených domov.

„Staré domy sú čistá trefa,“ uznal Tommy. „Ideš do toho s nami? Potrebujeme ťa, aby si nám pomohol sa tu zorientovať.“

Henrik mlčal. Povedal si, že človek, ktorý má smutný a nudný život, musí byť aj sám smutný a nudný. On nechcel byť nudný.

„Dohodnuté?“ naliehal Tommy.

„Možno,“ váhal Henrik.

„To znie ako áno.“

„Možno.“

„Hubba, bubba,“ potešil sa Tommy.

Henrik váhavo prikývol.

Chcel byť zaujímavý, mať vzrušujúci život. Keď sa Camilla odsťahovala, prežíval smutné večery a prázdne noci, no aj tak váhal. S vlámaniami neprestal preto, lebo sa bál, že ho chytia. Bolo to čosi iné.

„Na ostrove je tma.“

„To znie fajn,“ prikývol Tommy.

„Je tam hnusne tma,“ dodal Henrik. „Na dedinách nesvietia pouličné lampy a v chatách zvyknú mať vypnutú elektrinu. Človek nič nevidí.“

„To nie je problém,“ mykol plecom Tommy. „Včera sme na pumpe ukradli baterky.“

Henrik pomaly prikývol. Baterky proti tme pomáhajú, no nezaženú ju.

„Mám starú rybársku búdu, ktorá sa nám môže zísť,“ prezradil. „Ako sklad, kým nenájdeme kupca.“

„Paráda,“ potešil sa Tommy. „Potom stačí už len nájsť správne domy. Mogge nám hovoril, že vieš o dobrých miestach.“

„O niektorých áno,“ prikývol Henrik. „Mám to v popise práce.“

„Daj nám adresy. Overíme si, či sú bezpečné.“

„Ako?“

„Spýtame sa Aleistera.“

„Prosím?“

„Zvykneme konzultovať veci s Aleisterom Crowleym,“ vysvetlil mu Tommy a na stôl položil tašku. Vytiahol z nej úzku plochú škatuľku z tmavého dreva. „Týmto ho kontaktujeme.“

Henrik mlčky sledoval, ako Tommy otvára škatuľku a na stôl kladie doštičku s vypálenými písmenami, slovami aj ciframi. Bola tam celá abeceda, čísla od nuly do deväť a slová ÁNO a NIE. Potom Tommy z tašky vytiahol malé sklíčko.

„Toto som robil, keď som bol malý,“ usmial sa Henrik. „Duch vo fľaši?“

„Prestaň, toto je naozaj.“ Tommy položil sklíčko na škatuľku. „Volá sa to ouija.“

„Wijja?“

„Tak,“ prikývol Tommy. „Drevo je z veka jednej starej rakvy. Stlmíš svetlo?“

Henrik sa v duchu usmial, no aj tak pristúpil k vypínaču.

Všetci traja si posadali okolo stola. Tommy položil malíček na sklo a zavrel oči.

V izbe zavládlo ticho. Pomaly sa poškrabal po krku a zdalo sa, že načúva.

„Kto je tu?“ spýtal sa. „Je tu Aleister?“

Niekoľko sekúnd sa nedialo nič. Potom sa sklíčko pomaly pohlo.

Henrik už na druhý večer za súmraku zamieril do dedovej rybárskej búdy, aby tam poupratoval.

Malá drevená chata, namaľovaná načerveno, stála asi desať metrov od brehu vedľa dvoch menších letných chát, ktoré od polovice augusta pravidelne zostávali prázdne. Tu budú mať pokoj.

Chatu zdedil po svojom dedovi Algotovi. Kým žil, každé leto niekoľkokrát chodili na more a rozhadzovali siete, potom prespali v tejto chate, aby ich už o piatej mohli zasa sťahovať.

Teraz mu tie dni chýbali, dedo mu chýbal. Algot sa aj po odchode na dôchodok venoval rezbárstvu a drobným remeselným prácam a až do posledného infarktu vyzeral spokojný so životom, hoci ostrov opustil len niekoľkokrát.

Henrik odomkol visiacu zámku a nazrel do tmy. V chalupe sa od dedovej smrti pred šiestimi rokmi takmer nič nezmenilo. Po stenách viseli siete, na dlážke stála pracovná doska, v rohu hrdzavela železná piecka. Camilla chcela búdu upratať a namaľovať ju nabielo, no Henrikova sa páčila, aká je.

Odsunul olejové kanistre, škatule s náradím a ostatné zbytočnosti a na drevenej dlážke rozprestrel igelit na ich budúci lup. Potom vyšiel na mólo a nadýchol sa vône rias a morskej vody. Na severe videl týčiť sa z vody oba majáky Åluddenu.

Pri móle mu kotvil motorový čln, a keď doň nazrel, všimol si, že je plný dažďovej vody. Vliezol do člna a pustil sa do jej vylievania.

Premýšľal nad udalosťami predchádzajúceho večera, keď sa s bratmi zúčastnil na nočnej seanse. Alebo čo to vlastne bolo.

Sklíčko sa začalo hýbať a odpovedalo im na všetky otázky – samozrejme, že ním hýbal Tommy. Mal zavreté oči, no určite žmúril, aby sklíčko zastalo tam, kam chcel.

Aleisterov duch v každom prípade z celého srdca podporil ich plán. Keď sa ho Tommy spýtal na dedinu Stenvik, ktorú navrhol Henrik, sklíčko sa pohlo k ÁNO. Keď sa ho spýtali, či sú v chate nejaké cennosti, dostali rovnakú odpoveď: ÁNO.

Napokon sa Tommy spýtal:

„Aleister, čo povieš… môžeme si my traja veriť?“

Sklíčko akoby niekoľko sekúnd váhalo. Potom sa pomaly pohlo k NIE.

Tommy sa zachrípnuto zasmial.

„To je v pohode,“ mykol plecom a pozrel na Henrika. „Ja neverím ani vlastnej matke.“

O štyri dni Henrik s bratmi po prvý raz vyrazil na sever do chatovej oblasti, ktorú navrhol Henrik a schválil Aleister. Všetky domy tam na zimu osireli, všade vládla tma.

Keď vylomili okno a vnikli do domu, nehľadali drobné cennosti. Vedeli, že nikto z letných hostí by nebol taký hlúpy, aby v chate na zimu nechával hotovosť, značkové hodinky či zlatý náhrdelník. Prevážať väčšie predmety – televízory, fľašky s alkoholom, kartóny cigariet a golfové palice – však bol problém. A v sklade mohli pokojne nájsť aj motorové píly, kanistre s benzínom a vŕtačky.

Keď Tommy s Freddym rozbili loďku vo fľaši a Henrik sa prestal mračiť, opäť sa rozdelili, aby sa pokúsili nájsť skryté poklady.

Henrik sa zameral na menšie izby. Predná časť domu bola obrátená k skalnatému pobrežiu a cez panoramatické okno videl nad horizontom visieť biely mesiac. Stenvik patril k opusteným rybárskym dedinkám na západnom pobreží ostrova.

Každá nová izba ho prijímala ticho, no Henrik mal aj tak pocit, že ho podlaha aj steny sledujú. Preto napredoval opatrne a snažil sa zanechať čo najmenej stôp.

„Si tam, Henke?“

Bol to Tommy. Henrik zakričal späť:

„Kde si ty?“

„Za kuchyňou… vyzerá to tu ako pracovňa.“

Henrik kráčal za jeho hlasom cez úzku kuchyňu. Stál pri stene v izbe bez okien a na čosi ukazoval pravou rukou, skrytou v rukavici.

„Čo povieš na toto?“

Neusmieval sa – Tommy sa takmer nikdy neusmieval –, no hľadel na stenu pohľadom človeka, ktorému sa čosi náramne vydarilo. Veľké nástenné hodiny z tmavého dreva s rímskymi číslicami.

Henrik prikývol.

„Áno… možno stoja za niečo. Sú staré?“

„Myslím si, že áno,“ odvetil Tommy a otvoril sklíčko na ciferníku. „Ak máme šťastie, ide o starožitnosť. Nemeckú alebo francúzsku.“

„Netikajú.“

„Stačí ich natiahnuť.“ Zaklopil sklíčko a zakričal: „Freddy!“

Prešlo niekoľko sekúnd, kým sa zjavil mladší brat.

„Čo?“

„Pomôž mi s týmto.“

Freddy mal najdlhšie ruky. Zvesil hodiny z klincov a opatrne ich položil na zem. Henrik im ich pomohol vyniesť.

„Dáme ich rovno do auta,“ navrhol Tommy.

Dodávka parkovala za domom.

Po bokoch mala napísané KALMAR INŠTALATÉR A ÚDRŽBÁR. Umelohmotné písmená kúpil a poskladal Tommy. Nijaká firma s týmto názvom v Kalmare neexistovala, no v nočnom Ölande takto určite budili menšiu pozornosť ako v anonymnej dodávke.

„V Marnäse majú budúci týždeň otvoriť policajnú stanicu,“ povedal Henrik, keď otvoreným oknom vyložili hodiny na verandu.

V tú noc vládlo na ostrove takmer bezvetrie. Vzduch bol však svieži a chladný.

„Odkiaľ to vieš?“ spýtal sa Tommy.

„Ráno o tom písali v novinách.“

V tme počul Freddyho zachrípnutý smiech.

„Aha. Tak to sme skončili,“ uštipačne odvrkol Tommy. „Najlepšie urobíš, keď im hneď zavoláš a bonzneš nás. Aspoň ti zmiernia trest.“

Spustil spodnú peru a odhalil rad zubov. To bol jeho spôsob smiechu.

Henrik mu úsmev opätoval. Polícia na ostrove musela strážiť tisíce letných chát. Okrem toho pracuje len počas dňa.

Hodiny položili do dodávky vedľa stacionárneho bicykla, dvoch váz z brúseného vápenca, videoprehrávača, malého lodného motora, počítača s tlačiarňou a televízora s reproduktormi.

„Nepôjdeme?“ navrhol Tommy, keď zabuchol zadné dvere auta.

„Jasné… myslím si, že tam už aj tak nič nenájdeme.“

Henrik prebehol k domu, aby zavrel vylomené okno. Zozbieral zopár kamienkov a natlačil ich k okennému rámu, aby sa okno samo neotvorilo.

„Tak už poď,“ zakričal naňho Tommy.

Bratia pokladali Henrikov zvyk za mrhanie času. Henrik však vedel, že potrvá mesiace, kým sem niekto príde. Dážď so snehom dovtedy cez otvorené okno zničí zariadenie domu.

Keď Henrik za sebou zabuchol dvere, Tommy naštartoval. Potom otvoril priečinok na prístrojovej doske a spomedzi zmotaného kuchynského papiera vytiahol metamfetamín.

„Dáš si ešte?“ spýtal sa.

„Nie. Mám dosť.“

Bratia si tabletky priniesli z kontinentu, na predaj aj na vlastnú spotrebu. Jeden ľadový kryštál pôsobil ako priateľský kopanec do zadku, no ak si Henrik dal za večer viac než jednu dávku, triasol sa ako osika a nevládal uvažovať logicky. Myšlienky mu vírili hlavou a nevedel zaspať.

Nie je narkoman – nie je však ani nudný. Jedna dávka je akurát.

Tommy a Freddy očividne nemali jeho problém, alebo plánovali po návrate do Kalmaru nespať. Kryštály si vložili do úst a zapili ich vodou z plastovej fľašky, ktorá ležala na zadnom sedadle. Potom Tommy dupol na plyn. Vyšiel spoza domu a vyrazil po ľudoprázdnej ceste.

Henrik pozrel na hodinky – čoskoro bude pol jednej.

„Takže do chaty.“

Vychádzajúc na hlavnú cestu, Tommy vzorovo zastal na značke Stop, hoci široko-ďaleko nešlo jediné auto, a zamieril na juh.

„Tu odboč,“ prerušil Henrik ticho po desiatich minútach, keď sa zjavila odbočka na Enslundu.

Nestretli jediné auto, jediného človeka. Štrková cestička sa končila pri chatách, Tommy zacúval celkom na doraz.

Pri mori bola tma ako v jaskyni, len na severe blikali majáky Åluddenu.

Henrik otvoril dvere a započúval sa do šumu morských vĺn. Spomenul si na deda. Práve na tomto mieste pred šiestimi rokmi zomrel. Mal osemdesiatpäť rokov, bol chorý na srdce, napriek tomu našiel energiu na to, aby sa za mrazivého zimného dňa vyškrabal z postele a dal sa sem odviezť taxíkom. Šofér ho vysadil pri ceste, chvíľu nato musel prísť posledný infarkt. Podarilo sa mu však doplaziť k svojej chate, kde pri dverách vydýchol naposledy.

„Mám nápad,“ povedal Tommy, keď v svetle bateriek vykladali ukradnuté veci. „Návrh. Chcem počuť váš názor.“

„Hovor.“

Tommy neodpovedal. Len sa načiahol do kufra dodávky a niečo vytiahol. Vyzeralo to ako čierna vlnená čiapka.

„Máme ich z Kodane.“

Potom na ňu zasvietil lampou a Henrik pochopil, že to nie je čiapka.

Zlodejská maska s otvorom na oči a ústa.

„Navrhujem, aby sme si ich nabudúce nasadili,“ začal Tommy. „A prešli od letných chát ďalej.“

„Kam ďalej?“

„K obývaným domom.“

Niekoľko sekúnd mlčali.

„Jasná vec,“ prikývol Freddy.

Henrik hľadel na masku a nehovoril nič. Premýšľal.

„Viem… zvyšujeme tým riziko,“ uznal Tommy. „Ale aj zisk. V letných chatách nenájdeme ani prachy, ani šperky… musíme ísť do domov, kde ľudia bývajú po celý rok.“ Čiapku hodil späť do auta a pokračoval: „Samozrejme, že si to musíme dať odsúhlasiť Aleisterom. A budeme vyberať domy, ktoré stoja bokom od ostatných a nemajú poplašný systém.“

„A ani psy,“ dodal Freddy.

„Správne. Ani psy. A s maskou nás nikto nespozná,“ dokončil Tommy a pozrel na Henrika. „Čo hovoríš?“

„Neviem.“

Peniaze preňho neboli dôležité – Henrik ako remeselník zarábal slušne –, skôr mu išlo o dobrodružstvo, ktoré mu inak v živote chýbalo.

„Ideme do toho aj sami,“ mykol plecom Tommy. „Aspoň nám dvom zostane viac. Nemám s tým problém.“

Henrik rýchlo zavrtel hlavou. Možno ich už spolu nečaká veľa spoločných záťahov, no chce sa sám rozhodnúť, kedy skončí.

Spomenul si na loďku, ktorú v ten večer bratia rozbili, a odvetil:

„Idem do toho… ak to nebudeme preháňať. A nikomu neublížime.“

„Komu by sme mali ublížiť?“

„Ľudom, čo tam bývajú.“

„Veď budú spať, do riti… a keď sa niekto zobudí, hovoríme po anglicky. Budú si myslieť, že sme cudzinci.“

Henrik nie celkom presvedčivo prikývol. Lup zakryl igelitom a búdu zamkol.

Naskočili do auta a vyrazili do Borgholmu.

O dvadsať minút boli v meste, kde s jesennou tmou zápasil rad pouličných lámp. Chodníky však boli naďalej ľudoprázdne. Tommy spomalil a odbočil k Henrikovmu domu.

„Fajn,“ kývol hlavou. „Tak o týždeň? V utorok večer?“

„Jasná vec… ale dovtedy tam ešte pôjdem.“

„Tebe sa tam páči?“

Henrik prikývol.

„V pohode,“ mykol plecom Tommy. „Ale neopováž sa predávať veci na vlastnú päsť. Nájdeme kupca v Kalmare.“

„Neboj,“ odvetil Henrik a zabuchol dvere.

Prešiel k tmavej bráne a pozrel na hodinky. Pol druhej. Zvládli to rýchlo. Ešte si stihne päť hodín pospať v svojej osirelej posteli, kým ho budík nezobudí do jeho skutočnej práce.

Premýšľal nad všetkými domami na ostrove, v ktorých spia ľudia. Ostrovania.

Ak sa niečo stane, utečie. Ak sa niekto zobudí, keď vniknú do domu, utečie. Bratia a ich prekliaty duch nech si poradia sami.

3

Tilda Davidssonová sedela na chodbe domova dôchodcov v Marnäse pred izbou svojho príbuzného. Pri nohách mala položenú tašku s magnetofónom. Nebola sama. Na pohovke oproti sa usadili dve bielovlasé ženy. Možno čakali na popoludňajšiu kávu.

Ženy neprestajne hovorili, Tilda ich nemohla nepočúvať.

Ich nespokojný, ustarostený tón znel takmer ako sled utrápených výdychov.

„Lietajú si, kam sa im zachce,“ povedala žena bližšie k Tilde. „Jedna cesta do cudziny za druhou. Čím letia ďalej, tým lepšie.“

„Tak to je… toľko si toho doprajú…“ súhlasila druhá. „Veru tak…“

„A keď si čosi kúpia, má to byť čo najdrahšie…“ pokračovala prvá. „Minulý týždeň som telefonovala s dcérou. Vraj si opäť idú kúpiť nové auto. Povedala som im, že jedno pekné auto už predsa majú. Vraj áno, ale že všetci na ulici si tento rok kúpili nové.“

„Len by nakupovali a nakupovali.“

„Presne. A nám sa ani neozvú.“

„Nie, nie… Syn mi nezavolá ani na narodeniny. Vždy musím volať ja, a on vtedy nikdy nemá čas. Zakaždým niekam ide, alebo práve niečo dávajú v televízii.“

„Áno. A neustále si kupujú televízory veľké ako kino…“

„A nové chladničky.“

„A sporáky.“

Tilda už viac nepočula, lebo na Gerlofovej izbe sa otvorili dvere.

Jej príbuzný Gerlof mal mierne ohnutý chrbát a nohy sa mu trochu triasli – no na Tildu sa usmial ako bezstarostný starec. Zdalo sa jej, že aj pohľad má jasnejší, ako keď ho videla minulú zimu.

Gerlof sa narodil roku 1915 a svoje osemdesiate narodeniny vtedy slávil na letnej chate v Stenviku. Na oslavu prišli obe jeho dcéry, staršia Lena s manželom a deťmi a mladšia Júlia s novým partnerom a jeho troma deťmi. Gerlof pre bolesti celé popoludnie presedel v kresle. Teraz však stál vo dverách, opierajúc sa o paličku. Oblečenú mal vestu a tmavosivé gabardénové nohavice.

„Tak pod, predpoveď počasia sa skončila,“ povedal potichu.

„Idem.“

Tilda vstala. Musela čakať pred izbou, kým si Gerlof nevypočuje predpoveď počasia. Netušila, čím je preňho taká dôležitá. Neustála kontrola počasia a sily vetra mu zrejme zostala zo života námorného kapitána.

„Poď ďalej.“

Podal jej ruku – Gerlof nepatril k ľuďom, ktorí sa s druhými objímajú. Tilda ho nikdy nevidela ani len potľapkať niekoho po pleci.

Mocne jej zovrel dlaň. Už ako mládenec odišiel na more, a hoci žil na pevnine už dvadsaťpäť rokov, na dlaniach mu zostali mozole zo všetkých lán, čo musel ťahať, debien, čo musel dvíhať, a reťazí, čo mu dreli kožu na prstoch.

„Aké teda bude počasie?“ spýtala sa.

„Radšej sa nepýtaj,“ vzdychol si Gerlof a sťažka si sadol na jednu zo stoličiek pri malom stole. „V rádiu zasa zmenili čas začiatku hlásenia správ, a tak mi ušli miestne teploty. V severnom Švédsku sa však má ochladiť, zrejme sa ochladí aj u nás.“ Nedôverčivo pozrel na barometer vedľa knižnice, potom z okna na holé stromy a dodal: „Čaká nás tvrdá zima, príde veľmi skoro. Vidíš to podľa toho, ako jasne svietia v noci hviezdy, najmä Veľký voz. A podľa leta.“

„Podľa leta?“

„Vlhké leto znamená tvrdú zimu,“ vysvetlil jej. „To vie každý.“

„Ja nie,“ priznala Tilda. „Je to pre nás dôležité?“

„O tom nepochybuj. Dlhá a tuhá zima má dopad na všetko. Zober si lodnú dopravu na Baltickom mori. Ľad spomaľuje lode a znižuje zisky.“

Keď Tilda vošla do Gerlofovej izby, obklopili ju spomienky na jeho mladosť na mori. Na stenách viseli čiernobiele fotografie lodí, naolejované doštičky s ich menom a zarámované preukazy. Viseli tam aj malé fotografie jeho zosnulých rodičov a manželky.

Tu skutočne zastal čas, uvedomila si Tilda.

Posadila sa oproti Gerlofovi a na stolík položila magnetofón. Potom k nemu pripojila plochý mikrofón.

Gerlof hľadel na prístroj tým istým pohľadom, akým sledoval barometer. Magnetofón nebol veľký, no Tilda si všimla, ako Gerlof blúdi pohľadom medzi prístrojom a ňou.

„Takže sa budeme… rozprávať?“ spýtal sa. „O mojom bratovi?“

„Okrem iného,“ prikývla Tilda. „To je ľahké, nie?“

„Ale prečo?“

„Aby sme uchovali spomienky a príbehy… kým navždy nezmiznú,“ vysvetlila mu Tilda a rýchlo dodala: „Gerlof, určite budeš ešte dlho žiť, nemyslím to tak. Chcem ich len pre istotu nahrať. Otec mi o dedovi nehovoril takmer nič.“

Gerlof prikývol.

„Môžeme sa rozprávať. Keď sa však veci nahrávajú, človek aby si dával pozor.“

„Neboj sa,“ usmiala sa Tilda. „Nahrávka sa dá vždy premazať.“

Gerlof teraz aj ľutoval, že súhlasil s nahrávaním, keď mu Tilda v auguste zavolala a oznámila, že sa sťahuje do Marnäsu. Na druhej strane ho to trochu aj lákalo.

„Už si ho pustila?“ spýtal sa potichu. „Točí sa?“

„Ešte nie,“ zavrtela hlavou Tilda. „Poviem ti.“

Stlačila červený gombík, skontrolovala, či sa kazeta pohla, a kývla Gerlofovi.

„Takže… začneme.“ Tilda chvíľku hľadala najlepšiu polohu na sedenie a zdalo sa jej, že hovorí slávnostnejším hlasom: „Volám sa Tilda Davidssonová a som v Marnäse. Prišla som za Gerlofom, za bratom môjho deda Ragnara, aby sme sa porozprávali o našej spoločnej rodine… a o mojom dedovi, ktorý býval tu v Marnäse.“

Gerlof sa trochu strnulo predklonil k mikrofónu a zreteľne vyslovujúc každú slabiku, ju opravil:

„Môj brat Ragnar nebýval v Marnäse. Býval na pobreží neďaleko Rörby, južne od Marnäsu.“

„Presne tak, Gerlof… ako si spomínaš na Ragnara?“

Gerlof niekoľko sekúnd váhal.

„Mám mnoho dobrých spomienok,“ začal. „Vyrastali sme spolu v dvadsiatych rokoch v Stenviku, potom sme sa však, samozrejme, pohli každý iným smerom… on si kúpil malý dom a stal sa z neho roľník a rybár, ja som sa presťahoval do Borgholmu a oženil sa. A kúpil som svoju prvú loď.“

„Ako často ste sa stretávali?“

„Keď som bol doma na pevnine, niekoľkokrát do roka. Na Vianoce a zopárkrát počas leta. Ragnar väčšinou chodil za nami do mesta.“

„Pripravovali ste si rodinné oslavy?“

„Áno, najmä na Vianoce.“

„Aké to bolo?“

„Bolo nám tesno, ale príjemne. Veľa sme jedli. Sleďa, zemiaky, šunku, prasacie paprčky, koláče. Ragnar nám, samozrejme, vždy nosil úhory, údené aj nakladané, a kopu nakladanej tresky…“

Čím dlhšie Gerlof hovoril, tým väčšmi sa uvoľňoval. A Tilda takisto.

Zhovárali sa asi pol hodiny. No po dlhom rozprávaní o požiari mlyna v Stenviku Gerlof zdvihol ruku a vyčerpane Tilde mávol. Pochopila, že je unavený, a rýchlo vypla nahrávanie.

„Skvelé,“ pochválila ho. „Gerlof, je neskutočné, koľko si toho pamätáš.“

„Rodinné príbehy človek nezabúda, veď ich už počul toľkokrát. A rozprávanie ľudskej pamäti len prospieva.“ Pozrel sa na magnetofón. „Myslíš si, že sa to nahralo?“

„Určite.“

Tilda pretočila pásku a stlačila prehrávanie. Gerlof hovoril potichu a hlas sa mu trochu triasol, rozumeli však každé jeho slovo.

„Dobre,“ prikývol. „Aspoň budú mať archivári čo počúvať.“

„Je to najmä pre mňa,“ usmiala sa Tilda. „Keď sa dedo utopil, ešte som nebola na svete. Otec nerád rozprával o svojej rodine. A tak sa chcem všetko dozvedieť.“

„S pribúdajúcimi rokmi človek čoraz väčšmi žije v minulosti,“ pripomenul jej Gerlof. „Vtedy ťa začne zaujímať, odkiaľ vlastne pochádzaš. Všimol som si to aj u vlastných dcér… Koľko máš rokov?“

„Dvadsaťsedem.“

„Prišla si na Öland pracovať?“

„Veru. Čas učenia sa skončil.“

„Na ako dlho?“

„Uvidíme. Určite do najbližšieho leta.“

„Teším sa. Vždy rád vidím, keď na ostrov za prácou prichádzajú mladí ľudia. Bývaš tu v Marnäse?“

„Dostala som jednoizbový byt pri námestí. Smerom na juh vidím celé pobrežie… takmer dovidím na dedov dom.“

„Dnes už patrí inej rodine,“ vysvetlil jej Gerlof. „No raz sa ta pôjdeme spolu pozrieť. Samozrejme, aj na môj dom v Stenviku.“

Tilda odišla od Gerlofa o pol piatej. Magnetofón si niesla v plecniaku.

Keď si zapla bundu a vyšla na cestu, vedúcu do neveľkého centra Marnäsu, preletel okolo nej mladík na belasom mopede. Zavrtela hlavou, aby mu dala najavo, čo si myslí o drzých motorkároch, no nevšimol si ju. O dvadsať sekúnd bol už ďaleko pred ňou.

Kedysi verila, že nie je na svete nič vzrušujúcejšie ako pätnásťroční chalani na mopede. Teraz jej pripadali ako komáre – malé a dotieravé.

Napravila si plecniak a pokračovala v ceste do Marnäsu. Chcela nazrieť do svojej novej kancelárie, hoci do práce nastupovala až zajtra, potom sa vrátiť do malého bytu a pokračovať vo vybaľovaní. A zavolať Martinovi.

Vrčanie motorky pred ňou celkom nestíchlo, ba teraz zasa zosilnelo. Mladý motorkár sa niekde pri kostole obrátil a vracal sa späť do centra.

Teraz musel prejsť po chodníku popri Tilde. Zľahka pribrzdil, no hrozivo vytúroval plyn a pokúsil sa ju obísť. Pozrela sa mu do očí a zatarasila mu cestu. Moped zastal.

„Čo je?“ prekričal vrčanie motora.

„Na chodníku sa nesmie jazdiť mopedom,“ rovnako nahlas odvetila Tilda. „Je to zakázané.“

„Viem,“ prikývol chlapec. „No je to rýchlejšie.“

„Môžeš niekoho zraziť.“

„Čo nepovieš?“ posmešne odvrkol. „Zavoláš políciu?“

Tilda zavrtela hlavou.

„Nezavolám, lebo…“

„Lebo tu nijaká polícia nie je.“ Chlapec pridal naprázdno plyn. „Zavreli to tu pred dvoma rokmi. Na celom severnom Ölande nemáš jediného policajta.“

Tildu už nebavilo prekrikovať sa s motorom mopeda. Načiahla sa a vytiahla kľúčik zo zapaľovania. Moped ihneď stíchol.

„Mýliš sa,“ vysvetlila mu pokojne. „Ja som polícia.“

„Ty?“

„Dnes som nastúpila.“

Chlapec na ňu prekvapene pozrel. Tilda vytiahla z vrecka peňaženku, otvorila ju a nastrčila mu služobný preukaz. Dlho si ho prezeral, potom sa s rešpektom zadíval na Tildu.

Ľudia sa vždy inak pozerajú na ľudí, o ktorých vedia, že sú z polície. Keď bola Tilda v uniforme, vnímala inak aj samu seba.

„Ako sa voláš?“

„Stefan.“

„Priezviskom?“

„Stefan Ekström.“

Tilda vytiahla zápisník a poznačila si jeho meno. „Teraz dostaneš len napomenutie, no nabudúce zaplatíš pokutu,“ varovala ho. „Máš upravený moped? Hral si sa motorom?“

Stefan prikývol.

„Takže teraz zlezieš a odtlačíš si ho domov,“ pokračovala. „Opravíš si ho tak, aby si neporušoval predpisy.“

Stefan zliezol.

Mlčky kráčali vedľa seba do centra.

„A kamošom povedz, že do Marnäsu sa vrátila polícia. Ďalší upravený moped znamená pokutu a jeho okamžité zhabanie.“

Stefan opäť prikývol. Zdalo sa, akoby bol takmer hrdý na to, že ho zastavila polícia.

„Máš aj zbraň?“ spýtal sa, keď vošli medzi domy.

Tilda prikývla. „V trezore.“

„Akú značku?“

„Sig Sauer.“

„A ním strieľaš po ľuďoch?“

„Nie. A nehodlám ho použiť ani tu.“

„Okej.“

Zdalo sa, že Stefana jej odpoveď sklamala.

S Martinom sa dohodli, že mu zavolá okolo šiestej, kým neodíde z práce. Dovtedy si stihne pozrieť svoje budúce pracovisko.

Nová policajná stanica v Marnäse ležala vo vedľajšej uličke, dva bloky od hlavného námestia. Tabuľka s emblémom polície bola ešte vždy zabalená v bielom igelite.

Tilda vytiahla z bundy kľúče. Deň predtým si ich vyzdvihla na policajnej stanici v Borgholme, no keď vložila kľúč do zámky, bolo odomknuté. Zvnútra zachytila mužské hlasy.

Policajnú stanicu tvorila jediná miestnosť, nemala ani recepciu. Tilda niekde čítala, že ju kedysi dávno využívali ako cukráreň. Steny boli studené, okná bez záclon, drevená podlaha bez kobercov.

V miestnosti stáli dvaja urastení muži v strednom veku. Jeden z nich mal tmavú policajnú uniformu, druhý bol v civile, v zelenej bunde. Zmĺkli a pozreli sa na Tildu, akoby ich vyrušila uprostred rozprávania neslušného vtipu.

Jedného z nich už poznala – komisár Göta Holmblad bol šéfom mestskej polície. Mal nakrátko ostrihané sivé vlasy a večný úsmev v kútiku úst. Zdalo sa, že aj on si ju pamätá.

„Ahoj,“ usmial sa. „Vitaj na novom mieste.“

„Ďakujem.“ Podala svojmu šéfovi ruku a obrátila sa na druhého muža, päťdesiatnika s redšími čiernymi vlasmi a hustým obočím. „Tilda Davidssonová.“

„Hans Majner.“ Stisk jeho ruky bol tvrdý, suchý a krátky. „Budeme kolegovia.“

Nezdá sa presvedčený, že je to dobre, uvedomila si Tilda. Otvorila ústa, aby mu čosi odvetila, no Majner pokračoval:

„Samozrejme, spočiatku tu nebudem každý deň. Občas sa zastavím, no väčšinu času strávim v Borgholme. Svoj písací stôl si nechávam tam.“

Usmial sa na šéfa.

„Rozumiem,“ odvetila Tilda a v tej chvíli si uvedomila, že ako policajtka na severnom Ölande bude ešte osamelejšia, než si spočiatku myslela. „Ide o nejaký špeciálny projekt?“

„Dá sa to tak povedať,“ prisvedčil Majner a vyzrel z okna na ulicu pohľadom, akoby tam zazrel čosi podozrivé. „Samozrejme, ide o drogy. Tak ako všade, prenikajú už aj na tento ostrov.“

„Tilda, toto je tvoj písací stôl,“ zapojil sa Holmblad. „Sľubujem, že vám sem čoskoro nainštalujeme aj počítače, fax… a vysielačku. Dovtedy však musí stačiť telefón.“

„Chápem.“

„Veď aj tak nebudeš vysedávať za písacím stolom,“ pokračoval Holmblad. „Naopak, celý zmysel reformy policajnej práce v teréne je v tom, že vás ľudia musia čo najčastejšie vidieť. Sústredíte sa na dopravné priestupky, poškodzovanie majetku, drobné krádeže a vlámania. Jednoduchšie prípady. A, samozrejme, na trestnú činnosť mladistvých.“

„To sa mi hodí,“ prikývla Tilda. „Cestou sem som zastavila upravený moped.“

„To je ono,“ pochválil ju Holmblad. „Jasne si dala najavo, že polícia je prítomná v uliciach mesta. Budúci týždeň slávnostne otvárame. Pozvali sme aj tlač. Časopisy, miestne rádio… Budeš tu, však?“

„Samozrejme.“

„Výborne. Zároveň si myslím, že tu… viem, že si sem prišla z Växjö. Tu ťa určite čaká viac samostatnej práce. V dobrom aj v zlom. Viac slobody v tom, ako si rozvrhneš pracovný deň, no zároveň viac zodpovednosti… Cesta z Borgholmu sem trvá pol hodiny a ani tam vždy nemajú voľných ľudí. Ak sa niečo stane, môže prejsť poriadne dlhá chvíľa, kým ti niekto príde na pomoc.“

Tilda prikývla.

„V škole nás často pripravovali na situácie, keď meškajú posily. Moji učitelia dbali o…“

Majner sa posmešne usmial.

„Učitelia v škole nemajú ani potuchy o realite,“ zapojil sa. „Už roky nepracovali v teréne.“

„Tí vo Växjö boli naozaj kompetentní,“ dodala rýchlo Tilda.

Pripadala si ako policajt na zadnom sedadle pri hliadkovaní – každý očakáva, že bude držať hubu a nechá hovoriť ostatných. Tilda nenávidela ten pocit.

Holmblad na ňu pozrel a pokračoval:

„Najdôležitejšie je, aby si nezabúdala na tento rozmer, skôr ako vstúpiš do problémovej situácie.“

Prikývla.

„Verím, že všetky problémy zvládnem.“

Šéf polície opäť otvoril ústa, možno chcel pokračovať v prednáške, práve v tej chvíli však zazvonil telefón na stene.

„Vezmem ho,“ povedal a prešiel pár krokov od písacieho stola. „Môžu volať z Kalmaru.“

Zdvihol slúchadlo.

„Policajná stanica Marnäs, pri telefóne Holmblad.“

Počúval.

„Kde?“ spýtal sa.

Opäť mlčal.

„Aha,“ povedal napokon. „Ideme tam.“

Položil.

„Volali z Borgholmu. Centrála práve dostala hlásenie o smrteľnom nešťastí na severnom Ölande.“

Majner vstal od svojho prázdneho písacieho stola.

„Niekde pri nás?“

„Pri majákoch Åluddenu,“ vysvetlil im Holmblad. „Niekto z vás tuší, kde to je?“

„Åludden je južne odtiaľto,“ zamyslel sa Majner. „Možno sedem, osem kilometrov.“

„Dobre, tak ideme autom,“ rozhodol Holmblad. „Už tam ide aj sanitka… podľa všetkého sa niekto utopil.“

ZIMA 1868

Po dokončení oboch majákov pri Åluddene zavládol na ostrove pocit istoty. Pre lode aj pre ľudí. To si aspoň mysleli tí, ktorí majáky postavili. Verili, že život na pobreží je raz a navždy bezpečný. Ženy vedeli, že to tak nie je.

Smrť bola neustále nablízku, prichádzala do ľudských domovov.

Na povale starej stodoly je narýchlo vytesané ženské meno: MILOVANÁ CAROLINA 1868. Carolina je už viac než stodvadsať rokov mŕtva, no stena mi pošepla, ako to vyzeralo na Åluddene v období, ktoré ľudia občas volajú staré dobré časy.

Statok je veľký, veľmi veľký. Kerstin prechádza z miestnosti do miestnosti a hľadá Carolinu, no možností, kde by mohla byť, je priveľa. Priveľa možností na Åluddene, priveľa miestností na statku.

A blíži sa ľadová smršť, ktorá na ostrov prináša sneh, hmlu a skazu. Už ju cítiť vo vzduchu. Kerstin vie, že čas sa kráti.

Domy postavili kvalitne, statku neublíži búrka, no nebezpečenstvo hrozí ľuďom. Keď udiera na ostrov ľadová smršť, všetci sa zhromaždia okolo pece ako sťahovavé vtáky v nádeji, že čoskoro zasa odíde.

Zlé leto s mizernou žatvou vystriedala drsná zima. Píše sa prvý februárový týždeň a na brehu fučí tak, že z domu nikto nevychádza dobrovoľne. No strážcovia majákov a robotníci sa striedajú na stráži vo vežiach a dnes sa všetci zdraví muži okrem veliteľa Karlssona zhromaždili pri brehu, aby pripravili miesto na príchod smršte.

Ženy zostali v dome, len Carolinu nikde nevidieť. Kerstin prehľadala všetky izby na oboch poschodiach, prešla aj povalu. Nemôže sa ani spýtať slúžok či manželiek strážcov majákov, lebo tie o Carolininom stave nič nevedia. Možno tušia, no naisto nevedia nič.

Carolina má osemnásť rokov, je od Kerstin o dva roky mladšia. Obe pracujú ako slúžky u veliteľa majáka Svena Karlssona. Kerstin sama seba pokladá za rozvážnejšiu a opatrnejšiu. Carolina je živšia a väčšmi dôveruje ľuďom – má možno rovnako dobrodružnú povahu ako Kerstinina staršia sestra Fina, ktorá minulý rok odišla do Ameriky. A to jej zavše spôsobuje problémy. Celkom nedávno sa jej problémy výrazne zhoršili. Prezradila to len Kerstin.

Ak sa Carolina vybrala do lesa alebo k mokradi, Kerstin ju nenájde. Carolina vedela, že sa blíži smršť. Naozaj je až taká zúfalá?

Kerstin vychádza z domu. Na zasneženom dvore sa zúrivo krúti vietor, akoby sa márne snažil uniknúť. Blíži sa smršť, toto je posledné varovanie.

Začuje výkrik, ktorý vzápätí utícha. To nebol vietor.

Kričala žena.

Náraz vetra strhne Kerstin z hlavy šatku a prinúti ju predkloniť sa. Nasilu otvorí dvere stodoly a vstúpi.

Kravy bučia a nepokojne prešľapujú. Kerstin vkročí medzi ne. Nič. Lezie po strmom rebríku na veľký senník. V prachu a medzi tieňmi sa čosi takmer nebadateľne hýbe.

Carolina. Leží na sene, nehybné nohy má zakryté špinavou handrou. Keď sa Kerstin priblíži, počuje jej zachrípnuté dychčanie, vidí zahanbený pohľad.

„Kerstin… myslím, že sa to stalo,“ zašepká. „Myslím, že je vonku.“

Kerstin s bázňou pristúpi bližšie a kľakne si.

„Je tam niečo?“ šepká Carolina. „Alebo len krv?“

Handra na Carolininých nohách je lepkavá a vlhká. Kerstin ju nadvihne a prikývne. „Áno. Je vonku.“

„Žije?“

„Nie… nie je hotové.“

Kerstin sa nakloní ku kamarátkinej bledej tvári.

„Ako ti je?“

Caroline na ňu pozrie šialeným pohľadom.

„Zomrelo nepokrstené,“ zamrmle. „Musíme… musíme ho pochovať vo vysvätenej zemi, aby neskončilo… Ak ho nepochováme, nenájde spásu.“

„Nejde to,“ pokúsi sa ju zastaviť Kerstin. „Blíži sa smršť. Ak vyjdeme na cestu, obe zomrieme.“

„Musíme ho ukryť,“ šepká ďalej Carolina, lapajúc po dychu. „Budú si myslieť, že som pobehlica… že som sa to teraz snažila zatajiť.“

„Nestaraj sa o to, čo si pomyslia.“ Kerstin jej kladie ruku na horúce čelo. „Opäť mi písala sestra. Chce, aby som za ňou prišla do Ameriky, do Chicaga.“

Carolina akoby ju už nepočúvala, len sťažka dýcha, Kerstin aj tak pokračuje:

„Preplavím sa cez Atlantik do New Yorku a odtiaľ pôjdem ďalej. Dokonca mi v Göteborgu odložila peniaze na lístok.“ Skláňa sa ešte bližšie. „A ty môžeš ísť so mnou, Carolina. Chceš?“

Carolina neodpovedá. Už sa nesnaží dýchať. Vzduch z nej vychádza takmer nečujne.

Napokon zostane ležať ticho s doširoka otvorenými očami. V stodole je dokonalé ticho.

„O chvíľu sa vrátim,“ zašepká Kerstin, oči jej zalievajú slzy.

To, čo leží v sene, niekoľkokrát zavíja do handry, aby zakryla fľaky krvi a plodovej vody. Potom vstáva.

Vyjde na dvor, kde vietor medzitým zosilnel, a zo všetkých síl sa prediera k domu, hľadajúc závetrie pri kamennej stene maštale. Mieri priamo do slúžkovskej izby, zbalí svoj aj Carolinin neveľký majetok a oblieka si jednu vrstvu za druhou, aby sa pripravila na ťažkú cestu, ktorá ju čaká, keď odíde smršť.

Potom bez váhania vykročí do veľkej sály, kde olejové lampy a kachle šíria do zimnej tmy teplo a svetlo. Veliteľ majáka Sven Karlsson sedí v kresle pri jedálenskom stole uprostred miestnosti, brucho mu vylieza spod čiernej uniformy.

Karlsson ako kráľovský úradník patrí k privilegovaným obyvateľom ostrova. Vlastní takmer polovicu domov na statku, v kostole v Rörby má vlastnú lavicu. Vedľa neho vo vysokom kresle tróni jeho manželka Anna. Bokom sa drží zopár slúžok čakajúcich na chvíľu, keď smršť zasa odíde. V tmavom kúte sedí stará Sára, ktorá k nim prišla z chudobinca v Rörby, keď si na aukcii veliteľ majáka najmenej vypýtal za to, že sa o ňu postará.

„Kde si bola?“ pýta sa Anna, keď si všimla Kerstin vchádzať do sály.

Jej hlas je vždy ostrý a prísny, no teraz kričí ešte väčšmi, aby prehlušila zavýjanie vetra.

Kerstin sa ukláňa, pristupuje k stolu a čaká, kým sa na ňu uprú zraky všetkých prítomných. Myslí na svoju staršiu sestru v ďalekej Amerike.

Potom handru zo senníka položí na stôl priamo pred Svena Karlssona.

„Dobrý večer, pán riaditeľ,“ povie nahlas a rozmotá handru. „Mám tu čosi… pán riaditeľ to zrejme stratil.“

4

Tretím ránom na Åluddene sa – na dlhé roky a možno navždy – začal Joakimov posledný dokonale šťastný deň.

Žiaľ, bol príliš vystresovaný na to, aby si uvedomil, ako mu je dobre.

Večer predtým si s Katrine išli ľahnúť neskoro. Keď deti zaspali, prešli miestnosti v južnej časti domu, diskutujúc o tom, aké farebné kombinácie by ich najlepšie vystihli. Celému prízemiu bude, pochopiteľne, dominovať biela na stenách aj na strope. Drevené detaily, ako lišty a zárubne, budú v každej miestnosti iné.

Okolo pol dvanástej si ľahli. V dome už vládlo ticho, Lívia začala kričať až o niekoľko hodín. Katrine si len vzdychla a bez slova odišla zo spálne.

Celá rodina vstala krátko po šiestej. Tam, kde malo onedlho vyjsť slnko, bol horizont ešte vždy celkom čierny.

Joakim si uvedomil, že sa blíži nekonečná tma severskej zimy. Do Vianoc zostávali dva mesiace.

Okolo pol siedmej sa všetci stretli v kuchyni. Joakim chcel čím prv vyraziť do Štokholmu, a kým si Katrine s deťmi stihli poriadne sadnúť k stolu, on už dopíjal čaj. Keď odkladal šálku do umývačky, všimol si tenký oranžový prúžok slnka, ktoré sa ešte skrývalo vo vlnách. Vyššie na oblohe sa čierny kŕdeľ vtákov práve vzďaľoval k Baltickému moru.

Boli to husi, či žeriavy? Ešte vládla priveľká tma na to, aby ich mohol rozoznať. Okrem toho sa v sťahovavých vtákoch veľmi nevyznal.

„Vidíte tie vtáky?“ povedal nahlas. „Robia to isté čo my… sťahujú sa na juh.“

Nikto neodpovedal. Katrine a Lívia prežúvali chlebík, Gabriel sa sústredil na kašu v dojčenskej fľaške.

Oba majáky sa týčili z vody k oblohe ako veže rozprávkového hradu, južný pravidelne blikal svojím červeným svetlom. Spoza sklenených tabúľ na vrchole severnej veže vychádzalo slabšie svetlo, ktoré neblikalo.

Zvláštne. Severný maják doteraz nikdy nesvietil. Joakim sa naklonil bližšie k oknu. Biely lúč bol možno len odrazom vychádzajúceho slnka, no zdalo sa, akoby vychádzal z veže.

„Ďalšie sťahovavé vtáky?“ spýtala sa Lívia.

„Nie.“

Joakim odvrátil pohľad od majákov a vrátil sa k jedálenskému stolu, aby po sebe upratal.

Vtáky mali pred sebou dlhú púť, tak ako Joakim. Čaká ho štyristopäťdesiat kilometrov, aby vyzdvihol posledné veci z ich štokholmskej vily. Potom prespí u matky Ingrid v činžiaku v štvrti Jakobsberg a na druhý deň sa vráti na Öland.

Posledná cesta do hlavného mesta, minimálne v tomto roku.

Gabriel sa tváril veselo, len Lívia sa mračila. Katrine sa ju podarilo dostať z postele, ešte vždy však bola rozospatá. Jednou rukou držala chlebík, lakťami sa opierala o stôl a uprene civela do šálky s mliekom.

„Lívia, jedz.“

„Mmm.“

Nebola ranné vtáča, po príchode do škôlky sa jej však nálada zakaždým zlepšila. Pred týždňom ju preradili medzi staršie deti, očividne sa jej tam páčilo.

„Čo budete dnes robiť v škôlke?“

„Tato, to nie je škôlka!“ Pozrela naňho namrzeným pohľadom. „Gabriel chodí do škôlky, ja som už školáčka.“

„Predškoláčka,“ usmial sa Joakim. „Či nie?“

„Školáčka.“

„Dobre… tak čo tam budete dnes robiť?“

„Neviem,“ mykla plecom Lívia a opäť sa zahľadela do šálky.

„Budeš sa hrať s novými kamarátmi?“

„Neviem.“

„Dobre, ale teraz dopi mlieko. O chvíľu vyrážame do Marnäsu… do školy.“

„Mmm.“

Dvadsať minút po siedmej slnko vyšlo nad horizont. Žlté lúče sa pomaly predierali nad morskú hladinu, no nešírili teplo. Čaká ich slnečný, ale studený deň – teplomer na stene domu ukazoval tri stupne.

Joakim stál na dvore a oškrabával bielu námrazu z okien svojho volva. Potom deťom otvoril zadné dvere.

Lívia sa s Foremanom v náručí sama posadila do detskej sedačky. Gabriela pripútal do menšej vedľa nej. Potom si sadol za volant. „Mama nám nebude kývať?“ spýtal sa.

„Išla na záchod,“ vysvetlila mu Lívia. „Na veľkú. Zvykne tam sedieť dlho.“

Lívia sa medzičasom prebrala a rozhovorila. V škôlke bude mať kopu energie.

Joakim sa zaklonil a pozrel sa na Líviin červený bicyklík a Gabrielovu trojkolku. Uvedomil si, že nie sú zamknuté. Už nebývajú vo veľkomeste.

Po niekoľkých minútach sa zjavila Katrine, zhasla svetlo v predizbe a zamkla za sebou vchodové dvere. Obliekla si žiarivo červenú bundu s kapucňou a modré športové nohavice. V Štokholme chodila zväčša v čiernom, tu na Ölande si zvykla na voľnejšie a farebnejšie oblečenie.

Zakývala im. Od nedostatku spánku mala kruhy pod očami, no aj tak sa usmiala.

Toto je ich statok. Joakim jej zakýval a poslal vzdušný bozk.

„Ideme,“ rozhodla zo zadného sedadla Lívia.

„Ideme! Ideme!“ zopakoval Gabriel a zamával na rozlúčku domu.

Joakim naštartoval, reflektory auta ožiarili dom. Na zemi ležala tenká vrstva trblietavej námrazy. Čoskoro si musí dať prezuť pneumatiky.

Lívia si rýchlo nasadila slúchadlá, aby si vypočula ďalší príbeh o Mackovi. Keď dostala vlastný malý magnetofón, za pár minút sa naučila ovládať všetky gombíky. Gabrielovi dovolila počúvať pesničky.

Na hlavnú cestu museli prejsť po úzkej štrkovej cestičke, ktorá sa hadila cez riedky listnatý lesík a prechádzala popri starom kamennom múre. Joakim išiel pomaly, oboma rukami držal volant. Zákruty zatiaľ nepoznal naspamäť.

Pri výjazde na hlavnú cestu visela ich nová poštová schránka. Pribrzdil a vyzrel, či neuvidí svetlo blížiaceho sa auta. Všade však bola tma. Rovnaká tma ako na druhej strane cesty, kde sa rozprestierala mokraď.

Na pobrežnej ceste cez dedinku Rörby do Marnäsu nestretli jediné auto. Aj keď vchádzali do Marnäsu, na uliciach nebolo takmer živej duše. Len jedno rybárske auto a zopár školákov, ktorí s aktovkami na pleciach utekali do školy.

Joakim odbočil na hlavnú cestu a pokračoval k námestiu. O niekoľko sto metrov ďalej stála miestna škola a vedľa nej – s detským ihriskom chráneným živým plotom – Líviina a Gabrielova škôlka. Z okien nízkej drevenej budovy vychádzalo teplé žlté svetlo.

Niekoľko rodičov práve odovzdávalo svoje deti vychovávateľkám. Joakim sa zaradil za čakajúce autá, nevypínajúc motor.

Občas sa naňho niekto priateľsky usmial. Od včerajšieho článku v Ölands-Postene už vedeli, kto je.

„Dávajte pozor na autá,“ napomínal deti Joakim. „Choďte po chodníku!“

„Ahoj!“ rozlúčila sa Lívia, otvorila dvere a vyliezla z detskej sedačky. Nepotrebovala sa lúčiť dlho, bola zvyknutá, že tato je často preč.

Gabriel nepovedal nič, a keď ho Joakim vyniesol z auta, len sa mlčky rozbehol za sestrou.

„Ahojte!“ zakričal za nimi Joakim. „Uvidíme sa zajtra!“

Kým zabuchol dvere, Lívia bola už dávno preč, Gabriel trielil za ňou. Joakim zaradil jedničku a odbočil na cestu späť do Åluddenu.

Zaparkoval vedľa Katrininho auta a vystúpil, aby si vzal veci, ktoré potreboval do Štokholmu, a rozlúčil sa.

„Haló!“ zakričal z predizby. „Katrine!“

Ticho. Nikto neodpovedal.

Vošiel do spálne, vzal si tašku a vrátil sa na dvor.

Zastal:

„Katrine!“

Niekoľko sekúnd vládlo ticho, potom sa z dvora ozval škrabot. Joakim sa zvrtol. Otvorili sa veľké čierne dvere vedúce do stodoly. Z tmy sa vynorila Katrine a zamávala mu na pozdrav.

„Ahoj!“

Pristúpil k nej bližšie.

„Čo si tam robila?“

„Nič. Už ideš?“

Prikývol.

„Dávaj na seba pozor.“

Katrine sa naklonila a pritisla svoje pery na jeho – teplý bozk v mrazivom chlade. Naposledy cítil vôňu jej vlasov a pokožky.

„Pozdrav odo mňa Štokholm,“ usmiala sa a chvíľu naňho hľadela. „Keď sa vrátiš, poviem ti čosi o našom senníku.“

„O senníku?“

„O senníku v stodole,“ odvetila.

„Čo je s ním?“

„Zajtra ti ukážem.“

Pozrel sa na ňu.

„Dobre… zavolám ti večer od mamy.“ Otvoril dvere auta. „Nezabudni poobede vyzdvihnúť naše dva cukríky.“

Dvadsať minút po ôsmej odbočil na pumpu pri výjazde z Borgholmu, aby si vyzdvihol požičaný príves. Zaplatil ho vopred, teraz stačilo pripojiť si ho k autu a vyraziť.

Za Borgholmom zhustla premávka, musel sa zaradiť do kolóny. Väčšina áut zrejme patrila ostrovanom, dochádzajúcim za prácou do Kalmaru. Napredovali pokojným vidieckym tempom.

Cesta sa stáčala na západ, a keď pod ňou zmizla pevnina, bol na moste. Rád jazdil po tejto spojnici medzi ostrovom a pevninou vysoko nad morskou hladinou. Dnes ráno more takmer nevidel, ešte vždy bola priveľká tma. Keď zišiel z mosta a vyšiel na cestu do Štokholmu, slnko sa práve vynorilo nad Baltickým morom. Joakim cez okienko zacítil jeho teplo.

Pustil si rádio s rockovou hudbou, pridal plyn a rýchlo napredoval na sever, míňajúc menšie mestá na pobreží. Cesta sa romanticky vlnila cez husté ihličnaté lesy a redšie skupinky listnatých stromov, okolo zálivov a cez riečky, ktoré mizli v mori. Páčila sa mu aj za zamračeného, studeného dňa.

Časom opustila pobrežie a smerovala do Norrköpingu. Neďaleko za mestom Joakim zastal, aby v ľudoprázdnej hotelovej reštaurácii zjedol bagetu. V chladiacom boxe si mohol vybrať medzi siedmimi rôznymi fľaškami minerálky – švédskou, nórskou, talianskou a francúzskou. Pochopil, že je späť v civilizácii, no vypýtal si vodu z vodovodu.

Po jedle pokračoval v ceste, najprv smerom na Södertälje a ďalej do Štokholmu. Okolo pol druhej sa pred ním vynorili prvé činžiaky juhozápadných predmestí a jeho volvo s prívesom sa stalo jedným z množstva áut smerujúcich do centra hlavného mesta krajiny, míňajúc sklady, činžiaky a stanice prímestskej železnice.

Štokholm z diaľky vyzeral príťažlivo, pôvabné veľkomesto na brehu Baltického mora, postavené na veľkých a malých ostrovoch, no Joakima návrat do mesta jeho detstva nijako netešil. Videl len dopravné zápchy, kolóny áut a snahu ľudí byť všade prvý. Všetko ovplyvňoval nedostatok priestoru – primálo bytov, primálo parkovacích miest, málo škôlok –, dokonca aj nedostatok hrobových miest. V nejakých novinách čítal, že mesto vyzýva ľudí, aby svojich zosnulých spaľovali, lebo tak na cintoríne zaberú menej miesta.

Už teraz mu chýbal Åludden.

Diaľnica sa rozvetvovala do neprehľadného labyrintu mostov a križovatiek. Joakim si vybral jeden z výjazdov a ponoril sa do cestnej siete mesta so semaformi, hukotom motorov a rozkopanými ulicami. Na jednej z križovatiek natlačený medzi autobus a smetiarske auto sledoval ženu, ako tisne cez cestu detský kočík. Dieťa sa jej niečo pýtalo, no mama sa len mračila kamsi do neznáma.

Joakim potreboval v meste vybaviť niekoľko vecí. V prvom rade navštíviť malú galériu v štvrti Östermalm a vyzdvihnúť si tu maľbu krajinky, ktorú zdedili a vlastne ani nechceli.

Majiteľ nebol doma, no jeho stará matka Joakima spoznala. Keď jej podal doklad, otvorila bezpečnostné dvere, zmizla v sklade a o chvíľu sa vrátila s obrazom. Ležal zavinutý v úzkej drevenej škatuli, ktorú pokope držali skrutky.

„Včera sme si ho pozerali, keď sme ho balili,“ usmiala sa žena. „Je naozaj krásny.“

„Áno, aj nám už chýbal,“ prikývol Joakim, hoci to nebola celkom pravda.

„Nájdu sa na Ölande aj ďalšie exempláre?“

„Neviem. Myslím si, že jeden má kráľovská rodina, no pochybujem, že visí v ich sídle v Sollidene.“

S obrazom v zadnom kufri pokračoval na západ k vilám predmestskej štvrte Bromma. Bolo pol tretej, popoludňajšia špička sa ešte nezačala. Cesta z centra mesta k ich Jabĺčkovej vile mu netrvala ani pätnásť minút.

Ich starý domov mu chýbal väčšmi než celý Štokholm. Stál len niekoľko sto metrov od vody vo veľkej záhrade obkolesenej živým plotom. Na ulici s ním susedilo aj ďalších päť víl, no pomedzi stromy videl len jednu z nich.

Jabĺčková vila bola vysoký drevený dom, postavený pre riaditeľa banky začiatkom dvadsiateho storočia. No predtým, ako ho Joakim s Katrine kúpili, mnoho rokov v ňom bývala skupina vyznávačov new age, mladí príbuzní majiteľa, každý z nich obýval svoju izbu a očividne viac času venovali meditácii ako zveľaďovaniu domu.

Nikto z nich neprejavil ani záujem, ani rešpekt voči domu a susedia v okolitých vilách sa ich dlhé roky usilovali zo štvrte vysťahovať. Keď sa sem konečne nasťahovali Joakim s Katrine, dom bol na spadnutie, záhrada takmer zarastená – no obaja sa pustili do obnovy Jabĺčkovej vily s rovnakou energiou, s akou rekonštruovali svoj prvý spoločný byt na ulici Rörstrandsgatan, v ktorom pred nimi bývala vyšinutá osemdesiatdvaročná pani v spoločnosti siedmich mačiek.

Joakim pracoval ako učiteľ technických prác a vile sa venoval po večeroch a cez víkendy. Katrine na pol úväzku učila maľovanie a všetok svoj voľný čas obetovala ich spoločnému bývaniu.

Druhé Líviine narodeniny oslávili s Joakimovou sestrou Ethel a mamou Ingrid na vytrhanej podlahe, v spoločnosti plechoviek farieb, roliek tapiet a brúsok na parkety. Tiekla len studená voda, lebo bojler sa im práve v ten víkend pokazil.

Na tretie narodeniny však už Lívii mohli pripraviť poriadnu oslavu v dome s čerstvo vybrúsenými parketami, vytapetovanými rovnými stenami a opraveným a nalakovaným schodiskom so zábradlím. Na Gabrielove prvé narodeniny boli v podstate hotoví.

Dom už opäť vyzeral ako secesná vila a odhliadnuc od lístia v záhrade a neostrihaného trávnika, ju novým majiteľom odovzdávali v dokonalom stave. Kúpili si ju Stenbergovci – bezdetný pár tridsiatnikov, ktorí pracovali v Štokholme, no chceli bývať mimo centra.

Joakim odbočil na výjazd k domu a zacúval tak, aby prívesom zastal čo najbližšie pri garáži. Potom vystúpil a poobzeral sa okolo seba.

Všade vládlo ticho. Jediní susedia, ktorých vilu videl od domu, sa volali Lisa a Michael Hesslinovci a s Joakimom aj Katrine sa rýchlo skamarátili. Pred ich domom však nestálo auto. Zrejme neboli doma. V lete vilu opäť premaľovali, tentoraz nažlto. Keď o nich pred dvoma rokmi písal časopis Pekné bývanie, mali ju ešte bielu.

Joakim obrátil zrak k svojmu niekdajšiemu domovu.

Nevdojak si spomenul na Ethel. Prešiel už rok, no ešte vždy si pamätal jej krik.

Popri plote viedol úzky chodníček. Nikto ju v tú noc nevidel tadiaľ kráčať, no bola to najkratšia cesta k vode.

Vykročil k domu a pohľadom prešiel po jeho bielej fasáde. Ešte vždy cítil vôňu. Pamätal si každý jeden ťah štetca, keď pred dvoma rokmi na dom nanášal hrubé vrstvy olejovej farby.

Odomkol dvere, stlačil kľučku a vstúpil. Keď ich za sebou zavrel, opäť zastal.

Posledné týždne v dome venoval upratovaniu, podlahy naďalej žiarili čistotou. Všetok nábytok, koberce, obrazy v hale aj v salóne zmizli – no spomienky zostali. Bolo ich veľa. Viac než tri roky dávali s Katrine tomuto domu svoju dušu.

Miestnosti mlčali, no Joakim aj tak počul ozvenu úderov kladiva a zvuk pílok. Vyzul sa a vošiel do haly. Zacítil slabú vôňu čistiacich prostriedkov.

Prešiel sa po izbách, možno naposledy. Na poschodí, na prahu jednej z dvoch hosťovských izieb, na okamih zastal. Malá izba s jediným oknom. Biele tapety a prázdna podlaha. Tu spávala Ethel.

V pivnici ešte zostali veci, ktoré už nevedeli odviezť pri veľkom sťahovaní. Joakim zišiel po strmých schodíkoch a začal ich vynášať: kreslo, niekoľko stoličiek, dva matrace, malý rebrík a zaprášená vtáčia klietka – spomienka na andulku Williama, ktorá zomrela už pred mnohými rokmi. Tu ešte nestihli poriadne poupratovať, no nechali tu jeden z vysávačov. Zapol ho a rýchlo povysával betónovú podlahu. Potom utrel skriňu a lišty.

Dom bol definitívne prázdny a pripravený na príchod nových majiteľov.

Pozbieral veci na upratovanie – vysávač, vedrá, čistiace prostriedky a handry – a položil ich k schodom do pivnice.

V komôrke mu zostalo ešte veľa náradia. Naložil ho do škatule. Kladivá, pilníky, kliešte, vrtáky, uholníky, skrutkovače. Moderné skrutkovače sú možno lepšie, no aj tak sa silou nevyrovnajú klasickým.

Štetce, pílky, vodováha, meter…

Joakim držal v ruke elektrický hoblík, keď začul, ako buchli vchodové dvere. Vystrel chrbát a načúval.

„Haló?“ počul ženský hlas. „Kim?“

Katrine. Jej hlas znel vystrašene. Počul, ako za sebou zabuchla dvere a vošla do predizby.

„Tu som!“ zakričal. „V pivnici!“

Načúval, no na odpoveď čakal márne.

Položil nohu na schodík. Keď sa nič nedialo, vybehol po schodoch uvedomujúc si, ako málo je pravdepodobné, že by v predizbe naozaj stála Katrine.

Ani tam nestála. Predizba bola rovnako prázdna, ako keď do nej pred polhodinou vstupoval. A dvere do domu zamknuté.

Vyskúšal kľučku dverí vedúcich ďalej do bytu. Otvoril dvere.

„Si tam?“ zakričal.

Ticho.

Desať minút prechádzal dom miestnosť za miestnosťou, hoci vedel, že Katrine nenájde. Bolo to nemožné. Je predsa na Ölande.

Prečo by merala cestu do Štokholmu bez toho, aby mu aspoň zavolala?

Zle počul. Musel zle počuť.

Pozrel na hodinky. Desať minút po štvrtej. Za oknami sa už takmer zotmelo.

Vzal mobil a vyťukal číslo Åluddenu. Katrine už mala vyzdvihnúť Líviu s Gabrielom a v tomto čase byť doma.

Šesť zvonení, potom sedem, osem. Neozvala sa.

Zavolal jej na mobil. Neohlásila sa.

Keď balil posledné náradie a nábytok a vynášal ich k prívesu, zo všetkých síl sa snažil premôcť strach. Skončil, pozhasínal a zamkol dvere, vzal telefón a vyťukal štokholmské číslo.

„Westinovci.“

Mamin hlas v telefóne znie vždy vystrašene, uvedomil si Joakim.

„Ahoj, mama, ja som.“

„Joakim! Rada ťa počujem. Už si v Štokholme?“

„Áno, ale…“

„Kedy prídeš?“

Počul jej radosť z toho, že volá, a sklamanie, keď pochopila, že k nej večer nepríde.

„Prečo nie? Stalo sa niečo?“

„Nie,“ odvetil rýchlo. „Mám len taký pocit, že bude najlepšie vrátiť sa na Öland ešte dnes večer. Mám v kufri ten obraz, v prívese kopu vecí. Nechcem ich nechávať na noc na ulici.“

„Rozumiem,“ potichu odvetila Ingrid.

„Mama… nevolala ti dnes Katrine?“

„Dnes? Nie.“

„Dobre,“ prikývol rýchlo. „Len som sa pýtal.“

„Kedy zasa prídeš?“

„Neviem,“ odvetil pravdivo. „Vieš, že sme sa presťahovali na Öland.“

Len čo položil, vyťukal číslo Åluddenu.

Naďalej nikto nedvíha. Pol piatej. Naštartoval a vyšiel na cestu. Skôr ako vyrazil na juh, urobil posledný krok. Všetky kľúče od Jabĺčkovej vily odovzdal maklérovi. Od tej chvíle už s Katrine neboli majiteľmi nehnuteľnosti v Štokholme.

Keď vyšiel na diaľnicu, smerom k predmestiam zúrila hlavná dopravná špička. Cesta z mesta mu trvala štyridsaťpäť minút. Kým premávka, zredla, bolo trištvrte na šesť. Odbočil na parkovisko pri Södertälje, aby ešte raz zavolal Katrine. Štyri zvonenia, potom niekto zdvihol.

„Tilda Davidssonová.“

Ženský hlas – no cudzie meno.

„Haló?“ zakričal Joakim.

Musí to byť omyl.

„Kto volá?“ spýtala sa žena.

„Tu je Joakim Westin,“ predstavil sa. „Bývam v Åluddene.“

„Rozumiem.“

Nič viac.

„Mám tam ženu, alebo deti?“ pokračoval.

Ticho.

„Nie.“

„A kto ste vy?“

„Som z polície,“ odvetila žena. „Mali by ste…“

„Kde mám manželku?“ prerušil ju.

Opäť ticho.

„Kde ste, Joakim? Ste na ostrove?“

Policajtkin hlas znel mlado a trochu nervózne. Nevzbudzovala v ňom dôveru.

„Som v Štokholme. Respektíve na ceste zo Štokholmu… teraz som pri Södertälje.“

„Takže idete na Öland?“

„Áno,“ prikývol. „Mám so sebou posledné veci z našej štokholmskej vily.“ Chcel odpovedať jasne a zreteľne a primäť tak policajtku, aby mu odpovedala na otázky. „Poviete mi, čo sa stalo? Niekto z mojich…“

„Nie,“ prerušila ho. „Nemôžem vám nič povedať. No bude dobre, ak sem čím skôr prídete.“

„Je to…“

„A dodržujte povolenú rýchlosť,“ povedala žena a položila.

Joakim zostal sedieť, hluchý mobil si tisol k uchu a uprene hľadel na prázdne parkovisko. Po diaľnici okolo neho prechádzali autá s rozsvietenými reflektormi.

Zaradil rýchlosť, vyšiel na cestu a pokračoval na juh. Rýchlosť prekračoval o dvadsať kilometrov za hodinu. Keď sa mu však v mysli zjavili obrázky Katrine a detí, ako mu mávajú na rozlúčku pred domom v Åluddene, opäť zišiel z cesty a zastal.

Teraz mu stačili tri zazvonenia.

„Davidssonová.“

Neunúval sa tým, že by sa predstavil.

„Stalo sa im niečo?“

Policajtka mlčala.

„Musíte mi to povedať,“ dožadoval sa Joakim.

„Ešte šoférujete?“

„Teraz nie.“

Niekoľko sekúnd vládlo ticho, potom prišla odpoveď:

„Utopila sa.“

„Kto?“

Policajtka niekoľko sekúnd mlčala. Potom odpovedala naučenou frázou:

„Tieto informácie nikdy neposkytujeme telefonicky.“

Mobil pri Joakimovom uchu naraz akoby vážil sto kilogramov, svaly na pravej ruke sa mu triasli.

„Ale áno. Teraz môžete,“ povedal pomaly. „Chcem meno. Ak sa utopil niekto z mojej rodiny, musíte mi prezradiť jeho meno. Inak neprestanem volať.“

Ticho.

„Moment.“

Žena zmizla, Joakimovi sa zdalo, že je preč niekoľko minút. Triasol sa od zimy. Potom v slúchadle zaprašťalo.

„Mám to meno,“ povedala potichu.

„Kto to je?“

Jej hlas znel mechanicky, akoby čítala z papiera.

„Utopila sa Lívia Westinová.“

Joakim zadržal dych a sklonil hlavu. Len čo počul toto meno, zatúžil zmiznúť, stratiť sa z tohto večera.

Utopila sa.

„Ste tam?“

Joakim zavrel oči. Nechcel počuť jediný zvuk.

„Joakim?“

„Som tu,“ odvetil. „Počul som.“

„Dobre, tak potom…“

„Mám ešte jednu otázku,“ pokračoval. „Kde sú Katrine a Gabriel?“

„U susedov, vo vedľajšom dome.“

„Idem. Vyrážam. Povedzte… len Katrine odkážte, že idem.“

„Budeme tu celý večer,“ odvetila žena. „Niekto z našich ľudí tu na vás určite počká.“

„Dobre.“

„Chcete, aby vás čakal kňaz? Môžem…“

„Netreba,“ prerušil ju. „Poradíme si.“

Joakim vypol telefón, naštartoval a vrátil sa na cestu.

Nechcel hovoriť ani s kňazom, ani s políciou. Túžil byť čím skôr s Katrine.

Je u susedov. To povedala policajtka. Musí to byť ten veľký statok juhozápadne od Åluddenu, kde sa pasú kravy. Nemá však ich telefónne číslo, nepozná ani len ich meno. Katrine s nimi očividne bola v kontakte. Prečo mu však nezavolala? Je v takom šoku?

V tej chvíli si uvedomil, že myslí na nesprávneho človeka.

Zrazu nič nevidel. Slzy mu stekali po lícach, musel odbočiť na krajnicu a zapnúť výstražné svetlá. Hlavu si oprel o volant.

Zavrel oči.

Lívia je preč. Ešte dnes ráno na sedadle za ním počúvala hudbu, a teraz je mŕtva.

Nahlas si vzlykol a vyzrel cez okno. Cesta bola tmavá.

Myslel na Åludden a jeho studne.

Musela padnúť do studne.

Vari ju na dvore zabudli zakryť?

Stará studňa mohla mať prasknuté veko. Prečo to neskontrolovali? Lívia s Gabrielom voľne pobehovali po dvore, mali to s Katrine riešiť.

Už je neskoro.

Odkašlal si a opäť naštartoval. Už nikde nezastane.

Katrine ho čaká.

Keď vyšiel na cestu, zasa sa mu pred očami zjavila jej tvár. Celé sa to začalo, keď sa s Katrine zoznámili pri obhliadke bytu. Potom prišla Lívia.

Pamätal si, akú novú zodpovednosť preňho znamenal jej príchod. Obaja chceli deti, no nie hneď. Katrine rada robila veci po poriadku. Najprv chcela predať byt a kúpiť dom niekde za mestom.

Pamätal si, ako sa s ňou pri kuchynskom stole celé hodiny rozprávali o Lívii.

„Čo urobíme?“ spýtala sa Katrine.

„Veľmi rád sa o ňu postarám,“ odvetil vtedy. „Len si nie som istý, či je to práve tá najvhodnejšia chvíľa.“

„Nie je to vhodná chvíľa,“ odsekla Katrine. „Ani zďaleka. No je to naša chvíľa.“

Napokon sa rozhodli dieťa prijať. Dom kúpili aj tak a o tri roky neskôr Katrine otehotnela. Gabriela na rozdiel od Lívie plánovali.

Ale presne ako Joakim predpokladal, s láskou sledovali, ako Lívia rastie. Miloval jej jasný hlas, jej energiu a zvedavosť.

Katrine.

Ako jej je? Predstavoval si, ako naňho volá.

Dupol na plyn. S prívesom nemohol ísť tak rýchlo, ako chcel, no išiel na doraz.

Najdôležitejšie preňho bolo, aby sa čím skôr dostal domov na ostrov – k svojej manželke a synovi. Potrebujú byť spolu.

V tme pred autom videl vznášať sa jej jasnú tvár.

5

Okolo ôsmej večer v Åluddene opäť zavládlo ticho. Tilda Davidssonová stála v priestrannej kuchyni.

V dome nebolo počuť jediný zvuk. Ustal aj slabý vietor prichádzajúci od mora.

Obzerala sa okolo seba s pocitom, že sa ocitla v inom čase. Odhliadnuc od moderného vybavenia kuchyne, akoby sa vrátila do domu z konca devätnásteho storočia. Do domu zámožnej rodiny. Veľký jedálenský stôl z masívneho dubového dreva. Na poličkách medené hrnce, ázijský porcelán a fľaše z fúkaného skla. Steny a strop boli natreté nabielo, len skriňa a drevené lišty mali belasý odtieň.

Tilda by dala veľa za to, keby mohla raňajkovať v takejto kuchyni namiesto svojho kuchynského kúta v bytíku pri námestí v Marnäse.

V dome osamela. Hans Majner aj s dvoma ďalšími kolegami, ktorí dorazili na miesto nehody z Borgholmu, opustili Åludden okolo siedmej. Jej šéf Göta Holmblad prišiel s nimi, no držal sa v úzadí a odišiel domov už okolo piatej, takmer súčasne so sanitkou.

Joakim Westin, otec rodiny bývajúcej v Åluddene, mal doraziť zo Štokholmu neskoro večer – a bolo samozrejmé, že Tilda bude tá, ktorá ho počká. Sama sa ponúkla a kolegovia veľmi ochotne súhlasili.

Verila, že nie preto, lebo je žena, ale preto, že je služobne aj vekom najmladšia.

Večerná služba prebehla v pohode. Celé popoludnie jej stačilo dávať pozor na vysielačku a telefón a zastaviť reportéra z Ölands-Postenu, ktorý sa pokúšal priblížiť k miestu činu s fotoaparátom. Odkázala ho na hovorcu polície v Kalmare.

Keď k brehu schádzali záchranári s nosidlami, vyšla za nimi, postavila sa na mólo a sledovala, ako pomaly dvíhajú ľudské telo z vody medzi mólom a severným majákom. Ruky utopenej bezvládne viseli pozdĺž tela, zo šiat prúdom tiekla voda. Bol to Tildin už piaty smrteľný prípad v službe, no ešte vždy si nevedela zvyknúť na pohľad na bezvládne telá, vytiahnuté z vody či z rozbitého vraku auta.

Zdvihla telefón. Volal Westin. Keď ho ako príbuzného cez telefón informovala o smrteľnom nešťastí, porušila tým všetky predpisy. Azda to predpisy prežijú. Jej správa bola veľmi zlá – najhoršia možná –, no Westin počas celého rozhovoru reagoval pokojne a uvážlivo. Často je lepšie vypočuť si negatívnu správu čím skôr.

Čím skôr poskytnúť príbuzným čo najviac presných informácií, to ju naučil Martin v policajnej škole.

Vyšla z kuchyne a vstúpila do domu. Ešte to tu jemne voňalo farbou. Miestnosť najbližšie pri kuchyni mala nové tapety, čerstvo vybrúsené parkety a bola riadne zabývaná, no keď kráčala chodbou, videla aj studené, tmavé miestnosti bez nábytku. Tie jej pripomenuli domy pripravené na zbúranie, studené byty, v ktorých ľudia bývajú ako nejaké potkany.

V Åluddene by Tilda nechcela bývať, najmä nie v zime. Celý dom sa jej zdal priveľký. A more – určite nádherné za slnečných dní – teraz len prehlbovalo pocit absolútnej samoty. Marnäs so svojou jedinou ulicou naraz pôsobil ako husto obývaná metropola.

Nechala rozsvietené svetlo, vyšla na presklenú verandu a otvorila dvere.

Udrel na ňu vlhký chlad prichádzajúci z mora. Na dvore svietila jediná lampa – žiarovka, zakrytá prasknutým tienidlom, ožarovala žltým svetlom kameňmi vykladaný dvor a neudržiavaný trávnik.

Tilda sa postavila do závetria kamennej steny veľkej stodoly, vedľa kopy vlhkého lístia. Vytiahla telefón. Potrebovala počuť hlas iného človeka, no Martinovi v ten večer nestihla zavolať, a teraz bolo neskoro – už odišiel z práce domov. A tak vyťukala číslo rodiny Carlssonovcov, po dvoch zvoneniach sa ozvala pani domu.

„Ako im je?“ spýtala sa Tilda.

„Práve som ich bola pozrieť. Spia,“ potichu odvetila Maria Carlssonová. „Ležia v našej hosťovskej izbe.“

„To je dobre,“ prikývla Tilda. „Ako dlho budete večer hore? Rada by som za vami prišla s Joakimom Westinom, no ten dorazí zo Štokholmu až o také tri či štyri hodiny.“

„Len príďte. S Rogerom zostaneme hore tak dlho, ako bude treba.“

Len čo Tilda položila, zasa sa cítila osamelo.

Pol deviatej. Napadlo jej, že by si mohla ísť na chvíľu odpočinúť do Marnäsu, no, samozrejme, hrozilo, že bude volať Westin.

Cez verandu sa vrátila do domu.

Tentoraz pokračovala ďalej krátkou chodbou a zastala na prahu jednej zo spálni. Malá, útulná izbička vyzerala ako svetlá kaplnka v tmavom zámku. Žlté tapety s červenými hviezdičkami a pozdĺž stien zo desať plyšových zvieratiek na malých hračkárskych stoličkách.

Určite dcérina izba.

Tilda opatrne vošla dnu a postavila sa na mäkký koberec uprostred miestnosti. Rodičia zrejme najprv zariadili detské izby, aby sa dcéra aj syn v novom dome rýchlo zabývali. Spomenula si na vlastnú detskú izbu v Kalmare, malú kuticu, o ktorú sa navyše delila s jedným z bratov. Vždy túžila po vlastnej izbe.

Posteľ bola krátka, no široká s bledožltou prikrývkou a množstvom mäkkých vankúšikov s kreslenými postavičkami, slonmi a levmi v nočných košeliach, spiacich vo svojich vlastných postieľkach.

Tilda sa posadila. Posteľ zavŕzgala, no bola mäkká.

V dome naďalej vládlo dokonalé ticho.

Zaklonila sa, oprela o vankúše a s pohľadom upretým do stropu konečne vydýchla. Ak nechala myšlienky voľne plynúť, biely strop sa zrazu zmenil na plátno kina, na ktorom si mohla premietať vlastné spomienky.

Na strope videla Martina, ako vyzeral, keď vedľa nej spal naposledy. Bolo to takmer pred mesiacom v jej starom byte vo Växjö, Dúfala, že ju sem čoskoro príde navštíviť.

Nič nie je také teplé a útulné ako detská izba.

Pomaly vydýchla a zavrela oči.

Ak neprídeš ku mne, prídem ja k tebe…

Tilda prudko vyskočila z postele a netušila, kde je. Bol s ňou však otec, počula jeho hlas.

Zažmurkala.

Nie, otec je mŕtvy, jeho auto pred jedenástimi rokmi zišlo z cesty.

Tilda sa poobzerala okolo seba a pochopila, že zaspala.

Cítila vôňu čerstvo brúseného dreva, videla nedávno maľovaný strop a uvedomila si, že leží v detskej izbe na statku Åludden. A hneď nato sa jej v mysli vynorila nepríjemná spomienka na okamih, keď zo šiat utopenej stekala voda.

Zaspala v detskej izbe.

Odohnala spánok, pozrela na hodinky. Desať minút po jedenástej. Spala viac než dve hodiny a snívali sa jej čudesné sny o otcovi. Bol u nej v detskej izbe.

Začula nejaký zvuk a zdvihla hlavu.

V dome už nebolo ticho. Počula zvuky, ktoré silneli a zasa slabli, akoby sa niekoľko ľudí spolu zhováralo.

Tiché hlasy.

Tlmené mrmlanie. Skupina ľudí, ktorí sa potichu bavia niekde pred domom.

S pocitom, že načúva cudziemu rozhovoru, potichu vstala.

Zadržala dych, aby lepšie počula, po prstoch vyšla z detskej izby a opäť načúvala.

Že by to len zadul vietor?

Opäť vyšla na verandu – a práve, keď mala pocit, že jasne rozoznáva hlasy, naraz stíchli.

Medzi domami statku zavládla tichá tma.

Sekundu nato dom ožiarilo prudké svetlo – reflektory auta.

Počula, ako sa blíži tupý zvuk motora, a pochopila, že do Åluddenu sa vracia Joakim Westin.

Pohľadom prebehla dvor, aby si overila, že všetko je tak, ako má byť. Myslela na zvuky, čo počula, a niekde vo svojom vnútri mala pocit, že sa niečím previnila, hoci jej pripadalo prirodzené, že na Westina bude čakať v teple domu. Potom sa obula a vykročila do tmy.

Auto s prívesom oblúkom vyšlo pred dom a zastalo.

Vodič vypol motor. Vystúpil z neho Joakim Westin. Vysoký štíhly muž okolo tridsaťpäťky, oblečený v rifliach a zimnej bunde. Tilda mu v tme takmer nevidela do tváre, no mala pocit, že sa na ňu mračí. Z auta vystúpil rýchlo, očividne napätý.

Zabuchol dvere a pristúpil k nej.

„Dobrý večer,“ pozdravil.

Kývol hlavou, no nepodal jej ruku.

„Dobrý večer,“ odzdravila. „Som Tilda Davidssonová z policajného okrsku… so mnou ste telefonovali.“

Teraz by si želala, aby mala oblečenú policajnú uniformu a nebola v civile. V tento pochmúrny večer by to bolo určite vhodnejšie.

„Ste tu sama?“ spýtal sa Westin.

„Áno. Kolegovia už odišli,“ odvetila. „Aj sanitka.“

Zmĺkli. Westin nerozhodne postával a jej nenapadla nijaká vhodná otázka.

„Lívia,“ prerušil napokon ticho s pohľadom upreným na svetlo v oknách. „Ona… tu nie je?“

„Už nie,“ odvetila. „Odviezli ju do Kalmaru.“

„Kde to bolo?“ spýtal sa a pozrel na ňu. „Kde sa to stalo?“

„Na brehu… pri majákoch.“

„Ona išla k majákom?“

„Nie, alebo… ešte nevieme.“

Westin pohľadom blúdil od Tildy k domu.

„A Katrine a Gabriel? Sú ešte u susedov?“

Tilda prikývla.

„Spia. Pred chvíľou som to kontrolovala.“

„Je to ten dom?“ ukázal na svetlo v diaľke.

„Áno.“

„Idem tam.“

„Odveziem vás,“ ponúkla sa Tilda. „Môžeme…“

„Nie, ďakujem. Potrebujem sa prejsť.“

Obišiel ju, preliezol kamenný múr a dlhými krokmi vykročil do tmy.

Smútiacich ľudí nenechávaj nikdy osamote, naučili Tildu v policajnej škole. Rýchlo za ním vykročila. Určite nebola vhodná chvíľa na to, aby sa snažila odľahčiť atmosféru otázkami na cestu do Štokholmu alebo podobnými nezmyslami, a tak len ticho kráčala za svetlom.

Mali si vziať baterku, všade bola tma ako v jaskyni. Westin však očividne kráčal s istotou.

Tilda si chvíľu myslela, že na ňu aj zabudol, no zrazu sa zvrtol:

„Tu dávajte pozor. Ostnatý drôt.“

Viedol ju okolo plota a bližšie popri ceste. Tilda v diaľke počula šum čierneho mora. Znelo to takmer ako šepot a pripomenulo jej zvuky, čo počula pred Westinovým príchodom. Tichý šepot cez steny.

„Býva na vašom statku ešte niekto?“ spýtala sa.

„Nie,“ krátko odvetil Westin.

Nepýtal sa jej, prečo to chce vedieť, a ona nehovorila nič.

Po chvíli vyšli na kamenistú cestičku, ktorá ich priviedla priamo k susednému domu. Prešli okolo sila a niekoľkých odstavených traktorov. Tilda zacítila pach hnoja. Z tmavej maštale na druhej strane dvora sa ozvalo tiché bučanie.

Dorazili k tehlovému domu Carlssonovcov. Spod nôh im uskočila čierna mačka a zmizla kdesi za rohom. Westin sa potichu spýtal:

„Kto ju našiel? Katrine?“

„Nie,“ odvetila Tilde. „Myslím si, že to bola jedna z učiteliek v škôlke.“

Joakim Westin zavrtel hlavou a pozrel na ňu pohľadom, akoby netušil, o čom hovorí.

Tilda neskôr pochopila, že v tej chvíli mala zastať na schodoch a nechať ho ďalej sa pýtať. Namiesto toho vyšla po schodoch a opatrne zaklopala na okno na dverách.

Prešla asi minúta. Potom sa zjavila plavovláska, oblečená v sukni a dlhom pletenom pulóvri. Maria Carlssonová.

„Dobrý večer, poďte ďalej,“ pozdravila ich. „Pôjdem ich zobudiť.“

„Gabriela nechajte spať.“

Maria Carlssonová prikývla a vykročila do domu. Obaja hostia ju ticho nasledovali. Zastali pred dverami do veľkej izby, akejsi kombinácie obývačky a kuchyne. V oknách horeli sviečky, z reproduktorov znela tichá flauta.

Vo vzduchu cítiť pohrebnú atmosféru, uvedomila si Tilda. Akoby niekto zomrel tu, nie v Åluddene.

Carlssonová zmizla v tmavej izbe, krátko nato z nej na svetlo vyšlo malé dievča.

Dievča malo oblečené nohavice a pulóvrik. Pod pazuchou pevne zvierala nejaké plyšové zvieratko a obzerala si ich rozospatým, ľahostajným pohľadom. Keď však zbadala, kto stojí oproti nej, spokojne sa usmiala.

„Ahoj, tato!“ skríkla a rozbehla sa k nemu.

Dcéra nič netuší, pochopila Tilda. Ešte jej nikto neprezradil, že sa jej mama utopila.

A ešte zvláštnejší bol fakt, že otec Joakim Westin zmeravel pri dverách a nevyšiel jej naproti.

Tilda naňho pozrela a uvedomila si, že už nie je silný, ale zmätený a vystrašený – zmocnila sa ho nevýslovná hrôza.

Hlas Joakima Westina sa roztriasol.

„Ale toto je Lívia,“ zašepkal a pozrel na Tildu. „A Katrine? Moja manželka, kde… kde je Katrine?“

NOVEMBER

6

Joakim sedel na drevenej lavičke pred nízkou budovou krajskej nemocnice v Kalmare. Bol chladný, slnečný deň. Vedľa neho sedel mladý nemocničný kňaz oblečený v modrej zimnej bunde. Zvieral bibliu. Ani jeden z mužov nič nehovoril.

V budove ho čakala Katrine. Vedľa vchodu visela tabuľka s nápisom POSLEDNÁ ROZLÚČKA.

Joakim tam odmietal vstúpiť.

„Bolo by lepšie, keby ste sa na ňu išli pozrieť,“ povedala lekárka, keď prijímala Joakima. „Ak to zvládnete.“

Joakim zavrtel hlavou.

„Vysvetlím vám, čo tam uvidíte,“ pokračoval lekárka. „Všetko je dôstojné. Miestnosť vždy pripravujeme s úctou k zosnulým. Tlmené svetlo, sviečky. Zosnulá leží na nosidlách, látka jej zakrýva…“

„… látka jej zakrýva telo, uvidím len tvár,“ prerušil ju Joakim. „Viem.“

Vedel. Minulý rok ležala v takej miestnosti Ethel. Na Katrine však nemal síl. Sklopil zrak a zavrtel hlavou.

Lekárka napokon prikývla.

„Tak počkajte tu. Chvíľu to potrvá.“

Vošla do budovy a Joakim si presadol na zubaté jesenné slnko a čakal s pohľadom upretým do modrej oblohy. Nemocničný kňaz vedľa neho sa nepokojne mrvil, akoby mu ticho bolo nepríjemné.

„Boli ste dlho manželia?“ spýtal sa napokon.

„Sedem rokov,“ odvetil Joakim. „A tri mesiace.“

„Máte deti?“

„Dve. Chlapca a dievča.“

„Deti sú pri rozlúčke vždy vítané,“ pokračoval kňaz. „Môže im to pomôcť… prekonať smrť matky.“

Joakim zavrtel hlavou.

„Toto naozaj nemusia zažiť.“

Potom sa opäť rozhostilo ticho. Po niekoľkých minútach sa vrátila lekárka s niekoľkými fotografiami a hnedým balíkom.

„Chvíľu nám trvalo, kým sme našli fotoaparát.“

Potom podala fotografie Joakimovi.

Vzal ich a pozrel na dve fotografie jej tváre. Dve urobili spredu, dve zboku. Katrine mala zatvorené oči, Joakim si však nevedel navrávať, že len spí. Pokožku mala bledú a bez života, na čele a jednom líci čierne chrasty.

„Je zranená,“ povedal potichu.

„Z toho, ako spadla,“ odvetila lekárka. „Šmykla sa na kameni na móle a udrela si tvár. Potom sa zošuchla do vody.“

„Ale… utopila sa?“

„Utrpela hypotermický šok… Baltické more nemá v tomto ročnom období ani desať stupňov. Keď sa ocitla pod hladinou, nabrala do pľúc vodu.“

„Padla do vody,“ zamračil sa Joakim. „Ale prečo?“

Nedostal odpoveď.

„Tu sú jej šaty,“ lekárka mu podala hnedý balík. „Skutočne ju nechcete vidieť?“

„Nie.“

„Aspoň sa krátko rozlúčiť?“

„Nie.“

Prvý týždeň po maminej smrti deti dlho nevedeli zaspať. Neustále sa pýtali, prečo mama nie je doma.

Joakim potom ležal sám v manželskej posteli. Dlhé hodiny civel do stropu, a keď konečne zaspal, spánok mu nepriniesol oddych. Každú noc sa mu vracal ten istý sen.

Snívalo sa mu, že je opäť v Åluddene. Že bol dlho preč, možno niekoľko rokov, no teraz sa vrátil späť.

Stál pod sivou oblohou na opustenom brehu. Potom vykročil k domu. Vyzeral osirelo. Dážď a sneh z neho zmyli červenú farbu a sfarbili fasádu do bledosiva.

Okná na verande boli rozbité a dvere odchýlené. Vo vnútri vládla absolútna tma.

Kamenné bloky na schodišti vedúcom k verande ktosi prevrátil. Praskli. Joakim po nich pomaly vystúpil do tmy.

Striaslo ho, obzeral sa po tmavej predizbe, no aj tu bolo všetko rovnako zničené a rozpadnuté ako vonku. Tapety ktosi dotrhal, drevené parkety pokrývala hrubá vrstva prachu, všetok nábytok zmizol. Po renovácii, ktorú urobili s Katrine, nezostala ani stopa.

Z viacerých miestností počul zvuky.

Z kuchyne mrmlanie a šuchot papiera.

Prešiel chodbou a zastal na prahu.

Pri kuchynskom stole sa nad kartami skláňali Lívia s Gabrielom. Boli ešte malé deti, no tváre im okolo úst a očí pokryla hustá sieť vrások.

Mama je doma? spýtal sa Joakim.

Lívia prikývla.

Je v stodole.

Býva v senníku v stodole, dodal Gabriel.

Joakim prikývol a pomaly vycúval z kuchyne. Deti zostali mlčky sedieť.

Opäť vyšiel von, prešiel cez trávnik na dvore a otvoril dvere do stodoly.

Je tu niekto? zakričal.

Nedostal odpoveď, no aj tak vošiel.

Zastal pri strmých schodoch do senníka. Pomaly po nich začal liezť. Schody boli studené a vlhké.

Keď vyšiel hore, nevidel seno, len kaluže vody na drevenej podlahe.

Katrine stála pri stene, obrátená k nemu chrbtom. Bielu nočnú košeľu mala do nitky premočenú.

Je ti zima? spýtal sa.

Zavrtela hlavou, no neobrátila sa k nemu.

Čo sa stalo na móle?

Nepýtaj sa, odvetila a pomaly sa začala strácať v štrbinách drevenej podlahy.

Joakim pristúpil bližšie.

Ma-ma! zakričal v diaľke dievčenský hlas.

Katrine zasa stála nehybne pri stene.

Lívia sa zobudila, povedala. Kim, musíš sa o ňu postarať.

Joakim sa strhol a vyskočil z postele.

Dievčenský krik sa mu nesníval. Volala naňho Lívia.

„Ma-ma!“

Otvoril oči, no zostal ležať v posteli. Sám.

Opäť ticho.

Hodiny na nočnom stolíku ukazovali štvrť na štyri. Joakim si bol istý, že zaspal len pred niekoľkými minútami – aj tak sen o Katrine trval celú večnosť.

Zatvoril oči. Ak len chvíľu počká, Lívia možno opäť zaspí.

Ako výsmech jeho nádeji sa domom opäť ozvalo:

„Ma-ma!“

Vtedy pochopil, že nemá zmysel zostať ďalej ležať. Lívia nespi a neprestane kričať bez toho, aby si k nej mama prišla ľahnúť.

Joakim sa pomaly posadil a rozsvietil lampu na nočnom stolíku. V dome bolo chladno, cítil sa strašne sám.

„Ma-ma!“

Vedel, že o deti sa musí postarať. Nechcel to, nevládal, no nemal sa s kým podeliť o zodpovednosť.

Vyliezol z teplej postele a potichu vyšiel zo spálne do Líviinej detskej izby.

Keď sa naklonil nad jej posteľou, zdvihla hlavu. Pohladkal ju po čele, nehovoril nič.

„Mama?“ zamrmlala.

„Nie, to som len ja,“ zašepkal. „Spi, Lívia.“

Neodpovedala. Pomaly položila hlavu na vankúš.

Joakim zostal stáť pri posteli, až kým opäť nezačul jej pravidelný dych.

Urobil krok, potom ešte jeden. Položil ruku na kľučku.

„Tato, nechoď.“

Jej bdelý hlas ho prikoval k studenej dlážke.

Zdalo sa, že nespí, hoci ďalej ležala v posteli ako nehybný tieň. Pomaly sa k nej obrátil.

„Prečo nie?“

„Ostaň tu.“

Joakim neodpovedal. Zadržal dych a načúval. Jej hlas ho presviedčal, že je hore, no všetko ostatné mu hovorilo, že už dávno zaspala.

Keď v zhasnutej miestnosti stál niekoľko minút, začal si pripadať ako slepec.

„Lívia?“ zašepkal.

Nedostal odpoveď, no dýchala napäto a nepravidelne. Vedel, že čoskoro naňho opäť zavolá.

Dostal nápad. Spočiatku mu pripadal šialený, napokon sa ho rozhodol vyskúšať.

Potichu prekročil prah a vyšiel do tmavej kúpeľne. Prešiel po prstoch, zachytil sa o umývadlo a siahol do pleteného koša so špinavou bielizňou. Kôš bol takmer plný, neprali už celý týždeň. Joakim nevládal.

Potom sa z Líviinej izby ozval očakávaný krik:

„Ma-ma!“

Joakim vedel, že jeho dcéra bude vždy volať na Katrine.

„Ma-ma?“

Takto to bude noc čo noc. Nikdy sa to neskončí.

„Už idem,“ mrmlal si v kúpeľni.

Prehŕňal sa medzi špinavým šatstvom.

Do nosa mu udrela známa vôňa. Väčšina šiat patrila jej, všetky košieľky, nohavice, spodná bielizeň, ktorú nosila tesne pred nešťastím. Joakim niekoľko kusov vytiahol. Džínsy, červený vlnený sveter, bielu bavlnenú košieľku. Neodolal a pritlačil si ich k tvári.

Katrine.

Túžil zostať ponorený v intenzívnych spomienkach, ktoré mu priniesla jej vôňa. Boli šťastné aj plné bolesti – Líviin krik ho však hnal ďalej.

„Ma-ma!“

Joakim vzal červený sveter. Prešiel okolo tichej Gabrielovej izby a vrátil sa k Lívii.

Medzičasom skopala zo seba perinu a každú chvíľu sa mohla zobudiť. Keď vošiel, zdvihla hlavu a zmätene naňho hľadela.

„Lívia, spi,“ zašepkal Joakim. „Prišla mama.“

Hrubý pulóver jej položil k tvári a perinu vytiahol až k brade. Poriadne ju pozakrýval.

„A teraz spi,“ zopakoval.

„Mmm.“

Niečo si zamrmlala zo sna a postupne sa upokojila. Dych sa jej ustálil, objala mamin vlnený pulóver a zaryla si doň tvár. Jej obľúbená ovečka z Gotlandu odpočívala na druhej strane vankúša, no o tú sa teraz nestarala.

Lívia spala.

Hrozba pominula.

Vydýchol, sadol si na kraj postele a sklonil hlavu.

Zhasnutá izba, posteľ, zastreté závesy.

Chcel zaspať a spať rovnako tvrdo ako Lívia. Zabudnúť na seba. Už nevládal rozmýšľať a nemal viac síl.

A aj tak naďalej bdel.

Premýšľal nad košom v kúpeľni, nad Katrininými šatami. Po chvíli vstal, aby sa vrátil do kúpeľne. Ku košu s bielizňou.

Takmer celkom na dne našiel to, čo hľadal: jej nočnú košeľu, bielu s červeným srdcom na prsiach. Vytiahol ju z koša.

Na chodbe chvíľu načúval za dverami detských izieb. Ticho.

Vrátil sa do spálne a zasvietil svetlo. Vytriasol plachtu, napravil vankúše a odostlal perinu. Potom si opäť ľahol, zavrel oči a cítil vôňu Katrine.

Vystrel ruku, aby sa dotkol mäkkej látky.

Opäť ráno. Joakim sa zobudil na tvrdohlavé pípanie budíka – čo znamenalo, že spal.

Katrine je mŕtva, zopakoval si v duchu.

Počul, že Gabriel aj Lívia už vstali – ich bosé nôžky smerovali po drevenej podlahe do kúpeľne. Uvedomil si, že cíti vôňu svojej manželky. Jeho ruky zvierali čosi tenké a mäkké.

Nočná košeľa.

V tme takmer zahanbene hľadel na kus látky. Spomenul si, čo robil v noci v kúpeľni, a nočnú košeľu rýchlo ukryl pod perinu.

Vstal, osprchoval sa, obliekol seba aj deti a posadil ich k raňajkám. Kútikom oka sledoval, či ho pozorujú, no obe sa skláňali nad svojím tanierom.

Tma a chlad akoby Lívii dodávali energiu. Keď Gabriel odišiel na záchod, pozrela sa na otca.

„Kedy sa mama vráti?“

Joakim zavrel oči. Stál k nej otočený chrbtom, opretý o kuchynský drez a ruky si zohrieval na šálke s kávou.

Otázka ďalej visela vo vzduchu. Neznášal ju, no Lívia ju od Katrininej smrti kládla každé ráno a každý večer.

„Neviem,“ odvetil pomaly. „Neviem, kedy sa mama vráti.“

„Ale kedy?“ zvýšila hlas Lívia.

Čakala na jeho odpoveď.

Joakim mlčal, no napokon sa k nej obrátil. Správny moment, kedy jej povedať pravdu, nepríde nikdy. Pozrel sa jej do očí.

„Lívia… nemyslím si, že mama sa niekedy vráti,“ povedal. „Je preč.“

Lívia naňho nechápavo civela.

„Nie,“ povedala rozhodne. „Nie je.“

„Lívia, mama nepríde…“

„Príde!“ skríkla Lívia. „Určite príde. A bodka!“

Potom sa vrátila k svojmu chlebíku. Joakim sklopil zrak a odpil si z kávy. Prehral.

O ôsmej ráno vozil deti do Marnäsu, preč z ticha Åluddenu.

Keď vchádzali do Gabrielovej triedy, vítal ich veselý krik a džavot. Joakim nemal síl. Chlapca len unavene objal. Gabriel sa rýchlo obrátil a zmizol medzi svojimi rozradostenými kamarátmi.

No časom sa z nich detská energia vytratí, uvedomil si Joakim. Zostarnú, tváre im zosivejú a scvrknú sa. Za ich živými tvárami sa skrývajú holé lebky s prázdnymi očnými otvormi.

Zavrtel hlavou, jeho vlastné myšlienky ho pobúrili.

„Ahoj, tato,“ rozlúčila sa Lívia, keď ju nechával v šatni škôlky. „Dnes večer sa mama vráti?“

Akoby ho ráno nepočula.

„Nie, dnes večer nie,“ odvetil. „No prídem po teba ja.“

„Skoro?“

Ráno Lívia vždy chcela, aby po ňu prišli skoro – no keď naozaj prišiel, nikdy nechcela odísť od kamarátov domov.

„Jasná vec,“ prikývol. „Prídem dosť skoro.“

Ticho prikývol a Lívia odbehla k ostatným deťom. V tej chvíli zo šatne vyzrela sivovlasá žena.

„Dobrý deň, Joakim,“ pozdravila ho smutne.

„Dobrý deň.“

Spoznal ju, bola to riaditeľka Marianne.

„Ako vám je?“

„Nie veľmi dobre.“

O dvadsať minút má byť v pohrebnej službe v Borgholme, preto sa pohol k dverám. No Marianne kráčala za ním.

„Chápem,“ prikývla. „Všetci to chápeme.“

„Hovorí niečo?“ spýtal sa Joakim a kývol smerom k deťom.

„Lívia. Áno, ona…“

„Hovorila o mame?“

„Veľa nie. Ani my nie. Teda, chcem povedať…“ Marianne sa na niekoľko sekúnd odmlčala a pokračovala: „Ak s tým súhlasíte, personál sa nespráva k Lívii inak ako predtým. Je pre nás jedným z detí v triede.“

Joakim mlčky prikývol.

„Ak vám to doteraz nepovedali… vo vode som ju našla ja.“

„Rozumiem.“

Joakim sa jej nič nepýtal, no ona hovorila ďalej, akoby sa mu chcela vyspovedať:

„V ten deň nám tu zostali len Lívia s Gabrielom… ani o piatej si po nich nikto neprišiel. A nikto mi nedvíhal telefón. Tak som ich posadila do auta a vyrazila do Åluddenu. Deti zmizli v dome, bolo otvorené… no na dvore bolo ticho. Išla som sa poobzerať okolo domu a vtedy som vo vode pri majákoch objavila čosi červené. Červenú bundu.“

Joakim počúval uvažujúc, ako vyzerá Mariannina lebka pod tenkou vrstvou kože. Relatívne malé čelo, vysoké biele lícne kosti.

Pokračovala:

„Videla som bundu, potom nohavice… vtedy som pochopila, že pod hladinou niekto je. Zavolala som na linku záchrany a rozbehla sa k vode. No bolo mi jasné… že je neskoro. Neskutočné… ešte deň predtým sme sa spolu rozprávali.“

Marianne sklopila zrak.

„A nikto iný tam nebol,“ konštatoval Joakim.

„Ako to myslíte?“

„Deti tam neboli. Nevideli Katrine.“

„Nie, hrali sa v dome. Potom som ich odviedla k susedom. Nič nevideli.“

„Dobre.“

„Deti žijú pre súčasnosť, rýchlo sa prispôsobia,“ pokračovala Marianne. „Deti… deti zabudnú.“

Keď si Joakim sadal do auta, vedel len jedno: nechce, aby Lívia na Katrine zabudla.

Ani on nesmie zabudnúť. Zabudnúť na Katrine by bol neodpustiteľný hriech.

ZIMA 1884

V roku 1884 plameň v severnom majáku Åluddenu zhasol. Pokiaľ viem, už ho nikdy nezažali.

Ragnar Davidsson mi však prezradil, že sa v ňom občas ešte vždy svieti – noc predtým, ako má niekto zomrieť.

Možno v ňom vtedy na chvíľu vzplanie stará iskra. Spomienka na veľké nešťastie.

Mirja Rambeová

Dve hodiny po západe slnka severný maják Åluddenu zhasol.

Píše sa šestnásty december 1884. Búrka, ktorá popoludní zasiahla ostrov, práve vrcholí a nápory vetra a lámajúcich sa vĺn prehlušujú všetky iné zvuky na pobreží.

Strážca majáka Mats Bengtsson sa práve vydáva k južnému majáku, len preto je vonku. Hľadí na more a aj napriek hustému sneženiu vidí, že sa niečo stalo. Južný maják bliká ako zvyčajne, no severný už nesvieti – zhasol, ako keď niekto sfúkne sviečku.

Bengtsson ho chvíľu mlčky pozoruje. Potom sa vracia do dvora a po schodoch vybieha k obytnému domu. Prudko otvorí dvere do predizby.

„Zmizlo svetlo!“ zakričí do miestnosti. „Severný maják zhasol!“

Z kuchyne počuje nedbalú odpoveď, možno čosi šomre jeho manželka Lisa, no dlho v teple nepostojí. Vracia sa späť do zúriacej smršte.

Potom sa pri brehu krčí ako mrzák, akoby ho chcel zvaliť arktický vietor.

Pomocník Jan Klackman, Bengtssonov najlepší kumpán, je vo veži sám, má stráž od štvrtej. Bengtsson vie, že nech sa stalo čokoľvek, na zapálenie svetla v severnej veži bude potrebovať pomoc.

Začiatkom zimy pozdĺž kovových stĺpikov natiahli lano, ktoré teraz ukazuje cestu od statku k obom majákom. Bengtsson ho kŕčovito zviera oboma rukami, akoby sa chytal poslednej nádeje. Prebíja sa k brehu, zápasí s vetrom a vyškriabe sa na mólo, ktoré vedie k vežiam. Na móle sa môže držať reťaze, no kamenné bloky, pokryté ladom, sú klzké ako mydlo.

Keď sa mu konečne podarí dostať k severnému majáku, zdvihne zrak k tmavej veži. Napriek tomu, že oheň v majáku zhasol, vo veľkom skle na vrchole veže sa mihoce žlté svetielko.

Niečo tam hore tlie.

Petrolej. Nové palivo, ktorým nahradili uhlie – určite sa chytil petrolej.

Bengtsson otvára oceľovú bránu do veže a vkĺzne dnu. Dvere sa za ním zabuchnú. Vietor náhle ustal, no za dverami určite ďalej buráca.

Vybieha na kamenné schody, ktoré sa krútia nahor.

Rozbúši sa mu srdce. Čaká ho stošesťdesiatštyri schodov – už ich neraz počítal. Na schodoch cíti, ako búrka naráža do hrubých stien. Maják sa trasie vo vetre.

Na polceste mu do nosa udrie ostrý zápach.

Smrad spáleného mäsa.

„Jan?“ zreve Bengtsson. „Jan!“

O dvadsať krokov vyššie objaví telo. Leží doluznačky na strmých schodoch ako odhodená handra. Čierna uniforma na ňom ešte horí.

Klackman z neznámeho dôvodu stratil rovnováhu a prevrátil na sebe horiaci petrolej.

Bengtsson prejde posledný krok, strháva si plášť a začína Klackmana hasiť.

Niekto vystupuje po schodoch a, Bengtsson zreve bez toho, aby sa čo len obrátil.

„Horí!“

A ďalej hasí oheň na Klackmannovom tele, zbavuje ho horiaceho petroleja.

„Tu!“

Na ramene cíti niečiu ruku. Pomocník Westerberg má so sebou lano, ktoré Klackmanovi rýchlo uviaže pod pazuchy.

„Dvíhame!“

Obaja chlapi začnú Klackmanovo telo znášať po točitých schodoch.

Dole sa opäť môžu nadýchnuť. Dýcha však Klackman? Westerberg priniesol baterku. V jej svetle Bengtsson pochopí rozsah Klackmanových zranení. Niekoľko prstov má celkom zuhoľnatených, plamene mu spálili aj tvár a vlasy.

„Musíme ho dostať von,“ vyhlási Bengtsson.

Otvárajú dvere a sťažka vyjdú do búrky. Bengtsson sa zhlboka nadychuje čerstvého, ľadového vzduchu. Snehová smršť ustupuje, no vlny naďalej burácajú.

Na brehu im dochádzajú sily. Westerbergovi sa vykĺzne Klackmanova noha a klesne do snehu. Kašle. Aj Bengtsson pustí Klackmana, no nakloní sa nad jeho tvár.

„Jan? Počuješ ma? Jan!“

Neskoro. Klackmanove čierne spálené telo leží nehybne na zemi, duša ho už opustila.

Bengtsson počuje blížiaci sa krik a nepokojné hlasy. Zdvihne zrak. Vidí, ako sa k nim náhlia veliteľ Jonsson a ďalší strážcovia majákov.

Za mužmi kráčajú ženy zo statku. Bengtsson medzi nimi zazrie aj Klackmanovu manželku Anne-Marie.

Hlavu má celkom prázdnu. Musí jej niečo povedať, no čo sa dá povedať, keď sa udialo najhoršie?

„Nie… nie!“

Žena, šialená od smútku, beží k nemu, skláňa sa k mŕtvemu, zúfalo ním trasie.

Nie je to však Anne-Marie Klackmanová – pri mŕtvom tele plače Bengtssonova manželka.

Mats Bengtsson pochopí, že všetko je inak, ako si myslel.

Keď žena vstane, stretnú sa im pohľady. Lisa precitla, už chápe, čoho sa dopustila. Bengtsson len ticho prikývne:

„Bol to môj priateľ,“ hovorí Bengtsson a zrak obracia k zhasnutému majáku.

7

„Gerlof, takže podľa teba bolo kedysi všetko lepšie?“ spýtala sa Maja Nymanová.

Sedeli v marnäskom domove dôchodcov. Gerlof položil šálku na stolček a – ako bolo jeho zvykom – niekoľko sekúnd premýšľal nad odpoveďou.

„Všetko nie. A nie vždy. Ale mnoho vecí akoby ľudia… viac plánovali,“ odvetil. „Mali sme čas popremýšľať, kým sme pristúpili k činu. To teraz ľudia nerobia.“

„Plánovali?“ prekvapila sa Maja. „Si si tým istý?… Pamätáš si ešte obuvníka tu v Stenviku? Z nášho detstva?“

„Myslíš starého Paulssona?“

„Áno, Arneho Paulssona,“ prikývla Maja. „Najhoršieho obuvníka na svete. Nikdy sa nenaučil rozoznávať právu topánku od ľavej, možno to pokladal len za zbytočný detail. A tak robil len jeden druh topánok.“

„Áno,“ potichu odvetil Gerlof. „Spomínam si.“

„Keď nič iné, určite si pamätáš aspoň tú bolesť,“ usmiala sa Maja. „Paulssonove topánky aj tlačili, aj boli priveľké. A keď človek pobehol, vždy mu padali. To sú tie lepšie časy?“

Tilda sedela pri stole v jedálni a fascinovane sledovala ich rozhovor. Na chvíľu zabudla na všetky pracovné starosti.

Takéto rozhovory o starých časoch treba uchovať pre ďalšie generácie, uvedomila si. Magnetofón však zostal v Gerlofovej izbe.

„Nuž,“ zamyslel sa Gerlof a nadvihol šálku. „Možno ani vtedy nerozmýšľal každý. No ľudia sa o to aspoň usilovali.“

O dvadsať minút neskôr Tilda už sedela v Gerlofovej izbe. Zapla nahrávanie. Keď sa Gerlof rozhovoril o svojich prvých rokoch na Baltickom mori, jeho slová prerušovalo len tikanie nástenných hodín.

Tilda si uvedomovala, že v domove dôchodcov nevládne bezútešná nuda, naopak. V Gerlofovej izbičke sa cítila čoraz lepšie, vždy sa jej tam darilo zabudnúť na trápenie posledných dní. Na všetko to, čo sa udialo v Åluddene.

Nesprávne meno, nesprávna obeť, nesprávne privítanie – smútiaci manžel, ktorý s ňou už nechce hovoriť, a celkom určite ohováranie kolegov. A to všetko za prvý deň v práci. A pritom nepochybila len ona.

Zrazu si uvedomila, že Gerlof stíchol a mlčky na ňu hľadí.

„Tak to je,“ dodal potichu. „Všetko sa mení.“

Páska sa ďalej točila.

„Nové časy,“ súhlasila nahlas Tilda. „A na druhej strane staré časy… čo ti napadne, keď si na ne spomenieš?“

„Nuž… pre mňa sú v prvom rade o živote na lodi,“ odvetil Gerlof a opäť podozrievavo zagánil na magnetofón. „Všetky tie prekrásne loďky v borgholmskom prístave. Vôňa, keď človek vyšiel na palubu… decht, farba a olej… kalná voda vyšplechujúca z nákladnej časti a varená ryba v lodnej kuchyni.“

„Čo bolo na tom všetkom najlepšie?“

„Pokoj… a ticho. Že všetko malo svoj čas. Väčšinu lodí, na ktorých som sa plavil, už poháňal motor, no na tých, čo mali iba plachty, si človek, keď vietor večer ustal, nepomohol. Vyhodili sme kotvu a čakali, kedy sa na druhý deň vietor zasa zdvihne. A do príchodu telefónov a krátkovlnných vysielačiek nikto nevedel, kde sa v danej chvíli nachádza loď. Kým sa jedného dňa nezjavila na pobreží na ceste do domáceho prístavu. Vietor jej nadúval plachty a ženy si mohli zasa raz na chvíľu vydýchnuť.“

Tilda prikývla. Potom si opäť spomenula na omyl pri mene obete a spýtala sa:

„Gerlof, čo vieš o statku Åludden?“

„O Åluddene? Všeličo. Leží na druhej strane ostrova od Stenviku, no tvoj dedo býval v susednom dome.“

„Naozaj?“

„Takmer. Chatu mal o niekoľko kilometrov severnejšie. Ragnar lovil v zálive úhory a dozeral na majáky.“

„Kolujú nejaké legendy o Åluddene?“

„Nuž, čosi sa povrávalo,“ prikývol Gerlof. „Hovorí sa, že jeho kamenné základy pochádzajú zo starej opustenej kaplnky a drevo v dome zo stroskotanej lode. Aj vtedy ľudia recyklovali materiál.“

„Prečo svieti iba jedna veža?“

„Prišlo tam k nejakému nešťastiu, myslím si, že tam horelo… Dva majáky postavili, aby Åludden odlíšili od iných majákov na Ölande, no napokon bolo pridrahé, aby oba svietili celú noc. Stačil im jeden.“ Gerlof chvíľu premýšľal, potom dodal: „A teraz pri satelitnej navigácii je pre lode aj ten jeden zbytočný.“

„To sú asi moderné časy.“

„Presne tak. Pravá a ľavá topánka.“

Nastalo ticho.

„Bola si v Åluddene?“

Tilda prikývla. S rodinou Davidssonovcov dnes skončili, vypla nahrávanie.

„Minulý týždeň,“ odvetila. „Utopila sa tam žena.“

„Čítal som o tom v novinách. Mladá matka. Z tej rodiny, čo kúpili statok, však?“

„Áno.“

„Kto ju našiel?“

Tilda zaváhala.

„Nemala by som o tom hovoriť.“

„Nie, samozrejme. Chápem. Ide o policajné vyšetrovanie. Je to však veľká tragédia.“

„Áno, najmä pre muža a deti.“

Napokon však Gerlofovi takmer všetko povedala. Aj o tom, ako ju zavolali na miesto činu. A o tele, čo vytiahli z vody.

„Katrine Westinová bola v dome sama. Naobedovala sa a pustila umývačku riadu. Potom zišla k vode, prešla na koniec móla. Pošmykla sa a spadla do vody.“

„A utopila sa.“

„Áno. Hoci voda tam je celkom plytká.“

„Nie všade. Pri móle je hlbšia, pokojne tam kotvia plachetnice. Videl ju niekto padať?“

Tilda zavrtela hlavou.

„Zatiaľ sa nám neozval nijaký svedok. Na okolí nebolo živej duše.“

„Tak to na Ölande chodí,“ prikývol Gerlof. „A nenašli ste ani stopy? Niekto ju mohol strčiť.“

„Nie, na móle bola sama. Jediná cesta k nemu vedie cez piesočnatú pláž a v piesku sme nijaké stopy nenašli.“ Tilda sa pozrela na magnetofón. „Nevrátime sa k Ragnarovi?“

Gerlof akoby ju nepočul. S námahou vstal a prešiel k písaciemu stolu. Zo zásuvky vytiahol čierny zápisník.

„Sem si vždy značím počasie,“ vysvetlil jej. Nalistoval stranu. „V spomínaný deň vládlo na ostrove takmer bezvetrie. Vietor nebol silnejší než jeden, dva metre za sekundu.“

„Asi áno. Pri Åluddene bol pekný deň.“

„Takže vlny nemohli zmiesť stopy,“ dodal Gerlof.

„Nie. Veď v piesku sme aj našli ženine stopy. Sama som ich videla.“

„Bola ranená?“

Tilda váhala s odpoveďou. Pred očami sa jej zjavili nepekné výjavy.

„Videla som ju len krátko. Na čele mala zaschnutú krv.“

„Škrabanec?“

„Áno… asi sa udrela o mólo, keď spadla.“

Gerlof sa pomaly opäť posadil.

„Mala nepriateľov?“

„Čo?“

„Tá žena, čo sa utopila… mala nepriateľov?“

Tilda si vzdychla.

„Odkiaľ to mám vedieť? Zvyknú mať mamy malých detí na tomto ostrove smrteľných nepriateľov?“

„Len mi napadlo…“

„Musíme zmeniť tému.“ Tilda sa naňho vážne pozrela. „Viem, že rád premýšľaš nad vecami, no nesmiem sa o tom s tebou baviť.“

„Veď si policajtka,“ uznal Gerlof.

„Pracujem ako hliadka, nie som vyšetrovateľka.“ A rýchlo dodala: „Okrem toho nijaké vyšetrovanie vraždy ani neprebieha. Nič nenasvedčuje tomu, že došlo k trestnému činu, nemáme nijaký motív. Jej manžel nechce veriť, že išlo o nehodu, no ani on netuší, prečo by ju mal niekto zabiť.“

„Dobre, dobre,“ prikyvoval Gerlof. „Len nahlas rozmýšľam. Sama vieš, že to mám rád.“

„Dobre. Teraz však poďme nahrávať.“

Gerlof stíchol.

„Zapínam nahrávanie, okej?“ spýtala sa.

„A čo ak prišiel od mora?“ nepočúval ju.

„Prosím?“

„Ak by niekto prišiel popri brehu od mora a pristál na åluddenskom móle,“ pokračoval Gerlof, „v piesku by nezostali stopy.“

Tilda si vzdychla.

„Tak vyhlásime pátranie po lodi.“ Pozrela sa naňho: „Gerlof, nemáš rád toto nahrávanie, však?“

Zaváhal.

„Ťažko sa mi hovorí o mŕtvych príbuzných. Mám pocit, akoby načúvali za stenami.“

„Boli by na teba hrdí.“

„Možno. A možno nie,“ zamračil sa Gerlof. „Záleží na tom, čo o nich poviem.“

„Chcem hovoriť najmä o dedovi.“

„Viem.“ Gerlof vážne prikývol. „Ale možno aj on počúva.“

„Bol zlým bratom?“

Gerlof niekoľko sekúnd mlčal.

„Mal svoje muchy. Neodpúšťal. Ak mal pocit, že ho niekto podviedol, už s ním nikdy neobchodoval… Nikdy nezabúdal na skrivodlivosť.“

„Nepamätám si ho,“ smutne sklonila hlavu. „Ani otec si ho takmer nepamätá. Aspoň o ňom nikdy nehovoril.“

Opäť nastalo ticho.

„Ragnar zmrzol počas snehovej búrky,“ pokračoval Gerlof. „Jeho telo našli južne od chaty. To ti otec nehovoril?“

„Ale áno. Veď to on ho našiel. Chystal sa na ryby? Aspoň to mi hovoril otec.“

„V ten deň bol nahadzovať siete,“ odvetil Gerlof. „A keď sa zdvihol vietor, zastal pri Åluddene. Ľudia ho poznali, mnohí ho videli pohybovať sa okolo majákov. Loď mu potom rozbili vlny, a tak sa vydal domov pešo… keď udrela smršť. Cestou zamrzol.“

„Človek je definitívne mŕtvy, až keď neožije ani v teple,“ odvetila Tilda. „Stáva sa, že človeka nájdu zamrznutého na kosť bez pulzu, a neskôr, keď ho prenesú do tepla, precitne.“

„Kto to povedal?“

„Martin.“

„Martin. To je kto?“

„Môj… priateľ,“ zapýrila sa Tilda.

Okamžite to oľutovala. Martin by sa nepotešil, že ho nazýva svojím priateľom.

„Takže máš priateľa?“

„Áno… ak ho tak môžem nazvať.“

„Priateľ je dobré slovo. Ako sa volá druhým menom?“

„Martin Ahlquist.“

„Teším sa,“ usmial sa Gerlof. „A ten tvoj Martin býva tu na ostrove?“

Môj Martin, zopakovala Tilda.

„Býva vo Växjö na pevnine. Je učiteľ.“

„Ale azda ťa sem príde niekedy navštíviť?“

„Verím, že áno. Už to spomínal.“

„Výborne,“ prikývol Gerlof. „Vyzeráš zaľúbená.“

„Naozaj?“

„Odkedy hovoríme o Martinovi, celá si sa rozžiarila. A to rád vidím.“

Povzbudivo sa na ňu usmial a Tilda mu úsmev opätovala.

Keď sa s Gerlofom rozprávala o Martinovi, všetko vyzeralo celkom jednoducho. Nijaký problém neexistoval.

8

Lívia zaspáva každý večer zamotaná do Katrininho červeného pulóvra a Joakim s jej nočnou košeľou pod vankúšom. Napĺňala ho pokojom.

Život na Åluddene sa uberal ďalej akoby v spomalenom filme. Deti bolo treba každý deň odovzdať a vyzdvihnúť v škôlke v Marnäse, Joakim sa o to vzorne staral. Medzitým trávil sedem hodín na statku, kde nenachádzal chvíľu pokoja. Pohrebný agent mu pred pohrebom volal niekoľkokrát do dňa a kládol najrôznejšie otázky, sám zasa musel kontaktovať banky a rôzne inštitúcie, aby Katrine vyškrtli zo svojich zoznamov. Ozývali sa jej aj jeho príbuzní, spoloční priatelia zo Štokholmu posielali kytice kvetov. Viacerí z nich sa chystali prísť na pohreb.

Joakim by najradšej vytiahol telefónny kábel zo zástrčky a zamkol sa pred svetom.

Uvedomoval si, že naňho čaká množstvo práce s renováciou domu, v záhrade, na fasáde budov, no on mal len toľko energie, aby ležal v posteli, vdychoval vôňu Katrininým šiat a civel do bieleho stropu.

A ešte k tomu polícia. Ak by vládal, určite by sa pokúsil kontaktovať vedenie polície, no nemal síl.

Ozvala sa mu len Tilda Davidssonová.

„Je mi to veľmi ľúto,“ povedala. „Ani neviete, ako mi to je ľúto.“

Nepýtala sa ho, ako sa cíti, len ho neustále prosila o odpustenie za zámenu mien. Vraj na lístku od kolegu dostala zlé meno – bolo to nedorozumenie.

Nedorozumenie? Joakim prišiel domov utešovať manželku a našiel ju mŕtvu.

Mlčky počúval Davidssonovú, jednoslabičné jej odpovedal a na nič sa nepýtal. Rozhovor sa rýchlo skončil.

Keď spolu dohovorili, sadol si k počítaču a napísal príspevok do Ölands-Postenu, kde v krátkosti zhrnul, čo sa stalo v súvislosti s Katrininou smrťou. Na záver dodal:

Niekoľko hodín som si myslel, že sa utopila moja dcéra a moja manželka žije, v skutočnosti to však bolo naopak. Naozaj žiadam od polície priveľa, keď chcem, aby rozlišovala mŕtvych od živých?

Nemyslím si to. My príbuzní máme na to právo.

Joakim Westin, Åludden

Nerátal s tým, že by sa mu za to ozvali z polície. A nemýlil sa.

O dva dni sa stretol s Åkem Högströmom, kňazom z Marnäsu, ktorý mal pochovať jeho ženu.

„Ako spávate?“ spýtal sa kňaz nad šálkou kávy, keď si ešte raz prešli celý obrad.

„Výborne,“ odvetil Joakim.

Pokúšal sa spomenúť si, na čom sa dohodli. Volali organistovi, aby si Joakim vybral žalmy, to si ešte pamätal, no už zabudol, pre ktoré sa rozhodol.

Kňaz bol päťdesiatnik s nežným úsmevom a krátkou briadkou. Oblečený mal čierny oblek na sivom roláku. Steny jeho pracovne pokrývali poličky s najrôznejšími knihami, na písacom stole stála jeho fotografia, na ktorej so širokým úsmevom do objektívu ukazoval ropuchu.

„Neprekáža vám svetlo z majáka?“

„Svetlo?“ prekvapil sa Joakim.

„Ten večný blikot z veže nad Åluddenom.“

Joakim zavrtel hlavou.

„Človek si asi zvykne,“ prikývol Högström. „Je to zrejme čosi podobné ako premávka za oknom. Predtým ste bývali v centre Štokholmu, však?“

„Trochu mimo mesta.“

Nezáväzným rozhovorom sa snažil odľahčiť ťaživú tému, no Joakim aj tak len s námahou hľadal slová.

„Takže začneme žalmom číslo 289, po obrade dáme 259 a na záver ste si želali 297,“ zhrnul Högström. „Takto sme sa dohodli, však?“

„To bude fajn.“

Večer pred pohrebom dorazila zo Štokholmu asi desiatka hostí. Joakimova mama, jej brat, dvaja bratanci a niekoľko blízkych priateľov. Potichu prechádzali po dvore. Líviu a Gabriela toľko nových tvárí tešilo, no nepýtali sa, prečo prišli.

Pohreb sa konal vo štvrtok o jedenástej v marnäskom kostole. Deti na poslednú rozlúčku s mamou nevzal. Nič im ani nepovedal, len ich ako zvyčajne o ôsmej ráno odviezol do škôlky. Bol to pre ne deň ako každý iný, on sa však vrátil domov, obliekol si čierny oblek a ľahol si na posteľ.

Na chodbe tikali hodiny, Joakim vedel, že ich natiahla ešte jeho manželka. Teraz, keď zomrela, by mali zastať. No tikali ďalej.

Dlho hľadel do stropu a premýšľal, čo všetko mu v dome zostalo po Katrine. Ešte počul, ako naňho volá.

O hodinu už sedel na nepohodlnej drevenej lavici a upieral pohľad na veľkú nástennú maľbu. Muž v jeho veku pribitý na rímsky nástroj mučenia. Kríž.

Kostol v Marnäse mal vysoký strop a každý zvuk sa odrážal od jeho stien. Spod kamennej klenby sa k nim vracal tlmený plač.

Joakim sedel celkom vpredu vedľa mamy. Mala smútočný závoj a plakala so sklonenou hlavou. Občas si krátko nahlas vzlykla. Vedel, že on nebude plakať, tak ako nevyronil jedinú slzu pred rokom na Ethelinom pohrebe. Jeho slzy vždy prichádzali neskôr, v noci.

Dve minúty pred jedenástou sa otvorili dvere kostola a dlhými krokmi vstúpila vysoká, mocná žena. Mala čierny plášť, čierny závoj jej zakrýval oči. Pery si namaľovala žiarivo červeným rúžom. Opätky jej klopali o kamennú dlažbu a mnoho hláv sa k nej otočilo. Žena prešla dopredu a sadla si do prvého radu medzi Katrininých štyroch nevlastných súrodencov.

Bola to ich aj Katrinina matka Mirja Rambeová. Joakimova svokra, umelkyňa a speváčka. Nevidel ju od svadby pred siedmimi rokmi. Na rozdiel od toho dňa teraz vyzerala triezva.

Vo chvíli, keď si sadla, začali vo veži biť kostolné zvony.

O necelú trištvrte hodinu bolo po všetkom a Joakim si nepamätal ani jediné slovo pastora Högströma, ani jediný žalm. V hlave mal len obrazy a zvuky lámajúcich sa vĺn a spenenej vody.

Neskôr, keď prešli ľadovým cintorínom a zhromaždili sa v zborovej miestnosti, chcelo sa s ním zhovárať množstvo ľudí.

„Joakim, úprimnú sústrasť,“ povedal bradatý chlap a mocne ho objal. „Mali sme ju veľmi radi.“

Joakim zaostril zrak a vtedy ho spoznal – mamin brat zo Štokholmu.

„Ďakujem… veľmi pekne.“

Iné nemal čo dodať.

Ďalší hostia ho chceli pohladkať po chrbte, či dokonca ho strnulo objať. Vyšiel im v ústrety. Bol ich plyšovým zvieratkom.

„Je to hrozné… len pred niekoľkými dňami som s ňou hovorila,“ vzlykala dvadsaťpäťročná dievčina.

Spoznal ju aj za vreckovkou, ktorou si utierala z očí slzy. Bola to Katrinina najmladšia sestra. Volali ju Slnečnica. Mirja dala všetkým svojim piatim deťom čudesné druhé mená. Katrine bola Mesačný lúč a nenávidela to.

„Bola taká šťastná,“ pokračovala Slnečnica.

„Viem… tešila sa, že sme sa presťahovali sem.“

„Áno. A okrem toho sa konečne dozvedela, kto je jej otec.“

Joakim na ňu pozrel.

„Otec?“ zamračil sa. „Katrine nikdy nemala kontakt s otcom.“

„Viem,“ prikývla Slnečnica. „Mama však napísala knihu, kde jej prezradila, kto to bol.“

Opäť jej začali tiecť slzy, krátko ho objala a zmizla za súrodencami.

Joakim chvíľu hľadel na Albína a Viktóriu Malmovcov, kamarátov z centra Štokholmu. Sedeli pri stole s Hesslinovcami, susedmi z Brommy.

Videl aj svoju mamu, postávala sama s kávou pri druhom stole. Nešiel za ňou.

Keď sa obrátil, videl pastora Högströma zhovárať sa na druhej strane miestnosti so sivovlasou ženou. Pristúpil k nim bližšie.

Högström naňho obrátil svoj priateľský pohľad.

„Joakim, ako vám je?“

Joakim len niekoľkokrát mlčky prikývol. Bola to vhodná odpoveď, mohla znamenať čokoľvek. Malá tetuška sa naňho nervózne usmiala a tiež prikývla. Ani ona očividne nevedela nájsť vhodné slová. Opatrne zadrobčila dozadu a zmizla.

Tak to chodí s pozostalými, uvedomil si Joakim. Smrdia smrťou, každý sa im radšej vyhne.

„Rozmýšľam nad jednou vecou,“ obrátil sa k Högströmovi.

„Počúvam vás.“

„Keď človek počuje druhú osobu kričať tu na ostrove o pomoc, hoci sám je na pevnine, vzdialený stovky kilometrov, čo to znamená?“

Kňaz naňho nechápavo pozrel.

„Stovky kilometrov… ako by to mohol počuť?“

Joakim pokýval hlavou.

„Lenže presne to sa stalo,“ pokračoval. „Počul som svoju… Katrine zomierať. Bol som vtedy v Štokholme, no vedel som, že je s ňou zle. Volala na mňa.“

Pastor hľadel do svojej šálky.

„Možno ste počuli kričať niekoho iného?“

Stíšil hlas, akoby hovorili o čomsi zakázanom.

„Nie,“ odsekol Joakim. „Poznám jej hlas.“

„Rozumiem.“

„Viem, že som ju počul,“ pokračoval. „A čo to znamená?“

„Tak, tak,“ pokýval hlavou Högström a opatrne potľapkal Joakima po ramene. „Teraz si odpočiňte. O niekoľko dní sa o tom môžeme porozprávať.“

A odišiel.

Joakim zostal stáť a civel na plagát s informáciou o tom, že kostol zbiera peniaze na obete ožiarenia z Černobyľu. Od tej katastrofy uplynulo už desať rokov.

Chlieb náš každodenný obetiam ožiarenia, tak sa to začínalo.

Černobyľ náš každodenný, zamrmlal si Joakim.

Napokon prišiel večer a bol späť v Åluddene. Aj tento dlhý deň sa chýlil ku koncu.

V detských izbách ukladala Líviu s Gabrielom ich babka. Lisa a Michael Hesslinovci stáli pri aute na dvore. Bolo neskoro, čakala ich dlhá cesta do Štokholmu, no aj tak odprevadili Joakima domov.

„Ďakujem, že ste prišli,“ lúčil sa Joakim.

„Hádam si pochyboval?“ odvetil Mikael a čierny oblek hodil na zadné sedadlo auta.

Nastalo ticho, tiesnivé ticho.

„Čím skôr príď do Štokholmu,“ navrhla Lisa. „Alebo s deťmi zájdite na Gotland. Máme tam chatu.“

„Možno.“

„Drž sa, Joakim.“

Joakim prikývol. Predstava Gotlandu sa mu páčila väčšmi než návrat do Štokholmu. Tam už nikdy nepôjde.

Lisa s Mikaelom nasadli do auta, Joakim ustúpil o krok a zamával im na rozlúčku.

Keď auto odbočilo na cestu a zmizli aj jeho zadné svetlá, obrátil sa k majákom.

Na svojom kopčeku naďalej červeným svetlom blikal južný maják. No severný, ktorý patril Katrine, bol opäť len čiernou vežou, ponorenou v tme. Videl ho svietiť jediný raz.

Po opakovaných pokusoch našiel cestičku k brehu a prešiel po tých istých kameňoch, po ktorých niekoľkokrát na jeseň kráčal s Katrine a deťmi.

V tme počul šum mora, cítil ľadový vietor. Opatrne pristúpil až k vode, prekračujúc vyplavené riasy a zabárajúc sa do mäkkého piesku. Vystúpil na veľký kamenný blok, ktorý chránil majáky pred nárazmi vĺn.

Dnes večer vlny pripomínali pomalé výdychy mora. Ako Katrine, keď sa milovali – keď ho stiahla k sebe do postele, pevne zovrela a vzdychala mu do ucha.

Bola silnejšia než on. To ona rozhodla, že sa sem presťahujú.

Spomenul si, ako tu bolo krásne, keď sem prišli prvý raz. V ten krásny slnečný deň na začiatku mája sa statok nad trblietavou vodou týčil ako drevený palác.

Keď si prezreli dom, zišli spolu k vode, ruka v ruke kráčali po úzkej cestičke pomedzi polia rozkvitnutých sasaniek.

Pod vysokou oblohou sa ploché výbežky pevniny na severe vznášali ako magické ostrovy, pokryté sviežou trávou. Všade poletovali vtáky, kŕdle muchárikov a spievajúcich škovránkov. Male skupinky čiernobielych chochlačiek sa hojdali okolo majákov, pri brehu plávali kačky a potápky.

Joakim si pamätal Katrininu tvár v intenzívnom slnečnom svetle.

Povedala: Najradšej by som tu hneď zostala.

Striasol sa od zimy. Potom opatrne vyliezol na kraj kamenného móla a pozrel do čiernej vody.

Tu stála.

Stopy v piesku dokázali, že na mólo vyšla sama. Potom spadla, alebo sa hodila do vody, a rýchlo klesla pod hladinu.

Prečo?

Odpoveď nepoznal. Vedel však, že keď sa Katrine topila, on stál v štokholmskej pivnici a počul ju vojsť do domu.

Počul ju kričať. Bol si tým istý. A znamenalo to, že svet je oveľa nepochopiteľnejší, ako si doteraz myslel.

Po polhodine strávenej v zime sa vrátil do domu.

Z celej rodiny tu zostala už len mama Ingrid. Sedela pri kuchynskom stole, a keď vošiel, vyľakane sa strhla. Na čele mala vrásku, ktorá sa jej každým rokom prehlbovala, najprv počas manželovej choroby a potom vždy, keď s ďalším problémom prichádzala domov Ethel.

„Poslední hostia odišli,“ konštatoval Joakim. „Deti už spia?“

„Myslím si, že áno. Gabriel sa napil zo svojej fľašky a hneď zaspal. Lívia sa však dlho prevaľovala… keď som prvý raz vyšla z izby, zdvihla hlavu a zavolala ma späť.“

Joakim prikývol a prešiel k drezu, aby postavil na čaj.

„Občas to robí,“ mykol plecom. „Tvári sa, že spí, aby nás vyskúšala.“

„Hovorila mi o Katrine.“

„Naozaj? Dáš si čaj?“

„Nie, ďakujem. Hovorieva o nej často?“

„Pred spaním nie.“

„Čo si jej povedal?“

„O Katrine?“ sklopil zrak. „Veľa nie. Povedal som… že je preč.“

„Preč?“

„Že na istý čas odcestovala… ako keď som bol v Štokholme a deti tu bývali s ňou. Ešte im neviem povedať pravdu.“ Pozrel sa na Ingrid a zmocnil sa ho strach. „A čo si jej povedala ty?“

„Nič. Joakim, toto je na tebe.“

„Poviem im to,“ obrátil sa k oknu. „Keď odídeš… keď tu budem s deťmi sám.“

Lívia, mama je mŕtva. Utopila sa.

Kedy bude pripravený? Zdalo sa mu to rovnako nepredstaviteľné ako dať Lívii zaucho.

„Odsťahujete sa späť?“ spýtala sa Ingrid.

Joakim na ňu neveriacky pozrel. Vedel, že mama sa nevzdá, no aj tak ho jej priamosť šokovala.

„Späť? Myslíš do Štokholmu?“

Mám odísť od Katrine?

„Áno. Veď som tam ja.“

„V Štokholme nemám nič vlastné.“

„Môžeš si kúpiť späť vilu v Bromme. Alebo nie?“

„Nemôžem si kúpiť nič,“ odsekol. „Mama, nemám na to, ani keby som stokrát chcel. Peniaze sme minuli na tento statok.“

„Ale veď ho môžeš predať…“

Ingrid zmĺkla a pohľadom prešla po kuchyni.

„Mám predať Åludden?“ zarazil sa Joakim. „Kto by ho teraz chcel? Treba ho dať najprv do poriadku… s Katrine sme to chceli robiť spolu.“

Mama mlčala a smutne hľadela z okna. Potom sa spýtala:

„Tá žena, čo bola na pohrebe, čo prišla neskoro… to bola Katrinina mama? Tá umelkyňa?“

Joakim prikývol.

„Mirja Rambeová.“

„Mala som pocit, že si ju pamätám zo svadby.“

„Nevedel som, že príde.“

„Zrejme to však chápeš,“ pripomenula mu Ingrid. „Katrine bola jej dcéra.“

„Nemali takmer nijaký kontakt. Od svadby som sa s ňou nestretol ani jediný raz.“

„Neznášali sa?“

„Nie… no nemali sa ani rady. Zavše si volávali, no Katrine o nej v podstate nikdy nehovorila.“

„Býva na ostrove?“

„Nie. Myslím si, že žije v Kalmare.“

„Neozveš sa jej?“ navrhla Ingrid. „Asi by si mal.“

„Nemyslím si,“ odvetil Joakim. „Možno však niekedy na seba narazíme. Ostrov je malý.“

Vyzeral z okna na tmavý dvor. Nemal chuť vidieť nikoho. Chcel sa zavrieť medzi steny Åluddenu a už nikdy nevyjsť von. Nemal záujem hľadať miesto učiteľa, neplánoval ani pokračovať v práci na dome.

Zvyšok života chcel prespať. Vedľa Katrine.

9

Novembrová noc. Nepršalo, no mrazivá hmla hrýzla do špiku kosti. Jediné svetlo na oblohe prichádzalo z bledého cípu mesiaca, skrytého za hodvábnymi závojmi mračien.

Počasie pre zlodejov.

Novopostavená, len niekoľkoročná vila sa týčila nad severozápadným kamenistým pobrežím. Jej architekt mal očividne záľubu v kombinácii dreva a skla. Dali si ju postaviť letní hostia, ktorí netrpeli nedostatkom peňazí. Spomenul si, že jeho dedo všetkých bohatých návštevníkov ostrova volal Štokholmčania, nech pochádzali odkiaľkoľvek.

„Hubba bubba,“ skríkol Tommy a poškrabal sa na krku. „Ideme.“

Freddy a Henrik kráčali za ním. Všetci traja boli oblečení v rifliach a tmavých bundách. Tommy a Henrik niesli čierne plecniaky.

Kým vyrazili z Borgholmu na sever, bratia Sereliovci absolvovali v Henrikovej kuchyni ešte jednu seansu s ouijou. Hodinu a pol pred polnocou zapálili tri sviečky, Tommy položil na kuchynský stôl doštičku a doprostred vložil sklíčko.

Všetci stíchli, nálada sa zmenila.

„Je tu niekto?“ spýtal sa Tommy s prstom na sklíčku.

Otázka visela vo vzduchu možno desať či pätnásť sekúnd, potom sa sklíčko pohlo. Zastalo na slovíčku ÁNO.

„Aleister?“

Sklíčko sa nepohlo.

„Je tento večer priaznivý, Aleister?“ spýtal sa Tommy.

Sklíčko ešte niekoľko sekúnd postálo na ÁNO.

Potom sa opäť pohlo k radu písmen.

„Píš!“ zasyčal Tommy.

Henrik písal, žalúdok mu zvieralo.

Å-L-U-D-D

Napokon sklíčko zastalo uprostred doštičky. Pozrel sa na papier, aby si prečítal, čo napísal.

ÅLUDDEN ÅLUDDEN UMELECKÉ DIELO ÅLUDDEN SÁM SA POTULUJE

„Åludden?“ zamračil sa Tommy. „Do riti, kde to je?“

Henrik sa pozrel na doštičku.

„Bol som tam… je to pri majákoch.“

„Majú tam nejaké umenie?“

„Nič také som nevidel.“

Okolo polnoci odstavili auto za rybárskou chalupou asi päťsto metrov od domu a čakali medzi skalami na brehu, kým v panoramatických oknách nezhasne aj posledná lampa. Potom vyčkali ešte pol hodiny, každý si dal dávku kryštálov, natiahli si čierne masky a vykročili k vile.

Henrikovi bolo trochu zima, no pulz sa mu z kryštálov zrýchlil. Vyššie riziko, vyššie napätie. V takýto večer takmer nemyslel na Camillu.

Zvuk vĺn, keď rytmicky udierali o skaly, tlmil ich kroky, a tak do strmého kopca vystupovali takmer nečujne.

Celý pozemok ohraničoval železný plot, no Henrik vedel o jednej nezamknutej bránke. Rýchlo vkĺzli do tieňa domu.

Posuvné sklenené dvere na prízemí boli zamknuté len jednoduchou zámkou. Henrik z plecniaka vytiahol kladivo. Na otvorenie zámky mu stačil jeden krátky úder.

Keď Tommy odsúval dvere po oceľovej koľajničke, kolieska na nich ticho zavŕzgali. Neprehlušili však šum vetra.

Neozval sa poplašný systém.

Tommy vopchal do dverí svoju maskovanú tvár. Potom sa obrátil a kývol Henrikovi.

Freddy zostal strážiť pri dverách a oni vošli do domu. Šum vetra zmizol, obklopila ich tma.

Stúpili na betónovú dlážku v priestrannej pivnici. Uprostred stál veľký biliardový stôl. Čaká ich tu dosť zaujímavých vecí.

Tommy gestom naznačil, že sa majú rozdeliť. Henrik prikývol a vykročil doľava. Pri stene stál barový pult s desiatkou fľašiek. Päť z nich bolo neotvorených, opatrne si ich uložil do plecniaka. Potom pokračoval ďalej okolo schodov, ktoré viedli na poschodie.

Vošiel do miestnosti s koženou pohovkou. Pohovka bola obrátená k malému televízoru a videu. Postupne ich odniesol k Freddymu k dverám. Potom sa vrátil a nazrel pod pohovku. Niečo tam zbadal. Je to golfová taška?

Predklonil sa a s námahou vytiahol poskladaný igelit. Ležalo na ňom kompletné potápačské vybavenie, plavecké plutvy, žlté tuby, merač tlaku a čierna kombinéza. Všetko vyzeralo nepoužito, možno ho kúpili v lete nejakému znudenému pubertiakovi, ktorý sa chcel naučiť potápať, a potom si to náhle rozmyslel.

Na igelite našiel ešte čosi: starú loveckú pušku.

Vyleštená drevená pažba, remeň z naolejovanej kože. Vedľa nej malá červená škatuľka s nábojmi. Vyzerala zachovane.

Bral jednu vec po druhej. Keď vynášal tuby, stretol sa s Tommym, ktorý k dverám práve niesol monitor počítača.

Keď si všimol Henrikov úlovok, spokojne prikývol.

„Mám toho viac,“ zašepkal Henrik.

Zvyšok potápačského výstroja vzal pod pazuchu a pušku si prehodil cez plece. Škatuľku s nábojmi vopchal do plecniaka. Potom prešiel k dverám. Tommy práve vynášal stacionárny bicykel. Aj ten vyzeral novo, no Henrik zavrtel hlavou.

„Nemáme miesto,“ zašepkal.

„Ale áno,“ nesúhlasil Tommy. „Zložíme ho a…“

Začuli buchnutie.

Potom kroky. Prichádzali z poschodia nad nimi.

Na schodoch sa rozsvietilo svetlo.

„Kto je tam?“ zakričal mužský hlas.

„Ser na bicykel!“ zasyčal Henrik.

Rozbehli sa súčasne. Sklenými dvermi, krížom cez trávnik, cez plot a dole k brehu. Všetci traja boli naložení vecami, no k dodávke to nemali ďaleko.

Henrik zložil svoj lup, zhlboka vydýchol a obzrel sa za seba. Vo všetkých oknách vily sa svietilo, nikto však za nimi nebežal.

„Nakladaj!“ skríkol Tommy, strhol si čiapku a sadol za volant.

Naštartoval, no reflektory nerozsvietil.

Henrik s Freddym naložili do dodávky všetko: plecniaky, televízor, potápačský výstroj… Okrem bicykla sa im podarilo vyniesť všetko. Henrik mal zbraň naďalej prevesenú cez plece.

Tommy dupol na plyn. Auto vyšlo na asfaltovú cestu a pokračovalo po pobreží na juh. Až keď boli ďaleko od vily, rozsvietil svetlá.

„Choď východnou cestou,“ navrhol Henrik.

„Čoho sa bojíš?“ posmešne sa spýtal Tommy. „Policajných zátarás?“

Henrik zavrtel hlavou.

„Aj tak choď tadiaľ.“

Bolo pol druhej. Henrik sa cítil napriek tomu čulo, srdce mu pumpovalo krv do žíl. Podarilo sa im to. Našli zlato. Bolo to takmer ako kedysi s Moggem.

„Toto musíme zopakovať,“ smial sa Tommy, keď vyšli na hlavnú cestu. „Bola to hračka!“

„Ako sa to vezme,“ namietol Henrik. „Zobudili sme ich.“

„A čo?“ pozrel naňho Tommy. „Čo nám mohli? Boli sme rýchlejší. Vypadli sme.“

Na východnej ceste sa zjavila tabula, upozorňujúca na odbočku. Tommy prudko zabrzdil.

„Kam ideš?“

„Ešte posledná vec. Čerešnička na torte a pôjdeme spať.“

Naľavo od cesty sa medzi stromami zjavil biely kamenný dom. Vysoký, úzky, osvetlený reflektormi.

Kostol, uvedomil si Henrik.

Stredoveký marnäský kostol. Matne si spomínal, že sa v ňom pred mnohými desaťročiami sobášili mamini rodičia.

„Je otvorený?“ spýtal sa Tommy a odbočil ku kostolnému múru. Pokračoval ešte zopár desiatok metrov popri ňom, až zastal v tieni hustých stromov. „Väčšinou stačí len vojsť.“

„Na noc ho zatvárajú,“ namietol Henrik.

„A čo? Tak sa vlámeme.“

Henrik sa nesúhlasne zamračil.

„Do toho nejdem.“

„Prečo nie?“

„Choďte sami.“

Henrik sa im nechystal hovoriť o svadbe starých rodičov. Len sa odmietavo pozrel na Tommyho, ktorý prikývol.

„Okej, tak dávaj pozor,“ mykol plecom, „… no ak niečo nájdeme, je to naše. Moje a bratove.“

Tommy vzal plecniak s nástrojmi, zabuchol dvere a zmizol v tme. Freddy bežal za ním.

Henrik sa oprel a čakal. Tma bola dokonalá. Myslel na svojho deda, ktorý tu vyrastal.

Zrazu sa prudko otvorili dvere a Henrik sa strhol.

Freddy. Oči mu svietili ako po mimoriadne vydarenej akcii.

„Braček príde hneď,“ šepkal. „Našli sme pokladničku v sakrest… sakarest… Ako sa to, do riti, povie?“

„Sakristia.“

„Koľko sú podľa teba hodné?“

Henrik pozrel na staré svietniky, ktoré mu podstrčil Freddy. Štyri kusy, zrejme zo striebra. Horeli v nich sviečky aj na dedovej svadbe? Nedá sa to vylúčiť.

Vtedy sa pri aute zjavil spotený a zadýchaný Tommy. Keď vyskočil na sedadlo spolujazdca, vo vreckách mu zaštrngalo.

„Šoféruj ty,“ povedal Henrikovi. „Ja musím toto spočítať.“

Vytiahol vrecko a jeho obsah si vysypal medzi nohy na sedadlo. Bankovky a mince.

„Mali drevenú pokladničku,“ zasmial sa. „Priamo pri vchode. Stačilo ju len rozkopnúť.“

„Sú tam aj stovky,“ Freddy mu spokojne nazeral cez plece.

„Spočítam ich,“ povedal Tommy a pozrel na Henrika. „Nezabúdaj, že toto sú naše prachy.“

„Nechajte si ich,“ potichu povedal Henrik.

Už sa necítil dobre. Bridilo sa mu vlámať do kostola a kradnúť peniaze, určené dôchodcom a Somálčanom chorým na lepru. Bolo to odporné. No už je to za nimi.

„Čo je toto?“ spýtal sa Tommy so sklonenou hlavou.

Na dlážke pod sedadlom objavil zbraň.

„Našiel som ju vo vile,“ priznal Henrik.

„Pekný kúsok,“ usmial sa Tommy. „Starý mauser. Zberatelia ich majú radi, no ešte sa s nimi aj loví. Sú spoľahlivé.“

Zvedavo si obzeral hlaveň, jemne stlačil spúšť.

„Nehraj sa s tým,“ poprosil ho Henrik.

„To je v pohode… je zaistená.“

„Ty sa vyznáš v zbraniach?“

„Že či,“ pochválil sa Tommy. „Stará lovecká puška. Keď bol tatko triezvy, furt sme boli v lese.“

„Tak sa o ňu môžeš postarať aj teraz,“ odvetil Henrik.

Naštartoval, nezapol svetlá. Pomaly vycúval z lesa.

„Mám dosť,“ povedal, keď vyšli na cestu.

„Čoho?“

„Týchto našich výletov. Už mi stačilo.“

„Ešte zopár musíme. Ešte štyri.“

„Dva,“ odvetil Henrik. „Ešte na dva s vami pôjdem.“

„Dobre. Ktoré dva?“

Henrik chvíľu mlčal.

„Také, čo poznám,“ povedal napokon. „Fara, kde môže byť veľa šperkov. A možno Åludden.“

„Åludden?“ začudoval sa Tommy. „Ten nám odporúčal aj Aleister.“

Henrik prikývol, hoci si ešte vždy myslel, že sklíčkom hýbe Tommy, a nie Aleister.

„Tak sa pôjdeme presvedčiť, či sa nemýlil,“ konštatoval Tommy.

„Jasná vec… no tým skončíme.“

Henrik sa mračil na prázdnu cestu. Do riti. Bratia nepoznali hranice. Mogge bol lepší.

Mal sa viac snažiť, aby zabránil tomuto poslednému vlámaniu.

Krádež v kostole nosí smolu.

10

„Polícia sa vrátila do Marnäsu a sleduje všetkých vagabundov. Budem rád, ak si to obyvatelia severného Ölandu uvedomia.“

Keď Tilda počúvala komisára Holmblada, uvedomila si, že jej nadriadený má dar reči. Zdalo sa, že je rád stredobodom pozornosti. Pohľadom prešiel desiatku poslucháčov, ktorí odolávali studenému vetru na ulici pred marnäskou policajnou stanicou. Boli medzi nimi novinári, kolegovia, možno aj zopár bežných občanov. Pokračoval v svojom inauguračnom prejave:

„Lokálne hliadky predstavujú nový typ policajnej práce… môžeme ju azda prirovnať k starému typu pochôdzkarov, ktorí poznali každého človeka v svojom regióne. Spoločnosť sa od tých čias, pochopiteľne, posunula ďalej, aj medziľudské vzťahy sú komplikovanejšie, no naši policajti sú na to pripravení. Budú spolupracovať so spolkami a firmami a mimoriadnu pozornosť venujú mládežníckej kriminalite.“

Šéf lokálnej polície sa odmlčal: „Otázky?“

„Čo urobíte s grafitmi na námestí?“ spýtal sa starší pán. „Vyzerá to tam strašne.“

„Polícia musí ich autorov chytiť priamo pri čine,“ odvetil Holmblad. „Máme právo na ich osobnú prehliadku, na zhabanie sprejov. Pochopiteľne, heslo znie – nulová tolerancia. No otázka vandalizmu sa týka aj školy a rodičov.“

„A čo zlodeji?“ ozval sa ďalší mužský hlas. „Čo tie vlámania do kostolov a letných chát?“

„Boj s vlamačmi patrí k úlohám lokálnej polície,“ prikývol Holmblad. „Ich zadržanie je jednou z našich priorít.“

Tilda stála za svojím šéfom ako bábka vo výklade. Bolel ju chrbát, pohľad upierala kamsi do prázdna. Medzi prítomnými bola jedinou ženou, no vo svojom srdci chcela byť teraz niekde celkom inde. A byť niekým iným – určite nie policajtkou. Prihrubá a pritesná uniforma ju dusila.

Nechcela stáť tak blízko pri svojom kolegovi Hansovi Majnerovi.

Joakim Westin, otec rodiny z Åluddenu, pred troma dňami napísal do novín kritický list o zámene jeho mŕtvej manželky so žijúcou dcérou. Neobvinil konkrétnu osobu, no od jeho zverejnenia mala Tilda pocit, že ľudia na ňu zazerajú, akoby ju v duchu súdili. A včera večer zavolal Holmblad, aby jej oznámil, že s ním musí ísť do Åluddenu – a ospravedlniť sa.

„… a na záver mám malú pozornosť pre našich kolegov. Pre Hansa Majnera a Tildu Davidsssonovú. Kľúče od stanice a toto…“ Komisár Holmblad vzal pozdĺžny hnedý balík, ktorý doteraz ležal na stole. Otvoril ho a vytiahol z neho olejomaľbu plachetnice. Trojsťažník zápasil s búrkou na mori. „Pozdrav z Borgholmu… na dôkaz toho, že všetci sa plavíme na jednej lodi.“

Holmblad im slávnostne odovzdal obraz aj zväzok kľúčov. Majner odomkol dvere a kývnutím ruky pozval prítomných ďalej.

Tilda ustúpila a nechala vojsť najprv mužov.

Policajnú stanicu čerstvo upratali, podlaha sa ešte leskla. Na stenách viseli mapy Ölandu aj Baltického mora. Holmblad objednal štyri misy krevetového rizota, ktoré postavili na stolík medzi Majnerov a Tildin písací stôl.

Na Tildinom stole sa už kopili hárky papiera. Jeden fascikel vzala a prešla s ním ku kolegovi.

Majner pri svojom stole jedol rizoto. Rozprával sa s dvoma kolegami z Borgholmu, na niečom sa práve smiali.

„Hans, máš chvíľu čas?“

„Samozrejme, Tilda.“ Majner sa usmial na kolegov a obrátil sa k nej.

„Chcela by som sa porozprávať o tom odkaze.“

„O akom odkaze?“

„Z Åluddenu.“ Tilda poodstúpila a stiahla Majnera so sebou. „Toto si pamätáš, však?“

Na papieri boli atramentom napísané tri mená. LÍVIA WESTINOVÁ. KATRINE WESTINOVÁ. GABRIEL WESTIN.

Vedľa Líviinho mena ktosi namaľoval krížik.

„A čo?“ mykol plecom Majner. „Tie mená mi nadiktovali z centrály.“

„Presne tak,“ prikývla Tilda. „A mal si mi vyznačiť meno utopenej. O to som ťa prosila.“

Majner sa už neusmieval.

„A?“

„Krížik si dal k menu Lívie Westinovej.“

„A?“

„Mýlil si sa. Utopila sa mama. Katrine Westinová.“

Majner si na vidličku napichol pár kreviet a vložil si ich do úst. Zdalo sa, že ho rozhovor nesmierne nudí.

„Okej,“ prikývol, prežúvajúc krevety. „Pomýlil som sa. Aj my policajti sme len ľudia.“

„Áno. Ale to ty si sa pomýlil. Nie ja.“

Majner na ňu pozrel.

„Takže mi už nedôveruješ?“

„Ale áno…“

„Dobre,“ prikývol Majner. „A mysli na to, že…“

„Zoznamujete sa?“ prerušil ho nejaký hlas.

Zjavil sa komisár Holmblad. Tilda prikývla.

„Pokúšame sa o to.“

„Teším sa. A Tilda, nezabudni, že keď tu skončíme, ideme na návštevu.“

Holmblad sa úsmevom rozlúčil a vykročil k reportérovi Ölands-Postenu a ich fotografovi.

Majner zľahka potľapkal Tildu po pleci.

„Tilda, vzájomná dôvera je veľmi dôležitá,“ povedal. „Vari nesúhlasíš?“

Prikývla.

„Dobre,“ usmial sa Majner. „Či sa tu niekto pomýlil, alebo nie… policajt potrebuje mať istotu, že sa vždy má o koho oprieť. Ak sa niečo stane.“

Potom sa jej obrátil chrbtom a vrátil k svojim kolegom.

Tilda zostala stáť a naďalej si želala byť niekde celkom inde.

„Takže, slečna Davidssonová,“ oslovil ju o polhodinu neskôr Göta Holmblad, keď boli tri misy rizota zjedené a štvrtá zmizla v chladničke. „Nuž, poďme teda na to naše rande. Môžeme ísť mojím autom.“

V tej chvíli už bol s Tildou na policajnej stanici sám. Hans Majner zmizol medzi prvými.

Tilda sa rozhodla, že Majnera sa už ani nebude pokúšať mat rada.

Nasadila si policajnú čiapku, zamkla dvere a vykročila za Holmbladom k autu.

„Túto návštevu nemáme v náplni práce,“ vysvetľoval Holmblad, keď sa usadili v aute. „No Westin niekoľkokrát telefonoval do Kalmaru a chcel hovoriť so mnou, alebo s iným členom vedenia polície. A tak mi napadlo, že bude lepšie prebrať s ním všetko osobne.“ Naštartoval, zišiel z chodníka a pokračoval: „Dôležité je, aby sme sa vyhli oficiálnym sťažnostiam a vyšetrovaniu. Takéto návštevy nie sú oficiálny postup, no zvyknú vyriešiť väčšinu nedorozumení.“

„Kontaktovala som ho niekoľko dní po tom nešťastí,“ odvetila Tilda. „Vtedy však so mnou nechcel hovoriť.“

„Teraz to môžem skúsiť ja,“ konštatoval Holmblad. „Možno budem úspešnejší. Nejde o samo ospravedlnenie, ale o…“

„Nemám sa za čo ospravedlňovať,“ prerušila ho Tilda. „Ja som sa nepomýlila.“

„Naozaj?“

„Papier s nesprávnym menom mi podal kolega. Ja som ho len prečítala.“

„Skutočne? No ako vieš, oznámenia o úmrtí sa zo zásady nesmú odovzdávať prostredníctvom telefónu. Každý musíme prevziať svoj diel zodpovednosti za to, že sme zanedbali rutinné postupy.“

„To povedal aj kolega,“ sklonila hlavu Tilda.

Vyšli z Marnäsu a pokračovali na juh do Åluddenu. Nestretli jediné auto.

„Dlho som uvažoval nad tým, že si na tomto ostrove kúpim dom,“ začal Holmblad a pohľadom prešiel po okolitých lúkach. „Na tomto brehu.“

„To som nevedela.“

„Je tu až neskutočne krásne.“

„To áno,“ prikývla Tilda. „Mám tu korene. Otcova rodina pochádza z dedín okolo Marnäsu.“

„Naozaj? Preto si sa vrátila?“

„Aj preto. Lákala ma aj robota.“

„Veru, robota,“ zamyslel sa Holmblad. „Oddnes začínaš naostro.“

O niekoľko minút sa pred nimi vynorila žltá značka odbočky na Åludden a Holmblad zišiel na kľukatú kamenistú cestičku.

Zjavili sa majáky. Potom červený dom. Tilda po prvý raz videla majáky za denného svetla, hoci slnko zakrývali sivé mračná.

Holmblad odbočil na štrkový dvor a zastal.

„Mysli na jedno,“ obrátil sa k Tilde. „Ak nechceš, nemusíš hovoriť nič.“

Prikývla. Služobne si na chvoste – tak drž hubu. Presne ako v detstve pri stole s dvoma staršími bratmi.

Za denného svetla Åludden pôsobil o čosi prívetivejšie, no dom bol naďalej priveľký na to, aby v ňom chcela bývať.

Holmblad zaklopal na sklenenú tabuľku na kuchynských dverách. O chvíľu sa dvere otvorili.

„Dobrý večer,“ pozdravil Holmblad. „Tak sme tu.“

Tvár Joakima Westina od posledného stretnutia ešte väčšmi osivela. Tilda vedela, že má tridsaťštyri rokov. Teraz vyzeral na päťdesiat. Mal prázdny, unavený pohľad. Holmbladovi len kývol, Tildu úplne odignoroval. Nevenoval jej jediný pohľad.

„Poďte ďalej.“

Westin zmizol v tme, kráčali za ním. V dome vládol dokonalý poriadok, nikde ani smietka, no Tilda mala aj tak pocit, akoby všetko zahalil sivý závoj.

„Kávu?“ spýtal sa Westin.

„Ďakujeme, radi,“ odvetil Holmblad.

Westin prešiel ku kávovaru.

„Bývate tu… teraz s deťmi sám?“ začal Holmblad. „Príbuzní neprišli?“

„Mal som tu na návšteve mamu,“ odvetil Westin. „Už však odišla do Štokholmu.“

Ticho. Holmblad si napravil uniformu.

„Na úvod mi dovoľte vyjadriť ľútosť… a zdôrazniť, že takéto veci sú neprípustné,“ začal. „Rutinné postupy, týkajúce sa odovzdávania informácii o úmrtí blízkeho, dokonale zlyhali.“

„Súhlasím,“ prikývol Westin.

„Áno, ľutujeme. Ale…“

„Myslel som si, že to je moja dcéra,“ prerušil ho Westin.

„Prepáčte?“

„Myslel som si, že sa utopila moja dcéra. Myslel som si to niekoľko hodín, celú cestu zo Štokholmu na Öland. A jedinou útechou… nebola to skutočná útecha… ale aj tak bolo mojou jedinou útechou, že ma tu čaká manželka, ktorej je ešte horšie ako mne. Celý život by som ju musel utešovať.“ Westin sa odmlčal a potichu dokončil: „Mali by sme však aspoň jeden druhého.“

Stíchol a pohľad uprel z okna.

„Ako som už povedal, je nám to ľúto,“ zopakoval Holmblad. „Ale už sa stalo… musíme sa postarať o to, aby sa to už nikdy nezopakovalo. V podobnej situácii.“

Westin akoby ho ani nepočúval. Prezeral si nechty. Keď Holmblad zmĺkol, potichu sa spýtal:

„Ako napredujete s vyšetrovaním?“

„S akým vyšetrovaním?“

„S policajným vyšetrovaním. Vyšetrovaním smrti mojej manželky.“

„Nevedieme vyšetrovanie,“ rýchlo odvetil šéf polície. „Vyšetrovanie otvárame len v prípade, ak máme podozrenie z trestného činu. A v tomto prípade ho nemáme.“

Westin zdvihol zrak.

„Takže sa nestalo nič nezvyčajné?“

„Samozrejme, že to tak nemyslím,“ odvetil Holmblad. „Ale…“

Westin sa nadýchol a pokračoval.

„Ráno sa so mnou manželka rozlúčila. Potom oškrabávala okná. Navarila si obed a zišla k brehu. Prešla celkom na kraj móla a skočila do vody. To vám pripadá normálne?“

„Nikto netvrdí, že to bola samovražda,“ bránil sa Holmblad. „Povedal som len toľko, že nemáme podozrenie na spáchanie trestného činu. Ak by si, napríklad, dala k obedu dva poháre vína a potom vyšla na klzké kamene…“

„Vidíte tu nejaké fľaše?“ prerušil ho Westin.

Tilda sa poobzerala okolo seba. V kuchyni skutočne nebola ani fľaška.

„Katrine bola stopercentná abstinentka,“ pokračoval Westin. „Nepila alkohol. To ste si mohli overiť pri odbere krvi.“

„Áno, ale…“

„Ani ja nepijem. V dome nemáme ani kvapku alkoholu.“

„Smiem sa spýtať prečo?“ začudoval sa Holmblad. „Ste veriaci?“

Joakim sa naňho pozrel, akoby sa pýtal na dajakú nehanebnosť. Možno to tak aj bolo, uvedomila si Tilda.

„Videli sme, čoho všetkého sú drogy a alkohol schopné,“ dostal napokon zo seba. „Nechceme mať v dome nič podobné.“

„Rozumiem,“ prikývol Holmblad.

V priestrannej kuchyni zavládlo ticho. Tilda hľadela oknom na majáky a otvorené more. Myslela na Gerlofa a jeho večnú zvedavosť.

„Mala vaša žena nepriateľov?“ nečakane prerušila ticho.

Kútikom oka zachytila, že Holmblad ju sleduje pohľadom, akoby sa pri stole zjavil nečakaný hosť.

Aj Westin pôsobil zaskočene, nie nahnevane, len prekvapene.

„Nie,“ zavrtel hlavou. „Ani jeden z nás nemá nepriateľov.“

Tilde sa však zdalo, že zaváhal. Akoby chcel povedať viac.

„Takže sa jej na ostrove nikto nevyhrážal?“

Westin sa zamyslel.

„O nikom takom neviem… Katrine tu posledné mesiace bývala s deťmi sama. Ja som prichádzal zo Štokholmu len na víkendy. No nič mi nespomínala.“

„Takže aj pred smrťou pôsobila ako vždy?“

„Viac-menej áno,“ prikývol Westin a sklopil zrak do kávovej šálky. „Možno bola unavená, mala zlú náladu, možno… Katrine sa nepáčilo, že tu býva sama, kým ja pracujem v Štokholme.“

Opäť ticho.

„Máte tu toaletu?“ spýtala sa Tilda.

Westin prikývol.

„Cez predizbu a chodbou doprava.“

Tilda vyšla z kuchyne. Cestu poznala. Nebola v dome prvý raz. Vôňa farby z predizby aj chodby takmer vyprchala. Dom pôsobil trochu obývanejšie.

V chodbe vedúcej do spálne visel novozavesený obraz. Olejomaľba sivobielej krajinky – vyzerala ako severný Öland v zime. Ostrovom sa prehnala snehová búrka a zmazala všetky kontúry. Tilda si nepamätala, či niekedy videla ostrov v takých temných a ponurých farbách, a dlho si ho obzerala, kým pokračovala ďalej do kúpeľne.

Kúpeľňa bola malá, no príjemná, celá obložená kachličkami. Na koberci ležal hustý modrý koberček a vedľa neho stála starodávna vaňa na štyroch levích labách z liatiny. Keď spláchla, vyšla na chodbu a prešla okolo dverí do detských izieb. Zastala pri dverách do spálne, boli pootvorené.

Nazrie dnu?

Keď ešte viac odchýlila dvere, objavila malú izbu s manželskou posteľou. Vedľa postele stál nočný stolík so zarámovanou fotografiou, na ktorej z okna mávala Katrine Westinová.

Potom si všimla šaty.

Na stenách spálne ako séria obrazov viselo množstvo ženských šiat. Tričká, nohavice, blúzky.

Posteľ bola vzorne ustlaná a na jednom vankúši ležala poskladaná biela nočná košeľa. Akoby čakala na to, že vojde žena, ktorej patrí, aby si ju po zotmení obliekla.

Tilda dlho hľadela na čudesnú výstavu. Potom opatrne vycúvala zo spálne.

Cestou do kuchyne počula šéfov hlas:

„Dobre, tak sa teda vrátime k našim povinnostiam.“

Göta Holmblad dopil kávu a vstal od stola.

Nálada v miestnosti sa trochu zlepšila. Aj Joakim Westin vstal a krátko na oboch policajtov pozrel.

„Dobre,“ kývol hlavou. „Ďakujem, že ste prišli.“

„Nemáte za čo ďakovať,“ odvetil Holmblad a dodal: „Samozrejme, máte plné právo svoju sťažnosť posunúť ďalej. V nijakom prípade vám v tom nechcem a nebudem brániť. No ocenili by sme, keby…“

Westin krátko zavrtel hlavou.

„Neurobím to. Toto mi stačilo.“

Odprevadil ich do predizby. Na schodoch im obom podal ruku.

„Ďakujem za kávu,“ povedala Tilda.

Padol súmrak a vo vzduchu bolo cítiť vôňu spáleného lístia. Od mora na nich blikal maják.

„Náš večný priateľ,“ kývol k nemu Westin.

„Musíte sa o ne aj starať?“ spýtal sa Holmblad.

„Nie, sú automatizované.“

„Nedávno mi hovorili, že na ne použili kamene zo starej opustenej kaplnky,“ povedala Tilda a mávla na sever smerom k lesu. „Stála bližšie pri vode.“

Pripadala si ako hlúpa hus, ktorá sa snaží hrať na turistického sprievodcu, no Westina úprimne zaujala.

„Kto vám to povedal?“

„Gerlof Davidsson,“ odvetila Tilda. „Brat môjho deda z Marnäsu. Vie toho veľa aj o Åluddene. Ak by ste chceli počuť viac, môžem sa ho…“

„Určite áno,“ skočil jej do reči Westin. „Odkážte mu, prosím, že ho srdečne pozývam k nám na kávu.“

Keď už sedeli v aute, Tilda sa ešte raz obzrela k priestrannému domu. Premýšľala nad jeho tichými izbami. Potom si spomenula na šaty zavesené v spálni.

„Nie je v poriadku,“ konštatovala potichu.

„Samozrejme, že nie,“ súhlasil Holmblad. „Smúti.“

„Bohvie, ako sú na tom deti.“

„Malé deti zabúdajú rýchlo.“

Vyšiel na cestu vedúcu naspäť do Marnäsu a krátko pozrel na Tildu.

„V kuchyni si položila zopár… nečakaných otázok. Mierila si tým niekam?“

„Nie. Snažila som sa len nadviazať kontakt.“

„Vyšlo ti to.“

„Možno sme sa ho mohli viac vypytovať.“

„Prečo?“

„Som si istá, že nám mohol povedať viac.“

„O čom?“

„Neviem,“ mykla plecom Tilda. „O rodinných tajomstvách.“

„Každý má svoje tajomstvá,“ konštatoval Holmblad. „Bola to samovražda, alebo nešťastie? To je otázka… nepatrí však nám.“

„Môžeme hľadať stopy,“ navrhla Tilda. „Len tak.“

„Stopy čoho?“

„Možno… inej osoby na statku.“

„Veď sme našli stopy len po zosnulej,“ pripomenul jej Holmblad. „Okrem toho bol Westin posledným človekom, ktorý ju videl živú. Sám to povedal. Ak chceš hľadať vraha, mala by si začať uňho.“

„Napadlo mi, že ak budem mať čas…“

„Nebudeš mať čas,“ pokračoval Holmblad. „Policajti v tvojej pozícii trpia večným nedostatkom voľného času. Musíš navštevovať školy, chytať opilcov, zabraňovať maľovaniu grafitov, vyšetrovať vlámania, hliadkovať na uliciach Marnäsu a dozerať na dodržiavanie dopravných predpisov na cestách. A okrem toho posielať do Borgholmu hlásenia.“

Tilda sa zamyslela.

„Inými slovami,“ začala, „… ak mi popri tom všetkom ešte zostane čas, môžem obísť susedov a pokúsiť sa nájsť svedka smrti Westinovej? To by ti neprekážalo?“

Holmberg hľadel na cestu. Neusmial sa.

„Mám pocit, že vedľa mňa sedí budúca policajná komisárka.“

„Ďakujem,“ prikývla Tilda. „No o kariéru nemám záujem.“

„To hovorí každý,“ vzdychol si Holmblad, akoby premýšľal nad vlastným kariérnym postupom. „Rob, čo chceš,“ povedal napokon. „Ako som povedal, čas si zadeľuješ sama, no ak niečo nájdeš, informáciu odovzdáš odborníkom. A dôležité je, aby si o všetkých svojich aktivitách informovala Borgholm.“

„Milujem papierovú robotu,“ odsekla Tilda.

ZIMA 1900

Katrine, keď sa ti pod nohami otvorí priepasť – čo urobíš? Zostaneš stáť, alebo skočíš?

Koncom päťdesiatych rokov som sedela v kupé vlaku na severnom Ölande vedľa stareny na ceste do Borgholmu. Volala sa Ebba Lindová a bola dcérou strážcu majákov. Keď som jej prezradila, že bývam v Åluddene, rozpovedala mi o statku jeden príbeh. O tom, čo sa stalo deň predtým, ako s nožom vyšla na povalu a do drevenej dosky vyrezala dva letopočty a meno svojho brata: 1885 – 1900 PETTER LIND.

Mirja Rambeová

Prvý rok nového storočia. Poslednú januárovú stredu vládne bezvetrie a je slnečno, no Åludden je dokonale odrezaný od sveta.

Minulý týždeň na Öland udrela smršť a dvanásť hodín zasypávala pobrežie snehom. Teraz vietor ustal, no vonku je pätnásť stupňov pod nulou. Cesta zmizla pod niekoľko metrov vysokými snehovými závejmi, rodina na statku už šesť dní nedostala poštu. Zvieratá majú ešte vždy dosť krmiva, no zemiaky sa míňajú a ako zvyčajne, dochádza drevo.

Súrodenci Petter a Ebba Lindovci vyšli von odrezať kus ľadu, ktorý zakopú do pivnice, aby na jar udržiaval jedlo v chlade. Po raňajkách na brehu pri Åluddene preliezli biele kopy ľadu zmiešaného so snehom. Spoza horizontu práve vychádzalo slnko a žiarilo na nekonečnú plochu ľadu, pokrytú snehom. Okolo deviatej prešli okolo posledného ostrovčeka a vstúpili do trblietavého sveta nekonečného ľadu a slnečných lúčov.

Kráčajú po vode, tak ako kedysi Ježiš. Pod čižmami im praská sneh.

Petter má pätnásť rokov, od Ebby je o dva roky starší. Kráča prvý, no občas zastane, aby skontroloval sestru.

„Ako sa ti ide?“

„Dobre,“ usmeje sa Ebba.

„Nie je ti zima?“

Dievča sa opäť usmeje a vrtí hlavou.

„Myslíš si, že odtiaľ uvidíme južný Gotland?“ pýta sa brata.

Petter sa zamyslí.

„Na to je asi príliš plochý… a priďaleko.“

Po ďalšej polhodine konečne dorazia na miesto, kde vrstva ľadu prechádza na otvorené more. Vrcholky vĺn sa ligocú na slnku, oceán je čierny.

Nad hlavami im poletuje množstvo vtákov. Na morskú hladinu zosadol kŕdeľ hoholiek, bližšie k ľadu sa na vlnách kolíše párik labutí. Nad hranicou vody a ľadu sa vznáša morský orol. Ebbe sa zdá, že na čosi striehne, možno na hoholky – no zrazu sa vrhne strmhlav k hladine a o chvíľu v pazúroch nesie čosi malé a čierne. Zakričí na Pettera:

„Pozri!“

Úhory. Na ľade leží množstvo klzkých telíčok. Stovky úhorov, ktoré vyliezli z mora a nevedia sa dostať naspäť. Petter beží k nim. Pílu na ľad odloží do snehu.

„Poďme ich pochytať,“ kričí, predkloní sa a otvorí batoh. Úhory mu unikajú, usilujú sa mu vykĺznuť, no on ich nasleduje a napokon jedného pevne drží v dlani. Potom chytí aj ďalšie, celý poltucet. Batoh mu ožije množstvom živých tvorov, ktoré sa snažia uniknúť.

Ebba zájde severnejšie a začne chytať vlastné úhory. Drží ich za plochý chvost, aby unikla ich ostrým zúbkom, no sú slizké, ťažko sa držia. Je na nich mnoho mäsa, samička váži aj niekoľko kilogramov.

Chytí dva a naháňa tretieho. O chvíľu ho má.

Ochladilo sa. Zdvihne zrak. Od západu sa k nim približuje páperový oblak, ktorý ako závoj zakryl slnko. Za ním sa tiahnu nízke čierne mraky. Opäť sa zdvíha vietor.

Ebba si nevšimla, kedy začalo fúkať, no teraz jasne počuje šum vĺn z otvoreného mora.

„Petter!“ zakričí. „Petter! Musíme sa vrátiť!“

Brat pobehuje medzi úhormi asi sto metrov od nej. Je bližšie k vode. Nezdá sa, že by ju počul.

Vlny sú čoraz vyššie, začínajú zaplavovať biely kraj ľadu. Ebba cíti, ako sa jej pod nohami kolíše zamrznutá kryha.

Pustí chyteného úhora a rozbehne sa za Petterom. Vtedy však začuje strašný zvuk. Znie ako úder hromu, no neprichádza z mračna na oblohe, ale z ľadu pod jej nohami.

Tupý náraz. Sila vĺn a vetra rozlomila ľadovú kryhu.

„Petter!“ kričí, vystrašená na smrť.

Už prestal loviť úhory a obráti sa. Ešte vždy je však od nej aspoň sto metrov.

Vtom Ebba začuje ostrý zvuk celkom blízko. Ako salva z dela. Vidí, ako sa ľad otvára. Uprostred bieleho sveta sa zjavuje čierna puklina, o pár desiatok metrov bližšie k pevnine.

Voda tlačí ľad od brehu. Puklina rýchlo rastie.

Ebba inštinktívne nechá úhory a rozbehne sa. Keď zastane pri pukline, je už takmer meter široká a ďalej rastie.

Ebba nevie plávať a bojí sa vody. Pozrie na puklinu a ešte raz sa obráti.

Petter beží k nej, v ruke drží batoh, no je ešte vždy aspoň päťdesiat krokov od nej. Kýva smerom k pevnine.

„Skoč, Ebba!“

Z celej sily sa odrazí ponad čiernu vodu.

Pristane na druhom kuse ľadu, potkne sa a prevráti.

Petter zostal na veľkej ľadovej kryhe sám. Na jej kraji zastal len pol minúty po Ebbe, no puklina za ten čas narástla na niekoľko metrov. Zastane, zaváha. Medzitým puklina ďalej rastie.

Súrodenci na seba vydesene hľadia. Petter máva smerom k brehu.

„Utekaj po pomoc, Ebba! Nech vezmú čln!“

Ebba prikývne a obráti sa. Zo všetkých síl sa rozbehne.

Ľad ďalej lámu vlny a vietor, všetky pukliny ju ženú vpred. Dvakrát sa priepasť otvorí priamo pred ňou, no vždy stihne preskočiť.

Obráti sa a naposledy vidí Pettera. Stojí celkom sám na obrovskej ľadovej kryhe na druhej strane čiernej rieky, ktorá sa medzi nimi neustále rozširuje.

Potom však musí bežať ďalej. Praskanie ľadu sa už ozýva od pevniny.

Beží odušu. Do chrbta jej fúka čoraz silnejší vietor. Konečne sa pred ňou zjaví statok s majákmi – je takmer doma. No veľký statok je ešte vždy len tmavočervenou kockou na pevnine. Ešte vždy má pred sebou desiatky metrov ľadu. Modlí sa k Bohu, za Pettera aj za seba. Prosí ho o odpustenie, že sa odvážili odísť tak ďaleko.

Preskočí novú puklinu, pošmykne sa, no beží ďalej.

Napokon stojí pred zamrznutými závejmi na pevnine. Lezie cez ne kolenačky a vzlykajúc. Je v bezpečí.

Vstane a opäť sa obzrie. Horizont pohltila hmla.

Aj ľadová kryha sa stratila. Odnieslo ju kamsi na východ, k Fínsku a Rusku.

Ebba beží ďalej. Pre slzy nevidí, kadiaľ kráča. Vie, že sa musí ponáhľať domov a strážcovia majákov musia čím skôr nasadnúť do člna. No kde budú hľadať Pettera na otvorenom mori?

Opúšťajú ju všetky sily a klesá na kolená do snehu.

Zhora na ňu hľadí Åludden. Strecha domu je pokrytá snehom, no okenné tabule sú čierne ako uhoľ.

Čierne ako pukliny v ľade, ako nahnevané oči. Ebba vie, že také oči má Boh.

11

Dni plynuli.

Nikdy o tom nehovorili nahlas, ale Lívia s Gabrielom ešte vždy verili, že mama len odcestovala a čoskoro sa vráti. Nebolo to v poriadku, no Joakim tomu napokon takmer začal sám veriť.

Katrine odišla na dovolenku. Raz sa možno vráti.

Deň po návšteve policajtov hľadel z kuchynského okna. V tento novembrový deň nad dvorom nepoletovali sťahovavé vtáky, nad morom krúžilo len zopár zblúdených čajok.

Pred niekoľkými hodinami odviezol deti do škôlky a chystal sa ísť nakúpiť. Vošiel do obchodu pri námestí, no zarazil sa.

Veľa tovaru, veľa reklamy.

Ceduľka pri pulte s mäsom ponúkala PLAČ KOSTÍ, DNES IBA ZA 79,90/KG. Plač kostí? Musel to zle prečítať, ale bál sa pristúpiť bližšie a zistiť, čo tam je naozaj. Pomaly vycúval z obchodu.

Nevládal nakupovať.

Vrátil sa domov. Vošiel do veľkého ticha a vyzliekol sa. Postavil sa k oknu. Nemal iný plán. Len tu čo najdlhšie stáť.

Na svetlom dreve kuchynskej linky ležala zabudnutá hlávka šalátu. Kúpil ju on, či Katrine? Už si nepamätal, no šalát začal pod igelitom černieť. Hniloba nepatrí do kuchyne, mal by ho vyhodiť.

Nevládal.

Posledný raz vyzrel z okna do sivého sveta vody a zamračenej oblohy nad Åluddenom a prišiel na nový plán. Pôjde si ľahnúť do postele a už nikdy nevstane.

Vošiel do spálne a ľahol si na ustlatú posteľ. Hľadel do stropu. Katrine strhla škaredé platne z lisovaných dosák a odhalila tak pôvodnú klenbu, ktorá tam bola ešte azda z devätnásteho storočia.

Strop teraz vyzeral dobre. Joakim si pripadal, akoby ležal pod bielym oblakom.

Zrazu začul opatrné klopanie. Potom silnejší klepot na sklo na dverách.

Dvihol hlavu.

Zlé správy? Už bol pripravený na všetko.

Opäť klopanie, silnejšie.

Kuchynské dvere.

Pomaly vstal z postele, cez kuchyňu prešiel do predizby.

Cez okno videl na schodoch stáť muža a ženu.

Mohli byť v jeho a Katrininom veku. Muž bol v obleku, žena v tmavomodrom plášti a sukni. Keď im otvoril, obaja sa naňho priateľsky usmiali.

„Ahoj,“ pozdravila žena. „Voláme sa Filip a Marianne. Pustíš nás ďalej?“

Prikývol a otvoril dvere dokorán. Prišli z pohrebnej služby? Nepoznal ich, no v posledných týždňoch hovoril s kdekým. Všetci ľudia boli k nemu veľmi priateľskí.

„Aké to tu máš pekné,“ pochválila ho žena, keď vošli do kuchyne.

Muž sa poobzeral okolo seba, prikývol a obrátil sa na Joakima.

„Tento mesiac cestujeme po ostrove,“ začal. „Videli sme, že tu niekto býva.“

„Bývame tu po celý rok… ja, manželka a dve deti,“ vysvetlil im Joakim. „Ponúknem vás kávou?“

„Ďakujem, no kofeín neužívame,“ odvetil Filip a posadil sa ku kuchynskému stolu.

„Ako sa voláš?“ spýtala sa Marianne. „Smiem sa spýtať?“

„Joakim.“

„Joakim, radi by sme ti niečo dali. Niečo dôležité.“ Marianne zo svojej tašky vytiahla tenkú brožúru a položila ju na stôl.

„Len sa na ňu pozri. Však je krásna?“

Joakim si ju vzal. Na obale bola nakreslená zelená lúka pod modrou oblohou. Sedeli na nej muž a žena v bielych šatách. Muž jednou rukou objímal jahňa, žena veľkého leva. Usmievali sa na seba.

„Nie je to ako v raji?“ spýtala sa Marianne.

Joakim na ňu pozrel.

„Ja som si myslel, že tento statok je raj,“ priznal. „Predtým, teraz nie.“

Marianne naňho niekoľko sekúnd zmätene hľadela. Potom sa opäť usmiala.

„Ježiš zomrel pre nás,“ začala. „Zomrel pre to, aby sme sa my mali takto dobre.“

Joakim sa opäť zahľadel na obrázok a prikývol.

„Nádherné.“ Ukázal na mohutné hory v pozadí. „Pekné kopce.“

„To je nebeské kráľovstvo,“ vysvetlila mu Marianne.

„Joakim, po smrti život ďalej pokračuje,“ doplnil ju Filip a naklonil sa nad stôl, akoby sa mu zdôveroval s veľkým tajomstvom. „Existuje večný život… však je to úžasné?“

Joakim prikývol. Od obrázka nevedel odtrhnúť zrak. Takéto brožúry videl už predtým, no ešte nikdy si neuvedomil, ako pekne sa v nich znázorňuje raj.

„Rád by som býval v tých horách,“ vydýchol.

Čerstvý horský vzduch. Býval by tam s Katrine. No ostrov, kam sa presťahovali, bol ako placka. Bez hôr. A bez Katrine…

Zrazu sa nevedel nadýchnuť. Predklonil sa, cítil, ako sa mu od plaču stiahlo hrdlo.

„Nie je… nie je ti dobre?“ zľakla sa Marianne.

Zavrtel hlavou, položil hlavu na stôl a rozplakal sa. Nie, nie je mu dobre. Nie je zdravý, trpí plačom kostí.

Ach, Katrine… a Ethel…

Niekoľko minút zúfalo vzlykal, odrezaný od okolitého sveta. Z diaľky počul čísi šepot a opatrné posúvanie stoličiek, no nevedel plač zastaviť. Na ramene zacítil niečiu teplú dlaň, ktorá sa ho chvíľu dotýkala, potom sa zdvihla. Chvíľu nato sa zatvorili vchodové dvere.

Keď si konečne utrel slzy, bol sám. Na dvore štartovalo auto.

Brožúra s mužom, so ženou a zvieratami na lúke zostala na stole. Keď vrčanie auta utíchlo, Joakim si ju prisunul bližšie a ticho sa zahľadel na obrázok.

Musí niečo urobiť. Čokoľvek.

Unavene si vzdychol, vstal a brožúru hodil do koša pod kuchynským drezom.

V dome vládlo hlboké ticho. Chodbou prešiel do prázdnej izby a zahľadel sa na plechovky, fľašky a handry položené v kúte. Katrine očividne začala umývať okenné rámy sódou.

Mala oveľa jasnejšie predstavy o zariadení domu ako Joakim. Vybrala farby na steny všetkých izieb, všetky tapety a drevené detaily. Materiál bol už nakúpený, ležal pri stene a čakal na to, kedy sa ho niekto ujme.

Joakim si opäť vzdychol.

Potom otvoril fľašku so sódou a chytil handru. Sústredene sa pustil do čistenia okenného rámu.

Zvuk handry šúchajúcej sa o drevo sa duto ozýval do ticha domu.

Kim, nie tak silno, počul Katrinin hlas.

Prišiel víkend. Deti nešli do škôlky a hrali sa v Líviinej izbe.

Joakim dokončil okná vo veľkej obývačke a v túto sobotu plánoval začať s tapetovaním juhozápadnej rohovej izby. Pripravil si stôl a po raňajkách namiešal vedierko lepidla.

Bola to menšia spálňa, ktorá, podobne ako mnohé z ďalších izieb domu, mala v kúte stodvadsaťročné kachle. Kvietkované tapety vo väčšine izieb vyzerali ako zo začiatku dvadsiateho storočia, no, žiaľ, boli príliš poškodené na to, aby ich mohol zachovať. Vlhké fľaky, predraté kusy. Katrine už na jeseň pripravila steny na nové tapetovanie.

Páčila sa jej najmä táto rohová izba.

Joakim sa však rozhodol, že sa prestane snažiť vyvolávať si ju v spomienkach. Nebude premýšľať, bude len tapetovať.

Bral do rúk rolky bielych tapiet. Hrubá anglická tapeta rovnakého typu ako ručne vyrábané tapety, ktoré lepili v Jabĺčkovej vile, Potom vzal nožík na tapety a dlhý lineár, aby ju narezal.

Katrine a on. Vždy tapetovali spolu.

Joakim si smutne vzdychol, no pustil sa do práce. Pri tapetovaní sa nemal kam náhliť. Práca sa postupne menila na meditáciu. Stával sa mníchom, statok jeho kláštorom.

Keď natiahol prvé štyri pásy na kratšiu stenu izby a pedantne ich povystieral kefou, začul buchot. Zišiel z rebríka a načúval, Buchot bol pravidelný, niekto so železnou pravidelnosťou búchal zvonka na stenu.

Otvoril okno. Do miestnosti prenikol ľadový vzduch.

Priamo pod oknom stál malý chlapec, mohol byť o rok či dva starší od Lívie. Pri nohách mu poskakovala žltá lopta. Hnedé kučeravé vlasy mu vyliezali spod pletenej čiapky. Zvedavo hľadel na Joakima.

„Ahoj,“ pozdravil ho Joakim.

„Ahoj,“ odzdravil chlapec.

„Možno by si si mohol kopať aj niekde inde,“ začal Joakim. „Ak zle trafíš, môžeš nám rozbiť okno.“

„Mierim na stenu,“ odvetil chlapec. „Vždy trafím tam, kam mierim.“

„Dobre. Ako sa voláš?“

„Andreas.“

Chlapec si dlaňou pošúchal dočervena zmrznutý nos. „Kde bývaš?“

„Tam.“

Ukázal na sedliacky dvor. Takže Andreas je dieťa Carlssonovcov. A v sobotu sa hrá sám.

„Chceš ísť ďalej?“ spýtal sa chlapca.

„Načo?“

„Zoznámim ťa s Líviou a Gabrielom,“ vysvetlil mu Joakim. „To sú moje deti… Lívia je v tvojom veku.“

„Mám sedem rokov,“ prezradil mu chlapec. „Aj ona?“

„Nie. No je takmer v tvojom veku.“

Andreas prikývol. Rukou si pošúchal nos a rozhodol sa.

„Na chvíľku. Potom musím ísť obedovať.“

Vzal loptu a smelo sa pozrel na Joakima, ktorý zavrel okno a vyšiel z izby.

„Lívia! Gabriel!“ zakričal. „Máme návštevu.“

Prešlo niekoľko sekúnd, potom sa vynorila jeho dcéra s Foremanom v náručí.

„Čo?“

„Niekto sa s vami chce zoznámiť.“

„Kto?“

„Chlapec.“

„Chlapec?“ Lívia doširoka otvorila oči. „Ja sa s ním nechcem zoznámiť. Ako sa volá?“

„Andreas. Je od susedov.“

„Tato, ale veď ja ho nepoznám.“

V jej hlase cítil paniku, no skôr ako stihol vysloviť múdrosť o tom, že z nej určite neubudne, ak stretne nového kamaráta, domové dvere sa otvorili a do predizby vošiel Andreas. Zastal na prahu.

„Andreas, poď ďalej,“ vyzval ho Joakim. „Daj si dole čiapku a bundu.“

„Dobre.“

Chlapec si vyzliekol bundu a hodil ju na zem.

„Už si bol v tomto dome?“

„Nie. Vždy tu je zamknuté.“

„Teraz nie, už máme otvorené. Teraz tu bývame my.“

Andreas hľadel na Líviu a ona naňho, no ani jeden z nich nepozdravil prvý.

Gabriel hanblivo vyzrel z izby, no tiež nehovoril nič.

„Pomáhal som zháňať kravy,“ prerušil napokon ticho Andreas a poobzeral sa po izbe. „Z paše.“

„Dnes?“ spýtal sa Joakim.

„Minulý týždeň. Teraz musia byť dnu. Inak by zamrzli.“

„Áno, každý živý tvor potrebuje v zime teplo,“ prikývol Joakim. „Kravy, vtáčiky aj ľudia.“

Lívia na Andreasa naďalej zvedavo zazerala, no do rozhovoru sa nezapájala. Joakim býval ako dieťa rovnako hanblivý, škoda, že po ňom zdedila práve túto vlastnosť.

„Môžete si spolu kopať loptu,“ navrhol im. „Poznám na to výbornú miestnosť.“

Vykročil do domu, deti mu poskakovali v pätách. Vo veľkej sále, ktorá ešte vždy zostávala bez nábytku, stálo niekoľko stoličiek a na dlážke ležalo zopár škatúľ s vecami.

„Tu sa môžete hrať,“ usmial sa Joakim a tri škatule položil do okna, aby tak chránil sklené tabule.

Andreas hodil loptu na zem, zopár ráz si ju podkopol a potom ju cez celú miestnosť prihral Lívii. Rozvíril prach, ktorý sa v izbe vznášal ako sivá hmla.

Lívia sa prichystala, no blížiacu sa loptu minula. Gabriel sa za ňou rozbehol. Márne.

„Najprv si ju musíš zastaviť nohou,“ poradil jej Joakim. „Tak ju ľahšie ovládneš.“

Lívia sa zamračila, akoby si neželala cudzie rady. Potom sa rýchlo otočila, oboma nohami zablokovala loptu pri stene a silno ju kopla k Andreasovi.

„Dobrý kop,“ pochválil ju Andreas.

Aký sukničkár! usmial sa v duchu Joakim. Lívia od hrdosti poskočila.

„Postav sa tam,“ vyzval ju Andreas a ukázal k druhým dverám. „Budem ti strieľať góly.“

Lívia sa rozbehla k dvojitým dverám a Joakim vyšiel z izby, aby sa vrátil k tapetovaniu. Počul, ako za ním do dverí buchla lopta.

„Gól!“ kričal Andreas a Lívia s Gabrielom kričali tiež, potom všetci traja vybuchli do smiechu.

Joakima veselé zvuky v dome tešili. Veľmi dobre, pochválil sa. Zabezpečil deťom kamaráta.

Štetec strčil do vedierka s lepidlom, zamiešal ho a pustil sa do dlhšej steny. Lepil pás za pásom, izba menila farbu a každou minútou jasnela. Joakim vytláčal spod tapiet bubliny a prebytočné lepidlo odsával vlhkou handrou.

Keď mu zostával posledný meter starej tapety, uvedomil si, že ozveny detských hlasov stíchli.

Dom opäť stíchol.

Zliezol z rebríka a chvíľu načúval.

„Lívia?“ zakričal. „Gabriel? Dáte si džús? Koláče?“

Ticho.

Vyšiel z izby a prebehol chodbou. Na polceste vyzrel oknom na dvor a zmeravel.

Dvere do stodoly boli pootvorené.

Veď ich predsa sám zatváral!

Potom si všimol, že bunda Andreasa Carlssona zmizla.

Joakim si obliekol bundu, obul čižmy a vyšiel na dvor.

Deti museli spoločnými silami otvoriť ťažké dvere. Možno vošli aj do tmavej stodoly.

Joakim podišiel k pootvoreným dverám.

„Ste tam?“

Ticho.

Vari sa hrajú na skrývačku? Vošiel na kamennú dlážku a v nose ihneď zacítil vôňu starého sena.

S Katrine uvažovali nad tým, že by ju prerobili na galériu. Raz, keď odstránia seno, výkaly a všetky stopy po domácich zvieratách.

Opäť myslí na Katrine, hoci by nemal. No práve v to ráno, keď sa utopila, ju videl vychádzať zo stodoly. Tvárila sa zahanbene, akoby ju pri niečom pristihol.

V stodole sa nikto nehýbal, Joakimovi sa však zdalo, že z povaly zachytil zvuky krokov.

Viedli na ňu úzke strmé schody. Chytil sa zábradlia a položil nohu na prvý schod.

Keď stúpal z tmavej chodby na povalu, pripadal si, akoby vystupoval do kostola. Povalu tvorila jediná miestnosť, kde sa kedysi sušilo seno – makléri by to zrejme nazvali veľkorysé priestorové riešenie. Končistá strecha sa mu vznášala vysoko nad hlavou. Niekoľko metrov pod ňou steny spájali drevené trámy.

Na rozdiel od poschodia obytného domu tu hore nemohol zablúdiť, hoci medzi neporiadkom na dlážke sa len ťažko predieral dopredu.

Kopy časopisov, kvetináče, zlámané stoličky, staré šijacie stroje – senník sa zmenil na smetisko. O stenu sa opierali ojazdené traktorové pneumatiky. Ako ich sem vyniesli?

Pri pohľade na neporiadok v senníku si Joakim uvedomil, že sa mu nedávno snívalo, ako tu stojí Katrine. Podlaha bola vo sne uprataná, Katrine stála pri vzdialenej stene, obrátená k nemu chrbtom. Bál sa k nej pristúpiť bližšie.

Zimný vietor pískal nad strechou. Necítil sa tu dobre. Bolo mu zima.

„Lívia?“ zakričal.

Drevená podlaha pod ním zapraskala, inú odpoveď nedostal. Možno sa deti ukryli, určite ho teraz špehujú.

Skrývajú sa mu. Poobzeral sa okolo seba a počúval.

„Katrine?“ zašepkal.

Ticho. Niekoľko minút čakal v tme, no keď ticho v senníku neprerušil nijaký zvuk, obrátil sa a po schodoch zišiel na dvor.

Keď sa vrátil do domu, našiel deti tam, kde ich mal hľadať – v Líviinej detskej izbe.

Lívia si kreslila na dlážke, akoby sa nič nestalo. Gabrielovi očividne dovolila byť pri nej. Doniesol si z izby niekoľko hračiek a spokojne sa hral.

„Kde ste boli?“ spýtal sa Joakim prísnejšie, ako chcel.

Lívia zdvihla zrak od zápisníka. Katrine nikdy dobrovoľne nekreslila, hoci bola učiteľkou kreslenia, no Lívia to robila rada.

„Tu,“ odpovedala, akoby to bola úplná samozrejmosť.

„Ale predtým… Boli ste na dvore? S Andreasom a Gabrielom?“

„Boli sme tam len chvíľu.“

„Do stodoly nechoďte,“ prikázal im Joakim. „Skrývali ste sa tam?“

„Nie. V stodole je nuda.“

„Kde je Andreas?“

„Išiel domov. Volali ho obedovať.“

„Aj my budeme o chvíľu jesť. Ale, Lívia, už nechoďte na dvor bez toho, aby ste mi povedali.“

„Dobre.“

Noc potom, ako bol Joakim v senníku, Lívia opäť začala hovoriť zo sna.

Večer ju ľahko uložil do postele. Keď Gabriel o siedmej zaspal, pomohol jej v kúpeľni vyčistiť zuby. Zvedavo si obzerala jeho hlavu.

„Tato, aké máš čudné uši.“

Joakim odložil dcérinu šálku a kefku na poličku a spýtal sa:

„Prečo?“

„Vyzerajú tak… staro.“

„Aha. Nie sú však staršie ako ja sám. Mám v nich chlpy?“

„Ani nie.“

„To je dobre,“ prikývol Joakim. „Chlpy v nose a v ušiach sú hlúpe… a v ústach tiež.“

Lívia ešte chvíľku chcela stáť pred zrkadlom a strúhať grimasy, Joakim ju však s láskou odniesol z kúpeľne. Uložil ju do postele, dva razy jej prečítal príbeh o tom, ako sa Emilovi zasekla hlava v polievkovej mise, a zhasol nočnú lampu. Keď vychádzal z izby, počul, ako sa Lívia chúli do periny a hlavu si ukladá na vankúš.

Katrinin vlnený pulóver mala ešte vždy v posteli.

Vyšiel do kuchyne, natrel si krajec chleba a pustil umývačku riadu. Potom sfúkol sviečky v okne. V tme sa prehmatal do spálne a zasvietil lampu na čítanie.

Studená a prázdna manželská posteľ. Na stenách nad ňou zavesené šaty. Katrinine šaty, z ktorých už všetka jej vôňa vyprchala. Joakim by ich mal zvesiť. Dnes večer však nie.

Zhasol lampu, zaliezol pod perinu a ticho ležal v tme.

„Mama!“

Lívia. Joakim zdvihol hlavu.

Počúval. Umývačka v kuchyni stíchla, hodiny na rádiu ukazovali 23:52. Spal hodinu.

„Ma-ma!“

Jej krik sa ozýval v tme, Joakim vyliezol z postele a vrátil sa do Líviinej izby. Zastal na prahu, kým sa opäť neozvala.

„Mama?“

Priblížil sa k jej posteli. Lívia ležala pod paplónom so zavretými očami, no v svetle z chodby videl, ako nepokojne myká hlavou. Rukou zvierala Katrinin pulóver. Opatrne jej ho vzal.

„Mama tu nie je,“ zašepkal.

Niekoľko sekúnd mlčala.

„Je.“

„Lívia, spinkaj.“

Otvorila oči. Spoznala ho.

„Tato, nemôžem spať.“

„Ale môžeš.“

„Nie,“ odsekla Lívia. „Spi tu pri mne.“

Joakim si vzdychol, Lívia však už nespala a nemal na výber. Toto vždy robila Katrine.

Opatrne si ľahol na kraj postele. Bola prikrátka, tu nikdy nezaspí.

Zaspal po dvoch minútach.

Niekto je na dvore.

Otvoril oči v tme. Nič nepočul, len cítil, že v dome je návšteva. Opäť precitol.

Koľko je hodín? Netuší. Mohol spať aj niekoľko hodín.

Zdvihol hlavu a načúval. V dome bolo ticho. Okrem slabo tikajúcich hodín a takmer nečujného dychu dcérky nepočul nijaký zvuk.

Potichu vstal z postele. No už po troch krokoch sa za ním ozval čulý hlas.

„Tato, nechoď.“

Zastal. Obrátil sa.

„Prečo nie?“

„Nechoď.“

Lívia sa prehadzovala v posteli. Naozaj nespí?

Joakim nevidel jej tvár, len svetlé vlasy. Vrátil sa do postele a opatrne si sadol vedľa nej.

„Lívia, spíš?“ zašepkal.

Po niekoľkých sekundách dostal odpoveď.

„Nie.“

Jej hlas znel bdelo, no uvoľnene.

„Spíš?“

„Nie… vidím veci.“

„Kde?“

„V stene.“

Hovorila monotónnym hlasom a dýchala celkom pokojne. Joakim sa naklonil bližšie.

„Čo vidíš?“ spýtal sa.

„Svetlo, vodu… tiene.“

„A čo ešte?“

„Svetlo.“

„Vidíš aj ľudí?“

Ticho, potom odpoveď:

„Mamu.“

Joakim zmeravel. Zadržal dych, naraz sa bál, že to je pravda – že Lívia spí a naozaj vidí v stene veci. Už sa nič nepýtaj, povedal si v duchu. Choď si ľahnúť.

No musel pokračovať:

„Kde vidíš mamu?“

„Za svetlom.“

„Vidíš…“

Lívia ho prerušila, hovorila rýchlejšie:

„Všetci čakajú. A mama stojí medzi nimi.“

„Kto čaká?“

Neodpovedala.

Lívia občas rozprávala zo sna, no nikdy sa nevyjadrovala tak zreteľne. Joakim ju podozrieval, že nespí a len si z neho uťahuje. No aj tak sa nevedel prestať pýtať:

„Ako jej je?“

„Túži.“

„Po čom túži?“

„Chce ísť dnu.“

„Povedz jej…“ Joakim naprázdno preglgol. „Povedz jej, že môže prísť kedykoľvek.“

„Nemôže.“

„Nevie nás nájsť?“

„Do domu nemôže.“

„Môžeš s ňou hovoriť?“

Ticho. Joakim hovoril pomaly a zreteľne:

„Môžeš sa mamy spýtať… čo robila pri vode?“

Lívia sa nepokojne prehodila na druhý bok. Ešte vždy nedostal odpoveď, no nechcel sa vzdať.

„Lívia? Hovoríš s mamou?“

„Chce ísť dnu.“

Joakim vystrel chrbát a ďalej sa nevypytoval. Je to márne.

„Skús…“

„Chce s nami hovoriť,“ prerušila ho Lívia.

„Naozaj?“ spýtal sa. „O čom? Čo nám chce odkázať?“

No Lívia viac nepovedala.

Ani Joakim, len pomaly vstal z postele. Kĺby mu zapraskali, pridlho sedel nehybne v jednej polohe.

Pomaly prešiel k oknu a odchýlil žalúzie. V skle videl vlastný odraz. Nič viac.

Nesvietil mesiac ani hviezdy. Oblohu zakryli mraky. Tráva na lúkach sa vlnila vo vetre. Iný pohyb nezazrel.

Bol tam niekto? Joakim pustil žalúzie. Keby vyšiel von, znamenalo by to, že opustí Líviu s Gabrielom, a to nechcel. Zostal stáť pri okne, váhal. Potom konečne otočil hlavu k Lívii.

„Lívia?“

Ticho. Pristúpil k posteli, no videl, že jeho dcéra hlboko spí.

Chcel sa pýtať ďalej. Možno ju dokonca zobudiť a zistiť, či si niečo pamätá zo sna, no, pochopiteľne, keď bude na ňu naliehať, nepomôže si.

Kvietkovaným paplónom zakryl jej útle ramienka.

Potichu sa vrátil do vlastnej postele. Perina mu naraz pripadala ako jeho štít pred desivou tmou.

Striehol na zvuky z chodby a z Líviinej izby. V dome bolo ticho. Joakim myslel na Katrine. Kým zaspal, ubehlo niekoľko hodín.

12

Piatok večer, koniec novembra.

Faru Hagelby postavili pred dvesto rokmi. Stála na konci lesnej cesty, asi pol kilometra za mestom. Dom už nepatril cirkvi. Henrik vedel, že ju predali manželskému páru penzionovaných lekárov z Emmabody.

Henrik a bratia Sereliovci odstavili dodávku na čistinke pri hlavnej ceste. Všetko nechali v aute. Vzali si len dva plecniaky, v nich zopár potrebných nástrojov, aby mali dostatok miesta na lup. Skôr než vykročili do lesa a prebehli ku kamennému múru, ktorý obkolesoval kostol, každý z nich si do úst vložil dávku kryštálov a zapil ju pivom.

Henrik pil viac než zvyčajne. Nervy mal napnuté na prasknutie. Mohla za to tá prekliata doštička bratov Sereliovcov.

Okolo jedenástej zorganizovali v Henrikovej kuchyni krátku seansu. Zhasol lampy, Freddy zapálil sviečky.

Tommy položil ukazovák na sklíčko.

„Je tu niekto?“

Sklíčko sa ihneď pohlo k slovu ÁNO. Tommy sa predklonil.

„To si ty, Aleister?“

Sklíčko sa pohlo k písmenu A, potom L…

„Je tu,“ potichu konštatoval Tommy.

No sklíčko pokračovalo ďalej ku G, potom k O a napokon k písmenu T. Tam zostalo stáť.

„Algot?“ zamračil sa Tommy. „Do riti, kto to je?“

Henrik zmeravel. Sklíčko sa opäť dalo do pohybu. Henrik rýchlo vzal pero a začal zapisovať jeho odkaz.

ALGOT ALGOT JE ZLE SAM HENRIK JE ZLE NEŽIJE DOBRE NIE HENRIK NIE

Henrik položil pero.

„Už mám toho dosť,“ zasyčal a odsunul papier.

Nadýchol sa, vstal, rozsvietil a zhlboka vydýchol.

Tommy sňal prst zo sklíčka a zdvihol zrak:

„Okej, buď v pohode,“ nasilu sa usmial. „Táto doštička je len taká pomôcka… ideme.“

K fare dorazili okolo pol jednej. Pod zamračenou oblohou bez hviezd dom vyzeral ako čierna kocka.

Henrikovi neschádzal z mysle odkaz z kuchyne. Algot? Veď jeho dedo sa volal Algot.

„Sú doma?“ zašepkal Tommy, ukrytý v tieni niekoľkých borovíc na konci záhrady. Tak ako Freddy a Henrik, aj on si tvár zakryl čiernou maskou.

Henrik sa pokúsil zahnať chmúrne myšlienky. Musí sa pozbierať a sústrediť na prácu.

„Určite sú doma,“ odvetil. „No spia na poschodí. Tam hore, kde aj vetrajú.“

Ukázal na pootvorené okno v rohovej izbe.

„Dobre, tak do toho,“ vyzval ich Tommy. „Hubba bubba.“

Prebehol po kamennom chodníčku a zastal na schodoch. Predklonil sa a pozorne študoval zámku.

„Vyzerá solídne,“ zašepkal Henrikovi. „Nejdeme radšej oknom?“

Henrik zavrtel hlavou.

„Sme na vidieku,“ odvetil. „A v dome bývajú dôchodcovia… Aha.“

Ruku položil na kľučku, stlačil ju a otvoril dvere. Neboli zamknuté.

Tommy nepovedal nič, len prikývol a ako prvý prekročil prah. Henrik kráčal za ním. Cítil, že Freddy mu je v pätách.

To sa mu nepáčilo – tri osoby v jednom dome bolo priveľa. Naznačil Freddymu, aby zostal strážiť vonku, ten však zavrtel hlavou. A tak vošli do predizby spolu.

Tommy otvoril ďalšie dvere a zmizol v dome. Henrik ho nasledoval.

Ocitli sa vo veľkej tmavej miestnosti. Bolo v nej príjemne teplo. Dôchodcovia sú uzimená rasa, konštatoval Henrik. Kúrenie vždy zapínajú na maximum.

Vínovočervený perzský koberec na dlážke tlmil ich kroky. Na stene viselo obrovské zrkadlo so zlatým rámom.

Henrik zmeravel. Na mramorovom stolíku pod zrkadlom zbadal nadúvajúcu sa peňaženku. Rýchlo sa po nej načiahol a vopchal si ju do bundy.

V zrkadle videl skrčenú postavu v tmavých šatách, s maskou na tvári a vrecom prehodeným cez plece.

Obyčajný zlodej. V hlave takmer počul Algotov hlas. Mohla za to tá maska – každý by v nej vyzeral nebezpečne.

Z miestnosti viedlo troje dverí, dve z nich boli pootvorené. Tommy zastal pri prostredných. Načúval, zamračil sa a vybral si tie vpravo.

Henrik vykročil za ním. Na chrbte cítil Freddyho ťažký dych.

Vstúpili do salónika – elegantnej miestnosti s množstvom malých drevených stolčekov, zasypaných ozdobnými predmetmi. Väčšina vyzerala lacno, no na jednom stolíku Henrik objavil malú krištáľovú vázu s tradičnými juhošvédskymi vzormi. Fajn. Vopchal si ju do plecniaka.

„Henke!“

Tommy ticho šepkal z druhej strany salónika. Otvoril skriňu, vytiahol zopár zásuviek a našiel tam skutočný poklad. Strieborné príbory a tucet zlatých svietnikov. Náhrdelníky a brošne, dokonca aj zväzky stokorunových bankoviek a nejakú cudziu menu.

Skutočný poklad.

Spoločnými silami vyprázdnili skriňu. Príbor ticho štrngal, Henrik medzi nože a vidličky povkladal niekoľko servítok.

Plecniaky sa naplnili. Úloha splnená.

Ešte niečo?

Na stenách viseli obrazy, tie však boli priveľké. Henrik si v okne všimol úzky vysoký predmet. Odhrnul záves.

Starý svietnik z lakovaného dreva, zdobený sklenenými platničkami. Mohol byť tridsať centimetrov vysoký a pätnásť široký Hodil by sa mu do bytu, ak ho nikto nebude chcieť. Svietnik zamotal do obrusu a vložil si ho do plecniaka.

To stačí.

Keď vyšli do predizby, nikde nevideli Freddyho. Vari vošiel ďalej do domu?

V tej chvíli sa otvorili kuchynské dvere. Henrik ani chvíľu nepochyboval, že ide Freddy. Preto sa ani neobzrel. Zrazu si však uvedomil, že Tommy zmeravel.

Otočil hlavu. Vo dverách stál bielovlasý muž v hnedej pyžame.

Práve sa snažil nasadiť si hrubé okuliare.

Do riti. Zasa ich prichytili.

„Čo tu robíte?“

Hlúpa otázka, čo si nezaslúžila odpoveď. Henrik však cítil, ako sa Tommy vedľa neho strhol. Ako robot, ktorého prepli na pozíciu útok.

„Zavolám políciu,“ skríkol muž.

„Shut upi“

Tommy sa rozbehol. Bol od muža o hlavu vyšší. Sotil ho, muž spadol na zem.

„No moves!“ zareval Tommy a z celej sily kopol.

Muž pri páde stratil okuliare. Skríkol od bolesti.

Tommy skočil k nemu, v ruke sa mu zaleskol ostrý predmet. Nôž alebo skrutkovač.

„Stačí!“

Henrik sa rozbehol, aby Tommyho zastavil, no zakopol o koberec a čižmou šliapol mužovi na ruku. Ozval sa zvuk lámania kostí.

„Prestaň!“ kričal niekto, možno on sám.

„Hovor po anglicky!“ zasyčal Tommy.

Henrik ustúpil, oprel sa o mramorový stôl v hale. Veľké zrkadlo v predizbe padlo na zem a rozbilo sa na kúsky. Do riti. Všetko sa mihalo rýchlo ako na tanečnom parkete. Nič nešlo podľa plánu. A kde je, dopekla, Freddy?

Za chrbtom sa mu ozval ženský hlas.

„Vypadnite!“

Zvrtol sa. Pri ležiacom mužovi stála žena. Bola ešte menšia, vyzerala na smrť vydesene.

„Gunnar?“ zakričala a sklonila sa k nemu. „Gunnar, už som privolala políciu!“

„Poďme!“

Henrik sa rozbehol netušiac, či Tommy jeho povel počul. Freddy bol naďalej nezvestný.

Vybehli na verandu a zmizli v čiernej noci.

Henrik prebehol po zmrznutom trávniku, zabočil za roh a bežal ďalej do lesa. Konáre mu škriabali tvár, plecniak ho tlačil k zemi. Nenachádzal chodník, no utekal ďalej.

Vtedy ho niečo schmatlo za členok a chvíľu na to letel vzduchom.

Rovno do tieňov, kde ho pohltilo vlhké lístie a kriaky.

Oder do hlavy. Zatmelo sa mu pred očami.

Naplo ho na zvracanie.

Precitol na to, že sa plazí štvornožky. Pomaly sa pohyboval dopredu, hlava ho bolela, mieril k čiernemu tieňu, ktorý mu rástol pred očami. Malá jaskyňa. Vliezol otvorom a schúlil sa pri stene. Naháňajú ho, no tu je v bezpečí.

Prešlo niekoľko minút, kým sa mu v hlave začalo rozjasnievať. Poobzeral sa okolo seba.

Ticho. Čierna tma. Do pekla, kde to je?

Prstami ohmatával vlhkú zem. Uvedomil si, že vliezol do starej, kameňmi vykladanej pivnice v lese pri fare. Bolo tu chladno a vlhko.

Smrdelo tu plesňou.

Na okamih sa mu zazdalo, že leží v starej márnici. Mŕtvi tu čakajú na pohreb na neďalekom cintoríne.

Na ucho mu padol prebudený pavúk s dlhými nohami. Vydesene ho striasol zo seba.

Zrazu mal pocit, že sa v pivnici dusí. Rýchlo z nej vyliezol. Plecniak sa mu zachytil vo dverách, napokon však vyliezol späť na zamrznutú zem.

Ovial ho čerstvý zimný vzduch.

Vstal a predieral sa kríkmi preč od svetiel fary, ktoré presvitali pomedzi stromy. Keď sa dotkol múru cintorína, vedel, že ide správne.

Začul, ako neďaleko neho buchli dvere auta. Načúval.

Niekde v tme štartoval motor.

Pridal do kroku, vyšiel na širší chodník a rozbehol sa. Stromy sa rozostúpili, už videl dodávku. Práve cúvala na cestu.

V poslednej chvíli ju dobehol a otvoril dvere.

Obaja bratia naňho vystrašene pozreli. Potom pochopili, že sa nemajú čoho báť.

„Choď.“

Henrik naskočil a zabuchol dvere. Keď auto vyšlo na cestu, vydýchol si a hlavu, v ktorej mu brnelo, si oprel o sedadlo.

„Do pekla, kde si bol?“ spýtal sa Tommy, nespúšťajúc zrak z nerovnej cesty.

Sťažka dýchal, pevne zvieral volant. Ruky sa mu ešte chveli.

„Zablúdil som,“ odvetil Henrik a sňal si plecniak. „Potkol som sa o koreň stromu.“

Freddy sa ticho zasmial.

„Ja som musel skákať z okna!“ prezradil mu. „Vpálil som rovno do kríkov.“

„Korisť však zato stojí,“ spokojne konštatoval Tommy.

Henrik zaťal zuby a prikývol. Ako je na tom dôchodca, ktorého zložil Tommy? Teraz na to nechce myslieť.

„Choď východnou cestou. Do mojej chaty.“

„Prečo?“

„Polícia sem vyrazí ešte v noci,“ vysvetlil mu Henrik. „Pri ublížení na zdraví prichádzajú až z Kalmaru… nechcem sa s nimi stretnúť na hlavnej ceste.“

Tommy si vzdychol, no pri odbočke na východné pobrežie zišiel z hlavnej cesty.

Vyložiť korisť a ukryť ju v chate im trvalo asi pol hodiny. Pocit istoty však stál za námahu. Keď sa vrátili do auta, Henrikovi v plecniaku zostali len peniaze a starý svietnik.

Okľukou po východnom pobreží sa vrátili do Borgholmu. Cestou nevideli jediného policajta. Na kraji mesta Tommy prešiel mačku, alebo možno zajaca, no bol zrejme príliš unavený na to, aby mu to urobilo radosť.

„Dáme si prestávku,“ vyhlásil Tommy, keď sa zjavili prvé svetlá mesta. „Chvíľu voľna.“

Odbočil k Henrikovmu bytu. Bolo štvrť na štyri.

„Dobre,“ odvetil Henrik a otvoril dvere. „Musíme spočítať peniaze… aby to bolo spravodlivé.“

Nemohol zabudnúť, že bratia Sereliovci ho takmer nechali pri dome.

„Ozveme sa ti,“ sľúbil mu Tommy cez stiahnuté okienko.

Henrik prikývol a vykročil k domu.

Až v byte si všimol, aký je špinavý. Džínsy aj bundu mal čiernu od blata. Hodil ich do práčky, nalial si pohár mlieka a sadol k oknu.

Všetko, čo sa udialo na fare, zakryla hmla. Nechcel na to myslieť. Žiaľ, najsilnejší pocit v ňom vyvolal zvuk lámania mužových kostí pod jeho čižmou. Neurobil to úmyselne, ale…

Zhasol lampu a ľahol si do postele.

Nemohol zaspať, čelo ho bolelo, celé telo sa mu chvelo od nervozity. Až po štvrtej nadránom napokon aj jeho zahalila hmla.

O niekoľko hodín ho prebudilo klopanie.

Klepot na sklo. Potom ticho.

Zdvihol hlavu z vankúša a zmätene sa obzeral v tme.

Opäť sa ozvalo tiché klopanie. Zdalo sa mu, že prichádza z haly.

Vyliezol z teplej postele a vyšiel do tmavej izby, aby odhalil jeho pôvodcu.

Zvuk vychádzal z plecniaka. Tri zaklopania, ticho. Potom ďalší klepot.

Stiahol zips na plecniaku a vytiahol oceľový svietnik z fary, ešte vždy zabalený v obruse.

Zdvihol ho.

Drevený stojan musel v dodávke zmrznúť. A teraz sa opäť rozmrazuje. Preto praská.

Postavil ho na kuchynský stôl, zatvoril dvere a vrátil sa do postele.

Podchvíľou sa z kuchyne ešte ozval klepot. Iritoval ho rovnako ako kvapkajúci kohútik, no Henrik bol taký unavený, že napokon predsa len zaspal.

13

Najdôležitejšie bolo nikdy nezabudnúť na Katrine.

Vždy keď na ňu Joakim zabudol čo len na krátku chvíľu, bolesť sa vracala o to silnejšie, keď si naraz uvedomil, že Katrine už nie je. Preto sa ju po celý čas pokúšal udržiavať v mysli – presne na hranici bodu, kde sa začína smútok, no tak, aby bola vždy pri ňom.

Tretiu nedeľu po nešťastí vzal deti na dlhý výlet do prírody. Vyrazili na západ do vnútrozemia. Joakim cítil na chrbte pohľad Åluddenu a mal pocit, že Katrine len nechali doma, aby nalepila niekoľko pásov tapiet. Možno ich čoskoro dobehne.

Bol veterný, no slnečný novembrový deň. Nabalil deťom koláče a horúcu čokoládu. Joakim si na plecniak pripevnil detskú sedačku pre Gabriela, keď mu dôjdu sily. Teraz ešte pobehoval po lúke za Líviou.

Keď vyšli na hlavnú cestu, Joakim im prikázal čakať. Spoločne skontrolovali, či niečo nejde, až potom prešli na druhú stranu. Veril, že si to Lívia s Gabrielom zapamätajú.

Posledné noci spala Lívia pokojnejšie. Nevyzerala ani trochu unavene, no Joakimovi nedostatok spánku tlačil oči z lebky. Cez deň mu bolo o čosi lepšie. Plač kostí ustúpil, mohol sa opäť pustiť do práce na dome, len noci naďalej zostávali zlé. Aj keď Lívia hlboko spala, on bdel a čakal. Načúval.

Rozprávanie zo sna Lívii neuberalo sily. Skôr naopak.

Začala mu však nosiť zo škôlky výkresy. Väčšinou kreslila ženu so žltými vlasmi, ktorá občas stála pri modrom mori, inokedy pred červeným domom. Kostrbatým písmom nad obrázok napísala MAMA.

Lívia sa ho naďalej každé ráno aj večer pýtala, kedy sa mama vráti domov. Joakim jej vždy odpovedal rovnako: „Neviem.“

Na druhej strane cesty sa tiahol starý kamenný múrik. Preliezli ho a ocitli sa na kraji sivého rašeliniska s pásmi vody medzi trsmi bledožltej trávy. Voda bola čierna. Nedalo sa odhadnúť, aká je hlboká.

„Toto sa volá mokraď,“ vysvetlil deťom Joakim.

„Môže sa tu človek utopiť?“

Lívia sa snažila zatlačiť paličku do vodnej mláky a nevšimla si, že Joakim zmeravel.

„Nie… len ak nevie plávať.“

„Ja viem plávať!“ zakričala Lívia.

V lete bola štyrikrát v škole plávania v Štokholme.

Gabriel zrazu skríkol a rozplakal sa – gumák sa mu zaboril do trávy pri kaluži vody a nevedel ho vytiahnuť. Keď mu Joakim pomohol, rozbahnená zem pustila nohu so sklamaným výdychom. Gabriela postavil na pevnú zem, pohľadom prešiel čiernu vodu a v tej chvíli si spomenul na to, čo o rašelinisku hovoril maklér.

„Viete, čo sa tu robilo v dobe železnej?“ spýtal sa. „Pred mnohými storočiami?“

„Čo?“ spýtala sa Lívia.

„Hovorili mi, že sa tu prinášali obety bohom.“

„Obety… čo je to?“

„Znamená to, že človek sa vzdá vecí, ktoré má rád,“ vysvetlil Joakim, „aby za odmenu dostal viac.“

„Čoho sa vzdávali?“ spýtala sa Lívia.

„Striebra, zlata, mečov a podobných vecí. Hádzali ich do vody ako dar bohom.“

Maklér im spomínal, že občas obetúvali aj zvieratá a ľudí, no tá časť príbehu jednoznačne nebola určená detským ušiam.

„Prečo?“ spýtala sa Lívia.

„Neviem… no asi verili, že potešia bohov a uľahčia si tým život.“

„Akí to boli bohovia?“

„Pohanskí.“

„Čo to je?“

„To sú… takí, trochu zlí bohovia,“ koktal Joakim, ktorý sa veľmi nevyznal v histórii náboženstiev. „Bohovia Vikingov ako Odin a Freja. A prírodné božstvá v skalách a stromoch. Už ich však niet.“

„Prečo nie?“

„Ľudia na nich prestali veriť,“ vysvetlil Joakim a vykročil. „Poďme ďalej. Gabriel, zoberiem ťa na chrbát?“

Syn veselo zavrtel hlavou a rozbehol sa za Líviou. Okolo rašeliniská viedla cestička. Kráčali po nej na sever. Kúsok ďalej sa tiahli polia a za nimi panoráma dedinky Rörby s bielou vežou kostola.

Joakim by rád kráčal ďalej, no deťom očividne dochádzali sily. Sňal si z chrbta plecniak.

„Poďte si niečo zahryznúť.“

Každý si našiel suchý kameň. Obklopovalo ich ticho. Za pätnásť minút vypili termosku horúcej čokolády a zjedli všetky koláče. Joakim vedel, že celá oblasť je chránená vtáčia rezervácia, no za celý čas nevidel jediného operenca.

Keď si oddýchli, prešli cestičkou a vošli do lesíka, ktorý rástol severozápadne od Åluddenu. Les, tak ako všetky na ostrove, tvorili nízke stromy a husté kríky. Borovice sa nakláňali k pevnine, akoby chceli uniknúť ostrým nárazom vetra od mora. Medzi nimi rástli skupinky hlohu a liesky.

Pokračovali k brehu, kde vietor náhle zosilnel. Slnko klesalo za horizont, obloha stratila svoj modrý nádych.

„Stroskotaná loď!“ vykríkla Lívia, keď už boli takmer pri vode.

„Loď!“ zopakoval Gabriel.

„Tato, poďme tam!“

Z diaľky ešte vždy pripomínala loď, no keď pristúpili bližšie, vyzerala skôr ako hromada dosák. Len kýl zostal neporušený, spoly pochovaný v piesku.

Lívia a Gabriel obišli vrak, a keď sa vrátili k otcovi, netajili sklamanie.

„Tato, to sa už nedá opraviť,“ posťažovala sa Lívia. „Nie,“ uznal Joakim. „Už je s ňou koniec.“

„A všetci na lodi sa utopili?“

Joakim si uvedomil, že jeho dcéra neustále hovorí o utopencoch.

„Nie, zachránili sa,“ odvetil. „Určite im pomohli ľudia z majáka.“

Po vlhkom piesku kráčali na juh. Vlna chvíľami vyšplechla na breh spenenú vodu a deti sa pokúšali kráčať pri nej čo najbližšie, ale aby sa nezamočili. Keď za nimi vybehla veľká vlna, s radostným smiechom sa schovávali za otca.

Po pätnástich minútach dorazili ku kamennému mólu, ktoré chránilo ich majáky. Lívia sa k nim rozbehla a vyskočila na kamenný blok.

Ešte pred troma týždňami tadiaľto kráčala Katrine. Prešla po móle priamo do vody.

„Lívia, tam nechoď!“ napomenul ju Joakim.

Zvrtla sa a nechápavo naňho pozrela.

„Prečo nie?“

„Môžeš sa pokĺznuť.“

„Nemôžem!“

„Môžeš. Poď dole!“

Napokon mlčky a urazene zišla. Gabriel striedavo hľadel na sestru a otca, akoby premýšľal, komu dať za pravdu.

Priblížili sa k majákom a Joakim dostal nápad, ako Líviu priviesť na iné myšlienky.

„Čo keby sme sa pozreli do majáka?“

Lívia od vzrušenia poskočila.

„A to môžeme?“

„Jasná vec,“ usmial sa Joakim. „Ak sa nám podarí odomknúť bránu. Vyskúšam jeden zväzok kľúčov.“

Vrátil sa s deťmi k domu, odomkol dvere kuchyne a ako už neraz, potlačil v sebe chuť zakričať na Katrine.

V kuchynskej zásuvke, kde ležal fascikel s dokladmi k domu, ktorý im odovzdal maklér, našiel aj starý kovový krúžok s desiatkou kľúčov. Niektoré z nich boli také veľké a ťažké, aké nikdy dovtedy nevidel.

Gabriel chcel zostať v teple a pozrieť si film o tučniakovi Pingu. Joakim mu zapol televízor.

„O chvíľu sme späť,“ pohladkal ho na rozlúčku.

Gabriel len ticho prikývol a ihneď sa ponoril do rozprávky.

Joakim vzal kľúče a s Líviou sa vrátil do zimy.

„Ktorý maják skúsime?“

Lívia sa zamyslela.

„Ten,“ ďobla prstom do vzduchu. „Mamin.“

Joakim sa zahľadel na severnú vežu. Maják, ktorý už nesvieti – hoci raz ho svietiť videl, na úsvite dňa, keď Katrine vyšla na mólo.

„Dobre,“ prikývol. „Ideme.“

Vyšli na kamenné mólo a na mieste, kde sa rozdeľovalo, odbočili doľava.

Dostali sa na malý ostrovček. Leštená kamenná doska pred plechovou bránou majáka bola dosť veľká na to, aby sa na ňu zmestil otec s dcérou.

„Tak sa na to pozrime…“

Joakim chvíľu striedavo hľadel na zámku a kľúče. Potom jeden vybral, no ten bol na kľúčovú dierku priveľký. Druhý vošiel do zámky, no nevedel ním otočiť.

Aj tretí kľúč sedel, a keď sa Joakim poriadne zaprel, pootočil ním, hoci zámka kládla odpor.

Stlačil kľučku a z celej sily potiahol.

Dvere sa pomaly pootvorili, no po pätnástich – dvadsiatich centimetroch sa zasekli.

Mohla za to kamenná doska. Vlny a ľad – možno aj prerastajúca tráva – vytlačili kameň dohora a teraz bránili dverám otvoriť sa.

Joakim vykrivil hornú časť dverí, no ani tak sa neotvorili.

Nazrel dnu. Mal pocit, akoby hľadel do pukliny v skale.

„Čo tam je?“ vyzvedala sa mu za chrbtom Lívia.

„Bože,“ vydýchol. „Na zemi leží kostra.“

„Kostra?“

Obrátil pohľad k dcére a usmial sa na jej prekvapenú tvár.

„Len žartujem. Takmer nič nevidím… je tam tma ako vo vreci.“

Ustúpil, aby sa mohla pozrieť aj Lívia.

„Vidím schody.“

„Áno. Určite vedú do veže.“

„Točia sa nahor.“

„Až na samý vrch,“ prisvedčil Joakim a dodal: „Počkaj tu.“

Pri vode si všimol podlhovastý kameň. Preniesol ho k dverám a postavil sa naň.

„Lívia, posunieš sa trochu? Skúsim vliezť dnu a vytlačiť dvere zvnútra.“

„Aj ja tam chcem vliezť!“

„Môžeš, ale až po mne,“ sľúbil jej Joakim.

Potom ohol plechové dvere na doraz a vliezol dnu. Podarilo sa mu to – gratuloval si, že zatiaľ nemá pivné brucho.

Denné svetlo zmizlo a s ním aj vietor od mora. Dotkol sa betónovej podlahy, ohmatával kamenné steny.

Jeho oči si pomaly privykli na tmu. Poobzeral sa okolo seba. Kedy tu bol niekto naposledy? Možno pred desiatkami rokov. Suchý vzduch ho štípal v nose, každým pohybom víril chuchvalce prachu.

Točité schody, ktoré objavila Lívia, sa začínali priamo pri jeho nohách a špirálovito stúpali okolo mocného stĺpa uprostred veže. Strácali sa mu nad hlavou, no kdesi vysoko v tme tušil náznak svetla, prichádzajúceho zrejme cez nejaké úzke okienko.

Niekto sem nanosil kôpku novín, červeno-biele plastové vedro s nápisom CALTEX.

Pod schodmi objavil nízke drevené dvere, a keď sa k nim zohol, zbadal staré drevené prepravky, prázdne fľašky a zmotané tmavozelené rybárske siete. Dokonca tu stálo čosi, čo pripomínalo starý mangeľ.

Ktosi využíval maják ako sklad nepotrebných vecí.

„Tato?“

Lívia.

„Áno?“ zakričal späť a chvíľu počúval ozvenu vlastného hlasu, prichádzajúcu vysoko zhora.

V odchýlených dverách sa zjavila dcérkina tvár.

„Môžem už vliezť?“

„Môžeme to skúsiť… Vylez na kameň, pokúsim sa ťa vtiahnuť dnu.“

Len čo sa začala tlačiť otvorom, pochopil, že nemá dosť síl na to, aby súčasne odtláčal dvere a ťahal dcéru dnu. Hrozilo, že sa zasekne.

„Lívia, nejde to.“

„Ale ja chcem!“

„Môžeme to skúsiť v južnom majáku,“ navrhol. „Možno…“

Zrazu kdesi nad hlavou začul zvuky. Otočil hlavu a načúval.

Kroky. Zvuky zo schodov pripomínali ozvenu ľudských krokov. Prichádzali z veže. Možno si to len namýšľa, no skutočne mal pocit, že počuje ťažké kroky – akoby k nemu niekto pomaly zostupoval.

Toto nie je Katrine, je to niekto iný.

Ťažké kroky… kroky muža.

„Lívia?“ zakričal Joakim.

„Áno?“

Ešte vždy ho čaká vonku. Joakim si uvedomil, že stojí blízko pri vode. Stačí, aby ustúpila zopár krokov, a spadne… A Gabriel. Zostal doma sám. Ako len ho tam mohol nechať?

„Lívia!“ zakričal. „Ani sa nepohni. Idem von.“

Zachytil sa oboma rukami a nadvihol sa k otvoru. Plechové dvere akoby ho chvíľu chceli zadržať, no napokon sa mu podarilo pretlačiť otvorom. Zvonku musel pôsobiť komicky, akoby hral paródiu na pôrod. Srdce mu však išlo vyskočiť z hrude. Lívia naňho hľadela vystrašene.

Zliezol na kamennú platňu a nadýchol sa chladného morského vzduchu.

„Takže,“ začal, keď za sebou zabuchol odchýlené dvere. „Pôjdeme sa pozrieť za Gabrielom. Druhý maják preskúmame nabudúce.“

Zavesil späť visiacu zámku a zamykal, očakávajúc protesty. No Lívia mlčala. Potichu mu podala ruku a pomaly vykročili po móle. Začínalo sa stmievať.

Joakim myslel na zvuky v majáku.

Musel to byť vietor, alebo klepot zobáka zmätenej čajky o sklo okna na veži. Určite to neboli ľudské kroky.

ZIMA 1916

Katrine, mŕtvi za nami vystierajú svoje ruky. Chcú nám čosi povedať. Dožadujú sa, aby sme ich počúvali.

Čo nám chcú odkázať? Možno to, aby sme nevolali smrť predčasne?

Na povale v stodole je do steny vyrytý dátum z prvej svetovej vojny: 7. december 1916. Za tým krížik a začiatok mena: GEOR –

Mirja Rambeová

Manželka veliteľa majáka Alma Ljunggrenová sedí pri krosnách v komore v zadnej časti domu. Na stene za ňou tikajú nástenné hodiny. Odtiaľto nevidí na more, a to je aj dobre. Nechce vidieť, čo jej manžel Georg a jeho podriadení robia na morskom brehu.

V dome vládne ticho, všetky ženy sú pri svojich mužoch. Alma vie, že aj ona by mala vyjsť podporiť svojho manžela, no nenachádza odvahu. Nemá silu byť jeho oporou, ledva sa odváži dýchať.

Nástenné hodiny tikajú ďalej.

V zimné ráno tretieho roku veľkej vojny vyhodili vlny na breh pri Åluddene morského netvora. Objavili ho nadránom po veľkej snehovej búrke: čierna príšera s ostrými, oceľovými ostňami, ktoré pokrývajú celé jej okrúhle telo.

Švédsko zostáva vo veľkej vojne na kontinente neutrálne, no aj tak sa ho dotýka.

Ten netvor na brehu je mína. Pravdepodobne ruská mína, ktorú minulý rok ponorili do morských vĺn, aby zastavila nemecké lode, prevážajúce rudu v Baltickom mori. No nech je odkiaľkoľvek, je nebezpečná.

Tikanie v miestnosti náhle ustáva.

Alma zdvíha hlavu.

Nástenné hodiny zastali. Kyvadlo sa nehýbe.

Alma berie čierne nožnice, ktorými inokedy strihajú ovce, a vstáva. Okolo ramien si prehodí šál a vyjde na verandu. Naďalej sa odmieta čo len pozrieť smerom k brehu.

Vlny, ktoré spôsobila posledná smršť, museli uvoľniť mínu. Teraz uviazla v piesku a v rozmočenom snehu len päťdesiat metrov od južného majáka.

Minulý rok more vyplavilo na breh severne od Marnäsu nemecké torpédo. Odpálili ho a námorné úrady teraz žiadajú, aby rovnako postupovali aj s mínami. Ruskú mínu treba zničiť, no nemôžu ju odpáliť tak blízko majáka. Najprv ju treba odtiahnuť o kus ďalej. Chlapi okolo nej uviažu slučku a potom ju opatrne odvlečú preč.

Velenia sa ujal Georg Ljunggren. Stojí na prove otvoreného motorového člna a Alma aj z verandy počuje, ako jej muž zvučným hlasom rozdáva povely.

Keď otvorí dvere, počuje každé jeho slovo.

Vychádza do zimy, prejde čerstvo zameteným dvorom k stodole bez toho, aby čo len pozrela smerom k brehu.

V stodole nikoho niet, no keď otvorí ťažké dvere a vkĺzne dnu, kravy aj kone začnú nepokojne prešľapovať. Boja sa búrky.

Po rebríku pomaly vyjde do senníka. Ani tu nikto nie je.

Seno siaha takmer po strop. Popri stene sa prešuchne až k zadnej stene, kde zastane.

Za posledné roky tu takto stála mnohokrát, teraz si však chce ešte raz prečítať všetky mená.

Potom vezme nožnice, hrot priloží k drevenej doske a začne vyrývať dnešný dátum: 7. december 1916. A meno.

Krik z pláže utíchol.

Všetko stíchlo. Alma púšťa nožnice. Spína ruky a modlí sa k Pánovi.

Na Åluddene vládne ticho.

Potom ho preruší explózia.

Akoby všetok vzduch v dome stisla neviditeľná ruka. Z brehu sa na dom ženie tlaková vlna, rozbíja okenné sklá a ohluší Almu, ktorá zatvára oči a klesá do sena.

Mína vybuchla priskoro. Alma to už vie.

Keď tlaková vlna ustúpila, Alma pomaly vstáva.

Po niekoľkých sekundách ticha opäť začínajú bučať kravy. Potom sa ozvú aj rozrušené hlasy z brehu. Rýchlo sa približujú.

Alma skáče dolu.

Oba majáky ďalej stoja. Výbuch sa ich ani nedotkol. Mína však zmizla, zostala po nej len sivá spenená voda. A nikde nevidí ani čln, na ktorom pred chvíľou stáli muži.

Sleduje, ako sa k domu blížia ženy. Ragnhild a Eivor, manželky strážcov majáku. Hladia na ňu neprítomným pohľadom.

„A veliteľ?“ pýta sa Alma.

Ragnhild meravo zavrtí hlavou a Alma vidí, že jej zástera je vlhká od krvi.

„Môj Albert… stál za kormidlom.“

Podlomia sa jej kolená. Alma sa k nej rozbieha a zachytí ju chvíľu predtým, ako klesá na kamenný chodník.

14

V nedeľu spala Lívia pokojne. Joakim sa na úsvite zobudil po troch hodinách bezsenného spánku. V súčasnosti nevedel spať dlhšie. V hlave mu dunelo od únavy.

Ráno ako zvyčajne odviezol deti do Marnäsu a vrátil sa do prázdneho, tichého domu. Opäť sa pustil do tapetovania spálne na južnom konci domu.

Okolo jednej začul, ako sa k Åluddenu blíži vrčanie motora. Vyzrel von.

Po štrkovej ceste sa k domu veľkou rýchlosťou približoval vínovočervený mercedes. Joakim ho okamžite spoznal. Naposledy ho videl, keď po pohrebe medzi prvými autami opúšťal parkovisko pred marnäským kostolom.

Prišla ho navštíviť Katrinina matka.

Hoci sedela za volantom veľkého auta, pôsobila dojmom, že sa doň ledva zmestí. S námahou sa vytisla cez dvere. Chvíľu sa zdalo, že sa zasekla medzi volantom a sedadlom. Napokon však predsa stála na dvore, oblečená v obtiahnutých rifliach a koženej bunde s množstvom cvokov. Nohy jej zdobili špicaté čižmy. Napriek päťdesiatim piatim rokom jej tvár zdobil výrazný červený rúž a čierne šminky.

Upravila si ružovú hodvábnu šatku a s nevôľou si premerala dom a dvor. Potom si zapálila cigaretu.

Mirja Rambeová, Joakimova svokra z Kalmaru. Od pohrebu sa mu ani raz neozvala.

Joakim sa zhlboka nadýchol a prešiel domom, aby otvoril kuchynské dvere.

„Ahoj, Joakim,“ pozdravila ho a kútikom úst vyfúkla cigaretový dym.

„Ahoj, Mirja.“

„Rada ťa vidím. Ako ti je?“

„Nie dobre.“

„Chápem… také veci človeka vedia zlomiť.“

Na ďalšie prejavy empatie by čakal márne. Mirja zahodila ohorok medzi kamienky na cestičke a vkročila do kuchyne. Ustúpil od dverí a nadýchol sa zmesi tabaku a voňavky.

V kuchyni sa poobzerala okolo seba. Joakim vedel, že od čias, keď v tomto dome pred tridsiatimi rokmi bývala Mirja, sa všetko od základov zmenilo. Keď sa však nevyjadrovala k námahe, ktorú pri obnove domu vynaložili, neodolal a spýtal sa priamo:

„Väčšinu vecí tu v lete prerobila Katrine. Čo na to hovoríš?“

„Môže byť,“ mykla plecom. „Keď sme si s Torun prenajímali jednu z kutíc vo vedľajšom dome, tu bývali samí chlapi. Vyzeralo to tu hrozne. Všade bordel a špina.“

„Starali sa o majáky?“

„Tí odišli už dávno predtým,“ odsekla Mirja. „Boli to povaľači.“

Mávla rukou, akoby chcela zmeniť tému. Potom sa spýtala:

„A kde mám vnúčatá?“

„Lívia aj Gabriel sú v škole. V Marnäse.“

„Už teraz?“

„Je to vlastne škôlka aj škola. Lívia tam bude chodiť šesť rokov.“

Mirja prikývla, no neusmiala sa.

„Nové názvy…“ zamračila sa. „No tá istá psia drezúra.“

„To nie je drezúra,“ namietol Joakim. „Páči sa im tam.“

„Ale áno,“ prikývla Mirja. „Za mojich čias sa to volalo inak. Je to ten istý grc… deň čo deň.“

Zrazu opäť zmenila tému.

„Keď už spomínam zvieratá…“

Vrátila sa na dvor.

Joakim zostal v kuchyni a uvažoval nad tým, ako dlho tu Mirja plánuje zostať. V jej prítomnosti akoby sa dom naraz zmenšil. Joakim sa v ňom nevedel nadýchnuť.

Počul, ako sa zabuchli dvere auta, a o chvíľu sa v kuchyni opäť zjavila Mirja. V oboch rukách niesla tašky. Jednu z nich otvorila, bola v nej sivá klietka s uškom.

„Dostala som ho zadarmo od suseda,“ vysvetlila Joakimovi. „Príslušenstvo som však musela kúpiť.“

Klietka nebola prázdna.

„Ty žartuješ, však?“ zalapal po dychu.

Mirja zavrtela hlavou a klietku otvorila. Vyskočil z nej sivý kocúrik s čiernymi prúžkami a pôžitkársky sa naťahoval na drevenej podlahe. Nedôverčivo pritom gánil na Joakima.

„To je Rasputin,“ predstavila mu ho Mirja. „Bude si tu žiť ako ruské knieža, však?“

Otvorila druhú tašku a začala z nej vyťahovať plechovky s mačacím krmivom, misku a škatuľu s pieskom.

„Nemôže tu zostať,“ zamračil sa Joakim.

„Jasné, že môže,“ odsekla Mirja. „Dom aspoň trochu ožije.“

Rasputin sa obtrel Joakimovi o nohy a vyšiel do haly. Keď Mirja otvorila dvere, vybehol z domu na dvor.

„Išiel loviť potkany,“ vysvetlila Joakimovi.

„Nevidel som tu ani jediného.“

„Len preto, že sú bystrejšie než ty.“ Mirja si z misky na kuchynskom stole vzala jablko a pokračovala: „Kedy ma prídete pozrieť do Kalmaru?“

„Netušil som, že sme pozvaní.“

„Jasné, že ste.“ Zahryzla do ovocia. „Príďte, kedy sa vám chce.“

„Pokiaľ viem, Katrine si nikdy nepozvala.“

„Aj tak by nikdy neprišla,“ odsekla Mirja. „No občas sme si volávali.“

„Raz do roka,“ opravil ju Joakim. „Volala ti na Vianoce. Vtedy vždy za sebou zavrela dvere, aby ju nikto nepočul.“

Mirja zavrtela hlavou.

„Hovorila som s ňou len pred mesiacom.“

„O čom?“

„O ničom zvláštnom… o mojej poslednej výstave v Kalmare. A mojom novom priateľovi Ulfovi.“

„Inými slovami, zhovárali ste sa o tebe.“

„Aj o nej.“

„Čo povedala?“

„Cítila sa tu sama. Štokholm jej nechýbal, no… ty áno.“

„Musel som ešte chvíľu pracovať.“

Samozrejme, výpoveď mohol dať už skôr. Veľa vecí mohol robiť inak, no určite o tom nechcel diskutovať s Mirjou.

Prešla do ďalšej izby. Zastala pri obraze pred Joakimovou spálňou.

„Darovala som ho Katrine na jej dvadsiate narodeniny,“ vysvetlila. „Pamiatka na jej starú mamu.“

„Ten obraz mala rada.“

„Nemal by tu len tak visieť,“ napomenula ho Mirja. „Posledný obraz od Torun na aukcii predali za tristotisíc.“

„Naozaj? Veď nikto nevie, že ho tu máme.“

Mirja sa na obraz pozorne zahľadela a očami sledovala sivočierne pásy olejových farieb.

„Nenájdeš tu jedinú horizontálnu čiaru. Preto sa naň tak ťažko pozerá,“ vysvetlila Joakimovi. „Takto maľuje človek, ktorý zažil na vlastnej koži smršť.“

„Torun zažila smršť?“

„Áno. Keď sme tu trávili prvú zimu. V rádiu vystríhali pred príchodom snehovej smršte, no Torun sa aj tak vydala k rašelinisku. Rada sa prechádzala vnútrozemím, kým si nenašla svoje miesto, aby maľovala.“

„Boli sme tam včera,“ pochválil sa Joakim. „Je tam pekne.“

„Ale nie počas smršte,“ odvetila Mirja. „Ani nestihla zložiť paletu. Dolámal jej ju vietor. Naraz videla len na niekoľko metrov. Slnko zmizlo. Všade okolo sa víril sneh.“

„Zachránila sa?“

„Už zablúdila hlbšie do mokrade a noha sa jej zaborila do bahna, keď na okamih sneženie ustalo. Zazrela blikajúce svetlo majáka.“ Pozrela na obraz a stíšila hlas. „Bolo to v poslednej chvíli. Neskôr mi hovorila, že keď sa brodila mokraďou, videla okolo seba mŕtvych… ktorých tu obetovali v dobe železnej. Vystierali k nej z vody svoje hnáty.“

Joakim s napätím počúval. Začínal chápať, kde hľadať pôvod atmosféry Toruniných obrazov.

„Od toho dňa mala problémy so zrakom,“ pokračovala Mirja. „Vtedy sa to všetko začalo. Napokon oslepla.“

„Zo smršte?“

„Možno… vtedy niekoľko dní nemohla otvoriť oči. Smršť prináša piesok z polí a mieša ho so snehom… človeku akoby oči dopichali drobné špendlíky.“

Mirja odstúpila od obrazu.

„Ľudia takéto tmavé obrazy nechcú,“ konštatovala. „Tu na Ölande každý vidí len vysokú oblohu, modré more a žiarivé polia plné kvetov. Nič iné. Kupujú svetlé obrazy v bielych rámoch.“

„Aké maľuješ ty.“

„Presne tak.“ Mirja rázne prikývla. Nezdalo sa, že by sa jej Joakimova poznámka dotkla. „Slnečné letné maľby pre letných hostí.“ Obzrela sa okolo seba. „U vás nevidím nijaké obrazy Mirje Rambeovej. Mýlim sa?“

„Nie. Katrine ich má niekde na pohľadniciach.“

„To je dobre. Aj na pohľadniciach sa dá zarobiť.“

Joakim chcel vyjsť zo spálne – mal pocit, že mu svojím rozprávaním narúšajú súkromie. Vrátili sa do kuchyne.

„Koľko jej obrazov vlastne existovalo?“ spýtal sa.

„Veľa. Určite aspoň päťdesiat.“

„A zostalo ich len šesť, však?“

„Šesť, áno.“ Mirja sa zamračila. „Šesť sa zachránilo.“

„A hovorí sa…“

Mirja ho podráždene prerušila:

„Viem, čo sa hovorí… že ich zničila jej dcéra. Zbierku, ktorá by bola dnes hodna niekoľkých miliónov… hovorí sa, že som nimi jeden zimný večer zakúrila, aby sme nezmrzli.“

„Katrine mi povedala, že to nie je pravda.“

„Naozaj?“

„Vraj si na Torun žiarlila… a všetky obrazy hodila do mora.“

„Katrine sa narodila rok po tom, ako sa to stalo, takže pri tom nemohla byť.“ Mirja si vzdychla. „Neustále počúvam tie klebety: Mirja Rambeová je odporná ježibaba… má primladých milencov, pije ako dúha… to asi hovorila aj Katrine, však?“

Joakim zavrtel hlavou, no pred očami sa mu zjavil obraz, ako sa Mirja tacká na ich svadbe v Borgholme a pokúša sa zvádzať jeho mladšieho bratanca.

Vyšli na verandu. Mirja si zapla koženú bundu.

„Poď so mnou,“ navrhla. „Niečo ti ukážem.“

Joakim kráčal za ňou cez dvor. Videl, ako Rasputin prelieza cez plot a mizne smerom k moru.

„Nič sa tu nezmenilo,“ povedala Mirja, prekračujúc nerovné skaly. „Toľko buriny sme tu mali aj my.“

Zastala, zapálila si cigaretu a zaprášeným oknom nazrela do domu, v ktorom bývala s matkou.

„Nikto nie je doma.“

„Maklér túto stavbu nazýval hosťovským domom,“ prezradil jej Joakim. „Na jar ho dáme do poriadku… tak sme to aspoň plánovali.“

V podlhovastom prízemnom dome so škridlovou strechou bola dreváreň, dielňa, práčovňa s dlážkou zničenou od vlhkosti, sauna zo sedemdesiatych rokov a dve hosťovské izby s vlastnou sprchou. V nich bývali rodiny v lete, keď bolo v hlavnej budove priveľmi teplo.

Mirja pozrela na dom a zavrtela hlavou.

„Tri roky sme tu s Torun bývali. Medzi machom a chuchvalcami prachu. V zime tu bolo ako v chladničke. Hnus!“

Mirja sa domu obrátila chrbtom.

„Chcela som ti ukázať niečo iné… tu.“

Prešla k stodole a otvorila dvere do veľkej tmy.

Zahasila cigaretu a zasvietila. Joakim kráčal za ňou. Ukázala na senník.

„Je to tam hore.“

Joakim na okamih zaváhal. Potom položil nohu na strmé drevené schody. Na povale bolo všetko rovnako zaprášené, ako keď sem prišiel prvý raz.

„Ďalej sa nedostaneme.“

„Ale áno,“ odvetila Mirja.

Bez váhania prešla medzi taškami, debnami, kusmi starého nábytku a hrdzavými strojmi. Nachádzala úzke priechody, kým spolu nezastali pri stene na opačnej strane. Rukou sa dotkla drevenej dosky.

„Pozri si toto… objavila som to pred tridsiatimi piatimi rokmi.“

Joakim pristúpil bližšie. Aj v slabom svetle videl, že niekto do hrubých drevených dosiek vyryl písmená. Mená a roky, kde-tu krížik či citát z Biblie:

MILOVANÁ CAROLINA 1868 na doske tesne pod strechou. NÁŠ MILOVANÝ JAN ODIŠIEL K PÁNOVI 1883 a o kúsok nižšie NA PAMIATKU ARTHURA CARLSSONA, UTOPIL SA 3. JÚNA 1911.

Na stene bolo ešte mnoho mien, no Joakim prestal čítať a obrátil sa k Mirji.

„Čo je to?“

„Mŕtvi tohto domu,“ odvetila Mirja. Jej väčšinou panovačný hlas odrazu zjemnel. Znel takmer úctivo. „Tie mená sem vyryli ich pozostalí. Väčšina mien tu bola, už keď som žila v dome… no tieto dole sú nové.“

Ukázala na niekoľko mien takmer pri dlážke: CIKI napísané tenkými písmenami. A SLAVKO hneď vedľa.

„Zrejme utečenci,“ zamyslel sa Joakim. „Pred niekoľkými rokmi slúžil Åludden ako utečenecký tábor.“ Pozrel sa na Mirju. „Ale prečo ich sem vyrývali?“

„Prečo asi?“ nadýchla sa Mirja. „Načo človek stavia náhrobné kamene?“

Joakim si spomenul na granitový kameň, ktorý minulý týždeň vybral pre Katrine. Majú mu ho dodať pred Vianocami.

„Aby… aby nezabudol.“

„Presne tak,“ prikývla Mirja.

„Hovorila si niekedy o tejto stene s Katrine?“

„Áno, už minulé leto. Zaujalo ju to… no neviem, či sem niekedy vyšla.“

„Myslím si, že áno,“ priznal Joakim.

Mirja prstami prechádzala po písmenách vyrytých v dreve.

„Keď som ako mladá našla tieto mená, čítala som si ich stále dokola,“ začala. „Potom som premýšľala nad tým, kto boli tí ľudia, prečo žili v tomto dome, ako zomreli… Nie je ľahké prestať myslieť na mŕtvych, však?“

Joakim pozrel na stenu a mlčky prikývol.

„Aj som ich počula,“ pokračovala Mirja.

„Koho?“

„Mŕtvych.“ Mirja si ucho priložila na drevenú dosku. „Ak sa poriadne započúvaš… zachytíš ich šepot.“

Joakim mlčal, no nepočul nič.

„Minulé leto som napísala knihu o Åluddene,“ prezradila mu Mirja, keď sa predierali späť k schodom.

„Naozaj?“

„Dala som ju Katrine, keď ste sa sem nasťahovali.“

„Nikdy mi ju nespomínala.“

Mirja zrazu zastala. Zdalo sa, že niečo hľadá na zemi. Nadvihla prasknutú drevenú prepravku.

Pod prepravkou boli dve mená, vyryté tesne jedno vedľa druhého.

MIRJA & MARKUS 1961

„Mirja…“ prečítal nahlas Joakim. „Toto si písala ty?“

Prikývla.

„Nechceli sme ich vyryť na stenu, tak sme sa podpísali sem.“

„Kto je Markus?“

„Bol to môj frajer. Markus Landkvist.“

Viac nepovedala. Len si vzdychla, dlhým krokom obe mená prekročila a začala schádzať po schodoch.

Rozlúčili sa pred domom. Všetka energia akoby ju opustila. Ešte raz pohľadom prešla celý dom.

„Možno sa čoskoro zastavím.“

„Budem rád.“

„A ty si kedykoľvek aj s deťmi vítaný v Kalmare. Ponúknem vás džúsom.“

„Dobre… a ak sa kocúrovi u nás nebude páčiť, vezmem ho so sebou.“

Mirja sa uškrnula.

„Len to skús.“

Potom sa nasunula za volant a naštartovala.

Keď zmizla za zákrutou, Joakim sa pomaly prešiel po dvore. Pozrel sa na more – kam sa podel kocúr?

Veľké dvere do stodoly zostali pootvorené, zabudli ich za sebou zavrieť.

Akoby ho ta ťahala nejaká neviditeľná ruka. Vošiel do tmy. Okolo neho sa rozhostili ticho ako v katedrále.

Opäť vystúpil po strmých schodoch a prešiel k stene. Prečítal si všetky mená, jedno po druhom.

Načúval s uchom priloženým k stene, no šepot nepočul.

Potom vzal klinec pohodený na dlážke a takmer celkom dole do steny vyryl: KATRINE WESTINOVÁ a dátum jej úmrtia.

Keď skončil, poodstúpil a pohľadom premeral celú stenu.

Spomienka na Katrine je teraz na statku zachovaná. To je dobre.

Deti si, pochopiteľne, Rasputina ihneď obľúbili. Gabriel ho neprestajne hladkal, Lívia mu doniesla misku s mliekom. Nedovolili mu vzdialiť sa ani na okamih, no večer po Mirjinej návšteve ich bez kocúra pozvali na návštevu susedia z južnej strany. Najstarší syn nebol doma, sedemročný Andreas sedel pri jedálenskom stole, kým spolu s mladými Westinovcami neodišli do kuchyne jesť zmrzlinu.

Joakim zostal v jedálni popíjať kávu s Rogerom a Máriou Carlssonovcami. Téma rozhovoru bola jasná: starosť o dom, súboj s vrtochmi počasia. No mal ešte jednu otázku, ktorú sa napokon odvážil položiť:

„Počuli ste o Åluddene nejaké legendy?“

„Legendy?“ začudoval sa Roger Carlsson.

„Áno. Nejaké strašidelné historky, čokoľvek,“ vysvetlil Joakim. „Katrine mi spomínala, že sa s vami v lete bavila… o tom, že v Åluddene straší.“

Jej meno v ten večer spomenul po prvý raz – dával si pozor, aby o svojej zosnulej manželke nehovoril pričasto. Nechcel pôsobiť ako posadnutý. Nebol posadnutý.

„So mnou sa o tom nerozprávala,“ zamyslel sa Roger.

„My dve sme sa bavili, keď prišla na kávu,“ spomenula si Maria. „Len sa pýtala, či má Åludden zlú povesť.“ Pozrela na manžela. „Keď sme boli deti, starí ľudia občas spomínali, že v Åluddene je nejaká tajomná miestnosť, kde straší… Roger, pamätáš si to?“

Roger len zavrtel hlavou – rozhovory o duchoch očividne neobľuboval –, no Joakim sa predklonil.

„Viete, kde je tá miestnosť?“

„Netuším,“ mykol plecom Roger a usrkol si z kávy.

„Ani ja nie,“ priznala Maria. „No môj dedo hovorieval, že tam straší vždy pred Vianocami. Do domu sa vracajú všetci mŕtvi a schádzajú sa v nejakej miestnosti. A potom…“

„To sú len povery,“ prerušil ju Roger a chytil kanvicu s kávou. „Nalejem ti ešte?“

15

Tilda ležala na svojom tenkom matraci. Nahá a spotená.

„Páčilo sa ti to?“

Martin sedel na kraji postele, obrátený chrbtom.

„No… asi áno.“

Už keď si v nedeľu ráno natiahol trenky a rifle, len čo vyliezol z postele, Tilda mala pochopiť, čo príde. No nepochopila.

Hľadel z okna.

„Takto to už ďalej nejde.“

„Čo nejde?“ spýtala sa, ešte vždy nahá pod paplónom.

„Toto… všetko. Nefunguje to.“ Naďalej hľadel z okna. „Karin sa začína vypytovať.“

„Na čo?“

Tilda zatiaľ nechápala, že práve dostáva kopačky. Pretiahnutá a odkopnutá – klasika.

Martin k nej prišiel v piatok neskoro večer. Všetko bolo ako vždy. Tilda sa ho nepýtala, čo povedal svojej žene – nikdy ju to nezaujímalo. Večer zostali v jej malom byte, varila rybaciu polievku. Martin pôsobil uvoľnene, rozprával jej o novom ročníku študentov, ktorí práve začínali prvý semester v policajnej škole. Niektorí vyzerali nádejnejšie, iní menej.

„Ale niečo z nich napokon vykrešeme,“ usmial sa.

Tilda prikývla a premýšľala nad svojimi prvými dňami v policajnej škole. Bola jednou z dvadsiatky prvákov. Väčšinu jej spolužiakov tvorili chlapi. Svojich nových učiteľov rýchlo rozdelili do troch kategórií: starí učitelia, milí, ale trochu skostnatení, civili, ktorí učili právo a nič netušili o policajnej práci v teréne, a mladí učitelia, venujúci sa praktickým cvičeniam. Prichádzali priamo z terénu, svojim žiakom rozprávali množstvo napínavých príbehov. Každý sa im chcel podobať. A jedným z tých mladých bol aj Martin Ahlquist.

V sobotu v Martinovom aute vyrazili na sever, až celkom na severný cíp ostrova. Tilda tam nebola od detstva, no ešte si pamätala pocit, že stojí na konci sveta. Teraz v novembri duli od mora mrazivé vetry a pri majáku nebolo živej duše. Snehobiela veža týčiaca sa nad krajinou, ktorú domáci prezývali Dlhý Erik, jej pripomenula majáky z Åluddenu. Najradšej by sa s Martinom porozprávala o mŕtvej žene, no už skôr sa rozhodla, že cez víkend nebude pracovať.

V jedinej otvorenej reštaurácii v Byxelkroku si dali neskorý obed, potom sa vrátili do Marnäsu a celý večer zostali doma.

Neskôr si uvedomila, že od tej chvíle sa jej Martin vzďaľoval. Rozhovor udržiavala sama.

Zaspali mlčky, no ráno si Martin sadol na kraj postele a začal hovoriť. Ani raz na Tildu nepozrel. Povedal jej, že nad všetkým premýšľal od chvíle, keď sa presťahovala na Öland. Uvažoval nad svojimi životnými voľbami. A prijal rozhodnutie. V nádeji, že sa rozhodol správne.

„Aj pre teba to bude lepšie,“ dodal. „Každému sa uľaví.“

„Chceš tým povedať… že ma opúšťaš?“ spýtala sa potichu.

„Nie. Že sa opúšťame navzájom.“

„Presťahovala som sa sem kvôli tebe.“ Hľadela na jeho nahý chlpatý chrbát. „Nechcela som odísť z Växjö, urobila som to pre teba. Chcem, aby si to vedel.“

„Ako to myslíš?“

„Začali o nás kolovať reči. Chcela som to ukončiť.“

Martin prikývol.

„Každý rád klebetí. Teraz však nemajú o čom.“

Vlastne už nebolo čo dodať. O päť minút neskôr stál oblečený pri dverách. V rukách držal tašku. Ani raz na ňu nepozrel.

„Takže…“ nadýchol sa.

„Nestálo to za to?“ spýtala sa.

„Ale áno,“ prikývol a vyšiel do predizby. „Dlho áno. Už však nie.“

„Celý život sa vyhýbaš konfliktom.“

Martin neodpovedal. Otvoril dvere.

Tilda odolala chuti pozdravovať jeho manželku.

Počula, ako sa zabuchli dvere, a krátko nato dupot na schodoch. Martin teraz sadne za volant a odvezie sa domov k rodine, akoby sa nič nestalo.

Zostala sedieť nahá v posteli.

Všade vládlo ticho. Na dlážke ležal použitý kondóm.

„Máš na viac?“ spýtala sa rozmazaného obrazu v okne.

Nie, verila si, že áno?

Bola si len milenka.

Potom, keď sa asi pol hodiny ľutovala a zápasila s impulzom dohola oholiť svoju plavovlasú hlavu, odhodlane vstala. Osprchovala sa, obliekla a rozhodla sa, že pôjde navštíviť Gerlofa. Potrebuje mať okolo seba starých ľudí, ktorých netrápia problémy s láskou.

Práve vtedy zazvonil telefón. Službukonajúci kolega z Borgholmu ju volal do práce. Cez víkend sa zlodeji vlámali na faru. Pár dôchodcov, ktorý v dome býval, ich pristihol pri čine. Muž teraz leží v nemocnici v poškodenou lebkou a niekoľkými zlomeninami.

Práca jej vždy vedela utlmiť bolesť.

Okolo druhej dorazila na miesto činu. Nad ostrovom už pomaly mizlo denné svetlo.

Ihneď sa zrazila s Hansom Majnerom. Na rozdiel od nej bol v uniforme a prechádzal po dvore s modrobielou policajnou páskou a tabuľkami s nápisom ZÁKAZ VSTUPU.

„Kde si bola včera?“ spýtal sa.

„Mala som voľno,“ odvetila Tilda. „Nikto mi nevolal, že je poplach.“

„To si má človek ustriehnuť sám.“

Tilda zabuchla dvere.

„Drž hubu.“

Majner sa prudko zvrtol.

„Prosím?“

„Povedala som, aby si držal hubu,“ zopakovala Tilda. „Nemusíš ma neustále poúčať.“

Tou vetou si definitívne zahatala aj poslednú cestu k Majnerovi, no bolo jej to jedno.

Nehybne na ňu niekoľko sekúnd hľadel, akoby celkom nechápal, čo práve počul.

„Nepoučujem ťa,“ dostal napokon zo seba.

„Naozaj nie? Radšej mi daj pásku.“

Mlčky začala uzatvárať priestor za farou a hľadať odtlačky topánok, aby ich mohla zakryť. Kriminalisti z Kalmaru prídu až v pondelok ráno.

V rozbahnenej pôde okolo domu ich našla hneď niekoľko. Zdalo sa, že pochádzajú z topánok s výraznou podošvou, alebo z čižiem mužskej veľkosti. Trochu ďalej medzi stromami a v kríkoch zbadala stopy človeka, ktorý zrejme padol na zem a potom unikal štvornožky.

Spočítala stopy. Páchatelia boli traja.

Z verandy vyšla susedka. Dôchodcovský pár jej dal kľúč, aby im dozerala na dom, kým sa nevrátia z nemocnice. Tildu s Majnerom pozvala k sebe na kávu.

Kávička s Majnerom?

„Ďakujem, ale radšej ešte raz prezriem dom,“ usmiala sa Tilda. Rozlúčila sa a vyšla po kamenných schodoch.

V hale za verandou ležala na zemi mozaika črepín z veľkého zrkadla. Koberec bol skrčený, stopy zaschnutej krvi zostali na prahu aj drevenej dlážke.

Dvere do veľkého salóna boli pootvorené, opatrne prekročila rozbité sklo a nazrela dnu.

Všade vládol neskutočný chaos. Sklenené dvere skrine boli dokorán, všetky zásuvky povyťahované. Všimla si stopy bahna z topánok na čerstvo brúsených parketách – technici sa potešia.

S Majnerom dokončili prácu pri dome a pobrali sa každý svojím smerom. Tilda si bez slova sadla za volant a vyrazila za Gerlofom.

„Riešila som jedno vlámanie,“ prezradila mu Tilda dôvod svojho meškania.

„Naozaj?“ zarazil sa Gerlof. „A kde?“

„Na fare Hagelby. Zbili jej majiteľa.“

„Veľmi?“

„Dosť. Bodli ho nožom… určite sa o tom zajtra dočítaš v novinách.“

Sadla si za stôl, vytiahla magnetofón a spomenula si na Martina. Už je určite doma, prekročil prah, objal manželku, vystískal deti a posťažoval sa, aká nudná bola policajná konferencia v Kalmare.

Gerlof čosi hovoril.

„Prosím?“

Tilda ho nepočúvala. Premýšľala nad tým, ako Martin vyšiel z jej bytu bez toho, aby sa čo len raz obzrel.

„Našli ste dáke stopy?“

Tilda prikývla, no nemala chuť rozoberať detaily.

„Zajtra ráno kolegovia urobia podrobný prieskum miesta činu.“ Zapla mikrofón. „Vrátime sa teraz k našej rodine?“

Gerlof prikývol, no pýtal sa ďalej:

„Čo tam vlastne robíte? Keď ste na mieste činu…“

„Technici zaistia stopy,“ vysvetľovala Tilda. „Urobia fotografie, nafilmujú, čo treba. Hľadajú odtlačky prstov, vlasy, stopy po textíliách, vlákna zo šiat. A, samozrejme, biologické stopy, napríklad krv. Urobia aj sadrové odliatky stôp pred domom. Technicky sa dajú zaistiť aj odtlačky topánok z domu, no na to treba elektrostatické…“

„Ste vskutku ambiciózni,“ pochválil ju Gerlof.

Tilda prikývla.

„Snažíme sa postupovať metodicky. Vyzerá to tak, že prišli veľkým osobným autom alebo dodávkou. Viac toho zatiaľ nemáme.“

„No je dôležité tých vagabundov chytiť, však?“

„Určite áno.“

„Donesieš mi, prosím, zo stola papier?“

Tilda ho poslúchla a mlčky sledovala, ako Gerlof na papier čosi zapisuje. Potom jej ho podal.

Tri mená, napísané Gerlofovým úhľadným písmom:

John Hagman

Dagmar Karlssonová

Edla Gustafssonová

Tilda si prečítala mená a prekvapene zdvihla zrak.

„Toto sú zlodeji?“

„Nie. To sú moji starí priatelia.“

„A čo s nimi?“

„Pomôžu vám.“

„Ako?“

„Všeličo vidia.“

„Naozaj?“

„Všetci bývajú pri ceste a majú prehľad o okoloidúcich autách,“ vysvetľoval Gerlof. „Pre každého z nich je auto ešte vždy veľká udalosť, najmä teraz v zime. Edla a Dagmar nechajú všetko bokom, len aby zistili, čo za auto im práve prechádza okolo domu.“

„Rozumiem. Pôjdem sa s nimi porozprávať,“ prikývla Tilda. „Sme vďační za každý tip.“

„Dobre. Začni u Johna zo Stenviku, sme priatelia… nezabudni ho odo mňa pozdravovať.“

„A spýtam sa ho na neznáme autá,“ prikývla Tilda.

„Presne tak. John určite videl dajaké prechádzať po pobreží…

Potom môžeš zájsť za Dagmar, ktorá býva pri odbočke do Altorpu, a spýtaj sa jej na to isté. Edla Gustafssonová, volali sme ju Edla z Hultu, je tiež dobrý tip. Býva pri hlavnej ceste, neďaleko Speteby na ceste do Borgholmu.“

Tilda pohľadom ešte raz prebehla mená.

„Ďakujem,“ zložila papier. „Keď budem mať cestu okolo, zaklopem im.“

Potom pustila nahrávanie.

„Gerlof… Keď myslíš na brata Ragnara, čo ti prvé napadne?“

Gerlof sa ticho zamyslel.

„Úhory,“ prikývol. „Jeseň trávil najradšej na svojom motorovom člne, keď rozhadzoval siete. A bol šťastný, keď úhory prekabátil… skúšal všelijaké návnady, aby v noci prilákal samice do sietí.“

„Samice?“

„Z úhorov sa lovia len samice,“ usmial sa na ňu Gerlof. „Samce nikto nechce, sú príliš malé a vyziabnuté.“

„To platí aj o mnohých ľuďoch,“ prikývla Tilda.

16

„Kedy budú Vianoce, tati?“ spýtala sa ho raz večer Lívia.

„Čoskoro… o mesiac.“

„To je koľko dní?“

„Počkaj…“ Joakim sa zadíval na kalendár Pipi Dlhej Pančuchy nad jej posteľou a počítal. „… dvadsaťosem.“

Lívia prikývla a premýšľala ďalej.

„Prečo sa pýtaš?“ prekvapil sa. „Už sa tešíš na darčeky?“

„Nie,“ odvetila Linda. „Ale na Vianoce mama príde domov, však?“

Joakim mlčal.

„To nie je isté,“ dostal napokon zo seba.

„Je.“

„Nie, podľa mňa by sme nemali dúfať…“

„Príde!“ Lívia zvýšila hlas. „Na Vianoce mama príde!“

Potom si natiahla paplón až k nosu a zaryto mlčala.

Líviin spánok zmenil rytmus. Joakim si to všimol už po niekoľkých týždňoch v Åluddene. Dve noci spala pokojne, no na tretiu ho vždy volala k sebe.

„Tato?“

Prvý raz zvykla zakričať niekoľko hodín po polnoci, a nech spal Joakim akokoľvek hlboko, jej krik ho vždy zobudil.

Líviin krik budil aj kocúra Rasputina. Vyskočil na okno a uprene hľadel do tmy, akoby videl niekoho zakrádať sa pomedzi domy.

„Taaa-to!“

Aspoň v tomto robíme pokroky, smutne konštatoval Joakim. Už nevolá mamu.

V tú štvrtkovú noc si sadol na kraj jej postele a hladkal ju po chrbte. Nezobudila sa, len sa obrátila k stene a začala dýchať pokojnejšie.

Joakim mlčky sedel a čakal, kedy sa rozhovorí. Po niekoľkých minútach prerušil ticho jej pokojný, monotónny hlas.

„Tato?“

„Áno?“ spýtal sa potichu. „Lívia, vidíš niekoho?“

Ležala k nemu obrátená chrbtom.

„Mamu.“

Už ho to nešokovalo, ale ešte vždy si nebol istý, či naozaj spí, alebo len leží v akomsi polospánku. Rovnako váhal aj nad otázkou, či jej tieto rozhovory naozaj prospievajú. A či prospievajú jemu.

„Kde je?“ zašepkal. „Kde je mama?“

Joakim videl, ako pomaly dvihla pravú ruku z vankúša, aby ňou kamsi ukázala. Zdvihol zrak. Samozrejme, že nič nevidel.

Opäť sa zahľadel na dcéru.

„Môže Katrine… chce mi mama niečo povedať?“

Ticho. Na dlhšie otázky takmer nikdy nedostal odpoveď.

„Kde je?“ zopakoval otázku. „Lívia, kde je mama?“

Opäť ticho.

Zamyslel sa, potom sa pomaly spýtal inak:

„Čo robila mama na móle? Prečo išla k vode?“

„Chcela… počuť.“

„Čo chcela počuť?“

„Pravdu.“

„Pravdu. O čom?“

Lívia mlčala.

„Kde je teraz mama?“

„Blízko.“

„Je… je tu v dome?“

Nijaká odpoveď. Joakim cítil, že Katrine nie je v dome. Drží sa bokom.

„Môžeš s ňou teraz hovoriť? Počúva ťa?“

„Pozerá sa.“

„Vidí nás?“

„Možno.“

Joakim zadržal dych. Hľadal správne otázky.

„Lívia, čo vidíš teraz?“ spýtal sa.

„Niekto je na pláži… pri majákoch.“

„Musí to byť mama. Má…“

„Nie,“ prerušila ho Lívia. „Ethel.“

„Kto?“

„Ethel.“

Joakima zalial studený pot.

„Nie,“ zašepkal. „To nemôže byť ona.“

„Je.“

„Lívia, nie je.“

Zvýšil hlas, takmer kričal.

„Áno. Chce hovoriť.“

Joakim sedel na posteli, nemohol sa ani pohnúť.

„Ja… nechcem hovoriť,“ zašepkal. „Nie s ňou.“

„Ona chce…“

„Nie,“ odsekol Joakim. Srdce mu búšilo, v ústach mal sucho. „Ethel tu nemôže byť.“

Lívia opäť zmĺkla.

„Ethel je niekde inde,“ trval na svojom Joakim. „Tu nemôže byť.“

Nevládal sa ani nadýchnuť. Musí vyjsť von. Ďalej však sedel na Líviinej posteli, meravý od hrôzy. Pohľad mu neustále zabiehal k pootvoreným dverám.

V dome vládlo hlboké ticho.

Lívia sa pod paplónom nehýbala, tvár mala naďalej odvrátenú. Počul, ako dýcha.

Napokon sa prinútil vstať a vykročil k tmavej chodbe.

Noc bola svetlá. Mesiac v splne si našiel štrbinu medzi mrakmi a svietil cez novonamaľované okná. Joakim však nechcel pozerať von. Bál sa, že uvidí, ako do domu nenávistným pohľadom nazerá vychudnutá ženská tvár.

Uprene hľadel na podlahu. Keď prechádzal okolo dverí verandy, uvedomil si, že ich nezamkol. Prečo ich nikdy nezamkne, keď si ide ľahnúť?

Odteraz na to bude myslieť.

Rýchlo otočil kľúč v zámke, krátkym pohľadom prebehol tiene na dvore.

Potom sa zvrtol a rýchlym krokom sa vrátil do postele. Spod vankúša vytiahol Katrininu mäkkú nočnú košeľu a pod paplónom ju dlho mocne zvieral.

V tú noc sa rozhodol, že už nikdy sa Lívie nebude pýtať na jej sny. Už ju v tom nechcel ďalej povzbudzovať a začal sa báť odpovedí.

V piatok ráno odviezol deti do Marnäsu a ešte skôr, ako sa pustil do renovácie prízemia, urobil čosi, čo mu pripadalo zároveň trápne aj dôležité. Oslovil svoju staršiu sestru.

Vošiel do kuchyne a postavil sa k jedálenskému stolu.

„Ethel! Tu nemôžeš zostať!“

Mal sa pri tom cítiť trápne, no vnímal len svoj smútok a samotu. Potom vyšiel na dvor, žmúril do studeného vetra, ktorý dul od mora, a potichu zopakoval:

„Ethel… prepáč. No nikto ťa tu nechce.“

Napokon otvoril veľké dvere stodoly a nazrel dnu.

„Ethel, vypadni odtiaľto.“

Nedúfal, že od mŕtvej sestry dostane odpoveď, a ani sa jej nedočkal. No uľavilo sa mu – aspoň trochu sa mu uľavilo –, akoby si tým od tejto chvíle udržiaval od nej odstup.

V sobotu ich navštívili bývali susedia zo Štokholmu, Lisa a Michael Hesslinovci. Ohlásili sa niekoľko dní vopred, aby si overili, či uňho môžu prenocovať cestou z Dánska domov. Joakim sa potešil – s Katrine mali svojich susedov radi.

„Joakim,“ usmiala sa Lisa, keď zaparkovali a vošli do haly. Objala ho, dlho ho objímala. „Chceli sme vidieť, ako… Si unavený?“

„Trochu,“ prikývol.

„Aj vyzeráš. Musíš viac oddychovať.“

Joakim len prikývol.

Michael ho potľapkal po pleci a zvedavo nazrel do ďalšej miestnosti.

„Vidím, že ťa tu ešte čaká dosť práce,“ prikývol. „Neskutočné parkety.“

„Originál,“ pochválil sa Joakim. „Stačilo ich len vybrúsiť a natrieť.“

„Vybrali ste výborné tapety. Ladia k duši domu.“

„Ďakujem. To sme aj chceli.“

„Všetky izby budú biele?“

„Na prízemí áno.“

„Pekné,“ prikývol Michael. „Uvoľnené a zároveň harmonické.“

Joakim azda prvý raz cítil náznak hrdosti za to, kam až sa mu podarilo dom posunúť. Veď napriek všetkému rozvíjal Katrinininu prácu.

Lisa prekročila prah a spokojne prikývla.

„Skvelé… mali ste tu odborníka na feng-šuej?“

„Feng-šuej?“ zarazil sa Joakim. „Asi nie… je to dôležité?“

„Že či! Najmä takto na pobreží je dôležité, aby niekto zistil, kadiaľ prechádzajú jednotlivé prúdy.“ Lisa sa poobzerala okolo seba a položila si dlaň na hruď. „Aj tu v dome cítiť silné energie… A tie musia vchádzať a vychádzať z domu bez toho, aby im niečo stálo v ceste.“

„Porozmýšľam nad tým.“

„Máme výborného konzultanta, ktorý prestaval aj našu chatu na Gotlande. Dám ti jeho číslo.“

Joakim prikývol a v duchu počul, ako sa Katrine potichu smeje. Na duchárskych sklonoch susedky Lisy sa vždy dobre bavila.

Strávili veľmi príjemný večer. Joakim upiekol platesu, ktorú kúpil v Marnäse. Hostia priniesli fľašu vína a on si po mnohých rokoch opäť nalial pohár. Víno mu nechutilo, no aspoň trochu sa uvoľnil a takmer zabudol na to, že Lívia zo spánku rozprávala o jeho mŕtvej sestre.

Lívia bola celý večer ako živé striebro. Lise sa s nadšením chválila svojimi troma učiteľkami zo škôlky – ako dve z nich občas chodia tajne fajčiť, keď deťom povedia, že sa idú nadýchať čerstvého vzduchu.

Michael deťom zasa porozprával, ako v južnom Švédsku pri ceste stretli losicu s mláďaťom. Gabriel aj Lívia ho s napätím počúvali.

Návšteva z veľkomesta obe deti rozrušila a Joakim mal čo robiť, aby ich dostal do postele. Gabriel ihneď zaspal, no Lívia poprosila Lisu, aby jej čítala knižku o Emilovi z Lönnebergy.

O dvadsať minút sa vrátila do kuchyne.

„Zaspala?“ spýtal sa Joakim.

„Áno, bola na smrť unavená… celú noc prespí ako v bavlnke.“

„To dúfam.“

Ešte hodinu sa v kuchyni rozprávali, potom im Joakim pomohol odniesť tašky do rohovej izby za veľkou obývačkou.

„Práve som ju dokončil,“ usmial sa. „Nech sa páči, môžete ju pokrstiť.“

Cez deň zakúril v kachliach, v hosťovskej izbe bolo teraz teplo a útulne.

Po pol hodine si všetci ľahli. Joakim ležal v tme a načúval, ako si Lisa s Michaelom čosi šepocú. Ich návšteva ho veľmi potešila. Åludden potrebuje viac hostí.

Živých hostí.

Spomenul si na legendu, ktorú spomínali Carlssonovci. Lívia opakovala to isté o Katrine – že príde domov na Vianoce.

Ešte raz ju vidieť. Ešte raz sa s ňou porozprávať.

Nie. Nemôže tak rozmýšľať.

O niekoľko minút všetko stíchlo.

Joakim zavrel oči a zaspal.

Prebudil ho hlasný krik.

Vyskočil z postele a ihneď mu napadlo:

Lívia.

Nie, to kričal mužský hlas.

Vrátil sa do postele, rozospatý a zmätený. Spomenul si, že má v dome hostí.

Kričal Michael Hesslin.

Chvíľu nato zachytil zvuky rýchlych krokov a Lisin hlas z chodby.

O dvadsať minút dve. Vyliezol z postele. Najprv išiel skontrolovať deti. Lívia aj Gabriel pokojne spali, len Rasputin vyskočil zo svojho koša a nepokojne sa obtieral o steny.

Joakim vošiel do kuchyne. V hale sa svietilo. Lisa sa práve obúvala. Už sa neusmievala.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa.

„Neviem… Mikael sa zobudil a začal kričať. Teraz vybehol k autu.“ Obliekla si kabát. „Idem ho skontrolovať.“

Vyšla von a ešte vždy omráčený Joakim si sadol za kuchynsky stôl.

Rasputin zmizol, v dome opäť vládlo ticho. Postavil na čaj.

Keď voda zovrela, so šálkou sa postavil do okna a sledoval Lisu, ako sedí v aute vedľa Michaela a čosi mu hovorí. Vzduchom poletovali jemné snehové vločky.

Akoby sa ho niečo pýtala, no Michael len uprene hľadel do tmy. Občas zavrtel hlavou.

O niekoľko minút sa Lisa vrátila do domu. Pozrela na Joakima.

„Michael mal hrozné sny… Tvrdil, že niekto stál pri jeho posteli a mlčky ho pozoroval.“

Joakim zadržal dych. Prikývol a potichu sa spýtal:

„Príde dnu?“

„Mám pocit, že si chce chvíľu posedieť v aute,“ odvetila Lisa a dodala: „Asi pôjdeme prespať do hotela v Borgholme. Majú otvorené aj v zime, však?“

„Myslím si, že áno.“ Joakim sa odmlčal. „Zvykne… zle spávať?“

„Nie,“ odvetila Lisa. „Aspoň v Štokholme nie… no má toho teraz dosť v práci. Veľa o problémoch nehovorí, ale…“

„Tu v dome mu nič nehrozí.“

Potom si spomenul na to, čo zo spánku hovorila Lívia. Dodal:

„Samozrejme, posledné týždne tu boli smutné. No nezostali by sme tu bývať, keby… sme sa necítili bezpečne.“

Lisa sa poobzerala okolo seba.

„Sú tu silné energie,“ konštatovala a opatrne sa spýtala: „Mal si niekedy pocit, že tu Katrine s vami zostala? Že na vás dozerá?“

Joakim zaváhal, potom prikývol.

„Niekedy to tak cítim.“

Opäť sa odmlčal. Rád by jej povedal viac, no Lisa Hesslinová nebola tá správna osoba.

„Idem nás pobaliť.“

O štvrťhodinu stál Joakim opäť pri kuchynskom okne a sledoval, ako veľké auto Hesslinovcov vychádza z dvora. Hľadel za nimi, až kým svetlá autá celkom nezmizli za stromami.

V dome bolo opäť ticho.

V hale nechal svietiť lampu, skontroloval, či deti spia, a vrátil sa do spálne. Vliezol do postele a dlho ležal s otvorenými očami.

V pondelok ráno odviezol deti do Marnäsu a pustil sa do brúsenia, maľovania a tapetovania predposlednej nezrenovovanej spálne na prízemí. Snažil sa pritom zachytiť zvuky z dvora, no nepočul nič.

Za päť hodín, vrátane krátkej prestávky na obed, dokončil tri steny. O druhej sa rozhodol, že nadnes stačilo, a postavil na kávu.

So šálkou vyšiel na verandu, nadýchol sa studeného vzduchu a všimol si, že slnko už stihlo zapadnúť za dom.

Na dvore vládlo prítmie, aj tak postrehol, že dvere do stodoly sú pootvorené. Zabudol ich zavrieť v piatok pred príchodom Hesslinovcov?

Obliekol si bundu a vyšiel von.

Dvadsať krokov cez dvor. Otvoril bránu dokorán a vstúpil do tmy. Uprostred steny nahmatal starý čierny spínač. Keď ho otočil, miestnosť ožiarilo bledožlté svetlo dvoch malých žiaroviek.

Všade bolo ticho. Napriek zime sa sem dosiaľ nenasťahovali potkany.

Pri každej návšteve objavoval nové veci. Teraz si všimol, že dlážka pri dverách je pozametaná. Na jeseň Katrine spomínala, že v stodole trochu upratala.

Pozrel na drevené schody vedúce na povalu a uvedomil si, že tu bol naposledy s Mirjou Rambeovou. Dostal chuť opäť sa pozrieť na stenu, ktorú mu ukázala. Prečítať si spomienky na mŕtvych.

Aspoň na chvíľu.

Keď vystúpil po schodoch, opäť zazrel slnečné lúče. Prenikali cez malé okienka na južnej stene budovy.

Vykročil medzi neporiadok.

Zastal až pri stene. Vo svetle žltého zimného slnka z nej jasne vystupovali vyryté mená.

A na doske celkom dole žiarilo meno Katrine.

Jeho Katrine. Čítal ho stále znova.

Škáry medzi doskami boli úzke, no keď k nim pristúpil celkom blízko, tušil, že za nimi je tma. V tej chvíli si uvedomil, že nestojí pri vonkajšej stene budovy.

Napriek tomu, že bol už takmer čas vyzdvihnúť Líviu s Gabrielom, rýchlo sa vrátil na dvor, odstúpil od stodoly a spočítal okienka na poschodí. Jedno, dve, tri, štyri, päť. Potom sa vrátil na povalu.

Vysoko pod stropom napočítal štyri okná. Posledné piate musí byť za touto stenou.

V stene neboli dvere ani okno. Zatlačil na niekoľko dosák, no ani jedna z nich nepovolila.

17

Ahoj Karin,

tento list Ti píše osoba, ktorá Ti nechce zle. Chce Ti len otvoriť oči. Lebo veci sa majú takto: Martin Ťa už veľmi dlho podvádza. Pred viac než troma rokmi ako učiteľ na policajnej škole prevzal zodpovednosť za triedu, do ktorej chodila aj o takmer desať rokov mladšia žena. Po školskej oslave na konci semestra s ňou Martin nadviazal vzťah, ktorý trval do súčasnosti.

Skončil sa len pred niekoľkými dňami.

Viem to celkom isto, pretože tou mladšou ženou som bola ja. Napokon som už nevydržala žiť s Martinovými lžami a verím, že to nevydržíš ani Ty, keď sa dozvieš pravdu.

Na to, aby som Ťa celkom presvedčila, zrejme potrebuješ počuť dôkaz. Nebudem príliš intímna, no môžem Ti napríklad opísať pätcentimetrovú jazvu nad jeho slabinami po operácii pred niekoľkými rokmi. Prenášal kamene na Vašej chate pri Orreforse, však?

A súhlasíš s tým, že by si zavše mohol oholiť chlpatý chrbát a zadok, keď sa už tak pedantne stará o zvyšok svojho vytrénovaného tela?

Ako som povedala, nechcem nikomu ublížiť, a viem, že pravda Ťa zrejme bude bolieť. Vo svete je toľko lži, toľko zrady a toľko nehanebných luhárov! No Ty a ja môžeme aspoň jedného z nich potrestať.

S pozdravom

Milenka

Tilda sa zaklonila a ešte raz si prečítala list na monitore. Trištvrte na osem. Prišla do práce už o siedmej, aby načisto prepísala list, ktorý večer načarbala na kus papiera. Na policajnej stanici nikto nebol – Hans Majner nezvykol chodiť tak zavčasu. Ak sa vôbec zjavil, zvyčajne to nebolo pred desiatou.

Karin Ahlquistovú videla len raz. Martin musel so sebou do školy vziať syna Antona. Karin potrebovala niečo vybaviť. Okolo štvrtej poňho prišla na cvičisko, kde sa práve venovali dopravným situáciám. Bola o hlavu vyššia od Tildy a mala čierne kučeravé vlasy. Tilda dodnes nezabudla na jej hrdý a zaľúbený úsmev.

Pohľadom prešla prázdnu ulicu za oknom.

Je jej lepšie? Je pomsta skutočne sladká?

Áno.

Bola unavená, no keď list dopísala, skutočne sa jej trochu uľavilo. Rýchlo ho vytlačila.

Keď brala do rúk bielu obálku, opäť zaváhala. Martin spomínal, že Karin pracuje na okresnom úrade životného prostredia a Tilda jej chcela poslať list do práce, aby sa nedostal do rúk Martinovi. No úradnú poštu zvykli otvárať a zapisovať jej prijatie, a tak napokon na obálku úhľadným písmom napísala domácu adresu Karin Ahlquistovej v nádeji, že ho Martin nespozná. Odosielateľa vynechala.

List vložila do tašky vedľa magnetofónu, obliekla si bundu, nasadila policajnú čiapku a vyšla na ulicu.

Hneď vedľa auta na ňu zasvietila žltá poštová schránka. Zastala, no list z tašky nevybrala.

Ešte naň nenalepila známku ani ho nezalepila. Ešte ho nechce poslať.

Popoludní ju čakali hodiny práva pre tri triedy školákov, dovtedy mala čas previezť sa autom, skontrolovať premávku a vybaviť zopár návštev.

Edla Gustafssonová bývala neďaleko Altorpu. Z jej malého červeného domu sa otváral široký výhľad na nehostinnú planinu, ktorá pokrývala tretinu ostrova. V jej záhrade len kde-tu rástol strom, hlavná cesta prechádzala priamo popred okná.

Čas akoby tu zastal. Takto má žena bývať, povedala si v duchu Tilda. V pustatine, ďaleko od všetkých chlapov.

Vzala si tašku a zazvonila pri dverách. Otvorila jej mohutná žena.

„Dobrý deň, volám sa Tilda…“

„Len poďte ďalej,“ prerušila ju žena. „Gerlof mi už spomínal, že ma prídete pozrieť.“

V kuchyni im popod nohy prebehli dve čierne mačky. Edla Gustafssonová sa z návštevy Gerlofovej príbuznej úprimne tešila. Veselá, energická žena ledva počúvala Tildine vysvetlenie svojej návštevy. Postavila na kávu a zo špajze vytiahla koláče. S lekvárom, karamelovým cukrom aj s čokoládou – na striebornú tácku vyložila desať druhov koláčov. Prestrela v malej staroelegantnej izbičke. Tilda ju len neveriacky sledovala.

„Toľko koláčov som asi v živote nevidela.“

„Naozaj?“ usmiala sa Edla. „To ste ešte nikdy neboli v cukrárni?“

„To áno, ale…“

Tilda si všimla čiernobielu svadobnú fotografiu na stene a spomenula si na list, ktorý napísala Martinovej žene. Rozhodla sa, že ho ešte v ten večer odošle. Karin Ahlquistová ho dostane koncom týždňa a bude mať celý víkend na to, aby Martina vykopla z domu.

Odkašľala si.

„Pani Gustafssonová, mám na vás niekoľko otázok. Neviem, či ste čítali noviny, no v Hagelby došlo k vlámaniu na faru, spojenému s hrubým ublížením na zdraví. Polícia potrebuje pomoc.“

„Aj ja som tu mala zlodejov,“ prikývla Edla. „Z garáže mi ukradli kanister benzínu.“

„Naozaj?“ Tilda vytiahla zápisník. „Kedy sa to stalo?“

„Na jeseň sedemdesiateho tretieho.“

„Aha…“

„Pamätám si to, lebo vtedy ešte žil manžel a mali sme auto.“

„Rozumiem, no tu ide o novšie lúpeže, ktoré sme zaznamenali v priebehu posledných mesiacov.“ Tilda otvorila zápisník. „Mám niekoľko otázok, ktoré sa týkajú neznámych áut, prechádzajúcich po ceste… Gerlof mi prezradil, že si všímate autá.“

„Cez okno. Vždy som to robila. Veď ich počujem už z diaľky. Teraz ich však jazdí toľko, že…“

„V zime ich zasa až tak veľa neprejde.“

„Nie, je to lepšie, ako keď sú tu turisti… no už si nestíham zapisovať ešpézetky. Prechádzajú tak rýchlo. A v značkách áut sa nevyznám.“

„Videli ste tu za posledné dni prechádzať nejaké neznáme auto? Neskoro večer… napríklad v piatok?“

Edla sa zamyslela.

„Veľké auto?“

„Zrejme áno. V niektorých prípadoch si odvážali veľký lup. Musia mať auto, do ktorého sa im všetko zmestí.“

„Nákladné autá tu chodia často. Aj smetiarske. A traktory.“

„Nemyslím si, že jazdia na nákladniaku.“

„Vo štvrtok tadiaľto prešlo veľké čierne auto. Smerovalo na sever.“

„Dodávka? Neskoro večer?“

„Áno, bolo krátko po dvanástej. Práve som zhasla v spálni,“ spomínala si Edla. „Čierna dodávka.“

„Dobre… vyzerala novo, alebo staro?“

„Nie veľmi novo. A na boku mala reklamu. Kalmar a čosi s inštalatérmi.“

Tilda si jej slová zapísala.

„Výborne. Veľmi pekne vám ďakujem za pomoc.“

„Ak ich chytíte, čaká ma odmena?“

Tilda zavrela zápisník a smutne zavrtela hlavou.

Po návšteve Edly Gustafssonovej sa Tilda vrátila na sever a pred Marnäsom odbočila k pobrežiu. Cesta viedla okolo Åluddenu. Nechystala sa však na statok. Pred návratom na policajnú stanicu chcela len nazrieť na starý dvor deda Ragnara pri Saltfjärdene.

Na drevenú tabuľku pri ceste ktosi napísal: SÚKROMNÝ POZEMOK. K moru sa zvažovala zľadovatená, zarastená cesta a Tildino policajné auto sa len ťažko prebíjalo vyjazdenou stopou.

Minula starý hrob z doby železnej zakrytý okrúhlymi kameňmi a zastala pri zavretej bráne neďaleko bielej chaty. Medzi hŕstkou borovíc presvitalo more.

Zaparkovala pri bráne a vošla do záhrady zarastenej burinou. Spomienky vybledli, všetko vyzeralo oveľa menšie, ako keď tu bola s otcom pred pätnástimi rokmi. Ragnar bol vtedy už dávno mŕtvy a Tildina babka, Ragnarova žena, ležala v nemocnici. Chatu sa práve chystali predať. Pamätala si vôňu dechtu a starých košov na ryby. Už ich stihli odniesť.

„Haló!“ zakričala do zavýjajúceho vetra.

Nikto sa neozval.

Neveľký obytný dom bol len jednou z budov na pozemku. Stáli tu aj rybárske chalupy so zavretými okenicami, dreváreň, stodola a čosi, čo kedysi mohlo slúžiť ako sauna. Poloha domov pri mori bola neskutočná, no domy už dávno nikto nenatrel a nad celým pozemkom sa vznášala pochmúrna osirelosť.

Zaklopala na dvere. Ako čakala, nikto sa neozýval. Presne, ako predpokladal Gerlof, v dome zvykli bývať už len letní hostia. Všetky stopy po rodine Davidssonovcov zmizli.

Åludden odtiaľto nebolo vidieť, no keď okolo borovíc vyšla na breh, niekoľko stovák metrov od domu zbadala starý vrak a dva týčiace sa majáky.

Zišla k vode. Zo skaly sa mocným mávnutím krídel zdvihol veľký vták. Dravec.

Na kraji lesa stála ešte jedna chata a pred ňou na trávniku stolička, na ktorú ktosi naskladal deky.

Zrazu sa deky pohli a spod nich sa vystrčila hlava. Tilda pochopila, že do diek je zababušený starší pán so sivou bradou a vlnenou čiapkou. Vedia seba mal položenú alumíniovú termosku, v rukách držal dlhý tmavozelený ďalekohľad.

„Haliaeetus albicilla. Odplašili ste mi ho!“ zakričal muž.

Tilda podišla k nemu.

„Prosím?“

„To bol morský orol,“ preložil muž. „Vy ste ho azda nevideli?“

„Ale áno,“ pochopila Tilda, s kým má tú česť. Milovníci vtákov hniezdia na morských brehoch v ktoromkoľvek ročnom období.

„Striehol na chochlačky,“ vysvetľoval jej ornitológ, ďalekohľadom prechádzajúc horizont, kde sa na vlnách hojdala desiatka čiernobielych vtákov. „Po celý rok tu odolávajú dravcom. Sú to tvrdé nátury.“

„Zaujímavé,“ prikývla Tilda.

„Však?“ Až vtedy si všimol jej uniformu. „Prvý raz v živote tu vidím policajta.“

„Áno. Očividne tu vládne pokoj a pohoda.“

„Aspoň v tomto ročnom období. Len občas prejde okolo nákladná loď či motorový čln.“

„Aj v takejto zime?“

„Túto zimu som ešte nič nevidel,“ prikývol muž. „No počul som motory nižšie pri pobreží.“

Tilda zmeravela.

„Okolo Åluddenu?“

„Áno, alebo ešte ďalej na juh. Ak fúka správny vietor, vrčanie motora počujete na kilometre.“

„Pred niekoľkými týždňami sa pri Åluddene utopila žena,“ pokračovala Tilda. „Boli ste tu?“

„Asi áno.“

Tilda naňho vážne pozrela.

„Zrejme si na ten prípad spomínate.“

„Áno. Čítal som o tom… ale nič som nevidel. Výhľad na záliv zakrývajú stromy.“

„No spomeniete si, či ste v ten deň počuli zvuk motorového člna?“

Ornitológ sa zamyslel.

„Možno.“

„Ak by čln smeroval na juh, videli by ste ho?“

„Je to možné. Často tu sedávam.“

Vágne svedectvo. Aj Edla Gustafssonová ma oveľa lepší prehľad o dianí na hlavnej ceste ako tento milovník vtákov o člnoch na Baltickom mori.

Poďakovala sa mu za pomoc a vykročila k autu.

„Možno by sme mohli zostať v kontakte.“

Tilda sa zarazila.

„Prosím?“

„Človek je tu veľmi osamelý.“ Usmial sa na ňu. „Je tu pekne, no pusto. Nechcete sa niekedy zastaviť?“

Zavrtela hlavou.

„Bohužiaľ,“ odsekla. „Radšej si nájdite nejakú labuť.“

Po obede odišla do školy, aby tri hodiny vysvetľovala žiakom, čo zákony dovoľujú a čo nie. Keď sa vrátila na stanicu, musela napísať niekoľko dopravných hlásení. Nevedela však prestať myslieť na utopenú ženu z Åluddenu.

Nabrala odvahu, vzala telefón a vyťukala Westinovo číslo.

Zdvihol na tretie zazvonenie. V pozadí rozoznávala údery lopty a veselý detský smiech – dobré znamenie. No Westinov hlas znel unavene a neprítomne. Nehneval sa, bol len nesmierne vyčerpaný.

Tilda preskočila úvodné formulky.

„Rada by som sa vás na niečo spýtala,“ prešla k veci. „Poznala vaša žena niekoho, kto vlastní na Ölande čln? A býva neďaleko?“

„Ja tu nikoho s člnom nepoznám,“ odvetil Westin. „A Katrine… ani ona mi nič také nespomínala.“

„Čo robila počas tých týždňov, keď ste bývali v Štokholme? Rozprávala vám o tom?“

„Renovovala dom, zariaďovala izby, starala sa o deti. Mala plné ruky práce.“

„Zastavil sa u nej niekto na návštevu?“

„Len ja. Pokiaľ viem.“

„Ďakujem,“ chcela sa rozlúčiť Tilda. „Ozvem sa, ak…“

„Aj ja mám otázku,“ prerušil ju Westin.

„Áno?“

„Keď ste tu boli naposledy, spomínali ste nejakého príbuzného, ktorý pozná Åludden… z Marnäsu.“

„Áno, Gerlof, brat môjho deda,“ prikývla Tilda. „Napísal veľa článkov o rôznych častiach ostrova.“

„Rád by som sa s ním porozprával.“

„O vašom dome?“

„O jeho histórii… a najmä o legendách o Åluddene.“

„O legendách?“

„O mŕtvych tohto domu.“

„Chápem. Neviem, koľko toho vie,“ zamyslela sa Tilda. „Môžem sa však spýtať. Gerlof zvyčajne rád rozpráva príbehy.“

„Odkážte mu, že ho tu kedykoľvek rád privítam.“

Keď Tilda položila, bolo pol piatej. Zapla počítač, aby si prečítala nové policajné správy a vlastné záznamy, vrátane toho o čiernej dodávke. Získala prvý, ako-tak konkrétny tip vo vyšetrovaní. Slová ornitológa o hučaní člnov pri Åluddene boli príliš vágne na to, aby ich posunula ďalej.

Pustila sa do práce, a keď skončila, bolo trištvrte na osem.

Tvrdá práca bola najlepší recept ako sa zbaviť myšlienok na Martina Ahlquista. Ako ho vyštvať z tela aj z duše.

List jeho manželke zostával naďalej neodoslaný.

ZIMA 1943

Po vypuknutí druhej svetovej vojny Åludden obsadila armáda. Majáky zhasli a do domu sa nasťahovali vojaci, aby strážili pobrežie.

Na povale v stodole je tenučkými písmenami vyryté jedno meno pochádzajúce z tohto obdobia. Nepatrí však mužovi.

GRETA NA PAMIATKU 1943

Mirja Rambeová

Správa o zmiznutí šestnásťročného dievčaťa sa na hlásku dostala deň po tom, ako sa ostrovom prehnala snežná smršť.

„V smršti nám zmizlo dievča,“ oznamuje šéf stanice, prezývaný Kozub, keď sa sedem mužov v sivých uniformách ráno zhromaždí v kuchyni. Kozub sa v skutočnosti volá Bengtsson, no všetci ho tak volajú. Keď vonku fúka studený vietor, najradšej sedáva pri teplom kozube. A studený vietor fúka na Åluddene počas zimy takmer neustále.

„Veľkej nádeje niet,“ pokračuje. „No aj tak ju musíme skúsiť nájsť.“

Kozub zostáva v teple, aby hľadanie koordinoval – všetci ostatní vykročia do hlbokého snehu. Devätnásťročných mladíkov Eskila Nilssona a Ludviga Ruckera, ktorí sú na stanici najmladší, vyšlú hľadať na západ do mokrade.

Je pätnásť stupňov pod nulou, svieti slnko a fúka slabý vetrík. Ostrov zažíva oveľa miernejšiu zimu ako minulý rok, keď teplomer občas ukazoval aj tridsať či štyridsať stupňov mrazu.

Odhliadnuc od včerajšej smršte, v Åluddene bola tohtoročná zima pokojná. Nemecké Messerschmitty z pobrežia už takmer zmizli a od bitky pri Stalingrade sa Švédsko najväčšmi obáva, že Baltické more ovládne Sovietsky zväz.

Eskilovho staršieho brata prevelili na Gotland, kde celú zimu býva v stane. Åludden má kontakt s južným Gotlandom – ak krajinu napadne sovietska flotila, tu sa to dozvedia ako prví.

Len čo vyjdú von, Ludvig si rýchlo zapaľuje cigaretu. Vždy fajčí ako komín, no nikdy nikoho neponúkne.

Väčšina vecí je už len na prídel. Z mora získavajú dostatok rýb, mlieko im dávajú dve kravy, no chýba palivo, vajcia, zemiaky a skutočná káva. A najhoršie sú na tom s tabakom, dostávajú len tri cigarety na deň.

Ludvig má však cigariet, koľko sa mu zachce. Chodia mu buď poštou, alebo si ich nosí z nejakej dediny pri Åluddene. Ale odkiaľ na ne berie peniaze? Narukovaní vojaci dostávajú žold len korunu denne.

Keď prejdú niekoľko stovák metrov, Eskil zastane a hľadá hlavnú cestu. Nevidí ju – smršť ju dokonale zakryla. Už pred príchodom búrky zatĺkli do zeme hrubé konáre, aby vyznačili cestu, no aj tie musel odviať vietor.

„Rád by som vedel, odkiaľ je to dievča,“ uvažuje nahlas Eskil a prekročí závej.

„Z Malmtorpu pri Rörby,“ hovorí Ludvig.

„Si si istý?“

„Viem aj, ako sa volá,“ chváli sa Ludvig. „Greta Fribergová.“

„Greta? To vieš odkiaľ?“

Ludvig sa len smeje a vytiahne si ďalšiu cigaretu.

Eskil vidí západnú strážnu vežu. Vedie k nej napnuté lano priamo z hlavnej cesty. Veža je z dreva, izolovaná konármi borovíc a zamaskovaná sivozelenými kusmi látky. Smršť na takmer kolmú stenu naviala sneh.

Druhou strážnou vežou na Åluddene je južný maják. Elektrifikovali ho krátko pred vypuknutím vojny, je v ňom teplo a celkom pohodlne sa z neho striehne na nepriateľské lietadlá. No Eskil vie, že Ludvig najradšej trávi čas pri rašelinisku.

Eskil, samozrejme, tuší, že Ludvik nie je v strážnej veži vždy sám. Chlapci z Rörby nenávidia Ludvika a Eskil pozná aj dôvod. Ludvik sa priveľmi páči dedinským dievčatám.

Ludvik pristúpi k veži. Rukavicou odhrnie zo schodíkov sneh, vyjde hore a na chvíľu zmizne. Po chvíli sa zjaví so sklenenou fľaškou.

„Tu máš,“ podáva ju Eskilovi.

Pálenka. Sila alkoholu stačila na to, aby nezamrzla. Eskil odskrutkuje zátku a dá si hrejivý dúšok. Potom sa pozrie na fľašu, ktorá nie je plná ani spolovice.

„Pil si tu aj včera večer?“ pýta sa.

„Včera večer áno,“ prikývne Ludvig.

„Takže si sa domov vracal v smršti?“

Ludvig prikyvuje.

„Skôr som sa plazil. Človek si nedovidel na konček nosa… ešteže máme natiahnuté lano.“

Fľašu odloží späť do veže a spoločne vykročia smerom na sever do Rörby.

O pätnásť minút neskôr nachádzajú telo dievčaťa.

Na zasneženej pláni severne od rašeliniska zo snehu trčí čosi, čo pripomína konár stromu. Eskil prižmúri oči a podíde bližšie.

Pochopí, že vidí dievčenskú ruku.

Greta Fribergová už takmer stihla dôjsť do Rörby, keď ju dostihla smršť. Keď ju vyhrabú spod snehu, jej meravá tvár nehybne civie na oblohu. Aj oči jej pokryli ľadové kryštály.

Eskil z nej nevie odtrhnúť zrak. Pomaly klesá na kolená.

Ludvig stojí za ním a fajčí.

„Je to ona?“ pýta sa Eskil.

Ludvik si odklepne popol z cigarety a skláňa sa k nej.

„Áno, je to Greta.“

„Bola s tebou, však?“ spýta sa Eskil. „Včera… vo veži.“

„Možno,“ prikývne Ludvig a dodáva: „No Kozubovi zrejme nepoviem celú pravdu.“

Eskil sa vystiera.

„Ludvig, aspoň mne neklam.“

Ludvig mykne plecom a zahodí cigaretu do snehu.

„Chcela ísť domov. Bolo jej zima. Bála sa so mnou zostať na noc vo veži. A tak sa vydala v smršti svojou cestou a ja zasa svojou.“

Eskil naňho hladí, potom pozrie na telo v snehu.

„Musíme privolať pomoc. Nemôže tu zostať.“

„Vezmeme sánky,“ navrhuje Ludvig. „Položíme ju na ne.“

Zvrtne sa a vykročí späť k Åluddenu. Eskil chvíľu cúva, aby sa mŕtvej neobrátil chrbtom. Potom dobehne Ludviga.

Bok po boku sa brodia snehom.

„Vyryješ jej meno do stodoly?“ spýta sa. „Ako Wernerovi?“

Werner bol sedemnásťročný branec, ktorý spadol z člna do vody a utopil sa v zálive v lete 1942. Gretino meno musia vyryť vedľa jeho. Ludvig však vrtí hlavou.

„Ani som ju nepoznal.“

„Ale…“

„Bola to len jej chyba,“ odsekne Ludvig. „Mala zostať so mnou vo veži. Zohrial by som ju.“

Eskil mlčí.

„Ešte dobré, že tu po dedinách je dosť ďalších dievčat,“ pokračuje Ludvig a pozrie na druhú stranu rašeliniska. „To je na dievčatách najlepšie. Že sa nikdy neminú.“

Eskil prikyvuje, no nemôže myslieť na dievčatá. Myslí len na mŕtvych.

DECEMBER

18

Začal sa nový mesiac, vianočný mesiac. Bolo piatkové popoludnie. Joakim sa vrátil do ľadovej stodoly a stál pri stene s menami mŕtvych. V ruke držal kladivo a čerstvo nabrúsené dláto.

Na povalu vyšiel niekoľko hodín predtým, ako potreboval zájsť po Líviu a Gabriela. Slnko zapadalo, tiene na dvore boli čoraz dlhšie. Túto odmenu dal sám sebe za to, ako tvrdo pracoval na renovácii domu.

Vychutnával si zvláštne ticho. Napriek chladu pozorne skúmal do steny vyryté mená. Katrinino si čítal stále dokola ako mantru.

Čoraz viac mien ovládal naspamäť, už mu začala pripadať známa aj sama stena s jej hrboľmi a letokruhmi v dreve. Naľavo, celkom v rohu, doskou prechádzala hlbšia prasklina, ktorá Joakima nabádala, aby sa na ňu pozrel zblízka.

Drevo prasklo pozdĺž jedného z letokruhov. Prasklina sa potom diagonálne rozšírila nadol, a keď ju potlačil, načaté drevo sa rozostúpilo.

Preto sa takto rozhodol.

Dláto priložil k praskline, buchol po ňom kladivom a sledoval, ako ostrý kov preniká do dreva.

Stačilo mu desaťkrát tvrdo udrieť. Doska sa prevalila dozadu a tupý úder Joakima definitívne utvrdil v tom, že drevená podlaha pokračuje aj za stenou. Stále však nevidel, čo tam je.

Keď sa naklonil asi k desať centimetrov širokej diere, do nosa mu udrela výrazná vôňa. Ponoril do nej tvár, zatvoril oči a oboma rukami sa oprel o stenu.

Vôňa Katrine.

Kľakol si a ľavú ruku strčil do otvoru. Najprv prsty, potom zápästie, napokon celé predlaktie. Snažil sa čosi nahmatať, no márne.

Až potom narazil na čosi mäkké.

Zdalo sa mu, že sa dotýka kusa pevnej látky – možno nejakých nohavíc alebo bundy.

Ruku rýchlo vytiahol.

Vzápätí z cesty začul hukot a cez zamrznuté okno miestnosť osvetlil svetelný lúč. Na dvor vchádzalo auto.

Posledným pohľadom skontroloval dieru v stene a vykročil k schodom.

Na dvore ho oslepili reflektory auta. Niekto zabuchol dvere.

„Ahoj, Joakim!“

Hlas ihneď spoznal. Marianne, učiteľka zo škôlky.

„Stalo sa niečo?“ spýtala sa.

Zmätene na ňu hľadel, potom pozrel na hodinky. V svetle reflektorov pochopil, že je pol šiestej.

Škôlku zatvárali o piatej. Zabudol vyzdvihnúť Gabriela s Líviou.

„Neuvedomil… zabudol som, koľko je hodín.“

„To je v poriadku,“ usmiala sa Marianne. „Len som sa bála, či sa ti niečo nestalo. Aj som ti volala, no nedvíhal si.“

„Bol som… čosi som rezal v stodole.“

„To sa stáva,“ prikývla Marianne.

„Ďakujem,“ sklonil hlavu. „Ďakujem, že si mi ich priviezla.“

„To je maličkosť, veď bývam v Rörby.“ Marianne mu mávla na pozdrav a otvorila dvere auta. „Uvidíme sa v pondelok.“

Keď vycúvala z dvora, Joakim s pocitom hanby vošiel do domu. Z kuchyne počul hlasy.

Lívia s Gabrielom si už vyzliekli bundy a vyzuli čižmičky. Teraz sedeli pri stole a delili si mandarínku.

„Tato, zabudol si po nás prísť,“ mračila sa Lívia, keď prekročil prah.

„Viem,“ odvetil potichu.

„Musela nás priviezť Marianne.“

Nezdalo sa, že sa hnevá. Skôr akoby ju narušenie každodennej rutiny prekvapilo.

„Viem,“ zopakoval Joakim. „Nechcel som.“

Gabriel si do úst kládol mesiačiky, akoby sa ho rozhovor netýkal, no Lívia z otca nespúšťala zrak.

„Najeme sa,“ zmenil tému Joakim a rýchlo prešiel ku komore.

Cestoviny s tuniakovou omáčkou boli rodinnou pochúťkou číslo jeden. Dal zovrieť vodu a zohrial omáčku. Niekoľkokrát pohľadom zablúdil ku kuchynskému oknu.

Za dvorom sa ako čierny hrad týčila stodola.

Skrýva tajomstvá. Ukrýva tajnú miestnosť bez dverí.

Miestnosť, z ktorej na okamih prúdila Katrinina vôňa. Joakim ani chvíľu nepochyboval, že cítil jej vôňu. Vychádzala dierou v stene, nemohol sa jej ubrániť.

Chcel sa tam ihneď vrátiť, no nevidel inú možnosť, len sa pustiť do hrubých dosák pílkou či páčidlom. Tým by však zničil vyryté mená, a to nikdy neurobí. Na to má voči mŕtvym priveľký rešpekt.

Keď teplota klesla pod bod mrazu, chlad začal prenikať aj do domu. Joakim sa spoliehal na radiátory a kachle na prízemí, no pri dlážke a okolo okien ťahalo. Keď najväčšmi fúkalo, snažil sa nájsť a utesniť zle izolované miesta.

Prvý decembrový víkend sa teplota počas dňa držala okolo päť stupňov pod nulou, no večer klesala na mínus desať.

Keď Joakim v nedeľu ráno vyzrel z okna, na mori objavil tenkú vrstvu čierneho ľadu. Ťahala sa niekoľko sto metrov do otvoreného mora. Ľad sa musel zachytiť pri brehu a v priebehu noci postupovať ďalej do mora.

„Čoskoro budeme môcť prejsť po vode až na Gotland,“ povedal deťom, keď sedeli pri raňajkách.

„Čo je Gotland?“

„Veľký ostrov kúsok od nás v Baltickom mori.“

„A tam môžeme prejsť?“ potešila sa Linda.

„Nie, len som žartoval,“ rýchlo odvetil Joakim. „Je príliš ďaleko.“

„Ale ja chcem!“

So šesťročným dievčaťom sa nežartuje – všetko berie doslova. Keď pozrel cez okno, pred očami sa mu zjavil obraz, ako sa Lívia a Gabriel po čiernom ľade vzďaľujú od brehu. Ľad pukol, otvorila sa čierna diera, ktorá ich vtiahla…

Obrátil sa k Lívii.

„Ani ty, ani Gabriel nesmiete ísť nikdy na ľad! Nikdy, nikdy! Človek nevie, kde a kedy praskne.“

Večer zavolal svojim bývalým susedom zo Štokholmu, Lise a Michaelovi Hesslinovcom. Od nečakaného úteku z Åluddenu sa ani raz neozvali.

„Ahoj, Joakim,“ pozdravil Michael. „Si v Štokholme?“

„Nie, sme na Ölande. Ako sa máte?“

„Dobre, všetko v pohode. Som rád, že voláš.“ Joakimovi sa však zdalo, že Michael vyčkáva. A možno sa len hanbil za tú noc v Åluddene.

„Takže dobre?“ zopakoval Joakim. „Čo firma?“

„Úplne super,“ prikývol Michael. „Máme kopu projektov. Takto pred Vianocami je to peklo.“

„Fajn… Chcel som len počuť, že sa máte dobre. Naposledy sme sa lúčili dosť hekticky.“

„Áno,“ priznal Michael a na chvíľu zaváhal. „Je mi to ľúto. Neviem, čo to bolo… zobudil som sa uprostred noci a nemohol som zaspať…“

Stíchol.

„Lisa mi hovorila, že sa ti snívali nočné móry,“ prezradil mu Joakim. „Že vraj niekto stál pri tvojej posteli.“

„To povedala? Už sa nepamätám.“

„Nepamätáš si, koho si videl?“

„Nie.“

„Ja som tu dosiaľ nič zvláštne nevidel,“ pokračoval Joakim. „No zavše cítim čudné veci. V stodole, na povale som objavil stenu, kam ľudia…“

„A čo renovácia?“ prerušil ho Michael. „Ako postupuješ?“

„Čo?“

„S tapetovaním si hotový?“

„Nie… zatiaľ nie.“

Joakim ešte chvíľu hľadal slová, kým pochopil, že Michael nemá najmenšiu chuť s ním diskutovať o čudesných javoch či nepríjemných snoch. Nech v tú noc zažil čokoľvek, usiloval sa na to zabudnúť.

„A čo Vianoce?“ zmenil tému Joakim. „Budete ich sláviť doma?“

„Pôjdeme na chatu,“ prezradil mu Michael. „No na Silvestra chceme byť v Štokholme.“

„Tak potom sa možno uvidíme.“

Rozhovor sa rýchlo skončil. Keď Joakim položil, dlho hľadel na ľadovú prikrývku na mori a osirelý morský breh. Mrazivá samota v ňom takmer prebudila túžbu po tlačenici na štokholmských uliciach.

„V Åluddene je skrytá miestnosť,“ prezradil Joakim Mirji Rambeovej. „Izba bez dverí.“

„Naozaj? Kde?“

„Hore v senníku. Je veľká… odkrokoval som stodolu, senník sa končí takmer štyri metre pred vonkajšou stenou domu.“ Pozrel sa na Mirju. „O tom si nevedela?“

Zavrtela hlavou.

„Mne dokonale stačí stena so všetkými vyrytými menami. Aj tá skrýva dosť tajomstiev.“

Predklonila sa a naliala Joakimovi horúcu kávu. Potom vytiahla fľašku vodky a spýtala sa:

„Pohárik ku káve?“

„Nie, ďakujem. Pálenku nepijem a…“

Mirja sa krátko zasmiala.

„Tak si dám aj za teba.“ Naliala si doplna.

Mirja bývala vo veľkom byte v dome pri kalmarskej katedrále. V ten večer pozvala celú rodinu na večeru.

Lívia a Gabriel napokon predsa len dostali možnosť spoznať svoju babku. Obe deti najprv len hanblivo postávali, Lívia podozrievavo poškuľovala po bielej mramorovej soche nahého mužského tela, ktorá sa týčila v rohu. Kým sa odvážila prehovoriť, prešlo dosť času. Mala so sebou aj Foremana a dvoch plyšových medvedíkov. Všetkých troch predstavila babke. Mirja ich vzala do svojho ateliéru, ktorého steny pokrývali dokončené aj nedokončené maľby zobrazujúce Öland. Na všetkých obrazoch žiarila zelená planina pod oblohou bez jediného mráčika.

Na to, že sa Mirja nikdy predtým o svoje vnúčatá nezaujímala, teraz o ne javila až mimoriadny záujem. Keď dojedli zákusky, urobila všetko preto, aby si jej Gabriel sadol na kolená. Už po niekoľkých minútach však zoskočil a rozbehol sa za Líviou, ktorá v televízii pozerala nejaký detský program.

„A tak sme na kávu zostali len dvaja,“ usmiala sa Mirja a sadla si na pohovku.

„To je v poriadku,“ prikývol Joakim.

Mirja nemala na stenách vlastné maľby. V obývačke viseli dva obrazy smršte od jej matky. Na oboch sa snehová búrka hnala k pobrežiu ako čierna opona, čo má každú chvíľu padnúť na majáky Åluddenu. Tak ako obraz v jeho dome, aj tieto vyžarovali skrytú hrozbu a zlú predtuchu blížiacej sa skazy.

Joakim v byte márne hľadal stopy po Katrine. Vždy mala rada svetlé, jasné plochy, no jej mama si miestnosti zariadila tapetami a závesmi s tmavými kvetmi, perzskými kobercami a čiernymi koženými pohovkami.

Nikde nemala vystavenú fotografiu Katrine či jej nevlastných súrodencov. Namiesto nich všade stáli malé a veľké portréty jej samej a asi o dvadsať rokov mladšieho muža s plavou kozou hriadkou a strapatými vlasmi.

Všimla si Joakimov pohľad a kývla smerom k fotografiám.

„To je Ulf,“ vysvetlila mu. „Hrá pozemný hokej, inak by ste sa dnes stretli.“

„Takže s ním chodíš…“ nadýchol sa Joakim. „S hokejistom?“

Hlúpa otázka. Mirja sa usmiala.

„Prekáža ti to?“

Joakim zavrtel hlavou.

„To je dobre, lebo mnohým to prekáža,“ odvetila Mirja. „Katrine určite nemala radosť, hoci mi nikdy nič priamo nepovedala… staršie ženy nemajú mať sexuálny život. Uffe sa však nesťažuje a ja už vôbec nie.“

„Naopak, zdá sa, že si naňho hrdá,“ prikývol Joakim.

Mirja sa zasmiala.

„Veď sa hovorí, že láska je slepá.“

Zapálila si.

„Jedna policajtka z Marnäsu chce pokračovať vo vyšetrovaní,“ prerušil ticho, ktoré nastalo. „Niekoľkokrát mi volala.“

Nemusel vysvetľovať, aké vyšetrovanie má na mysli.

„Čo nepovieš?“ zdvihla zrak Mirja. „Nech teda pokračuje.“

„Samozrejme, možno nám to niečo prezradí… no Katrine nám to nevráti.“

„Viem, prečo sa utopila.“ Mirja si potiahla z cigarety.

Joakim zdvihol zrak.

„Ty to vieš?“

„Pre dom.“

„Pre dom?“

Mirja sa uškrnula.

„Ten prekliaty dom sa dusí v ľudskom nešťastí,“ pokračovala. „Zničil život všetkým rodinám, ktoré tam kedy bývali.“

Joakim na ňu prekvapene pozrel.

„Nemôžeš predsa zvaľovať tragédiu na dom.“

Mirja zahasila cigaretu.

Joakim zmenil tému.

„Budúci týždeň ma navštívi jeden dôchodca, ktorý pozná históriu domu. Gerlof Davidsson. Poznáš ho?“

Mirja zavrtela hlavou.

„Ale zdá sa mi, že jeho brat býval vo vedľajšom dome,“ zamyslela sa. „Ragnar. Toho som poznala.“

„Aha… Gerlof mi má povedať viac o histórii Åluddenu.“

„Ak ťa to tak zaujíma, môžem ti ju porozprávať aj ja.“

Usrkla si z kávy. Joakimovi sa zazdalo, že sa jej z alkoholu začínajú lesknúť oči.

„Ako vôbec ste sa s mamou ocitli v Åluddene?“ spýtal sa.

„Pre lacný nájom,“ odvetila Mirja. „Ten mamu presvedčil. Z platu upratovačky si nakupovala plátna a olejové farby a jednostaj mala hlboko do vrecka. A naše bývanie podľa toho aj vyzeralo.“

„Bol dom už vtedy v takom stave?“

„Na začiatku áno,“ mykla plecom Mirja. „Myslím si, že ho v tom čase ešte vždy vlastnil štát a za lacný peniaz ho prenajímal nejakému ostrovanovi… sedliakovi, ktorý do jeho obnovy neinvestoval ani korunu. My dve s mamou sme boli zrejme jediné ochotné bývať v zime vo vedľajšom dome.“

Opäť si odpila z kávy.

Deti sa na niečom hlasno zasmiali. Joakim sa vypytoval ďalej:

„Hovorili ste niekedy s Katrine o Ethel?“

„Nie,“ odvetila Mirja. „Kto to je?“

„Moja staršia sestra. Zomrela minulý rok… Takmer presne pred rokom. Bola závislá.“

„Na alkohole?“

„Na drogách,“ pokračoval Joakim. „Na všetkých druhoch drog, no v posledných rokoch najmä na heroíne.“

„Ja som to s drogami nikdy nepreháňala,“ zamyslela sa Mirja. „No, samozrejme, súhlasím s ľuďmi ako Huxley či Tim Leary…“

„V čom?“

„Že drogy vedia človeku otvoriť ďalšie dvere. Najmä nám umelcom.“

Joakim na ňu pozrel. Spomenul si na Ethelin prázdny pohľad a pochopil, prečo o nej Katrine svojej matke nikdy nehovorila.

Potom rýchlo dopil kávu a pozrel na hodinky. Štvrť na deväť.

„Pomaly pôjdeme.“

„Ako sa vám páčila babka?“ spýtal sa Joakim detí, keď prechádzali po moste späť na ostrov.

„Veľmi,“ prikývla Lívia.

„To som rád.“

„Pôjdeme k nej znova?“ chcela vedieť Lívia.

„Možno,“ zamyslel sa Joakim. „No chvíľu to určite potrvá.“

Rozhodol sa, že na Mirju Rambeovú už nebude myslieť.

19

„Včera večer mi volala dcéra,“ prerušila ticho žena, sediaca na pohovke vedľa Tildy.

„Naozaj? A čo hovorila?“ spýtala sa druhá žena vedľa nej.

„Chcela sa len vyrozprávať.“

„Vyrozprávať?“

„Áno, vyrozprávať,“ zopakovala prvá. „Vraj som jej nikdy nebola oporou a myslela som len na seba a na otca. A deti vraj vždy boli pre nás druhoradé.“

„Aj môj syn mi vyčíta,“ prikývla druhá, „ibaže presný opak. Volá mi každý rok pred Vianocami, aby mi nadával za to, že som mu dala priveľa lásky. Vraj som mu zničila detstvo. Elsa, tým si nelám hlavu.“

Tilda ich prestala počúvať a pozrela na hodinky. Predpoveď počasia sa už-už skončí, preto vstala a zaklopala na Gerlofove dvere.

„Ďalej.“

Gerlof sedel pri rádiu oblečený v kabáte, no netváril sa, že sa chystá postaviť.

„Ideme?“ spýtala sa a podala mu ruku.

„Môžeme,“ mykol plecom. „Kam to vlastne ideme?“

„Do Åluddenu.“

„Hej, jasné… a čo presne tam budeme robiť?“

„Budeme sa rozprávať,“ vysvetlila mu Tilda. „Nový majiteľ chce poznať legendy, čo kolujú o dome. Povedala som, že ty mu ich povieš.“

„Legendy?“ Gerlof vstal a prísne na ňu pozrel. „Takže už som definitívne senilný starec, ktorý v hojdacom kresle s privretými očami rozpráva o poverách a duchoch?“

„Gerlof, tak to nie je,“ usmiala sa Tilda. „Skús sa na to pozrieť tak, že pomáhaš smútiacej duši.“

„Čo nepovieš? Z tohto smútku nemám veru nijakú radosť, povedal ten, čo plakal na nesprávnom hrobe.“

Gerlof si vzal paličku a vykročil.

„Azda sa s ním budeme môcť pozhovárať aj rozumne.“

Tilda ho chytila pod pazuchu.

„Chceš aj vozík?“

„Dnes nie,“ zavrtel hlavou Gerlof. „Dnes ma nohy poslúchajú.“

„Treba niekomu oznámiť, že odchádzaš?“

Gerlof sa len posmešne uškrnul.

„Do toho, kam chodím, nikoho nič.“

Bola druhá decembrová streda. Tilda a Gerlof smerovali na kávu do Åluddenu. Starý pán sa mal konečne stretnúť s majiteľom domu.

„Ako sa ti darí na policajnej stanici?“ spýtal sa Gerlof, keď prechádzali centrom Marnäsu.

„V Marnäse mám len jedného kolegu,“ odvetila Tilda. „A ten tiež väčšinu času trávi inde… zdržuje sa v Borgholme.“

„Prečo?“

Tilda niekoľko sekúnd mlčala.

„Tiež sa pýtam… včera som sa náhodou stretla s Bengtom Nybergom z Ölands-Postenu a vieš, čo mi povedal? Vraj nová policajná stanica v Marnäse má medzi ľuďmi prezývku.“

„Akú?“

„Slepačinec.“

Gerlof smutne potriasol hlavou.

„Slepačinec… Niektorí muži si zrejme dodnes myslia, že ženy v práci zvládnu menej. Tak to bolo aj za mojich čias.“

„A pritom zvládnu viac.“

„Ani vtedy sa nikto na ženy nesťažoval.“

Vyšli z Marnäsu na pustú cestu. Vonku mrzlo, krajina na pobreží akoby stuhla do sivobieleho zátišia. Gerlof chvíľu hľadel z okna.

„Je tu tak krásne.“

„Je,“ priznala Tilda. „Ale rovnako by si sa nadchýnal, aj keby nebolo.“

„Milujem tento ostrov.“

„A nenávidíš pevninu.“

„To nie je pravda,“ nesúhlasil Gerlof. „Nie som nijaký krátkozraký lokálpatriot… láska sa však vždy začína pri tom, čo ti je najbližšie. Je na nás, rodákoch z Ölandu, aby sme tento ostrov zachovali aj pre naše deti.“

Gerlofovi sa postupne zlepšovala nálada a rozväzoval sa mu jazyk. Keď míňali malý cintorín pri Rörby, mávol smerom z okna.

„Keď už hovoríme o duchoch… chceš počuť príbeh, ktorý vždy na Vianoce rozprával môj starý otec?“

„Rada,“ usmiala sa Tilda.

„Tvoj prapradedo a môj dedo sa volal Carl Davidsson,“ začal Gerlof. „Keď bol chlapec, pracoval ako paholok v Rörby a raz videl čudesnú vec. Práve ho navštívil jeho starší brat a za súmraku sa prechádzali okolo kostola. Blížil sa koniec decembra, všade ležali kopy snehu, poriadne mrzlo. Zrazu začuli za sebou sane, ťahané koňmi. Brat pozrel cez plece, zakričal, schmatol Carla za rameno a strhol ho do snehu. Carl nechápal, čo sa deje, kým na vlastné oči nezbadal blížiace sa sane.“

„Ten príbeh poznám,“ prikývla Tilda. „Rozprával mi ho otec.“

Gerlof však pokračoval, akoby ju nepočul.

„Sane boli naložené senom. Také malé sánky Carl nikdy predtým ani potom nevidel, ťahali ich štyri maličké koníky. A po sene lozili malí siví mužíčkovia. Nemohli byť vyšší ako meter.“

„Santa Claus?“ usmiala sa Tilda.

„Santa Clausov vtedy ľudia ešte nepoznali. Otec hovoril, že boli drobní a mali sivé kabáty a čiapky. S bratom od strachu zmeraveli. Muži sa totiž netvárili ani trochu priateľsky. No sane len preleteli okolo chlapcov a zmizli v tme.“ Gerlof pokýval hlavou. „Otec prisahal, že ich videl.“

„Aj tvoja mama videla mužíčkov, však?“

„Áno. Keď bola malá, videla sivého drobného muža bežať do vody… no to bolo na južnom Ölande.“ Gerlof pozrel na Tildu. „Tvoja rodina videla v živote všeličo. Možno si aj ty čosi po nás zdedila.“

„Verím, že nie,“ usmiala sa Tilda.

O päť minút dorazili k odbočke do Åluddenu, no Gerlof chcel na chvíľu zastať a ponaťahovať si kĺby. Pohľadom prechádzal lúky za kamenným múrom.

„Obetisko začína zamŕzať. Pôjdeme sa ta pozrieť?“

Tilda zastala na kraji cesty a pomohla Gerlofovi vystúpiť do studeného vzduchu. Na vode sa blyšťala tenučká vrstva ľadu.

„Toto je jedna z posledných mokradi, čo nám tu ešte zostali,“ konštatoval Gerlof. „Väčšinu ostatných už vysušili.“

Tilda zrazu zaregistrovala pohyb vo vode, medzi dvoma hnedými trsmi trávy sa mihlo čosi čierne. Ľad sa zachvel a popukal.

„Sú tu aj ryby?“

„Áno,“ prikývol Gerlof. „Určite tu nájdeš pár starých šťúk… a na jar sem prichádzajú úhory. To keď sa do Baltického mora vlievajú potoky s vodou z roztopeného snehu.“

„A ľudia ich lovia?“

„Mohli by, no nikto to nerobí. Keď som bol malý, hovorili mi, že mäso rýb z Obetiska má trpkú chuť.“

„Prečo to tu volajú Obetisko?“

„Pre staré obety,“ vysvetlil jej Gerlof. „Archeológovia tu našli rímske zlato aj striebro, kostry stoviek zvierat, ktoré ľudia hádzali do vody, najmä koní.“ Stíchol a potom dodal: „Aj ľudské kosti.“

„Obetúvali tu aj ľudí?“

Gerlof prikývol.

„Zrejme otrokov alebo vojnových zajatcov. Pán ostrova si vtedy asi myslel, že na nič iné sa mu nezídu. Ak som to pochopil správne, zaživa ich zatláčali do vody dlhými palicami… a telá potom zostali vo vode, až kým ich neobjavili archeológovia.“ Zadíval sa na vodnú hladinu, potom pokračoval: „Možno aj preto sem úhory tiahnu rok čo rok. Pamätajú si tú chuť, majú radi mäso z…“

„Gerlof, prestaň.“

Tilda rýchlo odstúpila od múrika a pozrela naňho. Gerlof prikývol:

„Veď len tak táram. Ideme ďalej?“

Keď zaparkovali, Gerlof pomaly prešiel kamenistým dvorom. Jednou rukou sa opieral o paličku, z druhej strany o Tildu. Pustila ho len na chvíľu, aby zaklopala na okno na kuchynských dverách.

Joakim Westin otvoril po druhom zaklopaní.

„Vitajte.“

Hovoril potichu. Tilda si uvedomila, že vyzerá ešte unavenejšie ako predtým. Podal jej však ruku, dokonca sa usmial, a jeho niekdajší hnev zo zámeny mien akoby pominul.

„Prijmite moju úprimnú sústrasť,“ povedal Gerlof.

Westin pokýval hlavou.

„Ďakujem.“

„Som tiež vdovec.“

„Naozaj?“

„Nezahynula pri nešťastí, zomrela po dlhej chorobe… moja Ella dostala cukrovku, neskôr sa k tomu pridali problémy so srdcom.“

„Teraz nedávno?“

„Nie, pred mnohými rokmi,“ odvetil Gerlof. „Aj tak je to však niekedy ťažké. Spomienky nevybledli.“

Westin pozrel na Gerlofa a prikývol.

„Poďte ďalej.“

Deti boli v škôlke, v svetlých miestnostiach vládlo slávnostné ticho. Tilda pochopila, že Westin v posledných týždňoch nezaháľal. Takmer celé prízemie bolo čerstvo vymaľované, miestnosti zdobili nové tapety. Už to tu začínalo vyzerať ako v dome, kde sa býva.

„Pripadám si ako v stroji času,“ pochválila ho, keď vošli do obývačky. „Ako keby sme vstúpili na panský statok z devätnásteho storočia.“

„Ďakujem,“ sklonil hlavu Joakim.

Jej slová prijal ako kompliment, hoci Tilda mu najväčšmi závidela rozlohu izieb. Napriek tomu by tu však nechcela bývať.

„Odkiaľ máte tento nábytok?“ zaujímal sa Gerlof.

„Dlho sme ho hľadali… tu na ostrove aj v Štokholme,“ odvetil Joakim. „Veľké miestnosti si vyžadujú mohutný nábytok. Často sme kupovali staré kusy, ktoré sme potom renovovali.“

„Dobrý nápad,“ potešil sa Gerlof. „Dnes ľuďom na veciach záleží len málo. Pokazené veci neopravujú, ale zahadzujú do smetí. Nakupovanie je pre ľudí dôležitejšie ako starostlivosť o veci.“

Tilda pochopila, že sa mu v tomto starom dome páči. Radosť z pekných a dôkladne zrenovovaných vecí sa uňho spájala s vedomím, koľko je za tým práce. Neraz ho videla len tak sedieť a tešiť sa z pohľadu na veci v jeho okolí – starú námornícku debnu, sadu ľanových uterákov –, akoby tieto predmety ukrývali v sebe množstvo spomienok.

„Predpokladám, že človek sa na tom môže stať závislým,“ konštatoval Gerlof.

„Na čom?“ nechápal Joakim.

„Na renovácii domu.“

Usmial sa. Joakim zavrtel hlavou.

„Nie je to o závislosti. Na rozdiel od mnohých štokholmských rodín kuchyňu nemusíme meniť každý rok… toto je len náš druhý dom. Dovtedy sme prerábali byty.“

„Kde ste mali dom predtým?“

„Na predmestí Štokholmu, v Bromme. Bola to pekná vila. Prerobili sme ju od základov.“

„A prečo ste sa presťahovali? Čo sa vám na tom dome nepáčilo?“

Joakim sa vyhol Gerlofovmu pohľadu.

„Nešlo o dom… mali sme ho veľmi radi. No niekedy je príjemné presťahovať sa do väčšieho. Najmä ekonomicky to môže byť výhodné.“

„Naozaj?“

„Zoberiete si hypotéku a nájdete byt s dobrou polohou v zlom stave. Dávate ho dokopy po večeroch a víkendoch, pričom v ňom zároveň bývate. Potom nájdete vhodného kupca a predáte mu byt oveľa drahšie, ako ste ho predtým kúpili… a zoberiete si ďalšiu pôžičku, aby ste si kúpili ďalší zanedbaný byt s ešte lepšou polohou.“

„A ten potom zasa predáte?“ Joakim prikývol.

„Samozrejme, že by ste na tom nič nezarobili, keby nebol taký veľký dopyt. Každý chce bývať v Štokholme.“

„Ja nie,“ odvetil Gerlof.

„Ale veľmi veľa ľudí áno… ceny nehnuteľností tam neustále rastú.“

„Takže aj so ženou ste boli dobrí v rekonštrukcii bytov?“ zapojila sa Tilda.

„Vlastne sme sa aj zoznámili na obhliadke bytu,“ odvetil Joakim. Zrazu z neho sálala nová energia. „U jednej pani, ktorá bývala vo veľkom byte s množstvom mačiek. Byt mal dokonalú polohu, no len ja a Katrine sme vydržali mačací smrad a zostali do konca. Potom sme si zašli na kávu a bavili sa o tom, čo všetko by sa dalo s bytom urobiť… a stvorili tak svoj prvý spoločný projekt.“

Gerlof zachmúreným pohľadom prešiel miestnosť.

„A to isté ste chceli, pochopiteľne, urobiť aj s Åluddenom. Nasťahovať sa, zrenovovať a zasa ho predať.“

Joakim zavrtel hlavou.

„Chceli sme tu bývať mnoho rokov. Niekoľko miestností prenajímať, možno si otvoriť malú reštauráciu.“ Pozrel sa z okna a dodal: „Nemali sme jasný plán, no vedeli sme, že nám tu bude spolu dobre…“

Energia z neho opäť vyprchala. V bielej miestnosti sa rozhostilo ťaživé ticho.

Keď si prehliadli dom, usadili sa v kuchyni pri káve.

„Tilda mi spomínala, že vás zaujímajú legendy o tomto statku,“ prerušil ticho Gerlof.

„Je to tak. Ak nejaké poznáte.“

„Čoby nie,“ prikývol Gerlof. „Zrejme vám však ide o povesti o duchoch. Alebo sa mýlim?“

Joakim zaváhal, akoby sa bál, že ich niekto počúva.

„Chcem len vedieť, či aj iní ľudia zažili v tomto dome nezvyčajné veci. Ja som cítil… alebo som si to aspoň namýšľal… na tomto statku prítomnosť mŕtvych. V majáku aj tu v tomto dome. A ľudia, ktorí k nám prišli na návštevu, boli na tom podobne.“

Tilda nehovorila nič, no spomenula si na októbrový večer, keď v dome čakala na Westina. Vtedy tu bola sama, no zdalo sa jej, že niekoho počuje.

„Ľudia, ktorí kedysi žili na zemi, existujú ďalej,“ pripomenul mu Gerlof. „Alebo si myslíte, že všetci odpočívajú na cintorínoch?“

„Tam ich pochovali,“ potichu odvetil Joakim.

„Nie vždy.“ Gerlof kývol smerom za dom, kde sa rozprestierali zorané polia. „Tu na ostrove sú mŕtvi všade. Nezostáva nám nič iné, len si na to zvyknúť. Celá krajina je plná starých hrobov… veľkých hrobov ešte z doby kamennej, zdobených z doby bronzovej, z doby železnej a vikinských hrobov.“

Gerlof obrátil pohľad k vode, kde sa horizont strácal v mrazivej hmle.

„Aj tam leží cintorín,“ povedal. „Celé východné pobrežie je obrovským pohrebiskom stoviek lodí, ktoré sa rozbili na pieskových plytčinách, a utopených námorníkov. Mnohí z tých, ktorí sa kedysi vydávali na more, ani len nevedeli plávať.“

Joakim prikývol a privrel oči.

„Na nič podobné som nikdy neveril,“ priznal. „Kým sme sa nenasťahovali do Åluddenu, neveril som, že mŕtvi sa vracajú na zem… teraz však už sám neviem. Udialo sa tu mnoho zvláštnych vecí.“

V kuchyni zavládlo ticho.

„No nech človek vníma alebo vidí mŕtvych kdekoľvek,“ opäť prehovoril Gerlof, „je nebezpečné nechať sa nimi riadiť.“

„Chápem,“ potichu odvetil Joakim.

„A pokúšať sa ich privolať… a klásť im otázky.“

„Otázky?“

„Človek nikdy nevie, aké odpovede naňho čakajú.“

Joakim s pohľadom upreným do šálky prikývol.

„Veľa som však rozmýšľal nad tou poverou, že sa sem vracajú.“

„Kto?“

„Mŕtvi. Keď som bol nedávno u susedov na káve, hovorili mi, že každý, kto zomrel na tomto statku, sa na Vianoce vracia domov. Zaujíma ma, či o tom viete čosi viac.“

„Veď to je starý príbeh,“ odvetil Gerlof. „Koluje na mnohých miestach, nielen v Åluddene. Vo Švédsku sa ľudia schádzajú v kostoloch na prvý vianočný sviatok, aby si uctili všetkých mŕtvych, ktorí zomreli počas roka. Vtedy sa mŕtvi vracajú a každý, kto ich počas života trápil, sa má čoho báť.“

Joakim prikývol.

„Stretnutie s mŕtvymi.“

„Presne tak. Ľudia vždy verili, že svojich mŕtvych ešte uvidia… a to nielen v kostole. Aj doma.“

„Doma?“

„Podľa povery preto treba dávať na Vianoce do okna sviečku,“ pokračoval Gerlof. „Aby mŕtvi trafili.“ Joakim sa predklonil.

„Ale prídu len ľudia, ktorí zomreli na statku?“ spýtal sa. „Alebo môžu dôjsť aj iní?“

„Napríklad utopení námorníci?“

„Áno, námorníci… alebo iní členovia rodiny, ktorí zomreli niekde inde. Aj tí sa vracajú na Vianoce?“

Gerlof sa krátko pozrel na Tildu a zavrtel hlavou.

„Je to len povera,“ odvetil. „O Vianociach ich koluje mnoho… veď pre ľudí predstavujú zlomový bod. Tma je vtedy najtmavšia a smrť najbližšie. Od tej chvíle sa dni začnú predlžovať a na zem sa opäť vracia život.“

Joakim zmĺkol.

„Na to sa už teším,“ povedal potom potichu. „Teraz je tu taká tma… budem rád, keď sa to všetko zasa obráti.“

O niekoľko minút neskôr sa už lúčili na dvore. Joakim im obom podal ruku.

„Máte to tu pekné,“ srdečne mu ňou potriasol Gerlof. „Len si dávajte pozor na snežnú smršť!“

„Na snežnú smršť,“ zopakoval Joakim. „Už som o nej čosi počul.“

Gerlof prikývol.

„Neprichádza každú zimu, no som si istý, že tento rok ju zažijeme. Vtrhne sem znenazdajky. Ak človek býva pri mori, vtedy sa nemá čo potulovať vonku. A deti už vôbec nie.“

„Ako to vy ostrovania viete predpovedať?“ začudoval sa Joakim. „Vari ju cítite vo vzduchu?“

„Sledujeme teplomer a počúvame predpovede počasia,“ vysvetlil mu Gerlof. „Zima prišla tento rok veľmi skoro, to zvykne byť zlé znamenie.“

„Tak fajn,“ usmial sa Joakim. „Budeme si teda dávať pozor.“

„Poslúchnite ma,“ zdôraznil Gerlof a podopieraný Tildou vykročil k autu. Náhle ju však pustil a zvrtol sa. „Ešte maličkosť… Čo mala oblečené vaša žena v ten nešťastný deň?“ Joakim Westin sa prestal usmievať.

„Prosím?“

„Pamätáte si, čo mala v ten deň oblečené?“

„Áno… no nebolo to nič zvláštne,“ odvetil Joakim. „Čižmy, džínsy, zimnú bundu.“

„Máte tie šaty ešte odložené?“

Joakim prikývol. Opäť vyzeral unavene a utrápene.

„Vrátili mi ich z nemocnice. V balíku.“

„Mohol by som sa na ne pozrieť?“ spýtal sa Gerlof.

„Chcete… vy ich chcete vidieť?“

„Áno, rád by som si ich požičal. Nijako im neublížim, len si ich obzriem.“

„Dobre… no zostali nerozbalené,“ odvetil Joakim. „Donesiem vám ich.“

Zmizol v dome.

„Tilda, postaráš sa o ten balík?“ pokýval hlavou Gerlof a pomaly vykročil k autu.

Keď Tilda naštartovala motor a vyšla na cestu, Gerlof sa v sedadle pohodlne oprel.

„Tak to máme za sebou,“ pokýval hlavou. „Predsa len som bol senilný starec. Tomu sa asi nedalo vyhnúť.“

Na kolenách držal hnedý balík so šatami Katrine Westinovej. Tilda naň krátko pozrela.

„Čo je s nimi? Prečo si si ich chcel požičať?“

Gerlof na ne uprel pohľad.

„Pri Obetisku mi napadla jedna vec. Keď sme hovorili o tom, akým spôsobom obetúvali ľudí.“

„Čo tým myslíš? Že Katrine Westinovú obetovali?“

Gerlof sa pozrel na mokraď za oknom.

„Viac ti poviem, keď tie šaty prezriem.“

Tilda odbočila na hlavnú cestu.

„Z tej návštevy nemám dobrý pocit,“ konštatovala.

„Prečo?“

„Kvôli Westinovi. A kvôli jeho deťom… Chvíľu sa mi videlo, že Westin všetky tie tvoje povery vníma ako reálny fakt.“

„To áno,“ priznal Gerlof. „Aj tak si myslím, že je dobre, ak sa mohol vyrozprávať. Na tom, že ešte vždy smúti za ženou, nie je predsa nič čudné.“

„Nie,“ odvetila Tilda. „No mala som pocit, akoby ju ešte vždy vnímal ako živú… akoby rátal s tým, že sa s ňou čoskoro opäť stretne.“

20

Po vlámaní sa do budovy fary v Hagelby a úteku cez les prešli dva týždne, ale o bratoch vôbec nič nepočul. Až raz večer stáli pred Henrikovými dverami. A to v tej najhoršej možnej chvíli.

Pretože práve vtedy začínalo byť rytmické klopkanie v jeho byte na nevydržanie. Pripadalo mu ako kvapkajúci vodovod, ktorý sa nedá zastaviť.

Spočiatku si bol istý, že to klopká starý svietnik, a po troch hrozných nociach ho vyniesol do auta. Na druhý deň okľukou zamieril na východné pobrežie a ukryl ho do chaty.

No klopkanie pokračovalo aj ďalšiu noc, teraz však prišlo zo steny v predizbe. No vždy z iného bodu – zvuk akoby sa pohyboval za tapetou.

Ak to nie je svietnik, musí to byť čosi, čo si priniesol z lesa alebo z tej odpornej márnice, okolo ktorej sa plazil.

Alebo sa to vkradlo do jeho bytu cez vešteckú doštičku bratov. V tie večery, keď sa hrbili pri kuchynskom stole a civeli na sklíčko pod Tommyho prstom, jednoznačne cítil, že v izbe sa nachádza čosi neuchopiteľné.

Nech to bolo čokoľvek, Henrikovi to išlo na nervy. Každý večer sa prechádzal medzi spálňou a kuchyňou, desiac sa chvíle, keď si bude musieť ísť ľahnúť a zhasnúť svetlo.

V čírom zúfalstve zavolal svojej niekdajšej priateľke Camille. Jeden druhému sa neozvali niekoľko mesiacov, no mal pocit, že ju potešil. Rozprávali sa takmer hodinu.

Henrik mal nervy napäté na prasknutie, keď mu o tri dni niekto zazvonil pri dverách. A vôbec sa mu neuľavilo ani potom, keď otvoril Tommymu s Freddym.

Tommy mal slnečné okuliare. Ruky sa mu triasli. Neusmieval sa.

„Pusti nás ďalej.“

Nebolo to milé stretnutie. Henrik chcel od bratov Sereliovcov peniaze, no nijaké nemali – z nakradnutých vecí zatiaľ nič nepredali. Vedel, že plánujú ešte jeden záťah na sever, Henrik však nemal záujem.

Akokoľvek, dnes sa s nimi nechcel rozprávať. Mal návštevu.

„Teraz nemôžem.“

„Ale môžeš,“ odsekol Tommy

„Nemôžem.“

„Kto je to?“ zakričala Camilla z pohovky pred televízorom.

Obaja bratia zvedavo natiahli krk, aby zistili, komu patrí dievčenský hlas.

„To sú len… dvaja kamoši,“ zakoktal Henrik. „Z Kalmaru. No nejdú ďalej.“

Tommy si zložil slnečné okuliare a Henrikovi venoval dlhý pohľad, ktorým ho presvedčil, aby za nimi vyšiel na chodbu a zabuchol za sebou dvere.

„Gratulujeme,“ povedal bez úsmevu Tommy. „Novinka, či stará láska?“

„Kedysi sme spolu bývali,“ potichu odvetil Henrik. „To je Camilla.“

„Aha, do riti… takže ťa vzala späť?“

„Ja som jej zavolal,“ priznal Henrik. „No ona sa chcela stretnúť.“

„To je od nej milé,“ prikývol Tommy. Ešte vždy sa neusmieval. „Ale čo teraz?“

„Ako čo teraz?“

„Čo naša spolupráca?“

„Skončili sme,“ odsekol Henrik. „Až na delenie zisku.“

„To nie.“

„Ale áno.“

Uprene na seba hľadeli. Potom si Henrik vzdychol.

„Tu na schodoch sa o tom nemôžeme baviť,“ povedal potichu. „Jeden z vás môže ísť ďalej.“

Napokon sa Freddy vrátil k dodávke. Henrik vtiahol Tommyho do kuchyne a zatvoril dvere. Stíšil hlas:

„Teraz to uzavrieme, nech môžete odísť.“

Tommyho však ešte vždy väčšmi zaujímala Camilla a nahlas a zreteľne sa spýtal:

„Takže tu opäť začala bývať? To preto si taký zničený?“

Henrik zavrtel hlavou.

„Je v tom čosi iné,“ odvetil. „Zle spávam.“

„Čo ťa hryzie svedomie?“ spýtal sa Tommy. „Ten dedo prežije, neboj. Dajú ho dokopy.“

„Kto ho zložil?“ zasyčal Henrik. „Na to si už zabudol?“

„Veď ty,“ odsekol Tommy. „Ty si ho kopal.“

„Ja? Ja som išiel za tebou!“

„Henke, skočil si mu na ruku. Ak nás nájdu, pôjdeš do basy.“

„Všetci pôjdeme do basy!“ Henrik pozrel na dvere a opäť stíšil hlas. „Už nemám čas to ďalej riešiť.“

„Chceš peniaze,“ pripomenul mu Tommy. „Alebo sa mýlim?“

„Peniaze mám,“ odsekol Henrik. „Do riti, veď normálne pracujem.“

„Ale potrebuješ viac,“ pokračoval Tommy a kývol smerom k dverám. „Taká baba niečo stojí.“

Henrik si vzdychol.

„Peniaze nie sú problém. Ide mi o veci v chate. Musíme ich predať.“

„Predáme ich,“ odvetil Tommy. „Ale najprv podnikneme ešte jednu cestu… poslednú cestu na sever. Na ten statok.“

„Na aký statok?“

„Ten s tými maľbami… Čo nám naňho dal tip Aleister.“

„Myslíš Åludden?“ zašepkal Henrik.

„Presne tak. Ktorý večer navrhuješ?“

„Počkaj chvíľu… v lete som tam bol. Prešiel som ho takmer celý, no nijaké obrazy som nevidel. A okrem toho…“

„Okrem toho čo?“

Henrik už nepovedal nič. Ešte si pamätal ozvenu na chodbách Åluddenu. Pre Katrine Westinovú, ženu, ktorá tam bývala s dvoma deťmi, pracoval rád. No už v auguste tam bolo pochmúrne, hoci rodina Westinovcov urobila veľké upratovanie a pustila sa do totálnej renovácie domu. Ako tam bude v decembri?

„Nič,“ povedal. „Len že som v Åluddene nevidel nijaké obrazy.“

„Takže ich skrývajú,“ trval na svojom Tommy.

Vtom sa ozvalo klopanie.

Henrik sa strhol, no rýchlo pochopil, že niekto klope na kuchynské dvere. Otvoril.

„Henrik, už končíte? Lebo inak pôjdem domov.“

„Končíme,“ odvetil.

Camilla bola drobné dievča, takmer o dve hlavy nižšie od oboch chlapcov. Tommy sa na ňu priateľsky usmial a podal jej ruku.

„Ahoj… ja som Tommy,“ povedal príjemným tónom, aký uňho Henrik nikdy predtým nepočul.

„Camilla.“

Potriasli si rukou tak, až cvoky na Tommyho bunde zaštrngali. Potom kývol na rozlúčku Henrikovi a vykročil k dverám.

„Tak sa zatiaľ maj,“ povedal. „Zavoláme si.“

Henrik za ním zamkol dvere, vrátil sa k pohovke a sadol si vedľa Camilly. Mlčky dopozerali film, pri ktorom ich vyrušila návšteva bratov.

„Henrik, chceš, aby som tu zostala?“ spýtala sa o pol hodiny neskôr, krátko pred jedenástou.

„Ak chceš,“ prikývol. „Budem rád.“

Po polnoci sa spolu vyspali v jeho malej spálni. Henrik mal pocit, akoby sa vrátil o polrok späť. Keď bolo všetko tak, ako má byť. Neskutočné, že sa Camilla vrátila. Náladu mu kazil len tieň oboch bratov.

A to klopkanie.

Henrik načúval, no počul len Camillin tichý dych. Ihneď zaspala.

Ticho. Nijaké zvuky zo stien.

Už nechcel myslieť na klopkanie. Ani na návštevu bratov Sereliovcov. Ani na statok Åludden.

Camilla sa vrátila, no Henrik sa neodvážil žiadať, aby pomenovala ich vzťah. V každom prípade už spolu nebývali. Na druhý deň skoro ráno odišiel do práce v Marnäse.

Nechal ju spať vo svojom byte, no večer tam už nebola. Skúsil jej volať, nedvíhala.

Večer opäť ležal v posteli sám, a keď zhasol, z haly sa znova ozvali zvuky. V stene čosi klopalo, potichu, no vytrvalo.

Henrik zdvihol hlavu z vankúša.

„Drž hubu!“ zareval.

Klopkanie na chvíľu stíchlo, no po chvíli sa ozvalo zasa.

ZIMA 1959

Posledná zima päťdesiatych rokov – tu sa začína moje vlastné rozprávanie. Rozprávanie o Mirji na statku Åludden, o Torun a jej obrazoch snežnej smršte.

Pod majáky som prišla bývať ako šestnásťročné dievča bez otca. Pri sebe som však mala Torun. Naučila ma umeniu, ktoré by mali povinne ovládať všetky dievčatá: ako sa nikdy nestať závislou na chlapovi.

Mirja Rambeová

Moja matka umelkyňa dvoch mužov nenávidela väčšmi než kohokoľvek iného: Stalina a Hitlera. Narodila sa niekoľko rokov pred vypuknutím prvej svetovej vojny a vyrástla v robotníckej štvrti na juhu Štokholmu. Švédsko jej však bolo primalé a chcela spoznať svet. Túžila maľovať a po krátkej zástavke na umeleckej škole v Göteborgu pokračovala do Paríža, kde si ju – podľa jej vlastných slov – neustále mýlili s Gretou Garbo. Jej obrazy vzbudili slušnú pozornosť, no keď sa začalo schyľovať k vojne, chcela sa vrátiť do Švédska. Cestou domov sa zastavila v Kodani, kde spoznala dánskeho umelca a stihla s ním prežiť krátky románik, kým sa v uliciach nezjavili Hitlerovi vojaci.

Po príchode do Švédska zistila, že čaká dieťa. Podľa vlastného rozprávania nastávajúcemu otcovi napísala niekoľko listov. Možno neklamala. Tak či tak – nikdy sa jej neozval.

Narodila som sa v zime roku 1941, keď sa celý svet chvel hrôzou. Torun bývala v zatemnenom Štokholme, všetko bolo vtedy na prídel. Putovala po príbytkoch pre osamelé matky, boli to tesné kutice, strážené prísnymi ženami, a živila sa upratovaním v domoch boháčov vo východnej časti Štokholmu. Na maľovanie jej nezostával čas ani peniaze.

Určite to nemala jednoduché. Uvedomujem si, že to nemala jednoduché.

Keď som v stodole v Åluddene začula šepot mŕtvych, nezmocnila sa ma hrôza. V Štokholme som prežila horšie veci.

Jedno z prvých povojnových liet. Mám sedem či osem rokov a problémy s močením. Sprevádzajú ho hrozné bolesti. Torun usúdi, že som sa priveľa kúpala, a vedie ma k bradatému lekárovi na jednej z najširších štokholmských ulíc. Cestou ma presviedča, že je to milý pán. Deti majú uňho vyšetrenie takmer zadarmo.

Doktor ma priateľsky zdraví. Je starý, určite má vyše päťdesiat. Prijíma ma v pokrčenom plášti, smrdí pálenkou.

Mám prejsť do osobitnej miestnosti v jeho ordinácii, kde to tiež smrdí alkoholom, a ľahnúť si na chrbát. Lekár za nami zatvára dvere.

„Rozopni si sukňu,“ prikáže mi. „Vytiahni si ju k pásu a uvoľni sa.“

Som s ním sama. Je veľmi pedantný. No napokon sa spokojne usmeje.

„Ak toto niekomu povieš, zatvoria ťa do ústavu,“ povie a hladká ma po hlave.

Opäť si zapne plášť. Potom mi dá mincu a spoločne vyjdeme do čakárne za Torun. Roztrasené nohy sa mi podlamujú a cítim sa ešte väčšmi chorá, no lekár tvrdí, že mi nič vážne nehrozí. Som dobré dievča a predpíše mi vhodné lieky.

Keď ich odmietam užívať, mama sa na mňa hnevá.

Začiatkom päťdesiatych rokov ma Torun berie na ostrov Öland. Je to jeden z jej najnovších nápadov. Nemyslím si, že ju ostrov niečím priťahuje, no tak, ako keď odišla do Paríža, túži po umeleckom svete. Öland je známy svojím zvláštnym svetlom a maliarmi, ktorí ho vedia zachytiť. Mama mi spomína Nilsa Kreugera, Gottfrida Kallstenia a Pera Ekströma. Mená mi nič nehovoria.

Som rada, že môžem odísť z mesta, v ktorom býva ten starý doktor.

Do Borgholmu sa plavíme loďou. Celý svoj majetok si nesieme v troch cestovných taškách. Okrem toho má Torun balík s plátnami a olejovými farbami. Borgholm je úhľadné mestečko, no mame sa tam nepáči. Tamojší ľudia sa jej zdajú namyslení a chladní. Okrem toho bývať na vidieku je oveľa lacnejšie, a tak sa po niekoľkých rokoch opäť sťahujeme do červeného domčeka v dedine Rörby. Spávame pod troma paplónmi, lebo tam neustále ťahá.

Začínam chodiť do školy. Všetky deti sa mi smejú za môj prízvuk z hlavného mesta. Nehovorím im, čo si myslím o ich dialekte, no kamarátov aj tak nezískavam.

Krátko po príchode na vidiek začínam maľovať. Kreslím biele postavy s červenými ústami a Torun si myslí, že sú to anjeli. Je to lekár s dorezanými ústami.

Keď som sa narodila, najväčší zloduch sa volal Hitler. No vyrastám už v hrôze pred Stalinom a Sovietskym zväzom. Ak sa Sovietom zachce, Švédsko dobyjú so svojimi lietadlami v priebehu štyroch hodín. To mi tvrdí mama. Najprv obsadia ostrovy Gotland a Öland, potom zvyšok krajiny.

Keďže som ešte dieťa, štyri hodiny sú pre mňa dosť dlhý čas a premýšľam nad tým, čo by som počas posledných okamihov slobody urobila. Keď príde správa o tom, že sa blížia sovietske lietadlá, zabehnem do obchodu v Rörby a natlačím do seba toľko čokolády, že mi praskne brucho, zoberiem kriedy, papiere, vodovky a rýchlo sa vrátim domov. Potom môžem byť pokojne celý život komunistka, len nech ma nechajú maľovať.

Sťahujeme sa z jedného statku na druhý a všetky miestnosti, čo si prenajímame, smrdia olejovými farbami a terpentínom. Torun sa živí ako upratovačka, no vo voľnom čase sa venuje umeniu – postaví sa von s paletou a maľuje a maľuje.

Poslednú jeseň päťdesiatych rokov sa opäť sťahujeme do ešte lacnejšej izby. Leží v storočnom dome na statku Åludden. Dom je postavený z vápenca, má biele steny. V lete je tu príjemne chladno, no v zime pekelná zima.

Samozrejme, keď sa dozvedám, že sa sťahujeme k majákom, okamžite sa mi v hlave zjavujú magické obrazy. Tmavá noc, búrka, loď zmietajúca sa vo vlnách a hrdinský strážca majáka.

S Torun sa sem sťahujeme v jeden sivý októbrový deň a od prvej chvíle sa tu cítim ako nepozvaný hosť. Åludden je studené a chladné miesto. Prechádzať medzi jeho veľkými drevenými stavbami je ako zakrádať sa opusteným hradným nádvorím.

Ukáže sa, že moje predstavy mali ďaleko od skutočnosti. Strážcovia majákov už opustili statok a prichádzajú na návštevu len niekoľkokrát do roka. Niekedy po vojne maják elektrifikovali a o desať rokov neskôr automatizovali. Žije tu len starý kontrolór, volá sa Ragnar Davidsson, ktorý sa motá po Åluddene, akoby mu patril.

Niekoľko mesiacov po príchode do Åluddenu zažívam svoju prvú snežnú smršť. A takmer sa stávam sirotou.

Je polovica decembra. Po príchode zo školy Torun nenachádzam doma. Zmizla aj jedna z jej paliet a taška s farbami. Zmráka sa, začína snežiť, vietor od mora silnie.

Torun sa nevracia. Najprv sa na ňu hnevám, potom sa začínam báť. Ešte nikdy som toľko snehu nevidela. Vločky za oknom nepadajú, ale doslova režú vzduch. Vietor trasie okennými tabuľami.

Asi polhodinu potom, ako udrela smršť, sa na dvore zjaví potácajúci sa človiečik.

Vybehnem z dverí a schmatnem Torun skôr, než klesne do snehu. Pomáham jej dostať sa ku kozubu.

Na ramene jej ešte vždy visí taška s farbami, no paletu odfúkol vietor. Oči má opuchnuté. Vietor jej do nich nafúkal ľadové kryštály zmiešané s pieskom. Nič nevidí. Vyzliekam jej mokré šaty, lebo je premrznutá na kosť.

Práve maľovala na druhej strane rašeliniska, keď sa náhle zatiahlo a prišla búrka. Skúsila ísť skratkou po tenkom ľade, no vbehla do vody a ledva sa dostala späť na pevnú zem. Šepká:

„Z Obetiska vychádzali mŕtvi… veľa mŕtvych, načahovali sa za mnou, trhali ma… boli takí studení… takí studení. Žiadali si moje teplo.“

Torun blúzni. Nútim ju napiť sa čaju a ukladám ju do postele.

Spí pokojne viac než dvanásť hodín. Cez okno sledujem, ako sneženie pomaly ustáva.

Keď sa Torun zobudí, ďalej rozpráva o mŕtvych, čo sa zjavili v snehovej smršti.

Oči má doškriabané a podliate krvou, no už na druhý deň si sadá k plátnu a začína opäť maľovať.

21

Práve keď Tilda prestala každé ráno aj večer myslieť na Martina Ahlquista, v jej malej kuchyni zazvonil telefón. Myslela si, že volá Gerlof, a zdvihla slúchadlo, netušiac nič zlé.

Martin.

„Chcel som sa len spýtať, ako sa máš. Či je všetko okej.“

Chvíľu nevedela nájsť slová, bolesť žalúdka sa jej rýchlo vrátila. Pohľadom prebehla po osirelých mólach v prístave.

„Dobre,“ dostala napokon zo seba.

„Dobre, alebo okej?“

„Dobre.“

„Poteší ťa návšteva?“

„Nie.“

„Už sa necítiš na severnom Ölande sama?“

„Cítim. No mám veľa práce.“

„Dobre.“

Rozhovor nebol nepríjemný, len krátky. Martin sa jej na záver spýtal, či jej ešte môže niekedy zavolať, a ona veľmi ticho povedala áno.

Rana niekde medzi srdcom a žalúdkom opäť začala krvácať.

To nevolá Martin, uvedomila si. Volajú jeho hormóny. Je nadržaný a zasa chce zmiznúť od manželky. Nezvláda každodennú nudu…

Najhorší je fakt, že ona napriek všetkému chce, aby prišiel, najlepšie hneď večer. To je choré.

Už dávno mala ten list poslať. Ešte vždy ho nosí v taške ako tehlu. Veľa pracuje. Pracuje takmer nepretržite, aby zabudla na Martina.

Po večeroch si vždy niekoľko hodín pripravovala prednášky o dopravných predpisoch a zákonoch, ktoré mala predniesť v školách a vo firmách. A vždy, keď si medzi prednáškami, hliadkovaním a úradníckou prácou našla čas, sadala si za volant.

Raz v utorok popoludní na opustenej pobrežnej ceste zabrzdila pri pohľade na majáky Åluddenu. Nezastala, len odbočila k susednému statku. Ešte si pamätala, že tam bývajú Carlssonovci. Navštívila ich len jediný raz – počas tej dlhej a ťažkej noci po úmrtí Katrine Westinovej, keď sa v ich predizbe zrútil Westinovej manžel Joakim.

Pani domu Maria Carlssonová ju ihneď spoznala.

„Nie, túto jeseň sme Joakima často nevídali,“ povedala, keď si sadli ku kuchynskému stolu. „Niežeby sme sa nemali radi, no väčšinu času trávi sám. Jeho deti sa často hrajú s naším Andreasom.“

„Vychádzali ste s jeho ženou Katrine?“ spýtala sa Tilda. „Stretávali ste sa s ňou častejšie, keď tu s deťmi bývala sama?“

„Zopárkrát sa zastavila na kávu… no myslím si, že mala plne ruky práce na dome. A aj my veľa pracujeme.“

„Všimli ste si, že by za ňou niekto chodil?“

„Za ňou?“ začudovala sa Maria. „V lete sa tam vystriedalo mnoho robotníkov.“

„Nedorazila tam občas nejaká loď?“ pokračovala Tilda. „K mólu Åluddenu?“

Maria si z čela odhrnula kader a zamyslela sa.

„Nie, na nič také si nespomínam. Odtiaľto by to aj tak nikto nevidel. Máme zastretý výhľad.“

Ukázala na okno obrátené na severovýchod a Tilda pochopila, že výhľad na majáky blokuje veľká stajňa na druhom konci dvora.

„No mohli ste počuť vrčanie motora,“ skúsila ešte raz.

Maria zavrtela hlavou.

„Z času na čas, keď nefúka vietor, človek počuje dáky čln, no nikdy som si to zvlášť neuvedomila…“

Keď Tilda vyšla na dvor, zastala pri aute a zahľadela sa na juh. Pri najbližšom zálive stál rad červených rybárskych chalúp. Nikde však nevidela živú dušu.

A vodu nečeril jediný čln.

Opäť si sadla za volant. Prišiel čas odložiť vyšetrovací spis. Aj tak bol vždy len fikciou.

Keď sa vrátila na stanicu, poznámky o Katrine Westinovej odložila do škatule s nápisom NÍZKA PRIORITA.

Na písacom stole sa jej nahromadili štyri kopy papiera a poltucet špinavých šálok od kávy. Majnerov stôl bol naďalej úhľadne uprataný. Občas zápasila s pokušením hodiť mu štós dopravných hlásení ku klávesnici, no vždy ju to napokon prešlo.

Večer si vyzliekla uniformu, sadla do svojho malého forda a prechádzajúc ostrovom, počúvala z kazety Gerlofovo rozprávanie. Mikrofón jasne zachytával jeho slová. Uvedomila si, že každým stretnutím sa z neho stáva lepší rozprávač.

Práve na jednom z takýchto výletov napokon objavila dodávku, ktorú jej spomínala Edla Gustafssonová.

Zišla za ňou až k Borgholmu, prebrázdila niekoľko ulíc a pokračovala na juh cez most do Kalmaru. Tam bolo viac ulíc, viac veľkých parkovísk. Dodávka jej zmizla. Pomaly obchádzala stovky áut, strácala nádej.

Keď sa z miestneho rádia po polhodine dozvedela, že sa večer v meste konajú dostihy, vyšla z centra a zamierila k dostihovej dráhe. Ohradený areál osvetľovali mohutné reflektory. Vo vnútri ľudia vyhrávali a prehrávali svoje peniaze, Tilda však zostala v aute a pomaly prechádzala popri radoch zaparkovaných vozidiel.

Zrazu dupla na brzdu.

Obišla čiernu dodávku s nápisom KALMAR INŠTALATÉR A ÚDRŽBÁR.

Zapísala si ešpézetku a zacúvala na voľné miesto na parkovanie. Potom zatelefonovala do centrály. Chvíľu nato už vedela, že jej I majiteľom je dosial netrestaný, štyridsaťsedemročný muž z dediny neďaleko Helsingborgu. Polícia nezaznamenala nijaké porušenia predpisov, no auto bolo od augusta mimo evidencie.

Pozrime sa, zašepkala Tilda. Dala si skontrolovať aj firmu KALMAR INŠTALATÉR A ÚDRŽBÁR. V registri nijaká firma pod i týmto menom nefigurovala.

Zhasla motor a pripravila sa na dlhé čakanie.

„Áno, Ragnar často lovil ryby v okolí Åluddenu,“ ozýval sa zo slúchadiel Gerlofov hlas. „Občas načierno chodil aj do cudzích vôd. K tomu sa však, pochopiteľne, nikdy nepriznal…“

Po päťdesiatich minútach z brán začali prúdiť ľudia. Pri čiernej dodávke zastali dvaja urastení chlapi. Mohli mať dvadsaťpäť.

Tilda si strhla slúchadlá a položila ruky na volant.

Jeden z mužov bol vyšší a mohutnejší, no do tváre nevidela ani jednému. Žmúrila oči a želala si, aby mala pri sebe ďalekohľad. Muži nastúpili do auta.

Zlodeji? Na akýkoľvek záver bolo ešte priskoro.

Zlatá moja, to sú obyčajní robotníci, počula Martinov sebaistý hlas, no ignorovala ho.

Muži vyšli z parkoviska. Tilda naštartovala a zaradila rýchlosť.

Dodávka vyšla na cestu a vyrazila smerom do Kalmaru. Tilda sa jej držala s odstupom niekoľko sto metrov.

Napokon dorazili k činžiakom pár blokov od nemocnice. Dodávka spomalila a zastala pri krajnici. Muži vystúpili a zmizli v bráne.

Tilda čakala. Po pol minúte sa zapálili svetlá v niekoľkých oknách na prvom poschodí.

Rýchlo si zapísala adresu. Ak sú toto hľadaní zlodeji, aspoň vie, kde bývajú. Samozrejme, že by bolo najlepšie okamžite vykonať bytovú prehliadku a zhabať ukradnuté veci, no vedela by ju odôvodniť len svedectvom starej Edly, podľa ktorého dodávka bola na Ölande. A to nestačilo.

„Skončila som s vyšetrovaním smrti Katrine Westinovej,“ povedala Tilda večer Gerlofovi, keď spolu o dva dni neskôr popíjali kávu.

„Myslíš jej vraždy?“

„Nebola to vražda.“

„Bola,“ trval na svojom Gerlof. „Bola to vražda.“

Tilda nepovedala nič, len si vzdychla a z tašky vytiahla magnetofón.

„Urobíme ešte posledný…“

Gerlof ju však prerušil:

„Raz som videl, ako takmer zabili človeka bez toho, aby sa ho niekto dotkol.“

„Prosím?“

Tilda položila magnetofón na stôl, no nezapla ho.

„Bolo to pri Timmernabbene, niekoľko rokov pred vojnou,“ pokračoval Gerlof. „Dve lode naložené skalami stáli jedna vedľa druhej. Na jednej z nich však stál zástupca kapitána z Byxelkroku, na druhej mladý námorník z Degerhamnu. Pre niečo sa pohádali a pokrikovali na seba cez zábradlie. Napokon padol prvý pľuvanec… vtedy sa to vyostrilo. Začali sa ohadzovať úlomkami skál, potom chlap z Degerhamnu preskočil zábradlie, aby sa dostal na druhú loď. No nedostal sa ďaleko, lebo súper ho zasiahol lodným hákom.“

Gerlof sa odmlčal, odpil si z kávy a pokračoval:

„Dnešné háky sú umelohmotné haraburdy, no toto bola riadna drevená palica, zakončená veľkým železným hákom. A keď bitkár preliezal zábradlie, zachytil sa na háku košeľou a zostal visieť vo vzduchu. Potom spadol ako kameň do vody medzi lode, no košeľu mal naďalej zachytenú na háku… a nevynoril sa, lebo druhý bitkár ho držal pod vodou.“ Pozrel sa na Tildu. „Tak umierali aj tí úbožiaci v Obetisku.“

„Prežil?“

„Áno. Zapojili sme sa do hádky a dostali ho z vody. No mal namále.“

Tilda pozrela na magnetofón. Mala ho zapnúť.

Gerlof sa naklonil a pod stolom zašuchotal papier.

„Práve na tú bitku som myslel, keď som si vypýtal Westinovej šaty,“ vysvetlil jej. „A teraz som ich podrobne preskúmal.“

Z papiera vytiahol sivý bavlnený pulóver s kapucňou.

„Vrah prišiel do Åluddenu loďou,“ povedal. „Zastal pri kamennom móle, kde ho čakala Katrine Westinová… A ak ho tam čakala, musela mu dôverovať. V ruke držal hák, čo bolo normálne, keďže čln prirážal k brehu. No toto bol starý typ… dlhá tyč s kovovým hákom, ktorým Westinovej zachytil kapucňu a stiahol ju do vody. A pod vodou ju držal, až kým sa prestala metať.“

Gerlof položil pulóver na stôl a Tilda si všimla roztrhanú kapucňu. Ostrý predmet prerazil do sivej látky dieru veľkú ako palec.

22

Keď Joakim stával večer pri kuchynskom okne, často vídal Rasputina vyrážať na lov. Občas sa mu však zdalo, že na dvore zazrel aj iné bytosti – niekedy štvornohé, inokedy na dvoch nohách.

Ethel?

Spočiatku Joakim vždy vybiehal na schody verandy, aby lepšie videl, no nachádzal vždy len prázdny dvor.

Tiene okolo Åluddenu sa každý večer predlžovali a Joakim mal pocit, že s blížiacimi sa Vianocami rastie aj nepokoj na statku. Vietor zavýjal čoraz silnejšie, steny domov praskali.

Ak sa na dvore pohyboval neviditeľný návštevník, nebola to Katrine. Ona sa k nemu ešte vždy nepriblížila.

„Vraciam vám šaty,“ pokýval hlavou Gerlof a podal Joakimovi hnedý balík.

„Prezradili vám niečo?“ spýtal sa Joakim.

„Možno.“

„Ale nepoviete mi čo, však?“

„Už čoskoro,“ odvetil Gerlof. „Dajte mi ešte chvíľu čas.“

Joakim prvý raz vstúpil do domova dôchodcov. Všetci jeho starí rodičia žili do vysokého veku doma a svoje posledné dni trávili v nemocnici. Teraz však popíjal kávu v izbe Gerlofa Davidssona v Marnäse. Svietnik s dvoma blčiacimi adventnými sviecami bol jediným dôkazom blížiacich sa Vianoc.

Na stenách viselo niekoľko starých predmetov: tabuľky s menami lodí, zarámované lodné dokumenty, čiernobiele fotografie dvojsťažníkov.

„Moje staré lode,“ všimol si jeho pohľad Gerlof. „Mal som tri.“

„Prežili dodnes?“

„Len jedna. Majú ju v lodenici v Karlskrone. Zvyšné dve sú v nenávratne… jedna zhorela, druhá sa potopila.“

Joakim chvíľu hľadel na Katrinine šaty, potom obrátil zrak k jedinému oknu v izbe. Už sa začínalo stmievať.

„O hodinu musím ísť po deti,“ nadýchol sa. „Môžeme sa chvíľu pozhovárať?“

„Veľmi rád,“ potešil sa Gerlof. „V popoludňajšom rozvrhu mám v spoločenskej miestnosti len prednášku o inkontinencii. A bez tej prežijem.“

Joakim už dlho túžil s niekým sa porozprávať o tom, čo sa stalo. S niekým, kto pozná Åludden. Marnäský pastor pôsobil príliš rigidné, Mirja Rambeová bola zasa priveľmi zahľadená do seba. Správneho človeka našiel až vo chvíli, keď do jeho domu vkročil Gerlof Davidsson, ktorý sa ukázal ako dobrý poslucháč. A Joakim sa mu rozhodol vyspovedať.

„Nespýtal som sa, keď ste boli u mňa… veríte na duchov?“

Gerlof zavrtel hlavou.

„Aj verím, aj neverím,“ odvetil. „Zbieram príbehy o duchoch, no nechcem tým nikomu nič dokázať. Existuje množstvo teórií… vraj to len staré domy praskajú v základoch, inokedy zasa ide o elektromagnetické žiarenie.“

„Alebo za to môžu len škvrny na rohovke,“ doplnil ho Joakim.

„Presne tak,“ prisvedčil Gerlof. Na okamih sa odmlčal, potom pokračoval: „Samozrejme, môžem vám porozprávať príbeh, ktorý som ešte do nijakej ročenky nezapísal, no je zároveň mojím jediným skutočným duchárskym zážitkom.“

Joakim prikývol.

„Svoju prvú loď som dostal ako sedemnásťročný,“ začal Gerlof. „Predtým som niekoľko rokov pracoval na mori a našetril si peniaze. Pomohol mi aj otec. Presne som vedel, akú loď chcem, motorovú plachetnicu menom Ingrid Maria, s jedným sťažňom a domovským prístavom v Borgholme. Jej majiteľ Gerhard Marten mal čosi cez šesťdesiat a celý svoj život strávil na lodiach. Začalo ho však trápiť srdce a doktor mu zakázal plachtenie. Ingrid Maria bola zrazu na predaj, stála ma tritisícpäťsto korún.“

„Tak málo?“ začudoval sa Joakim.

„Áno, aj na tie časy to bola dobrá cena,“ usmial sa Gerlof a pokračoval: „Večer, keď som mal Martenovi odovzdať peniaze, zišiel som do prístavu, aby som si ju ešte raz obhliadol. Bol apríl, ľad práve ustúpil. Slnko zapadalo, v prístave nebolo živej duše… až na starého Gerharda. Prechádzal sa po palube, akoby sa s loďou nevedel rozlúčiť. Vyliezol som za ním. Nepamätám si, o čom sme sa zhovárali, no prešli sme spolu všetky časti lode a on mi ukazoval rôzne detaily, ktoré si vyžadovali opravu. Potom mi ešte raz prízvukoval, aby som sa o loď dobre staral, a rozlúčili sme sa. Vyskočil som na pevninu, pokračoval domov k rodičom, aby som sa u nich navečeral a vzal si peniaze.“

Gerlof zmĺkol a zahľadel sa na fotografie lodí.

„Okolo siedmej som sadol na bicykel a vyrazil do domu Martenovcov severne od Borgholmu,“ pokračoval. „Vstúpil som však do domu plného smútku. Martenova žena mala uplakané oči. Gerhard Marten už nebol medzi živými. Večer predtým podpísal predajnú zmluvu, skoro ráno odišiel na breh so svojou brokovnicou a vpálil si guľku do hlavy.“

„Ráno?“ ustrnul Joakim.

„Počuli ste dobre. Keď som teda Gerharda Martena stretol v prístave, bol už celý deň mŕtvy. Neviem si to vysvetliť… no som si istý, že som s ním hovoril. Dokonca sme si podali ruky.“

„Takže ste videli prízrak,“ potichu konštatoval Joakim.

Gerlof naňho pozrel.

„Možno. No to nič nedokazuje. V nijakom prípade ma to nepresvedčilo, že existuje život po smrti.“

Joakim si odsunul stoličku a pozrel na balík so šatami.

„Robím si starosť o svoju dcéru Líviu,“ začal potichu. „Má šesť rokov a hovorí zo sna. To nie je nič nové… no odkedy zomrela moja žena, sníva sa jej o nej.“

„Je na tom niečo zvláštne?“ zamračil sa Gerlof. „Aj mne sa niekedy sníva o mojej mŕtvej žene, a to je nebohá už pekných pár rokov.“

„Áno… ale jej sa po celý čas opakuje ten istý sen. Lívii sa sníva, že jej mama sa vracia do Åluddenu a nevie nájsť vchod.“

Gerlof ho mlčky počúval.

„A zopár ráz snívala aj o Ethel,“ pokračoval Joakim. „To ma trápi ešte viac.“

„Kto je Ethel?“

„Bola to moja o tri roky staršia sestra.“ Joakim si vzdychol. „To je zároveň môj príbeh o duchoch.“

„Rád si ho vypočujem,“ povzbudil ho Gerlof.

Joakim unavene prikývol.

„Ethel bola narkomanka,“ začal. „Zomrela pred rokom raz večer v zime neďaleko nášho domu… presne dva týždne pred Vianocami.“

„To mi je ľúto,“ potichu povedal Gerlof.

„Už to nezmeníme,“ sklonil hlavu Joakim. „Keď sme sa minule stretli, klamal som… pýtali ste sa ma, prečo sme predali vilu v Bromme a presťahovali sa sem. Určite to súviselo najmä s mojou sestrou. Po jej smrti sme to v Štokholme nevedeli vydržať.“

Opäť sa odmlčal. Chcel aj nechcel o tom hovoriť. Vlastne sa snažil nemyslieť na Ethel a jej smrť. Ani na Katrininu nekončiacu sa depresiu.

„Chýba vám sestra?“ spýtal sa Gerlof.

Joakim sa zamyslel.

„Trochu.“ Znelo to strašne, a tak dodal: „Chýba mi taká, aká bola predtým… pred drogami. Ethel veľa hovorila, vždy mala kopu plánov. Chcela si otvoriť kaderníctvo, učiť hudbu… no po čase sa to človeku zunuje, keď vie, že všetkým plánom stoja v ceste drogy. Bolo to ako sledovať človeka uprostred horiaceho domu a v plameňoch plánovať oslavu.“

„Ako sa to začalo?“ spýtal sa takmer zahanbene Gerlof. „O takom svete viem veľmi málo…“

„Ethel začala s hašišom,“ odvetil Joakim. „Alebo gandžou, ako to volali. Veď bolo super fajčiť na žúroch a koncertoch. A život bol pre Ethel jeden veľký žúr. Hrala na klavíri a gitare. Aj mňa čosi naučila.“

Usmial sa.

„Mali ste ju rád.“

„Veľmi. Ethel sršala radosťou zo života,“ pokračoval Joakim. „Bola aj pekná, chlapci po nej pozerali. Veľa žúrovala a vďaka amfetamínu mohla žúrovať ešte viac. Určite schudla aspoň desať kilogramov, hoci už predtým bola dosť chudá. Strácala sa nám pred očami. Potom nám otec zomrel na rakovinu… a myslím si, že práve v tom čase začala s heroínom… začala fajčiť hnedý heroín. Jej smiech bol čoraz tvrdší a zachrípnutejší.“

Odpil si z kávy a rýchlo pokračoval:

„Ani jeden z fajčiarov heroínu si neprizná, že je narkoman. Veď si predsa nepichá… lenže skôr či neskôr každý fajčiar prejde na injekcie, je to oveľa lacnejšie… na jednu dávku stačí menej heroínu. Ale aj tak každý deň potrebuje päť stovák. A to je veľa peňazí, najmä ak ich nemá. Začne kradnúť. Prvý raz siahne do maminej peňaženky či šperkovnice.“

Joakim chvíľu mlčky hľadel na svietnik.

„Na Štedrý večer, keď sme s mamou sedeli pri slávnostnom stole, zostávala jedna stolička vždy prázdna. Ethel zakaždým sľúbila, že príde, no namiesto toho hľadala v meste drogy. Pre ňu to bola každodenná rutina. A rutiny sa menia najťažšie, nech sú akékoľvek hnusné.“

Vo svojej spovedi zašiel ďaleko. Nebol si istý, či ho Gerlof počúva.

„Život ide ďalej… viete, že sa vám sestra rúti do pekla a túla sa po meste, žobre peniaze na ďalšiu dávku… no aj tak každé ráno vstanete a idete učiť, večeriate s rodinou, renovujete dom a snažíte sa veľa nerozmýšľať.“ Sklopil zrak. „Buď sa na ňu večer usilujete zabudnúť, alebo ju skúšate nájsť. Kým otec ochorel, zvykol ju po večeroch hľadávať. Po ňom som sám prevzal štafetu. Chodil som po uliciach, po námestiach, schádzal do staníc metra, obchádzal pohotovosti v nemocniciach… Človek sa rýchlo naučí, kde ju hľadať.“

Odmlčal sa. V spomienkach sa vrátil do veľkomesta, medzi bezdomovcov a narkomanov, medzi všetky tie osirelé duše a polomŕtve telá, bezcieľne sa potulujúce nocou.

„Muselo vás to stáť veľa síl,“ podotkol Gerlof.

„Stálo… no nebol som vonku každý večer. Mohol som ju hľadať aj častejšie.“

„Ale mohli ste to aj skôr vzdať.“

Joakim smutne prikývol. K tomu najťažšiemu sa ešte nedostal:

„Pred dvoma rokmi sa udialo čosi, čo znamenalo začiatok konca,“ nadýchol sa. „Ethel bola v tú zimu na liečení, robila pokroky. Keď tam prišla, vážila menej ako štyridsaťpäť kilogramov, telo mala pokryté modrinami, líca prepadnuté. Do Štokholmu sa však vrátila v podstate zdravá, takmer tri mesiace bola čistá, pribrala… nechali sme ju bývať v hosťovskej izbe. A všetko bolo fajn. O Gabriela sa nesmela starať, no po večeroch sa veľa hrávala s Líviou, mali sa rady.“

Pamätal si, že v tých chvíľach s Katrine začali dúfať. Skúšali dôverovať Ethel. Nie dosť na to, aby večer, keď bola doma, pozvali k sebe na návštevu hostí, no už si trúfli vyjsť aj na dlhšiu prechádzku, keď Ethel dozerala na deti. A nikdy s tým nebol problém.

„Niekedy v marci sme s Katrine išli do kina,“ pokračoval. „Keď sme sa po niekoľkých hodinách vracali domov, vo vile sa nesvietilo. Gabriel v premočenej plienke spal v svojej postieľke. Ethel zmizla, ale neodišla sama. Vzala si mobilný telefón a Líviu.“

Privrel oči.

„Samozrejme, že som ihneď vedel, kam išla,“ pokračoval po chvíli. „Vrátil sa jej abstinenčný syndróm a metrom sa odviezla do mesta, aby si kúpila heroín. Už to urobila mnohokrát. Kúpila si dávku za päťsto korún, na nejakej verejnej toalete si ju pichla do žíl a niekoľko hodín odpočívala, kým sa v nej opäť neozvala chuť na viac… Problém však teraz spočíval v tom, že mala so sebou Líviu.“

Spomienky na ten večer sa Joakimovi vrátili ako živé – tie mrazivé chvíle rastúcej paniky. Ako skočil do auta a vyrazil k železničnej stanici. V tej štvrti hľadal Ethel už neraz, sám aj s Katrine. Vtedy sa však báli len o Ethel.

Teraz išlo o život Lívii.

„Napokon som Ethel našiel,“ pozrel na Gerlofa. „Ležala na tmavom cintoríne vedľa kostola svätej Kláry. Lívia sedela vedľa nej v tenučkých šatočkách, premrznutá na kosť a absolútne apatická. Zavolal som sanitku a postaral sa o to, aby Ethel odviezli na pohotovosť. Zasa. A potom som sa s Líviou vrátil do Brommy.“

Stíchol.

„Katrine mi potom dala na výber,“ pokračoval potichu. „A ja som si zvolil rodinu.“

„Rozhodli ste sa správne,“ prisvedčil Gerlof.

Joakim prikývol, hoci ešte vždy by sa tej voľbe najradšej vyhol.

„Po tom večere som zakázal Ethel, aby k nám chodila… no nedala si povedať. Nepúšťali sme ju ďalej, a tak večer čo večer vo svojej vyšúchanej riflovej bunde stávala pri našom plote a civela na Jabĺčkovú vilu. Občas nám otvárala poštu, v obálke hľadala peniaze alebo šeky. A niekedy mala so sebou aj dákeho chalana… vyziabnutú kostru, ktorá sa triasla vedľa nej.“

Joakim sa zamyslel. Toto musí byť jeho posledná spomienka na sestru. Na jej smrteľne bledú tvár a strapaté vlasy.

„Ethel ziapala, čo jej hrdlo stačilo,“ pokračoval. „Ziapala škaredé veci o… Katrine. Občas aj o mne, no zväčša o Katrine. Kričala, kým sa v oknách nezjavil aj posledný sused a ja som musel vyjsť a dať jej peniaze.“

„Pomohlo to?“

„Áno… istý čas to naozaj pomáhalo, no dosiahol som tým len to, že k nám chodila vždy, keď bola na mizine. Dostali sme sa do začarovaného kruhu. Obaja sme mali pocit… že sme obkľúčení. Aj uprostred noci som sa budil na to, že Ethel kričí pod oknom, no keď som pozrel na ulicu, nebolo tam živej duše.“

„Bývala vtedy Lívia doma?“

„Väčšinou áno.“

„A počula Ethelin krik?“

„Myslím si, že áno. Nehovorila o tom, no musela ho počuť.“

Joakim zavrel oči.

„Boli to strašné mesiace… A Katrine si začala želať Ethelinu smrť. Hovorila mi o tom v posteli, keď sme zaspávali. Ethel sa skôr či neskôr predávkuje. Čím skôr, tým lepšie. Myslím si, že sme to chceli obaja.“

„A aj sa tak stalo?“

„Napokon áno. Raz večer o pol dvanástej zazvonil telefón. Keď niekto volal takto neskoro večer, vždy išlo o Ethel. Vždy.“

Odvtedy ubehol rok, uvedomil si Joakim. Mám pocit, akoby prešlo desať.

Správu im oznámila jeho mama Ingrid. Ethel našli utopenú v Bromme, neďaleko ich vily.

Katrine ju v ten večer dokonca počula kričať. Ethel okolo siedmej ako zvyčajne zavýjala pri plote, potom krik stíchol.

A kým Katrine vyzrela z okna, Ethel už zmizla.

„Ethel zišla na nábrežnú promenádu,“ pokračoval Joakim. „Oprela sa tam o nejakú loď a pichla si dávku. Spadla do ľadovej vody. To bol jej koniec.“

„V ten večer ste neboli doma?“

„Prišiel som až neskôr… s Líviou sme boli na nejakej detskej oslave.“

„Asi to tak bolo lepšie. Kvôli nej.“

„Áno. Chvíľu sme aj dúfali, že sa všetko napraví,“ prisvedčil Joakim. „No potom som sa opäť začal budiť na Ethelin krik. A Katrine strácala chuť žiť… V tom čase už bola Jabĺčková vila dokončená, bola skutočne nádherná, no ona sa tam nevedela cítiť ako doma. A tak sme sa prvý raz dostali k otázke, či sa nepresťahujeme na vidiek, možno na nejaký statok na Ölande. A napokon sme to aj urobili.“

Stíchol a pozrel na hodinky. Dvadsať minút po štvrtej. Mal pocit, že za poslednú hodinu povedal viac ako za celú jeseň.

„Musím ísť po deti,“ zašepkal.

„Spýtal sa vás niekto niekedy, ako vám je?“

„Ako je mne?“ začudoval sa Joakim a vstal. „Mne bolo, samozrejme, vždy super.“

„Neverím.“

„Nie. V mojej rodine sme sa nikdy nerozprávali o tom, ako komu je. A vlastne sme sa nebavili ani o Ethel.“ Pozrel na Gerlofa. „Človek nerád rozpráva iným ľuďom, že jeho sestra je narkomanka. Katrine bola jediná… v podstate som ju do toho vtiahol.“

Gerlof mlčky sedel. Premýšľal.

„A čo chcela Ethel?“ spýtal sa napokon. „Prečo neustále chodila k vášmu domu? Len pre peniaze na drogy?“

Joakim si vzal bundu. Neodpovedal.

„Nielen pre peniaze,“ odvetil napokon. „Chcela späť svoju dcéru.“

„Dcéru?“

Joakim zaváhal. Ani o tom sa mu nehovorilo ľahko, no napokon nemal na výber:

„Nemala otca… zomrel na predávkovanie. Katrine a ja sme boli Líviini krstní, pred štyrmi rokmi nám ju štát zveril do opatery. Adoptovali sme si ju minulý rok… Lívia je teraz naša.“

„Je to však Ethelina dcéra?“ spýtal sa Gerlof.

„Nie. Už nie.“

23

Tilda podala správu centrále o čiernej dodávke v Borgholme, opísala ju ako zaujímavé vozidlo. Ostrov Öland bol však veľký a počet hliadkujúcich vozidiel zďaleka nestačil.

A čo Gerlofove slová o vrahovi s hákom? O tom správu nepodala. Bez čo len náznaku dôkazu, že sa v čase vraždy pri Åluddene pohyboval čln, nemohli začať vyšetrovanie vraždy – potrebovali viac než len dierku v kapucni.

„Šaty som vrátil Westinovi,“ oznámil Gerlof, keď jej na druhý deň volal.

„Prezradil si mu aj svoju teóriu?“

„Nie… nebola na to vhodná príležitosť. Ešte nie je v duševnej pohode, zrejme by si myslel, že jeho ženu do vody vtiahol prízrak.“

„Prízrak?“

„Westinova sestra… bola narkomanka.“

Potom jej Gerlof porozprával príbeh o Joakimovej staršej sestre Ethel, narkomanke a narušiteľke pokoja.

„Takže preto sa odsťahovali zo Štokholmu,“ konštatovala Tilda. „Vyhnala ich odtiaľ smrť.“

„Sčasti áno. No mohol ich lákať aj Öland.“

Tilda si spomenula na Westinov zničený výraz.

„Myslím si, že by sa potreboval porozprávať s psychológom. Alebo s kňazom.“

„Takže ja mu nestačím?“ zdvihol obočie Gerlof.

Takmer každý večer, keď Tilda cestou z práce prechádzala okolo poštovej schránky, spomenula si, že musí poslať list Martinovej manželke. Ďalej ho však nosila v taške. Mala pocit, že pri sebe nosí sekeru – list jej dával moc nad človekom, ktorého ani nepoznala.

Samozrejme, takto mala moc aj nad Martinom. Ďalej jej volával a usiloval sa byť príjemný. Keď sa jej pýtal, či ju môže prísť navštíviť, nevedela, čo odpovedať.

Prešli dva týždne bez toho, aby na severnom Ölande zaznamenali jediný prípad vlámania. Raz ráno však na policajnej stanici zazvonil telefón. Volali zo Stenviku na východnom pobreží, telefonujúci hovoril silným ölandským prízvukom. Predstavil sa ako John Hagman. To meno si pamätala – Hagman patril ku Gerlofovým známym.

„Vraj hľadáte vlamačov,“ začal.

„Máte pravdu,“ odvetila Tilda. „Chcela som vám volať…“

„Áno, Gerlof mi spomínal.“

„Videli ste niekoho podozrivého?“

„Nie.“

Hagman sa odmlčal. Tilda chvíľu počkala:

„Videli ste aspoň nejaké stopy?“

„To áno. Boli u nás v meste.“

„Kedy?“

„Neviem, kedy to bolo… niekedy na jeseň. Zdá sa, že prehľadali viacero domov.“

„Prídem sa na to pozrieť,“ prisľúbila mu Tilda. „Ako vás v Stenviku nájdem?“

„Už som tu zostal len sám.“

Tilda vystúpila z auta na štrkovej ceste medzi dvoma radmi zadebnených letných chát, asi sto metrov od pobrežia. V studenom vetre sa poobzerala okolo seba a spomenula si na svojich príbuzných. Odtiaľto pochádzajú, nejakým spôsobom sa im podarilo prežiť aj v tomto neúrodnom kraji.

K autu pristúpil starší nevysoký muž v tmavomodrej kombinéze a hnedej šiltovke.

„Hagman,“ predstavil sa.

Krátko jej kývol na pozdrav a ukázal na hnedú jednoposchodovú vilu s veľkými oknami.

„Tam to máte,“ povedal. „Všimol som si, že vietor otvoril okenice. A to isté vo vedľajšom dome.“

Jedno okno na zadnej stene domu bolo pootvorené. Keď Tilda pristúpila bližšie, videla, že pri pántoch ktosi zlomil rám.

Na verande pod oknom nenašla nijaké stopy. Podišla k oknu a otvorila ho dokorán. Na kamennej podlahe ležali rozhádzané šaty a rôzne domáce náradie.

„John, máte kľúč?“

„Nie.“

„Tak vleziem dnu.“

Rukavicou sa chytila rámu a preliezla do tmy.

Zoskočila na dlážku a ocitla sa v malom sklade. Stlačila vypínač, no lampa sa nerozsvietila. Odpojená elektrina.

Stopy po zlodejoch sa však aj tak nedali prehliadnuť – všetky zásuvky boli vytiahnuté a ich obsah vysypaný na dlážke. A keď prekročila prah a vstúpila do veľkej izby, šliapla na črepiny skla – presne ako na fare Hagelby.

Prešla zopár krokov. Medzi sklom ležali aj malé kúsky dreva a chvíľu jej trvalo, kým pochopila, že hľadí na rozbitý drevený model lode vo fľaške.

O niekoľko minút zoskočila z parapety do zimy za oknom. Hagman ju čakal.

„Boli tu,“ dala mu za pravdu. „A poriadne vyčíňali… rozbili hromadu vecí.“

Tilda mu ukázala priehľadnú igelitovú tašku, do ktorej pozbierala drevené úlomky niekdajšej lode.

„Postavil ju Gerlof?“

Hagman sa smutne pozrel na črepy a prikývol.

„Gerlof tu má chatu… nejednému dovolenkárovi predával modely lodí vo fľaši.“

Tilda si strčila tašku do vrecka bundy.

„Predtým ste nepočul nič podozrivé?“

Hagman zavrtel hlavou.

„Ani ste nevidel podozrivé autá?“

„Nie,“ odvetil Hagman. „Majitelia týchto chát odchádzajú domov každý rok v auguste. V septembri tu bola firma, ktorá kládla nové podlahy. Odvtedy…“

Tilda naňho pozrela.

„Parketári?“

„Áno… robili tu v dome niekoľko dní. Oni však po sebe poriadne zamkli.“

„Neboli tu aj údržbári?“ chytila sa nádeje Tilda. „Firma z Kalmaru?“

Hagman zavrtel hlavou.

„Boli to parketári,“ trval na svojom. „Mladí chlapci. Bolo ich niekoľko.“

„Parketári…“ zamyslela sa Tilda.

Spomenula si na čerstvo brúsenú podlahu na fare Hagelby a premýšľala nad tým, či práve neodhalila systém.

„Rozprávali ste sa s nimi?“

„Nie.“

Prezreli aj ďalšie chaty a Tilda si poznačila, ktoré z nich majú vylomené okná.

„Musíme informovať majiteľov,“ rozhodla, keď kráčali späť k policajnému autu. „John, máte na nich kontakt?“

„Na niektorých áno,“ prisvedčil Hagman. „Na tých, ktorí ešte majú nejaké spôsoby.“

Keď sa Tilda vrátila na stanicu, obvolala asi desiatku majiteľov domov na Ölande a v okolí Kalmaru, ktorí v priebehu jesene nahlásili vlámanie.

Štyria z tých, ktorých sa jej podarilo zastihnúť, si dávali v lete meniť alebo brúsiť parkety. Všetci oslovili tú istú firmu zo severného Ölandu.

Zavolala aj na faru Hagelby, ktorej majiteľa práve pustili z nemocnice. Gunnar Edberg mal ruku v sadre, no jeho stav sa rýchlo zlepšoval. Aj on na brúsenie parkiet zavolal firmu z Marnäsu.

„Práca im išla od ruky,“ chválil ich Edberg. „Strávili tu päť pracovných dní začiatkom leta… no ani raz sme ich nevideli, boli sme vtedy v Nórsku.“

„Takže ste im požičali aj kľúče?“ začudovala sa Tilda. „Hoci ste netušili, kto sú tí ľudia?“

„Je to spoľahlivá firma,“ zdôraznil Edberg. „Poznáme jej majiteľa. Býva v Marnäse.“

„Máte jeho číslo?“

Tilda zavetrila šancu. Len čo ukončila rozhovor s Gunnarom Edbergom, vyťukala číslo marnäskej firmy. Cieľ bol jasný: získať mená parketárov, ktorí pracovali za posledný rok na severnom Ölande. Zdôraznila, že ich polícia z ničoho neupodozrieva, ale ocenila by, keby šéf firmy o jej telefonáte predbežne neinformoval svojich zamestnancov.

Bez problémov. Dal jej dve mená vrátane adresy a rodného čísla.

Niklas Lindell.

Henrik Jansson.

Obaja sú fajn chlapci, ubezpečil ju. Príjemní, zruční a svedomití. Niekedy pracujú spolu, niekedy každý sám – často u ostrovanov, keď sú na dovolenke, alebo u majiteľov letných chát mimo sezóny, keď sa z ostrova vrátia na pevninu do svojich mestských bytov. Práce majú dostatok.

Tilda sa poďakovala a spýtala sa ešte na jedno: Mohla by dostať zoznam miest, kde Lindell a Jansson pracovali počas leta a jesene?

Všetky údaje zaznamenáva firemný počítač. Majiteľ vytlačí strany a pošle jej ich faxom.

Keď položila, zapla vlastný počítač a rodné čísla skontrolovala v policajnom registri. Henrik Jansson bol pred siedmimi rokmi odsúdený na finančnú pokutu za jazdu bez vodičského preukazu. Vtedy mal len sedemnásť. Okrem tohto priestupku nič iné naňho ani na Lindella nenašla.

Chvíľu nato zabzučal fax a začal z neho vyliezať zoznam firemných zákaziek.

Tilda po chvíli konštatovala, že z dvadsiatich dvoch adries, kde si majitelia objednali podlahové práce, až zo siedmich za posledné tri mesiace nahlásili polícii vlámanie.

Niklas Lindell spolupracoval na dvoch adresách, Henrik Jansson bol na všetkých siedmich.

Tilda prežívala vášeň lovca, pred ktorým sa v lese vynoril los. Potom si všimla ešte čosi: v auguste Henrik týždeň pracoval na statku Åludden. Zákazka znela: brúsenie parkiet, prízemie.

Mohlo to niečo znamenať?

Henrik Jansson býva v Borgholme. Podľa zoznamu z marnäskej firmy práve pracuje na objednávke neďaleko Byxelkroku. Nech ju pokojne dokončí. Tilda sa potrebuje pripraviť, kým ho predvolá na policajný výsluch.

Ticho zrazu prerušilo zvonenie telefónu. Pozrela na hodinky – štvrť na šesť. Bola si takmer istá.

„Policajná stanica Marnäs, Davidssonová, prosím.“

„Ahoj, Tilda.“

Nemýlila sa.

„Ako sa máš?“ spýtal sa Martin.

„Dobre,“ odvetila. „Teraz však nemôžem. Pracujem na dôležitej veci.“

„Tilda, počkaj…“

„Maj sa.“

Tak. Položila bez toho, aby ju čo len trochu zaujímalo, čo chcel. Pocit, že Martin jej je ľahostajný, prišiel ako oslobodenie. Mužom jej života sa zrazu stal parketár Henrik Jansson.

Musí ho nájsť a čím skôr zadržať – a cestou do väzby mu položiť niekoľko otázok. Samozrejme, že ju zaujímalo, prečo zbil dôchodcu, ale aj dôvod, pre ktorý rozbil Gerlofovu loď.

ZIMA 1960

V to leto na Ölande pršalo nezvyčajne veľa a druhá zima na Åluddene bola horšia než prvá. Oveľa chladnejšia a s oveľa väčším množstvom snehu. V januári a vo februári bola marnäská škola každý pondelok zatvorená. Po víkendovom snežení snežné pluhy nestihli odhrabávať cesty.

Mama Torun maľuje ďalej napriek tomu, že jej zrak sa zo snežnej smršte nikdy celkom nezotavil. Nevidí ostro a nemôže ani čítať.

Okuliare jej nepomáhajú. V Borgholme nachádzame na statíve veľkú halogénovú lampu. Svieti ostrým bielym svetlom, ktoré miestnosti Åluddenu mení na filmové štúdio. V tomto ostrom svetle sedí moja mama a maľuje tými najtmavšími odtieňmi, aké človek vie namiešať.

Torunina špachtľa a štetce škrabú po napätom plátne ako vystrašené potkany. Mama maľuje osudnú smršť. Na plátno hľadí z takej blízkosti, že konček nosa má takmer neustále sivočierny. Intenzívne pozoruje tmavé tiene, rastúce na plátne – mám pocit, že keď maľuje, cíti sa znova ako medzi mŕtvymi v mokradi.

Olejové farby pokrývajú plátno za plátnom, a keďže ich nikto nechce kupovať či aspoň vystavovať, zvinuté plátna ukladá do prázdnej a suchej miestnosti vedľa kuchyne v dome.

Aj ja maľujem, keď nám zvýšia farby a plátno, no nálada v dome na konci sveta je naďalej pochmúrna. Nemáme peniaze a Torun vidí priveľmi slabo na to, aby ďalej pracovala ako upratovačka.

Torun začiatkom novembra dovŕši štyridsaťdeväť rokov, oslavuje sama s fľaškou červeného vína a hovorí o tom, že jej život sa končí.

Mám pocit, že môj život sa ešte nezačal.

Mám osemnásť rokov, skončila som školu a prevzala časť Toruninho upratovania, čakajúc na lepšiu príležitosť. Päťdesiate roky uplynuli, ani neviem ako. Až na ich konci sa mi do rúk dostalo niekoľko starých čísel obrázkových časopisov a dozvedela som sa, že päťdesiate roky, odhliadnuc od Stalinovej smrti a hrôzy z atómovej bomby, boli dobou tínedžerov s bielymi ponožkami pod členky, vilovými párty a rokenrolom. No nič z toho sa do našej dediny nedostalo. Naše staré rádio vydáva zmes strašidelných pazvukov a praskania. Po veselom lete plnom kúpania sa život na pobreží deväť mesiacov dusí v tme, ostrom vetre, dlhých rozbahnených cestách, premočených šatách a v nekonečných omrzlinách na nohách.

Jedinou útechou mi je Markus.

Markus Landkvist prišiel z Borgholmu v tú jeseň a nasťahoval sa do malej komory v jednom z domov v Åluddene. Má devätnásť rokov, je odo mňa o rok starší a pracuje na sedliackych statkoch. Očakáva povolávací rozkaz.

Nie je mojou prvou láskou, no jednoznačne predstavuje krok vpred. Predchádzajúce lásky sa väčšinou začínali a končili tým, že na školskom dvore som civela na nejakého chlapca s nádejou, že príde ku mne a poťahá ma za vlasy.

Markus je vysoký, má plavé vlasy a v celej dedine je najkrajší. Aspoň podľa mňa.

„Vieš, že v Åluddene straší, však?“ spýtala som sa ho, keď sme sa v kuchyni stretli prvý raz.

„Ako straší?“

Netvári sa vyľakane. Ani sa nezdá, že by ho to zaujalo. No nadviazali sme kontakt a už musím pokračovať:

„V stodole bývajú mŕtvi,“ poviem. „Šepkajú si v stenách.“

„To je len vietor,“ odvrkne Markus.

Nie je to teda láska na prvý pohľad. No začneme sa stretávať. Som utáraná a provokujem, Markus je tichý tvrďas. Ale myslím si, že sa mu páčim. Predstavujem si ho, keď zaspávam, a snívam o tom, ako spoločne odchádzame zo statku.

Vidím to tak, že sme s Markusom v Åluddene jediní, ktorí majú pred sebou nejaký život. Torun to vzdala a starší muži na statku vyzerajú spokojní s tým, že cez deň pracujú a po večeroch klebetia.

Niekedy pijú pálenku s rybárom Ragnarom Davidssonom. Cez okno počujem ich smiech.

Pri potulkách po Åluddene objavujem na stodole povalu. Tam, kde kedysi ležalo seno a dnes odkladajú zbytočnosti. Každý týždeň vyrážam na objaviteľskú výpravu. Nachádzam množstvo stôp po strážcoch majákov a rodinách, čo tu kedysi bývali. Pripadám si ako v múzeu s predmetmi z lodí a drevenými debnami, množstvom námorných máp a lodných denníkov. Odsúvam veci, aby som sa dostala hlbšie medzi poklady a odpad, až kým sa nedostanem k stene na opačnom konci.

Tam nájdem vyryté mená:

CAROLINA 1868

PETTER 1900

GRETA 1943

A mnohé ďalšie. Takmer na každej doske je vyryté aspoň jedno.

Osud všetkých ľudí, čo kedysi žili a zomierali na Åluddene, ma fascinuje. Mám pocit, že stoja na povale so mnou.

Mám nový cieľ: musím sem dostať Markusa.

24

Ostrov sa už popoludní noril do súmraku. Osamelá pouličná lampa pri hlavnej ceste sa zažínala čoraz skôr a Joakim prechádzal po svojom veľkom dome, snažiac sa cítiť hrdosť na to, čo v ňom robí.

S prízemím už bol takmer hotový. Všetky izby vymaľoval, vytapetoval a zariadil nábytkom. Mal by ešte dokúpiť ďalší nábytok, no chýbali mu peniaze. Mal by sa viac usilovať nájsť si miesto učiteľa. V najväčšej miestnosti domu sa mu podarilo postaviť veľkú skriňu z osemnásteho storočia, veľký jedálenský stôl s vysokými stoličkami. Nad stôl zavesil veľký, okrúhly krištáľový luster a do okien rozostavil svietniky.

Na fasádu domu si na jeseň nenašiel čas – nemal peniaze na lešenie. No aj tak už mal pocit, že niekdajší obyvatelia domu by jeho snahu ocenili. Keď bol doma sám, občas si nahováral, že ich v dome cíti, že počuje ich pomalé kroky po dlážke na poschodí a mrmlanie v prázdnych miestnostiach.

Ethel však do domu nesmela. Chvalabohu, aj Lívii sa o nej prestalo snívať.

„Prídete na Vianoce ku mne?“ spýtala sa Ingrid, keď spolu telefonovali v polovici decembra.

Hovorila svojím tradičným pomalým a opatrným hlasom a Joakim by najradšej ihneď položil.

„Nie,“ odvetil rozhodne a pozrel von kuchynským oknom.

Dvere do stodoly boli opäť otvorené. Určite ich neotváral. Samozrejme, že to mohol zvaliť na vietor alebo niektoré z detí, no Joakim tušil, že mu Katrine dala signál.

„Nie?“

„Nie,“ zopakoval. „Rozhodli sme sa na Vianoce zostať tu. Na Åluddene.“

„Sami?“

Možno nie, pomyslel si. No nahlas povedal:

„Áno. Možno sa zastaví Katrinina mama Mirja. No nebavili sme sa o tom.“

„Nemôžete…“

„Určite k tebe prídeme na Silvestra,“ prerušil ju Joakim. „Vtedy si môžeme rozdať aj darčeky.“

Vianoce budú smutné, nech ich oslávia kdekoľvek.

Neznesiteľné. Bez Katrine.

Trinásteho decembra skoro ráno Joakim sedel v marnäskej škôlke a sledoval, ako deti slávia sviatok Lucie. Šesťročné dievčatá, oblečené do bielych šiat, vstupovali medzi rodičov so sviečkami v rukách a s nervóznym úsmevom na tvári. Mnohí rodičia ich pri tom filmovali.

Joakim nepotreboval deti filmovať, aj tak si bude presne pamätať, ktoré piesne spievala Lívia a ktoré Gabriel. Hral sa so snubným prsteňom a myslel na to, ako veľmi by sa teraz tešila Katrine.

Na druhý deň zasiahla pobrežie prvá búrka tej zimy. Krúpy silné ako výstrely z brokovnice búchali na parapety. Na morskej hladine sa dvíhali biele hrebene vĺn. Rytmicky sa blížili k pevnine, rozbíjali tenkú ľadovú pokrývku, ktorá sa stihla vytvoriť na pobreží, aby napokon udreli na mólo a spenili vodu vo víre okolo majákov.

Keď búrka zatriasla domom, Joakim zavolal Gerlofovi Davidssonovi. Na ostrove nepoznal človeka, ktorého by väčšmi zaujímalo počasie.

„Takže nám udrela prvá tohtoročná smršť,“ konštatoval Joakim. „Alebo sa mýlim?“

Gerlof sa len uškrnul.

„Tento vánok voláte smršť? Tá len príde. A myslím si, že to bude ešte pred Silvestrom.“

Silný vietor ustal pred svitaním, a keď na druhý deň ráno vyšlo slnko, Joakim videl, že okolo domu zostala ležať vrstva snehu. Kríky za kuchynským oknom dostali biele čiapky a na breh vlny nahnali kusy rozbitého ľadu.

Nový ľad už na mori vytváral modrobiele pole križované čiernymi puklinami. Ľad nepôsobil bezpečne – niektoré hlboké trhliny sa stretávali v tmavých kalužiach.

Prižmúril oči a pohľadom prešiel horizont. Hranica medzi morom a oblohou sa však strácala v oči spaľujúcej belobe.

Po raňajkách zazvonil telefón. Gerlofova príbuzná Tilda Davidssonová ho hneď na úvod informovala, že volá služobne.

„Joakim, chcem si overiť jednu vec. Spomínali ste, že k vašej manželke nechodili nijaké návštevy… no mali ste v dome robotníkov?“

„Robotníkov?“

Túto otázku nečakal, musel sa zamyslieť.

„Počula som, že vám brúsili parkety,“ pokračovala Tilda. „Mýlim sa?“

Vtedy si spomenul.

„To je pravda,“ prikývol. „No bolo to ešte predtým, ako som sa sem nasťahoval. Nejaký mladý chalan nám tu bol vytrhať staré linoleum a vybrúsiť parkety.“

„Bola to firma z Marnäsu?“

„Myslím si, že áno,“ spomínal. „Tip nám dal maklér. Ešte musím mať niekde faktúru.“

„Teraz ju nepotrebujem. No spomeniete si na meno toho mladíka?“

„Nie… hovorila s ním manželka.“

„Kedy bol u vás?“

„V polovici augusta… niekoľko týždňov pred tým, ako sme sem začali voziť nábytok.“

„Stretli ste sa s ním?“

„Nie. Ako som spomínal, hovorila s ním len Katrine. Vtedy tu bývala s deťmi.“

„A odvtedy u vás nebol?“

„Nie,“ odvetil Joakim. „Nemal dôvod.“

„Ešte jedna vec… mali ste v dome na jeseň nepozvaných hostí?“

„Nepozvaných…“ zopakoval Joakim. Ihneď si spomenul na Ethel.

„Mám na mysli vlamačov,“ vysvetlila Tilda.

„Nie, zatiaľ nás obchádzajú. Prečo sa pýtate?“

„Počas jesene došlo na ostrove k niekoľkým vlámaniam.“

„Viem, čítal som o tom v novinách. Verím, že ich nájdete.“

„Pracujeme na tom.“

Položila.

V noci Joakim v hrôze vyskočil z postele.

Ethel…

Ten istý sen. Zdvihol hlavu a pozrel sa na hodiny: 1:24.

Zahnal myšlienky na svoju mŕtvu sestru. Vari kričala Lívia? V dome nepočul nijaké zvuky, no aj tak si natiahol tričko a džínsy. Nezasvietil svetlo, vyšiel na chodbu a načúval. Vnímal tikot nástenných hodín, no z detskej izby neprichádzal nijaký zvuk.

Vykročil druhým smerom, k oknám v hale, a vyzrel do noci. Osamelá lampa osvecovala dvor, vonku sa nič nehýbalo.

Potom si všimol, že dvere do stodoly sú opäť otvorené. Nie veľmi, len pár desiatok centimetrov. Bol si takmer istý, že ich poriadne zatvoril.

Teraz ich zatvorí ešte raz.

Obul si čižmy a cez verandu vyšiel na dvor.

Vonku fúkal vietor, na jasnej oblohe žiarili hviezdy, južný maják blikal rytmicky, takmer do taktu s údermi jeho srdca.

Pristúpil k pootvoreným dverám a nazrel do stodoly. Všade bola tma ako vo vreci.

„Haló!“

Ticho.

Alebo nie? Niekde zvnútra dreveného domu akoby začul tiché zapípanie. Načiahol ruku a nahmatal vypínač. Na kamennú podlahu stúpil, až keď sa rozsvietila žiarovka.

Chcel opäť zakričať, no ovládol sa.

Teraz s istotou počul zvuky – tichý, pravidelný škrabot. Už o tom nepochyboval.

Žiarovka na strope nebola silná. Aj v prítmí však podišiel k strmému schodišťu a začal sa po ňom štverať nahor.

Na povale zastal a chvíľu hľadel na poličky zabudnutej starej skrine. Niekedy tu musí upratať. Nie však dnes v noci.

Vošiel medzi neporiadok. Labyrint poznal už naspamäť, a tak rýchlo napredoval až k protiľahlej stene.

Práve odtiaľ prichádzal škrabot.

Pohľadom prešiel všetky vyryté mená.

Kým stihol dočítať aj posledné, ozvalo sa pípanie. Pozrel na podlahu.

Najprv čosi ešte raz zapípalo, potom zamňaukal Rasputin.

Kocúr sedel pri stene a pedantne si oblizoval labky. Potom zdvihol hlavu. Pohľady sa im stretli, Rasputin vyzeral spokojne. Prečo nie? Dnes v noci nezaháľal.

Pred ním ležala desiatka malých hnedých kožúškov. Myši. Zdalo sa, že ich Rasputin roztrhal len krátko predtým, ako prišiel Joakim.

Rasputin pozorne poukladal krvavé telíčka k stene jedno vedľa druhého.

Drobné telíčka pripomínali obeť neznámym bohom.

25

„Ľudia sa dnes boja všetkého,“ konštatoval Gerlof. „Volajú na linku záchrany, len čo sa okolo lode zjavia prvé spenené chuchvalce. Kedysi mali viac rozumu. Keď sa zdvihol vietor a loď bola ďaleko od pobrežia, nič sa nedialo… pokračovali jednoducho na susedný Gotland, tam loď vytiahli na breh, ľahli si pod ňu a pospali si, kým vietor nestíchol. A potom sa vrátili domov.“

Gerlof zmĺkol a ponoril sa do vlastných myšlienok. Tilda sa predklonila. Vypla nahrávanie.

„Výborne. Gerlof, však sa ti to páčilo?“

„Ale áno.“

Gerlof zažmurkal a aj mysľou sa vrátil do miestnosti.

Na stole stáli dve šálky vareného vína. Vianočný týždeň sa začal hustým snežením a Tilda priniesla Gerlofovi ako darček fľaštičku pálenky. Sladké červené víno zohriala v kuchyni, nasýpala doň mandle a hrozienka. Keď sa vrátila s táckou, Gerlof vytiahol fľašku a do oboch šálok nalial za kalíštek pálenky.

„Ako budeš sláviť Vianoce?“ spýtal sa Gerlof, keď dopili víno, ktoré Tildu hrialo až v končekoch prstov.

„V pokoji, doma s rodinou,“ odvetila. „Na Štedrý deň idem k mame.“

„Tak to má byť.“

„A ty, Gerlof? Nepôjdeš so mnou na pevninu?“

„Ďakujem, no ja radšej zostanem pri svojej ryžovej kaši. Dcéry ma volali k sebe na západ ostrova, takú cestu autom však už nezvládnem.“

Pri stole nastalo ticho.

„Skúsime to ešte naposledy s nahrávaním?“ navrhla Tilda.

„Môžeme.“

„Však je super vyrozprávať sa? Aj ja som sa o dedovi dozvedela veľa nových vecí.“

Gerlof krátko prikývol.

„To najdôležitejšie som ešte aj tak nepovedal.“

„Naozaj?“ začudovala sa Tilda.

Gerlof akoby zaváhal.

„Ragnar ma naučil veľa vecí o počasí, o vetre, o rybách a uzloch… všetko, čo som potreboval k životu. Keď som však trochu vyrástol, pochopil som, že mu nemôžem dôverovať.“

„Prečo nie?“ zamračila sa Tilda.

„Môj brat nebol čestný.“

Pri stole opäť zavládlo ticho.

„Ragnar kradol,“ pokračoval Gerlof. „Bol obyčajný zlodej. Krajšie to, žiaľ, neviem povedať.“

Tilda chvíľu premýšľala, či nevypne magnetofón, potom sa však rozhodla nahrávať ďalej.

„Čo ukradol?“ spýtala sa potichu.

„V podstate všetko, čo mohol. Niekedy vyrážal na lup v noci, aby kradol iným z pascí úhory. A pamätám si, bolo to… keď mal Åludden dostať nové odkvapové rúry. Na dvore zostala posledná debnička s rúrami, kým ju Ragnar neukradol. Vôbec ich vtedy nepotreboval, no mal kľúče od majáka, a tak tam rúry odložil… určite tam ležia doteraz. Nezáležalo mu na tom, či niečo skutočne potrebuje. Lákala ho sama možnosť. Neustále sliedil po nezamknutých či nestrážených veciach.“

Gerlof sa predklonil. Takýto tón Tilda uňho dosiaľ nepoznala.

„Veď aj ty si určite niekedy niečo ukradol,“ povedala.

Gerlof zavrtel hlavou.

„Naozaj nie. Možno som iným lodníkom v prístave občas klamal o cenách dopravy, no nikdy som sa ani nepobil, ani nič neukradol. Verím tomu, že ľudia si majú navzájom pomáhať.“

„To je správny postoj,“ prisvedčila Tilda. „Každý z nás je súčasťou väčšieho celku.“

Gerlof prikývol.

„Na brata nemyslím často.“

„Prečo nie?“

„On… je preč už veľmi dlho. Veď uplynulo niekoľko desaťročí. Spomienky vybledli… a ja som ich nechal vyblednúť.“

„Kedy si ho videl naposledy?“

V miestnosti zavládlo mrazivé ticho. Potom Gerlof pokračoval.

„Na Ragnarovom neveľkom statku, v zime tisícdeväťstošesťdesiatjeden. Išiel som k nemu potom, ako mi dlho nedvíhal telefón. Pohádali sme sa… lepšie povedané, stáli sme oproti sebe a škaredo jeden na druhého zazerali. To bol náš spôsob hádania sa.“

„O čo?“

„O dedičstvo,“ odvetil Gerlof. „Niežeby sme si pomohli, ale…“

„O aké dedičstvo?“

„O dedičstvo po rodičoch.“

„Čo sa s ním stalo?“

„Veľká časť z neho zmizla. Ragnar sa naň vrhol, poriadne sa nabalil… môj brat bol vo svojej podstate poriadny hajzel.“

Tilda pozrela na magnetofón. Nevedela čo povedať.

„Ragnar bol hajzel, aspoň ku mne sa tak správal,“ zopakoval Gerlof a pokýval hlavou.

„Vyčistil dom našich rodičov v Stenviku, väčšinu majetku popredal, aj dom predal dovolenkárom a peniaze si nechal. Hovoriť s ním o tom neprichádzalo do úvahy. Vždy na mňa len chladne pozrel… Človek proti nemu nemal šancu.“

„Všetko si vzal?“ čudovala sa Tilda.

„Nechal mi pár vecí na pamiatku, no peniaze si nechal. Zrejme si myslel, že s nimi vie hospodáriť lepšie.“

„Ale… nemohol si sa brániť?“

„Mal som ho azda žalovať?“ zdvihol obočie. „Na ostrove sa takéto veci nerobia. Radšej sa pohádame. Aj keď sme bratia.“

„Ale…“

„Ragnar bral všetko,“ pokračoval Gerlof. „Bol najstarší brat. Najprv si vzal on, potom sa rozdelil, keď mal chuť… aj v ten deň sme sa rozlúčili ako nepriatelia. Potom vyrazil v člne na more a zamrzol v búrke.“ Gerlof si vzdychol. „Bratská láska nech trvá, píše sa v Liste Hebrejcom, no život je často o niečom inom… s odstupom času si to človek, samozrejme, uvedomí.“

Tilda sa smutne pozrela na magnetofón. Potom ho vypla.

„Myslím si… že bude najlepšie, ak toto posledné vymažem. Nie preto, že by som si myslela, že klameš, ale…“

„Rob, ako myslíš,“ ľahostajne mykol plecom Gerlof.

Keď však magnetofón odložila späť do tašky, opäť sa ozval:

„Myslím si, že už viem, ako funguje. Čo mám kedy stlačiť.“

„To sa teším,“ prikývla Tilda. „Si technický talent.“

„Nenecháš mi ho tu na pár dní? Do najbližšieho stretnutia?“

„Magnetofón?“

„Možno budem mať chuť niečo nahrať.“

„Samozrejme.“ Tilda mu ho podala. „Nahrávaj, koľko len chceš. Sú tam aj ďalšie prázdne kazety.“

Keď sa vrátila na stanicu, záznamník blikal. Pustila si odkazy, no len čo sa ozval Martinov hlas, vzdychla si a rýchlo vypla prehrávanie.

Už by s tým mohol prestať.

26

Joakim vzal Líviu s Gabrielom na posledný výlet autom pred Vianocami. Práve sa im začali vianočné prázdniny. Vyrazili do Borgholmu.

V uliciach už zúrila vianočná nákupná horúčka. Rodina Westinovcov zastala na parkovisku pri hypermarkete na kraji mesta a prechádzala popri poličkách s jedlom, aby sa zásobila na sviatky.

„Čo by ste si dali na Štedrý večer?“ spýtal sa Joakim.

„Krídelká a hranolčeky!“ vykríkla Lívia.

„Džús,“ doplnil ju Gabriel.

Joakim kúpil kura, mrazené hranolčeky a malinový džús, ale aj zemiaky, klobásky, vianočnú šunku a tmavé pivo. Kúpil aj zmrazené mleté mäso na mäsové guľky, a keď v oddelení rýb objavil ölandské úhory, vypýtal si pár údených kúskov. Ten úhor v svojom rybom živote zrejme preplával aj okolo Åluddenu.

Kúpil aj kilogram smotanového syra. Katrine vždy rada jedla chlieb s hrubou vrstvou smotanového syra.

Uvedomoval si, že sa správa nerozumne, no týždeň pred Vianocami jej kúpil darček. V Borgholme zháňal darčeky deťom, keď vo výklade objavil svetlozelenú tuniku, čo by sa Katrine určite páčila. Kráčal ďalej do obchodu s hračkami, cestou späť sa však pri výklade zastavil a tuniku napokon kúpil.

„Prosím, zabaľte mi ho… ako vianočný darček,“ oslovil predavačku a chvíľu nato už v rukách držal červený balíček, previazaný bielou stužkou.

Na parkovisku pri hypermarkete predávali vianočné stromčeky zabalené v sieťach. Joakim kúpil veľkú jedličku, takú vysokú, že keď ju postaví na prízemí, bude siahať až po strop. Priviazal ju na strechu auta a vyrazil domov.

Na ostrove bolo chladno, pri Åluddene vládlo takmer bezvetrie. Voda opäť zamŕzala, na zemi ležala len tenučká vrstva bieleho snehu. Keď postupne vynášal tašky s nákupom do domu, vydychoval biele obláčiky pary. Potom preniesol do tepla domu aj stromček. Vedel, že v jeho konároch do domu vniesol aj tisícky drobných chrobákov, no väčšina z nich aj tak odpočíva v zimnom spánku a nikdy sa nezobudí.

Toto je asi najlepší spôsob ako zomrieť, uvedomil si – v spánku, bez akejkoľvek zlej predtuchy.

Stromček postavil do veľkej izby. Vrchovec jeho koruny sa takmer dotýkal bieleho stropu. V miestnosti už stál pozdĺžny stôl, okolo neho vysoké stoličky, nič viac. Izby na prízemí mu s blížiacimi sa Vianocami pripadali čoraz prázdnejšie.

Posledné dva dni pred Vianocami rodina Westinovcov upratovala a dávala do poriadku dom a dvor. Vytiahli dve veľké papierové škatule plné vianočných ozdôb. Jasličky, svietniky, bielo-červené utierky do kuchyne, vianočné hviezdy do okien a slameného capka a prasiatko, ktoré postavili k stromčeku.

Keď boli všetky ozdoby na svojom mieste, Lívia s Gabrielom sa pustili do zdobenia stromčeka. V škôlke s deťmi niekoľko dní vyrábali papierové ozdoby a drevené figúrky, ktoré teraz rozvešali všade tam, kam dočiahli ich detské rúčky. Na vyššie konáre Joakim rozvešal trblietavý staniol, vianočné gule a sviečky. Na vrcholec upevnil pozlátenú hviezdu z tvrdého kartónu. Stromček bol tak pripravený na príchod Vianoc.

Celkom na záver vytiahol darčeky a ukryl ich pod konáre stromu. Balík pre Katrine položil medzi ostatné.

V dome zavládlo ticho.

„A teraz sa už mama vráti?“ spýtala sa Lívia.

„Možno,“ potichu odvetil Joakim.

Deti o mame už takmer nerozprávali. Joakim aj tak vedel, že najmä Lívii veľmi chýba. Deti na rozdiel od dospelých nepoznajú hranicu medzi možným a nemožným. Čo ak stačí, aby človeku dostatočne chýbala, a vráti sa k nim?

„Uvidíme, čo prinesú Vianoce,“ povedal a pozrel sa na kopu darčekov.

Bolo by krásne môcť sa s Katrine ešte raz stretnúť. Porozprávať sa s ňou a poriadne sa rozlúčiť.

Meteorológovia varovali pred príchodom snehovej smršte počas vianočných sviatkov. Ráno, dva dni pred Vianocami, však Joakim vyzrel cez okno a na oblohe videl len pár obláčikov. Slnko svietilo, bolo šesť stupňov pod nulou a takmer bezvetrie.

Potom si všimol vtáčiu búdku za oknom a pochopil, že búrka sa skutočne blíži.

Búdka bola prázdna. Na miske ešte ležali guľky loja a semienka, no nikto do nich neďobal.

Rasputin vyskočil na lavicu a zamyslene pozoroval prázdnu vtáčiu búdku.

Rovnako prázdny bol aj morský breh, na vode neplávali labute ani kačky. Všetky živé tvory sa kamsi ukryli. Vtáky nepotrebujú predpoveď počasia na to, aby pochopili, kedy sa blíži búrka. Cítia to vo vzduchu.

Ráno pred Štedrým dňom nechal deti spať do pol deviatej. Rád by ich teraz odviezol do škôlky, aby mohol zostať v dome sám, no či sa mu to páčilo, alebo nie, deti s ním zostanú najbližšie dva týždne.

„Dnes mama príde domov?“ spýtala sa Lívia, len čo vyliezla z postele.

„Neviem,“ sklopil zrak.

Nálada v dome však bola čímsi iná. Cítil to, a akoby to tušili aj deti. Vo vymaľovaných izbách vládlo napäté očakávanie.

Už po raňajkách vytiahol sviečky. Kúpil ich v Borgholme, hoci kedysi si zvykli vianočné sviečky vyrábať sami. Tak sa to robilo kedysi aj na Åluddene. Sviečky tak boli akoby osobnejšie. Tieto strojom vyrobené sviečky však boli všetky rovnako dlhé a žiarili z okien, na stole aj v svietnikoch pravidelným svetlom.

Svetlo sviečok patrilo pamiatke mŕtvych.

Na pravé poludnie zjedli ľahký obed. Slnko vtedy ledva vyliezlo nad strechu susedného domu. Čoskoro začne opäť zapadať.

Po jedle Joakim obliekol deti do hrubých búnd a vzal ich na prechádzku k vode. Keď kráčali okolo stodoly, pohľadom preskúmal zavreté dvere. Deťom nepovedal nič.

Zastali na brehu. Ľahučké mraky sa ešte vždy vznášali nad zálivom. Na horizonte sa už ako sivočierna opona zdvíhal búrkový front.

Pri brehu bol ľad tenký a mrazivo biely, o kúsok ďalej hrubý a tmavomodrý. Deti hádzali kamienky, ktoré dopadali na hladkú plochu a kĺzali sa smerom k čiernym puklinám.

„Je vám zima?“ spýtal sa po chvíli Joakim.

Gabriel mal červený nos. Smutne prikývol.

„Tak poďme domov,“ navrhol Joakim.

Bol to najkratší deň v roku – keď sa o pol tretej vrátili k domu, oblohu už zatiahol tmavý závoj ako pri letnom súmraku. Joakimovi sa zdalo, že na zátylku cíti dych blížiacej sa búrky.

Vošli do teplej izby a opäť pozažínali sviečky. Večer bude svetlo z okien vidieť až z hlavnej cesty, ba možno až od Obetiska.

Keď v ten večer Lívia s Gabrielom zaspali a v dome zavládlo ticho, Joakim si obliekol svoju najhrubšiu bundu a s baterkou vyšiel z domu.

Musí ísť do stodoly. Za posledné týždne sa mu len málokedy podarilo aspoň pár dní držať sa od nej čo najďalej.

Na oblohe žiarili hviezdy, tenká vrstva snehu na dvore v mraze stvrdla. Pod čižmami mu praskali ľadové kryštály.

Zastal pri stodole a poobzeral sa okolo seba. Pri vedľajšom dome baterka vrhala tiene, ľahko by sa presvedčil, či tam niekto stojí. Chudá žena s doráňanou tvárou, hľadiaca naňho temným pohľadom…

„Ethel, zmizni!“ zamrmlal Joakim a otvoril ťažké dvere.

Vošiel, snažil sa zachytiť pradenie lovca myší Rasputina, no nepočul nič.

V ten večer nevystúpil po schodoch na povalu. Prešiel po prízemí pozdĺž prázdnych stojísk a válovov, kde kedysi trávili kravy dlhé a studené zimy.

Vzadu na stene visela zhrdzavená konská podkova.

Joakim sa na ňu pozrel zblízka. Oba konce smerovali nahor, určite preto, aby z dvora neodišlo šťastie.

Svetlo žiaroviek na strope sem takmer nepreniklo, zapol baterku. Keď osvetlil drevený strop, uvedomil si, že stojí rovno pod skrytou izbou na povale. Potom sklopil baterku k zemi.

Niekto pozametal drevenú podlahu. Odhrnul dlhý pás prachu pozdĺž celej steny. Neležali tam ani vyschnuté triesky, ani zvyšky starého sena.

Musela to byť Katrine.

V rohu viseli staré rybárske siete a hrubé laná. Mnohé z nich ako opona siahali až k zemi. No za touto oponou stena akoby ustupovala.

Joakim pristúpil bližšie a zasvietil na ňu baterkou. Tieň steny ustúpil a odhalil tak malý otvor. Časť drevenej steny zmizla, a keď Joakim nadvihol závoj sietí a lán páchnucich dechtom, pochopil, že kamenný múr pokračuje aj za ňou.

Pri podlahe sa stena končila akýmsi otvorom. Joakimovi siahal po kolená, no bol široký niekoľko metrov.

Hnala ho zvedavosť. Sklonil sa, aby otvor preskúmal. Videl len hlinenú podlahu a na nej chuchvalce prachu.

Napokon nemal na výber. Ľahol si na brucho a začal sa plaziť dopredu. Baterku posúval pred sebou. Napredoval veľmi pomaly.

Narazil na chladný kamenný múr. To musí byť vonkajšia stena domu. Strop nad ním sa náhle zvýšil. Keď odhrnul niekoľko vrstiev pavúčích sietí, zrazu sa mohol postaviť.

V svetle baterky videl, že stojí v malom priestore medzi vnútornou drevenou stenou, ktorú podliezol, a vonkajším múrom domu. Niekoľko metrov od miesta, kde stál, sa kolmo do tmy zdvíhal starý drevený rebrík.

Niekto tu bol pred ním. Niekto rozvíril vrstvy storočného prachu.

Katrine? Mirja mu tvrdila, že nevie o nijakej skrytej miestnosti v dome.

Rebrík pred ním stúpal do tmy. Joakim namieril baterku a videl, že sa končí pri štvorcovom otvore. Bola tam tma ako vo vreci, no ani teraz nezaváhal. Začal sa štverať nahor.

Napokon preliezol otvorom a vstúpil na drevenú podlahu.

Naľavo videl nenatretú drevenú stenu. Hrubé drevené dosky poznal z opačnej strany. Vedel, že vstúpil do skrytej miestnosti za senníkom.

V žltom svetle baterky objavil lavice. Rady lavíc.

Kostolných lavíc.

Stál na prahu miestnosti, ktorá vyzerala ako stará drevená kaplnka. Malá modlitebňa pod vysokou šikmou strechou, so štyrmi lavicami a úzkym priechodom medzi lavicami a stenou.

Drevené lavice boli suché a popraskané. Chýbala im akákoľvek výzdoba, vyzerali, akoby ich sem priniesli zo stredovekého kostola. Museli ich sem dať v čase, keď stavali stodolu. Neboli tu nijaké dvere, ktorými by ich neskôr preniesli dnu.

V miestnosti nebola kazateľnica. Nestál tu ani oltár. Vysoko na stene pred lavicami objavil špinavé okno. Pod ním na klinci visel hárok papiera. Keď pristúpil bližšie, pochopil, že hľadí na vytrhnutý list zo starej rodinnej Biblie. Dorého maľba ženy, možno Márie Magdalény, ktorá prekvapene hľadí na odvalený kameň pred Ježišovým hrobom. Okrúhly kus skaly ležal prevrátený na zemi a otvor do hrobu na ňu civel ako čierna diera.

Joakim dlho pozoroval obraz. Potom sa obrátil – a uvedomil si, že drevené lavice za ním nie sú prázdne.

Ležali na nich listy.

A vyschnuté kytice kvetov.

A pár chlapčenských topánok.

Na jednej z lavíc objavil malý biely predmet, a keď sa predklonil, pochopil, že hľadí na umelý chrup.

Spomienky na mŕtvych.

Našiel aj pletené košíčky s kúskami papiera. Joakim si sadol na lavicu a opatrne jeden list vzal. Prisvietil si baterkou a prečítal:

Carl, zabudnutý všetkými, no nie mnou a Bohom. Sara

V druhom košíku ležala zožltnutá pohľadnica s čiernobielym obrázkom pokojne sa usmievajúceho anjela. Joakim obrátil pohľadnicu a prečítal odkaz napísaný cifrovaným písmom:

S vrúcnou láskou mojej milovanej sestre Márii, ktorá mi veľmi chýba. K Pánovi smeruje každý deň moje želanie, aby sme sa čím skôr opäť stretli.

Napísané vo veľkom smútku, Nils Peter

Joakim opatrne vložil pohľadnicu späť do košíka.

Zapečatená miestnosť na pamiatku mŕtvych.

Na lavici ležala aj kniha. Hrubý poznámkový blok. Listy husto písaného textu príliš drobným písmom na to, aby ho mohol prečítať v tme. Na obálke si prečítal len nápis: SMRŠŤ.

Vopchal si ju pod bundu.

Vystrel sa, ešte raz sa poobzeral okolo seba a v stene vedľa poslednej lavice objavil neveľkú dieru.

Pozrel sa na ňu zblízka. Vtedy pochopil. Túto dieru vysekal pred niekoľkými týždňami on sám.

V ten večer do diery vopchal ruku a načahoval sa tak ďaleko, ako len vedel. Na lavici pod otvorom ležal predmet, ktorého sa vtedy dotýkal.

Zvinutý kus látky.

Bledomodrá, ošúchaná džínsová bunda. Joakimovi sa ihneď zdalo, že ju odniekiaľ pozná.

Keď zbadal na náprsnom vrecku malé odznaky RELAX a PINK FLOYD, pochopil. Vídal ju večer čo večer, keď hľadel na ulicu cez záclony Jabĺčkovej vily.

Bola to džínsová bunda jeho sestry Ethel.

ZIMA 1961

Keď som objavila veľký senník v stodole, vylákala som doň Markusa, aby sme ho preskúmali spolu. Markus bol moja prvá a možno najlepšia láska.

Vydržala však len krátko.

Mirja Rambeová

Celú jeseň aj v zime sa s Markusom po večeroch zakrádame vo svetle petrolejovej lampy medzi poodkladané haraburdy, otvárame kufre a čítame staré dokumenty.

Na prvý pohľad to tam vyzerá ako na smetisku, ale človek objaví aj fantastické veci – odkrýva sa nám množstvo spomienok na storočnú históriu domu. Všetky zbytočnosti, čo po sebe zanechali rodiny a strážcovia majáka v Åluddene, akoby skôr či neskôr končili na tejto povale.

Po niekoľkých týždňoch si sem vynášame všetky nepoužité deky, ktoré sme v dome našli, a staviame si z nich malý stan. Kradneme z domu chlieb, víno a cigarety a v tej zime, vzdialení od smutnej sivosti dní, si tu organizujeme pikniky.

Markusovi som ukázala aj stenu s vyrytými menami. Prstami sa dotýkame písmen a ja si s radosťou vymýšľam tragédie, čo za tie roky Åludden postihli.

Naše mená vyrývame vedľa seba do podlahy

Po troch piknikoch na povale sa ma konečne odvažuje pobozkať na ústa. Oveľa viac urobiť nesmie – starý lekár ma ešte vždy pravidelne kontroluje no z toho bozku žijem niekoľko týždňov.

Zrazu Åludden nie je smutným zapadákovom. Stáva sa stredom sveta a začínam veriť, že spolu môžeme urobiť čokoľvek, cestovať kamkoľvek. Dlhou zimou sa prebíjame spolu.

More je studené a leto na seba, ako zvyčajne, nechá čakať, no koncom mája slnko opäť zahreje zelené lúky. Vtedy sa však aj Markus pripravuje na cestu – nie so mnou, ale sám. Povolávajú ho na ročnú vojenskú službu na pevnine.

Sľubujeme si, že si budeme písať. Veľa listov.

Keď si zbalí cestovnú tašku, odprevádzam ho na vlakovú stanicu v Marnäsi. Ticho tam stojíme a čakáme na ďalších ostrovanov. V ten rok sa má železnica na Ölande zavrieť, v čakárni vládne pochmúrna atmosféra.

Markus odišiel, no Ragnar Davidsson ďalej prichádza loďou do Åluddenu a priväzuje svoj čln k mólu.

Veľa sa rozprávame o umení, hoci úroveň našich rozhovorov je veľmi nízka. Začalo sa to v deň, keď som vyšla do predizby nášho domu a všimla som si, že dvere do prostrednej izby sú otvorené. Nazrela som, stál tam Davidsson. Pozoruje tmavé obrazy na stenách.

Očividne až teraz objavil Toruninu zbierku obrazov a vôbec sa mu nepáči. Namrzene vrtí hlavou. „Čo hovoríte?“ spýtam sa ho.

„Všetko je to sivé a čierne,“ mykne plecom. „Samé tmavé farby.“

„Tak v noci vyzerá smršť.“

„Potom vyzerá… desne,“ kýva hlavou Davidsson.

„Môžete to brať aj symbolicky,“ pokúšam sa. „Je to nočná smršť, no zároveň predstavuje aj dušu… týranú dušu ženy.“

Davidsson vrtí hlavou.

„Desné,“ opakuje.

Očividne nikdy nečítal Simone de Beauvoirovú. Ani ja som ju nečítala, no aspoň viem, kto to je.

Odhodlám sa na posledný pokus obrániť Torun.

„Raz budú mať veľkú hodnotu.“

Davidsson krúti hlavou a hľadí na mňa, akoby som zošalela. Potom okolo mňa mlčky vyjde von.

Keď otvorím dvere našej izby, nachádzam Torun sedieť pri okne. Ihneď pochopím, že celý náš rozhovor počula. Hoci je takmer slepá, uprene civie kamsi z okna.

Snažím sa s ňou hovoriť o niečom inom, no ona len zavrtí hlavou.

„Ragnar má pravdu,“ hovorí. „Stoja za hovno.“

Keď Markus odíde, prestanem chodiť na povalu. Príliš mi ho tam všetko pripomína. V tom neporiadku je odrazu akosi prázdno.

Samozrejme, že si posielame listy. Som usilovnejšia – na jeden krátky list odpovedám niekoľkými dlhými.

Markus väčšinou píše o vojenských cvičeniach a listy nechodia často. No mne stačia na to, aby som stranu za stranou zapĺňala svojimi snami a plánmi. Kedy sa uvidíme? Kedy dostane priepustku? Kedy sa vráti?

Ešte nevie, no sľubuje mi, že sa stretneme. Čoskoro.

Začínam si uvedomovať, že musím odísť z Åluddenu. Trajektom zamieriť na pevninu a k Markusovi. Ale ako by som mohla opustiť Torun? To nemôžem.

27

Henrik vedel, že ho hľadá polícia. Za posledný týždeň mu nejaká policajtka dva razy nechala na odkazovači výzvu, aby sa urýchlene dostavil na policajnú stanicu na výsluch.

Vykašľal sa na ňu.

Uvedomoval si, že blicovanie mu dlho nevydrží, no potreboval čas, aby odstránil dôkazy svojej zlodejskej kariéry Najväčšmi ho ťažil lup ukrytý v rybárskej chalupe.

„Už tam tie veci nemôžem ďalej skladovať. Príďte si po ne,“ povedal do telefónu.

„Okej…“ Tommyho hlas neznel ani trochu vystrašene. „V pondelok o tretej sme u teba.“

„Peniaze máte?“

„Jasná vec,“ odvetil Tommy. „Buď v pohode.“

Pondelok bol posledný deň pred Vianocami. Henrik pracoval v Marnäse, skončil už o druhej a okamžite vyrazil do Enslundy, aby skontroloval chalupu.

Keď vyšiel na cestu, ktorá lemovala pobrežie, v rádiu hlásili na večer vytrvalé sneženie a silný vietor. Pre Baltické more vydali výstrahu pred silnými búrkami. Zatiaľ však bolo pekne a obloha sýtomodrá. Z východu sa na ostrov blížili sivé mraky, Henrik bude už čoskoro doma v Borgholme.

Ako zvyčajne, okolo rybárskych chalúp nebolo živej duše. Henrik posledný úsek cesty načúval a dostal sa k bielemu člnu položenému na vlečke. Minulý víkend sem prišiel s Camillou. Chcela sa ísť pozrieť do chalupy, no podarilo sa mu ju odhovoriť. Namiesto toho vytiahli z vody čln a pozbierali veci z paluby. Už ho nestihli zakryť plachtou, teraz to však urobí.

Keď vyšiel na trávu a zhlboka sa nadýchol vône rias, na okamih si spomenul na svojho mŕtveho deda. Potom nadvihol držiak vlečky, aby ju zachytil o hák na zadnom nárazníku auta.

Myšlienka, že by si časť nakradnutých vecí zobral pre seba, mu napadla až neskôr, keď stál v chalupe a skúmal celý ich spoločný lup. Stovky menších a väčších predmetov, starožitností aj modernej elektroniky. Henrik už sám netušil, čo vlastne nakradli, a ani bratia to určite nevedia.

Jeho čln nebol nikde registrovaný, polícia nemôže vedieť, že patrí jemu. Keď ho odstaví do priemyselnej zóny v Borgholme, bude sa môcť po lup vrátiť, keď sa mu to bude hodiť.

Rozhodol sa. Vzal jednu zo starých kamenných váz – v starožitníctve mohla mať hodnotu päť papierov – a vyniesol ju k člnu.

Snežilo, na zem začali padať prvé biele chuchvalce.

Vázu opatrne položil do člna pod sedadlo. Potom sa vrátil do chalupy a vyniesol kartón drahej whisky.

Napokon na čln naznášal asi desať vecí, ktoré poskrýval medzi sedadlami. Podlaha bola takmer plná. Z chalupy vzal zelený igelit, natiahol ho od provy po kormu a nakoniec ho zatiahol dlhým silným lanom.

Hotovo.

Vločky ďalej nenáhlivo padali na zem a vytvárali tenký biely koberec.

Keď sa vrátil zamknúť dvere, cez šum vetra k nemu preniklo vrčanie motora. Zvrtol sa.

Aj pomedzi stromy videl blížiace sa auto, čiernu dodávku.

Krátko nato z nej vystúpili bratia Sereliovci.

Buchli dvere.

„Ahoj, Henrik!“

Obaja bratia sa usmievali. Boli oblečení do zimy, v čiernych hrubých bundách, čižmách a poriadnych baraniciach.

Tommy mal na očiach veľké slnečné okuliare, akoby sa práve vrátil z dovolenky v horách. Na pleci mu visela ukradnutá zbraň.

Na niečom fičí, pochopil Henrik. Nemusel ani vidieť jeho zreničky. Určite si čosi dal. Na krku mal, ako zvyčajne, červené chrasty, brada sa mu triasla. To je zlé.

„Tak prišiel čas,“ pokýval hlavou Tommy, „zaželať ti šťastné a veselé!“

Keď Henrik neodpovedal, vybuchol do hlasného smiechu.

„A nielen to… prišli sme si aj po veci.“

„Po veci,“ zopakoval Freddy.

„Po lup.“

„A čo peniaze?“ spýtal sa Henrik.

„Jasná vec. Rozdelíme sa po bratsky.“ Tommy sa ďalej usmieval. „Myslíš si o náš, že sme zlodeji?“

Bol to starý vtip, Henrik sa však prinútil usmiať. V tej chvíli si uvedomil, že doteraz nepadlo ani slovo o tom, ako si lup rozdelia.

Sledoval, ako Fredrik kráča k dverám chalupy a otvára ich dokorán. Potom zmizol v tme, aby sa opäť vynoril s jedným z televízorov.

„Tak sme sa dohodli,“ prikývol Henrik. „Po bratsky.“

Tommy okolo neho mlčky prešiel a zastal pri člne.

„Beriem čln na zimu preč,“ vysvetlil mu rýchlo Henrik. „A vy teda pokračujete ďalej?“

„Presne tak… ideme do Kodane. Už sa len zastavíme na tom statku pri majákoch.“ Tommy mávol rukou kamsi na sever. „Pohľadať tú zbierku obrazov. Ideš s nami?“

Henrik zavrtel hlavou. Sledoval, ako Freddy položil televízor do dodávky a vrátil sa späť do chalupy.

„Nestíham,“ odvetil. „Ako som povedal, musím odviezť čln.“

„Dobre, dobre,“ pokýval hlavou Tommy. „Kde ho prezimuješ?“

„Dole v Borgholme… za jednou fabrikou.“

Tommy potiahol lano, ktoré držalo igelit, a pokračoval:

„A tam ti ho nikto nevezme?“

„Majú to oplotené.“

Henrikovi sa rozbúchalo srdce. Igelit mal obmotať pevnejšie. Rýchlo zmenil tému:

„Viete, čo som tu videl na jeseň?“

„Nie.“

Tommy zavrtel hlavou, no pohľad naďalej upieral na čln.

„Ešte v októbri,“ pokračoval Henrik. „Odkiaľsi zo severu sa priplavil motorový čln. Prirazil k mólu pri Åluddene, na prove tam stál nejaký chlap… a večer na tom istom mieste našli utopenú ženu. Veľa som nad tým premýšľal.“

Hovoril priveľa. A prirýchlo. Tommy sa však k nemu konečne obrátil.

„O kom to hovoríš?“

„O tej z Åluddenu,“ odvetil Henrik. „O Katrine Westinovej, čo som pre ňu v lete robil.“

„Åludden,“ zopakoval Tommy. „Veď tam práve ideme… takže si tam videl vraždu.“

„Nie, videl som len motorový čln,“ opravil ho Henrik. „Je len čudné… hneď nato ju našli mŕtvu.“

„Fíha,“ vydýchol Tommy, no nezdalo sa, že ho Henrikove rozprávanie zaujalo. „Povedal si to niekomu?“

„Komu? Fízlom?“

„To nie,“ zamračil sa Tommy. „Určite by sa ťa pýtali, čo si robil na brehu. Potom by otvorili búdu a si hotový.“

„Sme hotoví,“ opravil ho Henrik.

Tommy sa opäť pozrel na čln.

„Freddy mi cestou sem rozprával jeden príbeh,“ začal. „Bol dosť super.“

„O čom?“

„O jednom páre frajerov… Sú na prázdninách v USA, jazdia po Štátoch a na jednom odpočívadle objavia skunka. Nikdy predtým skunka nevideli, a tak sa nadchýnajú, aký je zlatý. Baba si ho chce vziať so sebou do Švédska, no chalan jej tvrdí, že cez hranice im nedovolia zviera previezť. A tak mu dievča navrhne, že ho prepašuje v nohavičkách. Dobrý nápad, prikývne chalan, no čo s tým smradom?“

Tommy sa poškrabal po krku a pred pointou sa odmlčal:

„Čo s ním? zamračí sa dievča. Veď aj skunk smrdí.“

Nahlas sa zasmial. Potom sa zvrtol a položil ruku na igelit.

„Aj skunk smrdí,“ zopakoval.

„Počkaj…“ nadýchol sa Henrik.

No Tommy nepočkal. Celou silou potiahol igelit. Podarilo sa mu odtrhnúť len malý kus, no aj to stačilo na to, aby odkryl časť nakradnutých vecí.

„Pozrime sa,“ usmial sa Tommy. Potom mávol rukou smerom k chalupe. „Henke, zabudol si po sebe zamiesť stopy v snehu… Veď si tu vydupal normálnu diaľnicu.“

Henrik zavrtel hlavou.

„Vzal som len zopár vecí…“

„Zopár?“ zamračil sa Tommy a pristúpil k nemu bližšie.

Henrik o krok ustúpil.

„A čo?“ vydýchol. „Dosť som sa na to nadrel. Každú cestu som naplánoval, zatiaľ čo vy ste len…“

„Henke,“ prerušil ho Tommy. „Priveľa tliachaš.“

„Ja tliacham? Ty môžeš…“

No Tommy ho už nepočúval a z celej sily sa zahnal. Uder Henrika zasiahol do žalúdka, od bolesti sa skrútil. Nahmatal za sebou skalu a sťažka na ňu dosadol.

Úder mu roztrhal bundu. Od pása až takmer k hrudi.

Tommy mu rýchlo prehľadal vrecká a vytiahol kľúče od auta.

„Ani sa nepohni… ak cekneš, dostaneš po hube.“

Henrik ani necekol. Obrátil sa mu žalúdok.

Bolesti prichádzali vo vlnách. Predklonil sa a obsah žalúdka vyvrátil medzi topánky.

Tommy trochu ustúpil, napravil si na pleci zbraň a ostrý skrutkovač si zastrčil do zadného vrecka.

Henrik si sťažka odkašlal a zdvihol hlavu.

„Tommy…“

No Tommy len zavrtel hlavou.

„Ty si ozaj uveril, že sa tak voláme… Tommy a Freddy? To sú len naše umelecké mená.“

Henrikovi došli slová. Aj sily. Len nehybne sedel na skale.

Freddy ďalej mlčky vynášal nakradnuté veci do dodávky. Potom zabuchol zadné dvere.

„Hotovo!“

„Fajn.“ Tommy sa vystrel, poškrabal sa po líci a pozrel na Henrika. „A ty sa vráť domov autobusom… alebo čo vám tu jazdí. Konské povozy?“

Henrik neodpovedal. Len zo skaly sledoval Freddyho, ako si pokojne sadá za volant dodávky. Tommy si v Henrikovom saabe upravil sedadlo.

Bratia mu ukradli auto aj loď a Henrik sa mohol len mlčky prizerať.

Videl, ako autá pomaly miznú za zákrutou.

Napokon sa pozrel na ruku, ktorou si držal brucho. Roztrhaná bunda sa mu farbila do červena.

Nekrvácal však silno. Raz daroval krv v Borgholme, vtedy mu vzali pol litra. Toto je oproti tomu nič.

Trochu bolesti v bruchu, šok a zvratky. Nič hrozné.

Napokon sa mu podarilo postaviť sa. Krv mu v bruchu pulzovala do taktu s morskými vlnami. No mohol kráčať. Črevá ani pečeň úder nezasiahol.

Od mora sa zdvíhal chladnejší vietor. Henrik si spomenul, že aj jeho dedo zomrel sám v zimnej fujavici. Myšlienku na smrť rýchlo zahnal.

Ruku si tisol k bruchu. Vykročil k rybárskej chalupe. Dvere boli odchýlené, zastal na prahu.

Všetok lup zmizol. Potešilo ho len to, že Tommy a Freddy vzali aj starý oceľový svietnik. Teraz budú oni počúvať ten strašný klepot.

Henrik s námahou prekročil prah a postavil sa k dedovej starej pracovnej doske.

Ležala na nej Algotova stará sekera, malá, ale mocná zbraň. O stenu sa opierala kosa. Vzal sekeru aj kosu a pomaly vykročil.

Visiaca zámka spadla do snehu, Henrik ju nevedel nájsť. Nezostávalo mu nič iné, len z celej sily zabuchnúť dvere.

O chvíľu už prechádzal pomedzi rybárske chalupy a so sklonenou hlavou sa vydal na sever. Chúlil sa pred nárazmi vetra. Chránila ho vlnená čiapka a prešívaná bunda, mráz mu však pálil nos aj oči.

Henrik sa nestaral o zimu, len kráčal.

Bratia Sereliovci, alebo ako sa v skutočnosti volali, ho zbili a ukradli mu čln. A spomínali, že sa chystajú do Åluddenu.

V tom prípade sa s nimi Henrik stretne ešte raz.

28

V sprievode Matsa Torstenssona, jedného z kolegov z mesta, zastala pri dverách bytu Henrika Janssona v Borgholme. Niekoľkokrát zazvonila. Čakala. Bol posledný predvianočný deň a tento prípad mal byť už dávno vyriešený. Henrik ignoroval jej predvolania na výsluch. Ak im k prípadu série vlámaní na severnom Ölande nechce prísť vypovedať dobrovoľne, budú ho musieť predviesť.

Všade vládlo ticho. Tilda opäť zazvonila, nikto neotváral. Keď priložila k dverám ucho, nepočula nijaké zvuky. Skúsila stlačiť kľučku. Dvere boli zamknuté.

„Odcestoval,“ usúdil Torstensson. „Zrejme slávi Vianoce u rodičov.“

„Jeho šéf tvrdil, že dnes má pracovať,“ pripomenula mu Tilda. „Síce len pol dňa, ale…“

Opäť stlačila zvonček. V tej chvíli buchli dvere a na schodoch sa ozval dupot čižiem. Obaja policajti naraz zvrtli hlavu. Spoza rohu sa vynorilo mladé dievča. Červená vlnená šatka jej zakrývala polovicu tváre, v ruke niesla tašku s vianočnými darčekmi. Pohľadom prebehla policajtov v uniformách. Keď odomkla dvere oproti Janssonovmu bytu, Tilda k nej rýchlo pristúpila:

„Hľadáme vášho suseda… Henrika Janssona. Netušíte, kde by sme ho mohli nájsť?“

Dievča pozrelo na menovku na dverách.

„Možno v práci?“

„Tam sme už hľadali.“

Zamyslela sa.

„Môže byť pri svojej chalupe.“

„Kde to je?“

„Niekde na východnom pobreží. V lete ma volal, aby sme sa tam išli spolu kúpať. Odporučila som mu ľadovú sprchu.“

„Ďakujeme,“ prikývla Tilda. „Šťastné a veselé.“

Dievča prikývlo. Z pohľadu, akým si premeralo svoju tašku s darčekmi, sa zdalo, akoby ju oslava Vianoc unavovala už teraz.

„To by sme mali,“ uzavrel Torstensson. „Prídeme si poňho po sviatkoch.“

„Ak naňho nenarazíme cestou domov,“ prikývla Tilda.

Pol tretej. Na ulici vládla bezfarebná zima, teplomer ukazoval mínus desať stupňov, už sa zmrákalo.

„O štvrťhodinu končím,“ potešil sa Torstensson, keď otvoril dvere auta. „Potom musím vyraziť do mesta… ešte nemám všetky darčeky.“

Pozrel na hodinky. V myšlienkach už sedel doma pred televízorom s pohárom tmavého vianočného piva.

„Len si zavolám,“ povedala Tilda.

Aj jej päť voľných dní sa nezadržateľne blížilo, no Henrika Janssona sa nehodlala vzdať.

Sadla si do auta a po druhý raz v ten deň vyťukala číslo Janssonovho šéfa. Prezradil jej, že Henrikova rybárska chalupa leží pri Enslunde.

Južne od Marnäsu, kúsok od Åluddenu.

„Odveziem ťa späť na stanicu,“ navrhla. „Potom sa cestou hore zastavím v Enslunde. Určite tam nebude, ale aspoň si to tam obzriem.“

„Ak chceš, pôjdem s tebou.“

Torstensson bol príjemný chlap. Svoju ponuku napriek predvianočnému stresu určite myslel vážne. Len zavrtela hlavou.

„Ďakujem, vybavím to cestou,“ odvetila. „Ak ho nájdem v búde, vezmem ho so sebou a aspoň mu pokazím Vianoce. V opačnom prípade pôjdem domov baliť darčeky.“

„Choď opatrne,“ napomenul ju Torstensson. „Počula si, že hlásili snehové búrky.“

„Počula,“ prikývla Tilda. „Mám zimné gumy.“

Vrátili sa na stanicu. Keď Torstensson vystúpil, Tilda zaradila spiatočku. Vtedy sa dvere otvorili.

Mats Torstensson na ňu zamával. Tilda stiahla okienko a vystrčila hlavu.

„Čo sa deje?“

„Máš návštevu,“ zakričal.

„Koho?“

„Tvoj učiteľ zo školy.“

„Učiteľ?“

Tilda nechápala. Aj tak zaparkovala auto a vošla do budovy. Na recepcii nikto nebol, v oknách svietili adventné sviece, väčšina policajtov na ostrove si už užívala vianočné voľno.

„Ešte som ju zastavil,“ povedal smerom do miestnosti Torstensson.

V jednom z kresiel sedel muž so širokými ramenami. Oblečený bol v bunde a svetlosivom policajnom pulóvri. Keď zbadal Tildu, priateľsky sa usmial.

„Mal som cestu okolo,“ povedal a vstal. V rukách držal veľký balík v červenom papieri. „Chcel som ti len zaželať pekné sviatky.“

Martin Ahlquist.

Tilda si udržala masku a pokúsila sa o úsmev.

„Ahoj, Martin… aj tebe pekné sviatky.“

Pery jej zmeraveli, no Martin sa usmieval o to viac.

„Nájdeš si čas na kávu?“

„Ďakujem za pozvanie,“ odsekla. „Mám, žiaľ, práve dosť práce.“

Premohla sa a vzala Martinov darček (na dotyk jej pripomínal bonboniéru), kývla na pozdrav Torstenssonovi a vyšla na parkovisko.

Martin vybehol za ňou. Obrátila sa. Už sa nemusela tváriť milo.

„O čo ti ide?“

„Ako o čo?“ začudoval sa Martin.

„Neprestajne mi vyvolávaš… a teraz sem dolezieš s darčekom. Čo chceš?“

„Chcel som… chcel som len vedieť, ako sa máš.“

„Mám sa dobre,“ odsekla. „Takže môžeš ísť domov… choď si za manželkou a deťmi. Idú Vianoce.“

Ďalej sa na ňu usmieval.

„O všetko som sa postaral,“ odvetil. „Karin som povedal, že prespím v Kalmare a prídem domov až ráno.“

Pre Martina bolo všetko len o tom, ako vyriešiť problém. Ako si udržať poriadok v klamstvách.

„Tak to urob,“ mykla plecom Tilda. „Choď do Kalmaru.“

„Načo? Veď môžem prespať aj na Ölande.“

Vzdychla si a otvorila dvere auta, Martinov darček hodila na zadné sedadlo.

„Už nemám čas. Musím ísť po jedného chalana.“

Zabuchla dvere, skôr ako stihol reagovať. Potom naštartovala motor a vycúvala z parkoviska.

Čoskoro v spätnom zrkadle zazrela modrú mazdu.

Martinovo auto. Sleduje ju.

Cestou z Borgholmu premýšľala nad tým, prečo ho neodmietla ráznejšie. Mohla naňho nakričať, mohla ho opľuť – to by azda pochopil.

Keď Tilda dorazila na východné pobrežie ostrova, bolo pol štvrtej. Denné svetlo sa takmer stratilo, obloha bola sivočierna a tichý šum snehových vločiek sa zmenil na takmer agresívne sneženie. Vločky sa už len tak nevznášali vo vzduchu, ale v šíkoch prechádzali do útoku. Udierali na čelné sklo policajného auta a lepili sa na stierače.

Odbočila na úzku cestu do Enslundy. Martinova mazda jej naďalej bola v pätách.

V svetle reflektorov videla stopy ďalších áut. A keď sa cesta asi päťdesiat metrov od mora skončila, čakala, že uvidí zaparkované autá. Malé parkovisko bolo prázdne.

Videla len množstvo čerstvých stôp v snehu – stopy ťažkých čižiem, ktoré križovali vyjazdené dráhy áut a smerovali do jednej z chalúp. Snehové vločky ich už pomaly zakrývali.

Mazda zastala tesne za ňou.

Tilda si nasadila policajnú čiapku a otvorila dvere do silného vetra.

Na morskom brehu sa jej zima okamžite zahryzla do kostí. Chlad a samota robili z pobrežia jej nepriateľa. Vlny udierali na breh a rozbíjali ľadové kryhy.

Martin vystúpil chvíľu po nej.

„Ten, po koho si išla… chcela si ho tu nájsť?“

Mlčky prikývla. Nechcela s Martinom hovoriť.

Martin rozhodným krokom vykročil k chalupe. Akoby v tej chvíli zabudol, že už je učiteľ, nie policajt.

Tilda nič nehovorila, kráčala za ním.

Keď sa priblížili k chalupe, začuli rytmický buchot – vo vetre trieskalo jedno krídlo dverí. Takmer všetky stopy v snehu viedli práve k nim.

Martin nazrel dnu.

„Toto je jeho búda?“

„Neviem… zrejme áno.“

Zlodeji sa vždy boja iných zlodejov, uvedomila si Tilda. Na vlastné domy si upevňujú veľké zámky. Ak Henrik nechal svoju chalupu otvorenú, určite sa niečo stalo.

Pristúpila k Martinovi a pozrela dnu. Pracovná lavica, niekoľko starých sietí a ďalšie rybárske náčinie. Nič viac.

„Nie je doma,“ konštatoval Martin.

Tilda neodpovedala. Vošla dnu a predklonila sa. Na drevených doskách objavila malé lesklé kvapky.

„Martin!“ skríkla.

Obrátil sa k nej.

„Čo povieš na toto?“

Naklonil sa.

„Čerstvá krv.“

Tilda vyšla z búdy a poobzerala sa okolo seba. Niekoho zranili, možno postrelili, alebo bodli nožom. Podarilo sa mu však odísť.

Kráčala po brehu. Vietor tu fúkal ešte silnejšie. V snehu objavili takmer zasypané stopy čižiem – viedli na sever.

Tilda chcela kráčať za nimi a bojovať s nárazmi vetra. Potom si uvedomila, že stopy čoskoro aj tak zasype sneh.

V okolí poznala len dva osídlené domy: sedliacky statok rodiny Carlssonovcov a severovýchodne od neho majáky Åluddenu. Henrik Jansson, ak to boli jeho stopy, smeroval práve tam.

Náraz vetra ju takmer zrazil z nôh.

Rýchlo vykročila k autu.

„Kam ideš?“ zakričal za ňou Martin.

„To je tajomstvo,“ zakričala naspäť.

Skočila do auta bez toho, aby sa pozrela, či ide za ňou. Potom zapla vysielačku a spojila sa s centrálou v Borgholme. Chcela ohlásiť podozrenie z ozbrojenej potýčky pri rybárskej chalupe a informovať centrálu, že ide na sever.

Nikto na neozýval.

Sneženie ďalej hustlo. Tilda naštartovala motor, kúrenie zapla na maximum a pustila stierače. Potom pomaly vyšla spred chalúp.

V spätnom zrkadle si všimla, ako sa rozsvietilo Martinovo auto, keď otvoril dvere. Potom zapol reflektory a vyrazil za ňou.

Tilda dupla na plyn. Keď sa pozrela na východ, horizont zmizol. Nad morom visela sivobiela stena zo snehu, ktorá sa rýchlo blížila k pobrežiu.

29

Joakim stál v kuchyni. Za oknami sa stmievalo. Sneženie hustlo. Na Åluddene môžu rátať s bielymi Vianocami.

Potom sa pohľadom vrátil k dverám do stodoly. Boli zatvorené, neviedli k nim nijaké stopy. Do stodoly nevstúpil už niekoľko dní, no nevedel prestať myslieť na jej tajnú miestnosť.

Miestnosť mŕtvych, s kostolnými lavicami.

Ethelina bunda ležala vzorne poskladaná pri ostatných nájdených predmetoch. Nechal ju tam.

Musela ju tam dať Katrine. Na jeseň určite našla tú miestnosť a položila Ethelinu bundu na lavicu. Zabudla mu to povedať. Alebo nechcela. Ani nevedel, že Katrine tú bundu má.

Jeho manželka pre ním čosi skrývala.

Až keď zavolal mame, dozvedel sa, že džínsovú bundu do Åluddenu poslala ona. Dovtedy si myslel, že Etheline šaty odložila do škatule a vyniesla na povalu.

„Nie, zabalila som ich do hnedého papiera,“ spomínala si Ingrid. „Potom som ich poslala Katrine… niekedy v auguste.“

„Prečo?“ čudoval sa Joakim.

„Ona… ona si ich odo mňa vypýtala. Zavolala mi v lete, chcela si tú bundu požičať. Chcela vraj niečo skontrolovať, tak som jej ich poslala.“ Ingrid chvíľu mlčala. „Nikdy ti o tom nepovedala?“

„Nie.“

„Vy ste sa nerozprávali?“

Joakim neodpovedal. Chcel mamu presvedčiť, že sa, samozrejme, rozprávali, že si stopercentne dôverovali – no nevedel zabudnúť na jej pohľad v ten večer, keď sa dozvedeli, že Ethel je mŕtva.

Katrine objala Líviu a pozrela na Joakima, akoby sa práve udialo čosi úžasné.

Keď za kuchynským oknom definitívne padla tma, Joakim začal pripravovať večeru. Možno sa nehodilo slávnostne večerať už dvadsiateho tretieho, no s Vianocami chcel začať čím skôr.

Pred rokom to nebolo inak. Sestra sa mu utopila začiatkom decembra a počas vianočných sviatkov jej meno ani raz nespomenuli – Katrine s Joakimom len nakúpili viac vianočných darčekov ako zvyčajne a Jabĺčkovú vilu naplnili svetlom a ozdobami.

Ethel však, pochopiteľne, bola aj tak s nimi. Joakim na ňu myslel vždy, keď Katrine na prípitok zdvihla pohár s nealkoholickým muštom.

Slzy mu stekali po tvári, snažil sa sústrediť na recepty v knihe Chutné vianočné jedlá a tiene za oknom len ďalej rástli.

Opiekol klobásky a pripravil mäsové guľky. Syr nakrájal na prúžky, narezal kapustu a zohrial rebierka. Ugriloval vianočnú šunku, ošúpal zemiaky, vybral z pece sladký vianočný chlieb a natrel ho sirupom. Na misy vyložil úhora, slede aj lososa a zohrial jedlo, čo si želali deti: grilované krídelká a hranolčeky.

Joakim vykladal na kuchynský stôl tácku za táckou, pod stôl položil Rasputinovi misku s čerstvým tuniakom.

O pol piatej zakričal na Líviu s Gabrielom:

„Ideme jesť!“

Deti boli v tej chvíli pri stole.

„Toľko jedla!“ tešil sa Gabriel.

„Oslavujeme Vianoce,“ vysvetlil mu Joakim. „Zoberte si tanier a naložte si z každého jedla trošku.“

Lívia s Gabrielom ho poslúchli po svojom. Vzali si krídelká, hranolky, zemiaky aj trochu šťavy, no ryba a kapusta zostali nedotknuté.

Joakim ich odviedol k slávnostne prestretému stolu pod mohutným lustrom. Každému nalial mušt a zaželal deťom veselé Vianoce. Čakal, že sa spýtajú, komu prestrel štvrtý tanier, no nikto sa nič nepýtal.

Niežeby veril, že Katrine sa v ten večer skutočne vráti, no chcel hľadieť na jej prázdne miesto a predstavovať si, že tam sedí.

Tak sa to patrí.

Aj jeho mama tak každé Vianoce prestierala jeden tanier navyše. Ethel sa však, pochopiteľne, nikdy nezjavila.

„Už môžem ísť?“ spýtala sa po desiatich minútach Lívia.

„Nie,“ odvetil rýchlo Joakim.

Videl, že jej tanier je prázdny.

„Ale veď už som dojedla.“

„Aj tak zostaň sedieť.“

„Chcem ísť pozerať televíziu.“

„Aj ja,“ pridal sa Gabriel, ktorý mal na tanieri ešte hromadu jedla.

„Dávajú dostihy,“ vysvetľovala Joakimovi Lívia, akoby to bol rozhodujúci argument.

„Pekne seď,“ napomenul ju Joakim ostrejšie, ako sám chcel. „Toto je dôležité. Vianoce máme sláviť spolu.“

„Si zlý,“ zagánila naňho Lívia.

Joakim si vzdychol.

„Vianoce slávime spolu,“ zopakoval. Sám však o tom nebol presvedčený.

Deti od tej chvíle mlčali, no aspoň zostali sedieť. Napokon Lívia vstala a vyšla s tanierom do kuchyne. Gabriel kráčal za ňou. Obaja sa vrátili s tanierom plným mäsových guliek.

„Tato, pozri, ako vonku sneží,“ potešila sa Lívia.

Joakim vyzrel von. Za oknom poletovali ťažké vločky.

„Dobre. Pôjdeme sa teda sánkovať.“

Líviina zlá nálada zmizla rovnako rýchlo, ako prišla. A už o chvíľu s Gabrielom veselo rozoberala, aké ich čakajú vianočné darčeky. Ani jedno z detí sa nestaralo o štvrtú stoličku pri stole, len Joakim neustále poškuľoval tým smerom.

Čo čakal? Že sa otvoria dvere a do izby vojde Katrine?

Staré stojace hodiny pri stene odbili dva razy – bolo pol šiestej. Za oknom vládla takmer úplná tma.

Keď si Joakim vložil do úst posledné sústo a pozrel na syna, pochopil, že Gabriel pri stole zaspáva. Zjedol dvakrát toľko jedla ako zvyčajne, teraz len nehybne sedel a smutne hľadel do svojho taniera.

„Gabriel, pôjdeš si na chvíľu pospať?“ spýtal sa. „Aby si mohol byť potom dlhšie hore?“

Gabriel najprv len prikývol, potom dodal:

„Potom sa budeme hrať. S tebou. A s Líviou.“

„Určite.“

Joakim si vtedy uvedomil, že jeho syn pravdepodobne zabudol na Katrine. Čo si on pamätá z obdobia, keď mal tri roky? Nič.

Sfúkol sviečky, upratal stôl a jedlo odložil do chladničky. Potom uložil Gabriela do postele a poriadne ho pozakrýval.

Lívia nechcela ísť spať tak skoro. Chcela sa pozerať na kone, Joakim jej malý televízor preniesol do izby.

„Môže byť?“ pohladkal ju. „Chcem sa ísť na chvíľu prejsť.“

„Kam?“ spýtala sa Lívia. „Nechceš sa pozerať, ako pretekajú?“

Joakim zavrtel hlavou.

„Hneď som naspäť.“

Potom vyšiel z Líviinej izby a spod stromčeka vybral darček pre Katrine. Zobral aj baterku a zastal v predizbe. Obliekol si hrubý pulóver a obul čižmy.

Je pripravený.

Pred zrkadlom ešte raz zaváhal. Pozrel na seba. Na tmavej chodbe sa v zrkadle ledva videl. Takmer by sám seba presvedčil, že skrz vlastné telo rozoznáva obrysy nábytku.

Pripadal si ako prízrak, ako jeden z duchov domu. Zadíval sa na biele anglické tapety okolo zrkadla. Starý slamený klobúk, zavesený na stene, akoby symbolizoval vidiecky život.

Zrazu sa mu všetko zdalo dokonale nezmyselné – prečo sa s Katrine celé roky venovali zariaďovaniu a renovácii domov? Ich byty boli čoraz väčšie, len čo jeden projekt dokončili, púšťali sa do ďalšieho, aby zmazali všetky stopy po ľuďoch, ktorí v dome bývali pred nimi. Prečo?

Z myšlienok ho vytrhlo tiché mňaukanie. Joakim sklopil zrak a na rohožke objavil schúlené štvornohé telíčko.

„Rasputin, chceš ísť von?“

Prešiel k presklenej verande, no kocúr nevybehol za ním. Chvíľu Joakima pozoroval, potom zmizol v kuchyni.

Dvorom sa preháňal vietor. Triasol všetkými sklenenými tabuľami na verande.

Joakim otvoril dvere, cítil, ako sa ho ihneď zmocnil veterný vír. Vietor doňho búšil, jeho sila rástla každým okamihom. Snehové vločky menil na pichľavé zrnká.

Opatrne zišiel po schodoch a prižmúril oči.

Nikdy predtým nebola obloha nad morom taká tmavá. Akoby slnko navždy zmizlo v Baltickom mori. Mračná nad vodou hrali hrozivú hru tieňov v sivých a čiernych farbách – obrovské snehové oblaky na severovýchode sa spúšťali nadol a blížili sa k pobrežiu.

Ide búrka.

Joakim vyšiel na kamenný chodník medzi domami. Spomenul si na Gerlofovo varovanie. Ak človek vyjde do snehovej smršte, môže zablúdiť – na zemi však zatiaľ ležala len tenučká snehová prikrývka a krátka prechádzka k stodole nepredstavovala nijakú hrozbu. Prešiel k širokým dverám a otvoril ich dokorán.

Vo vnútri sa nič nehýbalo.

Kútikom oka zachytil záblesk svetla. Obrátil hlavu. Svetlo z majákov. Múr zakrýval výhľad na severnú vežu, no južná naňho blikala červeným svetlom.

Joakim položil nohu na kamennú podlahu a vietor mu udrel do chrbta, akoby ho chcel nasledovať dnu. Prudko za sebou zabuchol dvere.

Zasvietil svetlo.

Žiarovky mu pripomínali slabé žlté slnká vo veľkom čiernom vesmíre. Nemali silu rozohnať tiene pozdĺž kamenných stien.

Cez strechu k nemu prenikalo zavýjanie vetra, mocné drevené trámy sa nehýbali. Tento dom prežil nejednu búrku.

Na povale naňho ticho čakala stena s menom jeho manželky a menami ďalších mŕtvych, no Joakim k nej ani v ten večer nevyšiel. Namiesto toho vkročil medzi válovy.

Kamenná dlažba celkom vzadu zostala pozametaná. Joakim si kľakol na kolená a vliezol do úzkeho otvoru pod drevené trámy. V jednej ruke držal baterku, v druhej darček pre Katrine.

Za falošnou stenou sa vztýčil a rozsvietil baterku. Svietila slabo, bude v nej musieť vymeniť batérie, no vďaka jej svetlu aspoň rozoznal priečky rebríka, ktorý viedol hore do tmy. Načúval. V stodole ďalej vládlo ticho.

Teraz mohol zostať stáť, alebo položiť nohu na rebrík. Zaváhal. Na krátky okamih si uvedomil, že sa blíži búrka a Lívia s Gabrielom sú doma sami.

Potom položil čižmu na dolnú priečku rebríka.

V ústach mal sucho, srdce mu búchalo skôr od očakávania ako od strachu. Krok za krokom sa blížil k čiernemu otvoru v strope. Nechcel byť nikde inde. Chcel byť práve tu.

Katrine bola blízko. Cítil ju.

ZIMA 1962

Markus sa vrátil na ostrov a chcel sa so mnou stretnúť. Nie však v Åluddene. Musela som ísť do Borgholmu a počkať ho v cukrárni.

Torun, ktorej oči už takmer nerozoznávali svetlo od tmy, ma poprosila, aby som kúpila zemiaky a trochu múky. Múka a najlacnejšia zelenina – z ničoho iného sme nežili.

Blížilo sa naše posledné stretnutie v sivom meste, ktoré ešte vždy čakalo na príchod zimy, hoci kalendár už ukazoval začiatok decembra.

Mirja Rambeová

Vonku je okolo nuly, v Borgholme však po snehu niet ani stopy. Obliekla som si starú zimnú bundu, a keď prechádzam rovnými ulicami mesta, pripadám si ako skutočná sedlaňa.

Markus sa vrátil na ostrov navštíviť svojich rodičov v Borgholme a stretnúť so mnou. Má priepustku z regimentu v Eksjö. Je oblečený v sivej vojenskej uniforme so štýlovými pukmi.

Cukráreň, ktorú vybral, je plná vznešených dám, ktoré na mňa opovržlivo poškuľujú. Podniky v malých švédskych mestách ešte nie sú doménou mladých, zatiaľ nie.

„Ahoj, Mirja.“

Markus zdvorilo vstáva.

„Ahoj,“ odvetím.

Kŕčovito ma objíme. Začal používať vodu po holení.

Nevideli sme sa niekoľko mesiacov, spočiatku slová plynú ťažko, až postupne sa náš rozhovor rozbieha. Nemám veľa nového – odkedy odišiel z Åluddenu, nič sa neudialo. Pýtam sa ho však na vojenský život, či býva v stane, ktorý sa podobá na ten, čo sme si postavili na povale. Odvetí, že v takom spáva na vojenských cvičeniach. Jeho vojenskú jednotku na krátky čas prevelili na sever Švédska, vonku bolo vtedy mínus tridsať. Aby udržali teplo, museli na stan naložiť toľko snehu, že pripomínal iglu.

Pri stole zavládne ticho.

„Napadlo mi, že by sme mohli vydržať do jari,“ hovorím napokon. „Ak chceš. Presťahujem sa bližšie k tebe, napríklad do Kalmaru. A keď ťa pustia, budeme bývať v tom istom meste…“

Všetko sú to veľmi neisté plány, no Markus sa usmieva.

„Na jar,“ zopakuje a hladká ma po líci. Usmeje sa širšie a potichu pokračuje: „Mirja, chceš vidieť byt mojich rodičov? Je hneď za rohom. Dnes nie sú doma, ešte tam mám svoju starú izbu…“

Prikývnem a vstanem.

Prvý a posledný raz sa milujeme v Markusovej chlapčenskej izbe. Jeho posteľ je príliš malá, a tak si matrac položíme na zem. Byt okolo nás je tichý, napĺňame ho zvukom našich výdychov. Spočiatku sa hrozne bojím, že sa jeho rodičia vrátia domov, po chvíli na nich zabudnem.

Markus je vzrušený, dáva však pozor. Myslím si, že aj preňho je to prvý raz. Neodvážim sa spýtať.

Dávam si pozor? Asi nie. Nemám nijakú ochranu – nikdy v živote by mi nenapadlo, že k tomuto môže dôjsť. A práve preto je to také nádherné.

O pol hodiny neskôr sa lúčime na ulici. Krátka rozlúčka, pri ktorej nami lomcuje vietor, posledné ťažkopádne objatie v hrubých šatách.

Markus sa vracia do bytu, aby sa pobalil pred návratom na pevninu, a ja kráčam na autobusovú stanicu, odkiaľ sa vydám späť na sever.

Som sama, no ešte vždy cítim teplo jeho tela.

Radšej by som išla domov vlakom, tie však už na ostrov nejazdia. Musím ísť autobusom.

Nálada medzi hŕstkou cestujúcich je pochmúrna, to mi len vyhovuje. Cítim sa ako strážca majáka na ceste do polročnej služby na konci sveta.

Keď vychádzam južne od Marnäsu, vo vzduchu vládne čudná atmosféra. Vietor je ľadový. V obchodíku v Rörby kúpim jedlo pre mňa aj Torun a popri brehu vyrazím domov.

Keď vyjdem na cestu do Åluddenu, nad morom sa začínajú kopiť oceľovosivé mračná. Na ostrov sa ženú silné vetry. Pridávam do kroku. Keď udrie smršť, človek má byť doma, inak môže dopadnúť ako Torun v mokradi. Alebo ešte horšie.

Vo väčšine okien na dome je tma, len v našej izbe svieti teplé žlté svetlo.

Práve keď kladiem ruku na kľučku, kútikom oka zachytím nad vodou svetlo.

Majáky sa už rozsvietili na noc.

Nepretržitým bielym svetlom svieti aj severný maják.

Položím tašky s jedlom na schody a prejdem cez dvor na breh. Severný maják ďalej svieti.

Kým hľadím na vežu, okolo mňa preletí pozdĺžny svetlý predmet.

Ešte skôr, ako ho schmatnem, chápem, o čo ide.

Plátno. Jedna z Toruniných malieb.

„Mirja, konečne si doma!“ zakričí mužský hlas. „Kde si bola?“

Obrátim sa. Dvorom sa ku mne blíži rybár Ragnar Davidsson. Je oblečený v lesklej kombinéze a čosi nesie.

V náručí má množstvo Toruniných plátien – pätnásť, možno dvadsať kusov.

Spomeniem si na jeho tvrdé slová z domu: Všetko je to sivé a čierne. Samé tmavé farby… vyzerajú desne.

„Ragnar…“ oslovím ho. „Čo robíš? Kam ideš s maminými obrazmi?“

Prejde okolo mňa, ani sa nepristaví.

„K vode.“

„Čo si to povedal?“

„Nie je tu pre ne miesto,“ zakričí späť. „Dostal som do opatery sklad. Budem tam odkladať koše na ryby.“

Vydesene naňho hladím, potom chvíľu civiem do mrazivého svetla severného majáka. Obraciam sa moru aj vetru chrbtom a bežím za Torun.

30

Búrka na pobreží sa zmenila na víchricu. Nárazy vetra otriasali aj autom, Tilda musela volant zvierať oboma rukami.

Blíži sa smršť, uvedomila si.

Rozvírený sneh nad cestou vo svetle reflektorov poletoval ako pokrčený čiernobiely film. Ubrala plyn a nosom sa takmer dotýkala predného skla, aby videla na cestu.

Sneženie sa čoraz viac podobalo na hustý biely dym, prevaľujúci sa nad pobrežím. Všade, kde sa snehu podarilo zachytiť, sa vytvárali vysoké záveje, ktoré rýchlo rástli na snežné steny.

Tilda dobre vedela, ako rýchlo vie smršť zmeniť planinu na bielu ľadovú púšť, keď sa cesty na ostrove stávajú nepriechodnými pre autá. Aj skútre vtedy zapadávajú do vysokých závejov.

Smerovala na sever. Martin jej bol naďalej v pätách. Nevzdával sa – prinútila sa nevšímať si ho a všetku pozornosť sústrediť na cestu.

Cesta mizla pod nánosmi snehu a kolesá sa len s námahou zachytávali o cestu. Mala pocit, že jazdí v bavlne.

Striehla na reflektory protiidúcich áut, no sneh všetko halil do sivej farby.

Na úrovni Obetiska cesta celkom zmizla. Tilda márne hľadala do zeme zapichnuté tyče, ktoré by jej ukázali kraje niekdajšej vozovky. Buď ich už tiež odvialo, alebo ich sem nikto nikdy nezapichol.

Martinovo auto sa priblížilo. Keď si ho všimla v zrkadle, urobila chybu. Do spätného zrkadla hľadela o sekundu dlhšie, ako mala, a nevšimla si zákrutu. Potom už bolo neskoro.

Cesta pred ňou uhla doprava, zvrtla volant, no nie dosť na to, aby sa prednými kolesami vyhla hlbokému snehu.

Policajné auto s myknutím zastalo.

Vzápätí sa ozval ešte silnejší úder a zvuk rozbitého skla. Auto poskočilo a definitívne uviazlo v snehu. V priekope pri Obetisku.

Martin do nej vrazil zozadu.

Tilda sa opatrne pohla. Rebrá aj chrbtica zjavne prežili bez ujmy.

Dupla na plyn a pokúsila sa dostať späť na cestu. Zadné kolesá sa točili v snehu, no nevedeli zachytiť pevný podklad.

„Do riti.“

Vypla motor a pokúsila sa upokojiť.

V spätnom zrkadle videla, ako Martin otvoril dvere a vyskočil do snehu. V náraze vetra sa zaknísal.

Aj Tilda otvorila dvere.

Víchrica zúrila plnou silou. Sivočierna krajina jej pripomenula obrazy smršte, aké videla visieť v Åluddene. Keď vystúpila z auta, vietor sa jej okamžite zmocnil a ťahal ju do rašeliniska. Zo všetkých síl sa mu vzpriečila a jednou rukou sa pridržiavajúc kapoty, prešla k predným kolesám.

Zmizli v snehu. Auto sa zakliesnilo tak, že pravé zadné koleso zostalo visieť vo vzduchu.

Zvírený sneh už pokrýval pneumatiky.

Tilda si rukou pridržala čiapku a s námahou vykročila k Martinovi.

Napokon sa rozhodla, ako sa k nemu bude správať. Nebude pre ňu bývalý učiteľ ani exmilenec, iba obyčajný smrteľník. Civil.

„Išiel si príliš blízko!“ skríkla.

„Ty si prudko brzdila!“ zakričal späť.

Zavrtela hlavou:

„Martin, nikto ťa neprosil, aby si ma sledoval.“

„Veď máš vysielačku,“ pripomenul jej. „Zavolaj, nech ťa prídu vytiahnuť.“

„Nehovor mi, čo mám robiť.“

Obrátila sa k nemu chrbtom. Vedela, že má pravdu. Musí zavolať, hoci je veľmi pravdepodobné, že záchranári majú dnes v noci plné ruky práce.

Martin sa vrátil do svojej mazdy a Tilda sa prebila späť do tepla a ticha policajného auta. Po druhý raz sa pokúsila spojiť s Borgholmom. Tentoraz jej odpovedal praskajúci hlas.

„Centrála?“ ozvala sa. „1217, prepínam.“

„1217, rozumel. Prepínam.“

Hlas ihneď spoznala. Hans Majner. Hoci hovoril rýchlejšie než zvyčajne.

„Ako sa darí?“ spýtala sa.

„Chaos… viac-menej totálny chaos,“ odvetil. „Už rozmýšľajú, že celkom uzatvoria most.“

„Chcú zatvoriť most?“

„Áno, na noc.“

Počasie sa naozaj muselo zblázniť, uvedomila si Tilda. Ölandský most uzatvárali len vo výnimočných prípadoch.

„A čo ty?“ spýtal sa Majner. „Kde si?“

„Na východnej ceste, pri Obetisku,“ odvetila Tilda. „Uviazla som v priekope.“

„Rozumiem… potrebuješ pomoc?“ Zdalo sa, že Majnerovi na jej odpovedi skutočne záleží. „Niekoho tam pošleme, no chvíľu to potrvá. V kopci pri starom hrade zahatal cestu prevrátený kamión. Všetky autá máme tam.“

„A pluhy?“

„Chodia len po hlavných cestách… neustále ich zasypáva sneh.“

„Rozumiem. Tu je to podobné.“

„Vydržíš chvíľu?“

Tilda zaváhala. Nechcela prezradiť, že je tu s ňou Martin.

„Nemám kávu, no inak som v pohode,“ odvetila. „Ak mi začne byť zima, prejdem k najbližšiemu domu.“

„Rozumiem. Značím si,“ prikývol Majner. „Tak držím palce, Tilda. Končím.“

Tilda zavesila mikrofón na rádio a chvíľu zostala sedieť za volantom. Nevedela sa rozhodnúť, čo má robiť. Pozrela do spätného zrkadla, zadné sklo už zakryla hrubá vrstva snehu.

Napokon vytiahla mobil a vyťukala marnäské číslo. Po troch zvoneniach sa na druhej strane ozval hlas. V zavýjaní vetra nerozumela ani slovo. Zakričala:

„Gerlof?“

„Áno.“

Jeho hlas znel ticho a vzdialene.

„Tu je Tilda!“ kričala.

V slúchadle zaprašťalo. Signál bol čoraz horší.

„Verím, že nie si vonku. Blíži sa smršť!“

„Som vonku, sedím v aute… na pobrežnej ceste. Kúsok od Åluddenu.“

Gerlof čosi zamrmlal.

„Čo hovoríš?“ zakričala Tilda.

„Povedal som, že to nie je dobre.“

„Nie…“

„Ako ti je?“

„Som v pohode. Mám akurát…“

„Ale ako ti je inak?“ prerušil ju Gerlof. „Na duši a srdci.“

„Čo? Ako to myslíš?“

„Len či nie si nešťastná… v taške s magnetofónom som našiel list.“

„Aký list?“

V tej chvíli pochopila, o čom hovorí. Posledné dni mala myseľ len na prácu a Henrika Janssona. Na vlastný život celkom zabudla. Teraz sa jej vrátil.

„Gerlof, ten list nepatril tebe.“

„Nie, ale…“ hlas sa mu na chvíľu stratil, „… nebola zalepená.“

„Aha,“ vydýchla. „Takže si ho čítal?“

„Prečítal som si prvých pár viet… a trochu záver.“

Tilda zavrela oči. Bola príliš unavená a rozrušená nato, aby ju rozčúlilo, že sa jej Gerlof hrabal v taške.

„Môžeš ho roztrhať,“ stíšila hlas.

„Mám ho zničiť?“

„Áno, zahoď ho.“

„Vykonám,“ prisľúbil jej Gerlof. „Ale je ti dobre?“

„Je mi tak, ako si zaslúžim.“

Gerlof čosi potichu povedal, no nezachytila čo.

Tilda mu chcela všetko povedať. Nemohla. Nemohla mu prezradiť, že Martinova manželka otehotnela, ale Martin sa ďalej stretával s ňou. Jej absolútne stačilo a vyhovovalo, že je s ňou – aj v ten večer, keď Martinova manželka dostala bolesti. O polnoci odišiel do nemocnice s ústami plnými ospravedlňujúcich slov, prečo zmeškal pôrod vlastného syna.

Tilda si vzdychla:

„Mala som to dávno skončiť.“

„To áno,“ prikývol Gerlof. „Teraz si to však skončila.“

Očami zablúdila k spätnému zrkadlu.

„No veď hej.“

Potom vyzrela z okna. Sneh sa sypal ďalej, už takmer nevidela cestu. Auto sa pomaly menilo na obrovský závej.

„Musím sa odtiaľto dostať.“

„Môžeš v tom snežení šoférovať?“

„Nie… uviazla som.“

„Skús sa dostať do Åluddenu,“ navrhol jej Gerlof. „Chráň si však oči… smršť víri so snehom aj piesok a hlinu.“

„Okej.“

„A v nijakom prípade si nesadaj, aby si si oddýchla, Tilda. Hoci ťa bude zmáhať neviemaká únava.“

„Neboj sa. Čoskoro sa uvidíme,“ rozlúčila sa Tilda.

Potom sa posledný raz nadýchla teplého vzduchu auta, otvorila dvere a vyliezla späť do víchrice.

Vietor sa do nej oprel, zavýjal jej v ušiach, kmásal ju na všetky strany. Zamkla auto a opatrne vykročila po ceste. Pripadala si ako potápač, kráčajúci v olovených topánkach po morskom dne.

Keď obchádzala Martinovo auto, ten stiahol okienko. Žmúril oči do vetra.

„Prídu po nás?“

Zavrtela hlavou a zakričala späť.

„Nemôžeme tu zostať!“

„Čo?“

Tilda mávla rukou na východ.

„Tam dole bývajú ľudia!“

Prikývol a opäť vytiahol okienko. Chvíľu nato vystúpil z auta, zamkol ho a vykročil za Tildou.

Kráčala snežným dymom, ktorý stúpal z asfaltu. Potom zišla z cesty a preliezla kamenný múr.

Martin kráčal za ňou. Napredovali pomaly. Vždy keď zdvihla tvár, akoby ju po nej šľahol ľadový konár. Bránila sa vetru, ktorý sa ju snažil zraziť z nôh.

Na nohách mala len nízke čižmy. Väčšmi by jej pomohli lyže. Alebo snežnice.

Napokon odvrátila tvár od vetra a načiahla ruku k tmavej postave za ňou.

„Poď!“

Martin – v tenkej koženej bunde – sa triasol od zimy. Nemal ani čiapku.

Mohol si za to sám. Aj tak mu podala ruku.

Bez slova ju prijal. Chytila ho pod pazuchu a tak kráčali k statku Åludden.

31

Henrik Jansson sa prebíjal snežným dymom. Skrýval hlavu medzi plecia pred nárazmi mrazivého vetra a len matne tušil, kadiaľ vlastne kráča.

Hádal, že prišiel na breh južne od majákov Åluddenu, no veže nikde nevidel. Sneh mu škriabal oči.

Idiot. Nemal vychádzať z domu. Nikdy nevychádzal z domu počas smršte.

Raz v januári, keď bol na návšteve u starých rodičov, mal hrozný sen: izbou sa mu preháňala svorka ručiacich levov.

Keď sa ráno zobudil, levy zmizli. V dome vládlo ticho. Vstal a pozrel z okna. Zem medzi domami bola oslnivo biela.

„V noci sme mali smršť,“ vysvetlil mu dedo Algot.

Nadávajúca sa snehová prikrývka siahala takmer k okennej parapete – Henrik by sám neotvoril dvere.

„Dedko, odkiaľ vieš, že to bola smršť?“

„Človek nevie, kedy príde,“ vysvetlil mu Algot. „No určite vie, keď dorazí.“

A teraz to vedel aj Henrik. Toto je smršť. Nárazy vetra predtým len veštili jej príchod.

Algotova kosa tancovala vo vetre a tlačila ho k zemi. Musel ju zahodiť do snehu, sekeru však niesol ďalej. Urobil tri kroky p0 tvrdej, zamrznutej zemi, schúlil sa a oddychoval. Potom ďalšie tri kroky.

Po chvíli musel oddychovať po každom druhom kroku.

Tenkú ľadovú prikrývku rozbíjali čoraz väčšie vlny. Henrik počul ich nahnevané mrmlanie, more však nevidel – nevidel už nič.

Bolesti v žalúdku poľavili. Možno krvácanie zastavil ľadový vietor. Zároveň sa ho zmocnil pocit, akoby mu pomaly odumieralo celé telo.

Vedomie sa strácalo – občas bolo tak ďaleko, že sa mu zdalo, akoby sa vznášal vedľa vlastného tela.

Henrik myslel na Katrine, na ženu, ktorá sa utopila pri Åluddene. Páčilo sa mu, keď spolu brúsili a vymieňali parkety. Drobná plavovláska, presne ako Camilla.

Camilla.

Spomenul si na jej teplo, keď spolu ležali v posteli. No aj tú myšlienku rýchlo odvial vietor.

Na návrat do chalúp v Eslunde bolo už neskoro. Ani by k nim netrafil. A kde sú tie prekliate majáky? Henrik zdvihol hlavu do vetra a zachytil slabučký blikot v diaľke – kráča správnym smerom.

Nádych, krok, výdych.

V prudkom náraze vetra od mora sa cítil, akoby ho vrazili do steny. Vietor ďalej silnel, hoci Henrik by nikdy neuveril, že je to možné.

Klesol na kolená. Sekera mu vypadla do snehu, s vypätím všetkých síl ju zdvihol a podarilo sa mu ju zastrčiť pod bundu. Potrebuje ju proti bratom Sereliovcom, nesmie ju stratiť.

Vliekol sa na sever, aspoň si to myslel. Nemal na výber. Ak zastane, aby si oddýchol, zamrzne.

„Zlodejom patrí dvadsať rán bičom,“ počul v ušiach dedov hlas. „Sú dobrí len na hnoj a potravu pre ryby.“

Henrik pokýval hlavou.

Nie, dedo Algot sa naňho vždy mohol spoľahnúť. Klamal len svojich učiteľov, časť kamarátov, rodičov a šéfa Johna v parketárskej firme. A majiteľov chát. A, samozrejme, Camillu. Tej klamal veľa, kým spolu chodili, aj potom, keď ho už mala plné zuby.

Skrutkovačom do brucha. Možno si nič iné nezaslúžil.

Zrazu ho ktosi schmatol. Henrika sa zmocnila panika, kým nezistil, že sa zamotal do koreňov stromu.

Zastal, privrel oči a schúlil sa pred snehom. Ak začne oddychovať a prestane bojovať, celkom otupie. V bruchu aj v celom tele.

Je smrť horúca, či chladná? Alebo čosi medzi tým?

Niekde hlboko v mozgu sa naňho posmešne usmievali bratia Sereliovci. To ho presvedčilo, aby kráčal ďalej.

32

Joakim stál v stodole a počul, ako vietor lomcuje strechou. Aj cez drevené trámy vnímal jeho silu, no cítil sa v bezpečí.

Pred niekoľkými minútami vyliezol po rebríku. Opäť bol v miestnosti za drevenou stenou.

Dokonalé ticho. Klenutý strop nad hlavou mu dával pocit, že vstúpil do kostola.

Baterka sa pomaly vybíjala. Aj v šere rozoznával obrysy starých lavíc. A tiene predmetov, čo na nich ležali.

Stojí v pamätnej miestnosti všetkých tých, čo zomreli v Åluddene. Vždy na Vianoce sa tu stretávajú.

Joakim to vedel. Prídu dnes v noci, alebo až zajtra? Je to úplne jedno. Teraz si tu sadne a počká na Katrine.

Pomaly prechádzal úzkou uličkou medzi lavicami a skúmal majetok mŕtvych.

Zastal pri prednej lavici a zasvietil na vzorne poskladanú džínsovú bundu.

Ležala na tej istej lavici, kde ju našiel – v ten večer sa ňou ani neodvážil pohnúť. Knihu, čo napísala Mirja Rambeová, si vzal do spálne a začal ju čítať. Ethelinu bundu v dome nechcel. Bál sa, že Lívii sa opäť začne snívať o jej tete.

Joakim vystrel ruku a prstami sa dotkol látky, akoby mu dotyk mohol dať odpoveď na všetky otázky.

Keď pohol rukávom, čosi z neho vypadlo na zem.

Lístoček.

Zohol sa a priložil si ho k očiam. Jediná veta, napísaná atramentom. Aj v slabom svetle sa mu ju podarilo prečítať:

NECH UŽ TÁ

ZDROGOVANÁ KURVA

SKAPE

Zaspätkoval. Ruka sa mu triasla.

Zdrogovaná kurva.

Joakim si tieto tri riadky niekoľkokrát prečítal, kým pochopil, že nepatrili Ethel. Boli určené jemu a Katrine.

Nech už tá zdrogovaná kurva skape.

Videl ich prvý raz.

Papier nenavlhol a atrament sa nerozpíjal. Takže ho nemohla mať pri sebe, keď spadla do vody.

Niekto ho tam musel vložiť neskôr. Pravdepodobne Katrine, keď jej Joakimova mama poslala bundu.

Joakim si spomenul na večery, keď Ethel vrieskala na ulici pred Jabĺčkovou vilou. Niekedy si všimol, ako susedia odostreli záves a v okne sa zjavili bledé, vydesené tváre.

Odkaz od susedov. Katrine ho určite našla v schránke, keď bola doma sama, prečítala si ho a pochopila, že to už nemôže ďalej pokračovať. Susedia mali plné zuby neustáleho kriku.

Všetci jej mali plné zuby. Bolo treba konať.

Joakima sa naraz zmocnila smrteľná únava a klesol na lavicu vedľa Ethelinej bundy. Ďalej civel na lístok, kým nezačul škrabot.

Zvuk prichádzal z otvoru v podlahe. Niekto bol v stodole.

ZIMA 1962

Keď sa rozsvieti severný maják, niekto pri Åluddene zomrie. Hoci som tú poveru poznala, večer, keď som prišla domov z Borgholmu, som na ňu nemyslela. Bola som v priveľkom šoku z pohľadu na to, ako Ragnar Davidsson odnáša k vode Torunine maľby a ani trochu nedbá o môj krik.

Zopár zrolovaných plátien mu spadlo do snehu, snažila som sa ich pozbierať, no vietor mi ich odnášal preč. Keď som sa vrátila do domu, niesla som v náručí len dve.

Mirja Rambeová

S vetrom v chrbte vbieham do predizby a mierim do prostrednej miestnosti, hoci presne viem, aký pohľad ma tam čaká.

Biele, prázdne steny.

Takmer všetky Torunine maľby smršte zmizli – na dlážke zostalo len zopár zvinutých plátien, stratených medzi rybárskymi sieťami.

Dvere do našej časti domu sú zamknuté. Aj tak viem, že Torun je tam. Nemôžem ísť k nej, nemôžem jej povedať, čo sa stalo. A tak len bezvládne klesám na zem.

Na stole pri sklade stojí nedopitý pohár a fľaška. Predtým tam neboli.

Rýchlo priskočím k stolu, strčím nos do pohára a ňuchám priezračnú tekutinu. Pálenka – pravdepodobne Davidssonova dávka na udržanie tepla.

Už dlhšie po celom dome nachádzam podobné fľašky s rôznym obsahom. Keď si na ne spomeniem, viem, čo mám robiť.

Bežím dvorom, Davidssona nevidím. Otvorím dvere do stodoly a miznem v tme. Nepotrebujem svetlo. Ponorím sa hlbšie do neporiadku a pokladov miestnosti. V rohu stojí plastová bandaska – niekto na ňu namaľoval čierny kríž. Beriem ho so sebou do domu.

Väčšinu Davidssonovej pálenky vylejem na smradľavé siete a potom do fľaše pridávam rovnaké množstvo čírej tekutiny z bandasky.

V kúte stojí drevená skrinka, do ktorej ukryjem bandasku.

Potom si sadnem na dlážku a čakám.

O päť či desať minút zarachotí zámka. Na okamih počuť zavýjanie vetra, ktoré preruší buchnutie dverí.

Nehybne načúvam dupotu čižiem, z ktorých ktosi obúchava sneh. Cítim pach potu a dechtu.

O chvíľu vchádza Ragnar Davidsson. Zagáni na mňa.

„Kde si bola?“ spýta sa. „Ráno si si len tak zmizla.“

Neodpovedám. Myslím len na to, ako to vysvetlím Torun. Nesmie sa dozvedieť, čo sa stalo.

„Určite u nejakého chlapa,“ odpovie si Davidsson na vlastnú otázku.

Pomaly okolo mňa prejde po betónovej podlahe. Dám mu poslednú šancu. Zdvihnem ruku a ukážem smerom na pláž.

„Musíme ísť po obrazy.“

„To sa nedá.“

„Dá. Musíte mi pomôcť.“

Vrtí hlavou a prejde k stolu.

„Už sú preč… na ceste na Gotland. Vzal ich vietor a vlny.“

Naplní si pohár a priloží ho k perám.

Mohla by som ho varovať, no mlčím. Len mlčky sledujem, ako pije – troma poriadnymi glgmi vleje do seba takmer celý pohár.

Potom si sadne, mľaskne jazykom a začne:

„Tak, Mirja moja zlatá… na čo by si teraz mala chuť?“

33

Henrik sa prebral na to, že sa nad ním skláňa tieň jeho mŕtveho deda. Algot sa zahnal čižmou.

Hýb sa! Chceš zomrieť?

Na stehnách aj lýtkach cítil jeho kopance. Mnoho kopancov.

Vstávaj! Ty prekliaty zlodej!

Henrik pomaly zdvihol hlavu, zotrel si z očí sneh a prižmúril oči do vetra. Duch deda zmizol. V diaľke videl, ako tmavú oblohu preťalo svetlo reflektora. V krvavočervenom svetle nad ním sa leskol snehový závoj.

Zdalo sa mu, že o kúsok ďalej vidí ešte jedno svetlo. Biele svetlo.

Svetlo z majákov Åluddenu.

Blúzniac sa prebíjal dopredu, meter za metrom sa brodil snehom, aby napokon dorazil do cieľa.

Džínsy mal premočené, lebo ho zobudila voda. Vlny zalievali pláž a vrhali rozbúrenú penu na jeho stehná, hoci ležal vysoko v tráve.

Pomaly vstal a chrbtom sa obrátil k moru. Ruky mu stŕpli, nohy takisto, len s námahou sa hýbal.

Do roztrasených nôh pozbieral posledné zvyšky síl. Vykročil.

V bunde sa mu hýbalo drevené porisko, ľadová oceľ mu škrabala krk.

Dedova sekera. Spomenul si, že si ju strčil do bundy, no už nevedel, načo mu je.

Potom si uvedomil: bratia Sereliovci. Vytiahol ju z bundy a kráčal ďalej.

Dve sivé veže postupne vystúpili z tmy. Pod nimi vrelo more a vrhalo k nim ligotavé kusy ľadu.

Henrik dorazil do Åluddenu. Zastal a zaknísal sa vo vetre. Aký je ďalší krok?

Statok musí ležať vľavo. Odbočil k nemu, preč od majákov.

S vetrom v chrbte sa mu naraz kráčalo ľahšie. Vietor ho tisol dopredu, hore po strmom brehu. Opäť začínal vnímať rôznu silu vetra, ako za slabým výdychom vždy nasleduje silnejší.

Po stovke či dvoch stovkách krokov začal pred sebou rozoznávať široké tiene.

Odrazu mu cestu zahatal drevený plot, no našiel v ňom otvor. Za plotom sa ako veľké lode dvíhali budovy Åluddenu. Henrik vošiel medzi ne.

Je v cieli.

Dom ho prijal do svojho tmavého náručia. Konečne je v bezpečí.

Vietor na dvore bol v porovnaní s tým, čo fúkal pri mori, len nežným hladkaním, medzi domami však ležalo mnoho snehu. Padal zo striech ako púder a Henrikovi sa topil na tvári. Záveje mu siahali takmer po pás.

Cez snehové závesy spúšťajúce sa z oblohy zbadal verandu obytného domu, predral sa k nej a položil nohu na prvý schod.

Zastal, nadýchol sa a pozrel nahor.

Dvere boli vylomené. Ktosi rozbil zámku a zlomil rám dverí.

Bratia Sereliovci.

Zima ním príliš lomcovala na to, aby bol opatrný. Vyštveral sa po schodoch, otvoril dvere na verandu a hneď za prahom klesol na mäkký behúň. Dvere sa za ním zabuchli.

Teplo. Búrka zostala za dverami. Počul vlastné dychčanie.

Pustil sekeru a opatrne pohol prstami. Spočiatku boli ako kusy ľadu, až s vracajúcim sa teplom a citom prišla aj bolesť. Aj brucho sa mu rozochvelo bolesťou.

Bol premočený a unavený, nemohol tu však zostať ležať.

Pomaly vstal a tackal sa k ďalším dverám. Všade bola tma, ktorú len kde-tu prerušila malá žltá lampa či sviečka. Biele tapety boli nové, strop opravený a čerstvo natretý – odkedy tu pracoval, veľa sa zmenilo.

Odbočil doprava a ocitol sa vo veľkej kuchyni. Práve tu v lete brúsil parkety.

Na okne sedel sivočierny kocúr, vo vzduchu sa vznášala slabá vôňa mäsových guliek.

Henrik si všimol umývadlo na kuchynskej linke a pomaly k nemu vykročil.

Teplá voda bola len vlažná, aj tak však jeho zmrznuté ruky priam spaľovala. Zaťal zuby, keď sa mu zohrievali nervy. Až keď si prsty niekoľko minút namáčal, mohol nimi konečne pohnúť.

Kocúr sa k nemu otočil, potom sa opäť venoval búrke za oknom.

Henrik na linke objavil stojan s antikorovými kuchynskými nožmi. Vybral ten najväčší.

Potom kráčal ďalej.

Pokúšal sa spomenúť si, ako sú rozmiestnené jednotlivé izby. Márne. Zrazu stál v dlhej chodbe na prahu malej miestnosti.

Detská izba.

V posteli sedelo malé, plavovlasé dievčatko. Mohlo mať päť či šesť rokov. Zvieralo biele plyšové zvieratko a červený pulóver. Na dlážke pred ním stál vypnutý televízor.

Henrik otvoril ústa, no mozog mu nepracoval.

„Ahoj.“ Viac zo seba nedostal.

Mal zachrípnutý, roztrasený hlas.

Dievča naňho mlčky pozrelo.

„Videla si tu niekoho okrem mňa?“ spýtal sa. „Iných… ujov?“

Dievča zavrtelo hlavou.

„Počula som ich,“ povedala potichu. „Dupali a zobudili ma… bála som sa vyjsť.“

„Správne,“ prikývol Henrik. „Zostaň tu… kde máš tata s mamou?“

„Tato išiel za mamou.“

„Kde je mama?“

„V stodole.“

Kým sa Henrik stihol zamyslieť nad zmyslom jej odpovede, dievča zdvihlo ruku:

„Na čo máš ten nôž?“

Sklopil zrak.

„Neviem.“

Zrazu sa mu videlo zvláštne, že drží taký veľký nôž. Vyzeral nebezpečne.

„Budeš krájať chlieb?“

„Nie.“

Henrik privrel oči. Do nôh sa mu vracal cit. To bolelo.

„Čo budeš robiť?“ spýtalo sa dievča.

„Neviem… ty zostaň tu.“

„Môžem ísť ku Gabrielovi?“

„Kto to je?“

„Môj braček.“

Henrik unavene prikývol.

„Jasná vec.“

Dievča aj s hračkou a pulóvrom v náručí zoskočilo z postele a vybehlo z izby.

Henrik pozbieral posledné sily a obrátil sa na prahu. Počul, ako sa v izbe vedľa zatvorili dvere. Vykročil opačným smerom. Musí nájsť bratov. Už tadiaľto niekedy kráčal? Určite.

Dole chodbou, späť do prednej časti domu.

Snažil sa rozlíšiť zvuky. Na chvíľu sa mu zdalo, že z poschodia počuje pravidelný buchot. Možno vietor lomcuje uvoľnenou okenicou. Potom opäť všetko stíchlo.

V rohu predizby ležal podlhovastý plastový predmet. Pristúpil bližšie. Ouija, pohodená na dlážke. Rozlomená na dvoje. Sklíčko ležalo vedľa nej ako prasknuté vajíčko.

Henrik sa vrátil na verandu, kde bolo o čosi chladnejšie. Sneh sa lepil na okenné dosky, no aj tak zachytil pohyby na dvore.

Prikrčil sa a zdvihol z koberca dedovu sekeru.

Vonku sa hýbali dva tiene. Pomaly sa približovali. Henrik videl, že jeden z nich drží v ruke tmavý predmet. Zbraň?

Nebol si istý, či sú to bratia, no aj tak zdvihol sekeru.

Zahnal sa ňou skôr, ako sa otvorili dvere.

34

Tilda sa predierala víchricou. Martin ďalej kráčal vedľa nej, obaja mlčali. Vo vetre sa aj tak nedalo hovoriť.

Kráčali poľom a vždy, keď Tilda zdvihla zrak, aby zistila, kam kráčajú, do očí jej vleteli zrnká snehu ako žeravé iskry.

Policajnú čiapku už dávno stratila, vietor jej ju strhol a odniesol kamsi preč. Uši jej stihli omrznúť.

Vôňa horiaceho dreva jej na chvíľu dodala síl. Hádala, že prichádza zo zapáleného kozuba či kachlí. Už musia byť blízko nejakého domu – zrejme Åluddenu.

Cestu im skrížil snehový závej. Keď sa ním Tilda snažila prejsť, narazila na čosi tvrdé – kamenný múr.

Pomaly sa štverala po zasnežených kameňoch, Martin liezol za ňou. Za múrom vyšli na rovnejšiu plochu, zrejme na úzku cestu.

Tilda zrazu začula klepot, potom praskanie a tupý náraz.

O niekoľko minút vyšli k bielym hranatým závejom. Dve zaparkované autá sa kolísali vo vetre, spoly zasypané snehom.

Tilda odhrnula sneh na jednom z áut a okamžite ho spoznala. Tmavá dodávka s nápisom KALMAR INŠTALATÉR A ÚDRŽBÁR.

Neďaleko na vlečke ležal čln. Vietor ho zrejme prevrátil nabok.

Ešte vždy bol pripútaný k oceľovému rámu, no plachtu, čo ho zakrývala, vietor roztrhal na kusy. V snehu ležala čudesná zmes predmetov: reproduktory a motorové píly vedľa starých petrolejových lámp a nástenných hodín.

Zrejme korisť lupičov.

Martin čosi zakričal, no Tilda nerozumela čo. S námahou obišla dodávku a stlačila kľučku na dverách. Vodičove dvere boli zamknuté. Prešla k dverám spolujazdca a silným myknutím ich otvorila.

Vliezla do auta, aby nabrala dych.

Martin strčil hlavu dnu, vlasy aj obočie mal pokryté snehom.

„Ako ti je?“

Tilda si pretierala zamrznuté oči a unavene prikývla.

„Okej.“

V aute bolo ešte teplo. Konečne mohla normálne dýchať. Nazrela za sedadlo a rýchlo zistila, že nákladný priestor bol naložený ďalšími vecami. Šperkovnica, kartóny cigariet, fľaše alkoholu.

Keď opäť obrátila pohľad k Martinovi, všimla si, že prístrojová doska na strane spolujazdca sa uvoľnila.

Spod nej trčal biely plast – nejaký balíček.

„Skrýša.“

Martin potiahol igelit a prístrojová doska spadla do snehu.

Odhalil tak úkryt, plný ďalších balíkov.

Jeden z nich zdvihol, kľúčom od auta rozrezal igelit a obsah vrecka vzal na prst. Keď prášok oblizol, len prikývol:

„Metamfetamín.“

Tilda mu verila – v jej triede prednášal o narkotikách. Jeden z balíčkov si vopchala do bundy.

„Dôkazový materiál.“

Martin na ňu pozrel, akoby sa chystal niečo povedať, no Tilda ho nechcela počuť. Vytiahla revolver.

„Máme tu vagabundov.“

Potom popri Martinovi vyliezla do fujavice a vykročila po cestičke ďalej.

Vtedy prvý raz zazrela blikotavé svetlo majáka, ktoré v pravidelných intervaloch prenikalo chumelením.

Už boli takmer pri dome. Oknami z neho presvitalo slabé svetlo.

Sviečky. A na parkovisku zasnežené auto Joakima Westina.

Rodina je určite doma. V najhoršom prípade ich ako rukojemníkov držia zlodeji, no na to radšej nechcela myslieť.

Pred očami sa jej vynorila veľká stodola. S námahou prešla posledných pár krokov k červenému drevenému múru, v závetrí chvíľu postála. Zhlboka dýchala. Rukávom si z tváre zotrela roztopený sneh.

Teraz musí zistiť, akí ľudia sa pohybujú po dome a v akom sú stave.

Rozopla si bundu a vytiahla baterku. S pištoľou v jednej a svetlom v druhej ruke sa tisla k stene a pomaly sa posúvala dopredu.

Sneh, videla len sneh. Biele závesy, padajúce zo strechy, a zvírený sneh, poletujúci medzi domami.

Prikrčený Martin vybehol z tmy a ukryl sa pri stene za ňou.

„Sem si chcela ísť?“

Tilda prikývla a zadržala dych.

„Åludden.“

Veľký dom ležal niekoľko desiatok metrov od stodoly. V kuchyni sa svietilo, no nikde nebolo živej duše.

Pomaly sa opäť pohla od múru stodoly cez zasnežený dvor. Sneh jej miestami siahal až po pás, musela sa predierať nafúkanými závejmi. S pripravenou zbraňou sa blížila k domu.

V snehu objavila čerstvé stopy. Niekto len pred chvíľou prebehol dvorom a vyšiel po kamenných schodoch.

Zastala pod zhasnutou verandou a pozornejšie sa zadívala na dvere.

Sú vylomené.

Pomaly vystúpila po schodoch. Potom položila ruku na kľučku, opatrne otvorila dvere a zastala na poslednom schode.

V tej chvíli sa pred ňou mihol tenký oceľovosivý predmet. Zavrela oči, no nestihla sa uhnúť ani zdvihnúť ruku na ochranu.

Sekera, stihla si uvedomiť, skôr ako jej zasiahla tvár.

V hlave sa jej ozval strašný praskot, potom jej tvár zachvátila prenikavá bolesť.

Počula, ako v diaľke čosi kričí Martin.

No v tej chvíli už padala dozadu, dole schodmi do bieleho snehu.

35

Vrah vyliezol z tieňa medzi stromami, pristúpil k Ethel a zašepkal:

„Mám ti pomôcť? Ak budeš ticho a pôjdeš za mnou, ukážem ti, čo mám vo vrecku… nie, nemám peniaze, mám čosi ešte lepšie. Poď k vode, dostaneš odo mňa celkom zadarmo dávku heroínu. Striekačku, lyžičku aj zapaľovač máš vlastný. Nemýlim sa, však?“

Ethel prikývla.

Joakim sa chvel od zimy. Striasol zo seba sen. Prebral ho hukot zvonka.

Vstal a poobzeral sa okolo seba. Sedel na prednej lavici v kaplnke, vianočný darček pre Katrine mal ešte vždy položený na stehnách.

Katrine?

Všade bola tma. Baterka mu už celkom zhasla, jediné svetlo, prenikajúce pomedzi úzke štrbiny v stene, prichádzalo z osirelej žiarovky na povale.

A čo hukot? Strašná víchrica valiaca sa na pobrežie práve dosiahla svoj vrchol.

Kamenné steny na prízemí sa ani nepohli, zvyšok stodoly sa však otriasal vo vetre. Svišťanie vetra, prenikajúce dnu pomedzi škáry, okolo Joakima stúpalo a klesalo ako hukot sirén.

Zdvihol zrak k dreveným doskám nad hlavou. Zdalo sa mu, že sa trasú. Údery vetra dorážali na domy ako čierne vlny a steny praskali v základoch.

Smršť sa pokúšala vyvrátiť stodolu zo základov. Aspoň tak to Joakim cítil.

No zdalo sa mu, že počuje aj ďalšie zvuky. Pomalé kroky po drevenej dlážke. Nepokojné pohyby v tme. Šepot.

Drevené lavice za ním sa pomaly zapĺňali.

Nevedel, kto sú títo návštevníci. Cítil, ako sa miestnosťou šíri chlad. Bolo ich mnoho, už si posadali.

Joakim napäto počúval. Zostal sedieť.

V laviciach zavládlo ticho.

Uličkou medzi lavicami kráčal niekto iný. V tme počul opatrné pohyby, šuchot nôh postavy, ktorá obišla všetky lavice za ním.

Kútikom oka videl, že priamo pri jeho lavici zastal tieň s bledou tvárou.

„Katrine?“ zašepkal Joakim, no neodvážil sa pohnúť hlavou.

Tieň si pomaly sadol na lavicu vedľa neho.

„Katrine,“ zopakoval.

Opatrne zdvihol ruku a prstami sa snažil dotknúť druhej ruky. Bola chladná a meravá.

„Som tu,“ zašepkal.

Odpoveď nedostal. Postava sklonila hlavu ako v modlitbe.

Aj Joakim sklopil zrak. Pozrel na džínsovú bundu vedľa neho a zašepkal:

„Našiel som Ethelinu bundu. A odkaz od susedov. Myslím…

Katrine, myslím, že si zabila moju sestru.“

Odpoveď nedostal.

ZIMA 1962

A tak sme na seba mlčky hľadeli. Ja a rybár Ragnar Davidsson.

V tej chvíli som už bola na smrť unavená. Blížila sa smršť, podarilo sa mi zachrániť len pár z Toruniných olejomalieb, poltucet plátien, ktoré teraz ležali na zemi vedľa mňa. Ostatné Davidsson nahádzal do mora.

Mirja Rambeová

Davidsson si nalial pálenku.

„Si si istá, že si nedáš so mnou?“

Len si hryziem peru. Davidsson pije sám. Potom si sadá k stolu a spokojne mľaskne.

Keď na mňa hladí, očividne sa mu hlavou preháňajú neprístojné myšlienky, no skôr ako prejde k činom, črevá sa mu skrútia od strašnej bolesti. Aspoň mne to tak pripadá – mykne sa, predkloní a oboma rukami sa chytí za brucho.

„Do riti,“ mrmle.

Snaží sa dýchať zhlboka. Potom opäť meravie, akoby mu čosi napadlo.

„Ach, do riti,“ zopakuje. „Myslím si, že…“

Odmlčí sa a hľadí nabok, ešte vždy zamyslený – potom sa celé jeho telo skrúti v mohutnom kŕči.

Len naňho nehybne hľadím. Nehovorím nič. Mohla by som sa ho spýtať, či mu je zle, no odpoveď poznám. Jed v pohári napokon začal účinkovať.

„Ragnar, v pohári nebola pálenka.“

Davidsson má strašné bolesti, oprie sa o stenu.

„Naliala som ti čosi iné.“

Davidsson vstáva a tacká sa z dverí. To mi dodá energiu.

„Vypadni!“ kričím za ním.

Schmatnem prázdnu bandasku odloženú v kúte a hádžem ju za ním.

„Von!“

Poslúchne ma. Sledujem ho v snehu, keď mieri k plotu. Podarí sa mu nájsť dieru a pokračuje k moru.

Južný maják bliká v snežení krvavočerveno, severný opäť zhasol.

Aj v tme vidím, ako sa Ragnarov otvorený čln, priviazaný k mólu, kolíše na vlnách. Mala by som sa ho pokúsiť zastaviť, no len stojím a sledujem ho, ako sa tacká po skalách a uvoľňuje uzly. Potom zastane, predkloní sa a vracia do vody.

Lano mu vypadáva, vlny sa s člnom chvíľu hrajú, potom ho ťahajú preč od móla.

Ragnarovi je príliš zle, aby sa staral o čln. Len raz za ním pozrie a tacká sa späť k pevnine.

„Ragnar!“ kričím.

Ak má poprosí o pomoc, zmilujem sa. Zrejme ma nepočuje. Nezastane, ani keď vyjde na breh, ale vydá sa na sever. Domov. Čoskoro ho pohltí tma a sneh.

Vraciam sa k Torun. Ešte nespí, ako zvyčajne sedí na stoličke pri okne.

„Ahoj, mama.“

Neotočí sa, len sa spýta:

„Kde je Ragnar Davidsson?“

Postavím sa ku kachliam a vzdychám.

„Je preč. Chvíľu tu bol… už odišiel.“

„Vyhodil obrazy?“

Zadržím dych a odvrátim tvár.

„Obrazy?“ dostanem zo seba. Hrdlo mi zovrie záchvat plaču „Prečo by mal?“

„Povedal, že to urobí.“

„Nie, mama,“ zaklamem. „Zostali v sklade. Môžem ti ich doniesť…“

„Mal ich vyhodiť,“ preruší ma.

„Čo? Prečo?“

„Žiadala som ho o to.“

Prejde niekoľko sekúnd, kým pochopím, čo práve povedala – potom akoby vo mne niečo prasklo a začínam šalieť. Vidím samu seba, ako skáčem k Torun.

„Tak si tu sed ďalej, ty sprostá hus!“ kričím. „Sed si tu, až kým neskapeš! Ty prekliata, slepá…“

Udieram ju, no Torun môže údery len prijímať. Nevidí ich prichádzať.

Počítam údery, šesť, sedem, osem, deväť a po dvanástom skončím.

Potom aj s Torun zhlboka dýchame. Oknom preniká smutné zavýjanie vetra.

„Prečo si ma s ním nechala samu?“ pýtam sa. „Mala si vidieť, aký tam má neporiadok, mami, a ako smrdí… nemala si ma tam pustiť, mami.“

Stíchnem.

„Ale už vtedy si bola slepá.“

Torun hladí uprene pred seba. Má červené líca. Nemyslím si, že vôbec tuší, o čom hovorím.

A to bol môj koniec na Åluddene. Hospodárstvo som opustila, aby som sa tam už nikdy nevrátila. A prestala som sa rozprávať s Torun. Postarala som sa o to, aby sa dostala do starobinca, no už nikdy sme spolu neprehovorili.

Na druhý deň som sa dozvedela, že večerný trajekt medzi Ölandom a pevninou sa rozbil vo vlnách. V ľadovej vode zahynuli mnohí cestujúci. Medzi nimi aj Markus Landkvist.

Druhou obeťou búrky bol aj rybár Ragnar Davidsson. O niekoľko dní ho našli mŕtveho na brehu. Necítila som vinu – necítila som nič.

Myslím si, že po mne a Torun už v tom dome nikto nebýval. A myslím si, že až na pár letných mesiacov nikto nebýval ani na statku. Do múrov nasiakol smútok.

O šesť týždňov, keď som sa presťahovala do Štokholmu, aby som začala študovať na umeleckej akadémii, som zistila, že som tehotná.

Nasledujúci rok sa narodila Katrine Mesačný lúč Rambeová, prvé z mojich detí.

Oči máš po otcovi.

36

„Haló!“ zakričal Henrik na postavu v snehu. „Ste okej?“

Bola to hlúpa otázka. Telo pred ním sa nehýbalo. Sneh okolo ženskej tváre sa farbil do červena.

Henrik zaskočene zažmurkal. Všetko sa odohralo veľmi rýchlo.

Myslel si, že na dvore objavil bratov Sereliovcov. Keď sa otvorili dvere, z celej sily sa zahnal dedovou sekerou a postavu zasiahol kamsi do tváre. No mieril poriskom, nie čepeľou. Tým si bol istý.

Zostal stáť v dverách verandy. Vo svetle lampy videl, že zasiahol neznámu ženu.

Niekoľko metrov za ňou ako obarený stál muž. Potom urobil dva kroky a sklonil sa k žene.

„Tilda!“ skríkol. „Tilda, preber sa!“

Pomaly pohla rukou a pokúsila sa zdvihnúť hlavu.

Henrik vyšiel na schody, do tváre mu udrel ľadový vietor. Žena bola oblečená v tmavej uniforme.

Policajtka. Z nosa aj z úst jej vytekal tenký prúžok krvi.

Na niekoľko sekúnd všetko – okrem padajúceho snehu – zmeravelo.

Bolesť v bruchu sa ozvala nástojčivo.

„Haló!“ zakričal znovu. „Ako vám je?“

Nikto neodpovedal. Muž zdvihol sekeru zo snehu a vykročil ku schodom.

„Pusti ho!“ zakričal na Henrika.

Ženu v snehu chytil prudký záchvat kašľa. Potom vracala do snehu.

„Čo?“ začudoval sa Henrik.

„Pusti ho!“

Henrik pochopil, že muž hovorí o kuchynskom noži. Ešte vždy ho zvieral v ruke.

A nechcel ho pustiť. Nablízku sú bratia Sereliovci. Musí sa brániť.

Žena prestala vracať. Zdvihla ruku a opatrne sa dotýkala nosa. Na pleciach sa jej usádzali snehové vločky, krv v tvári zasychala do čiernych fľakov.

„Ako sa voláš?“ spýtal sa muž.

Žena zdvihla hlavu a čosi zakričala. Niekoľkokrát tie isté slová. Napokon pochopil. Kričí jeho meno.

„Henrik! Henrik Jansson!“

„Henrik, pusti ten nôž. Potom sa môžeme rozprávať.“

„Rozprávať?“

„Henrik, zatýkam ťa za krádež,“ pokračovala žena. „A vlámanie… a vandalstvo.“

Henrik ju počul, no nereagoval. Bol príliš unavený. Zaspätkoval a zavrtel hlavou.

„To všetko… urobili Tommy a Freddy,“ povedal potichu.

„Kto?“

„Tí prekliati bratia,“ pokračoval Henrik. „Len som išiel s nimi. S Moggem to však bolo oveľa lepšie, nikdy som nechcel…“

Henrik obrátil tvár a videl, že v jednom z okienok verandy sa zjavila čierna dierka.

Búrka? Vari sklo prasklo v náraze vetra? Potom mu napadla pištoľ. Vystrelila, hoci ju už policajtka nedrží.

Keď však prešiel pohľadom k zvírenému snehu pri stodole, objavil čosi iné.

Pootvorenými dverami vyšla do vetra tmavá postava a s rozkročenými nohami zastala v snehu. Vo svetle lampy Henrik videl, že tieň drží v ruke dáku paličku.

Samozrejme, nebola to palička, ale zbraň. V tme nevidel jasne, no vedel, že to je starý mauser.

Muž v čiernej maske. Tommy. Čosi zakričal, potom zbraňou myklo. Raz. Druhý raz.

Tentoraz nepraskali okenné tabule. Mužovi pred Henrikom sa skrivila tvár a zrútil sa na zem.

37

Tilda jasne videla, ako Martina zasiahla guľka.

Krátko potom, ako ju k zemi zložila sekera. Takmer si želala, aby stratila vedomie. Jej mozog však ďalej pracoval a všetko zaznamenával. Bolesť, pád aj pištoľ, čo jej vypadla do snehu.

Keď pristála na chrbte, snežná prikrývka ju prijala ako mäkká posteľ.

Zostala ležať. Mala zlomený nos, v ústach cítila teplú krv, boj s víchricou ju celkom vyčerpal.

Už som sa dnes narobila dosť. Do pekla, to už musí stačiť.

„Tilda!“

Martin zakričal a naklonil sa k nej. Videla, ako za ním na schody verandy vychádza nejaký muž. V ruke držal veľký nôž a čosi kričal, no nerozumela mu ani slovo.

Na okamih všetko stíchlo. Tilda sa ponorila do teplých mrákot, kým jej neprišlo zle a nenaplo ju na vracanie. Obsah žalúdka vyvrátila do snehu.

Niekoľkokrát si odkašľala, zdvihla hlavu a pokúsila sa prebrať. Videla, ako k mužovi kráča Martin a kričí naňho, aby položil nôž.

Na schodoch stál Henrik Jansson. Zlodej, ktorého hľadá.

„Henrik?“

Niekoľkokrát zakričala jeho meno, snažila sa spomenúť si, z čoho všetkého je podozrivý.

Jeho odpoveď nepočula. Počula však výstrely.

Prišli zo stodoly z druhého konca dvora. Zneli ako tupé švihnutia bičom. Guľka trafila verandu, vedľa Henrika praskla okenná tabuľa.

Henrik sa obrátil a prekvapene hľadel na dierku v skle.

Martin nezastal. Pokojne kráčal ďalej a rozhodným hlasom sa prihováral zločincovi. Tak ich to učil na policajnej akadémii. Henrik ustúpil.

Ani jeden z mužov nepočul výstrel.

Keď otvorila ústa, aby ich varovala, ozvali sa ďalšie výstrely.

Videla, ako sa Martin na schodoch strhol. Pokúsil sa obrátiť, podlomili sa mu však nohy. Klesol na zem len niekoľko metrov od Tildy.

„Martin!“

Nehybne ležal, videla len jeho chrbát. Plazila sa k nemu so sklonenou hlavou. Aj vo vetre počula, ako stoná od bolesti.

„Martin?“

Dýchanie, krvácanie, šok. Ako ju to učili v policajnej škole?

Dýcha? V búrke to mohla ťažko posúdiť, no nezdalo sa jej, že by cítila Martinov dych.

Otočila ho do stabilizovanej polohy, rozopla mu bundu aj zakrvavený sveter a napokon našla malú dierku, ktorou vošla guľka. Takmer pri krku, naľavo od chrbtovej kosti. Zasiahla mu hlavnú tepnu?

Nemôže tu zostať ležať, no do domu ho nedostane. Nemá toľko času.

Siahla do pravého náprsného vrecka a vytiahla pohotovostný obväz.

„Martin!“ zakričala znovu. Obväz z celej sily pritlačila na ranu.

Neodpovedal. Oči má otvorené, snehové vločky mu neprekážajú – je v šoku.

Márne sa mu snažila nahmatať pulz.

Prevrátila ho späť na chrbát, naklonila sa a oboma rukami mu začala stláčať hruď Zatlačiť, počkať. Potom opäť zatlačiť.

Nijaká odozva. Už nedýchal. Keď ním zatriasla, telo bolo celkom bez života. Sneh mu padal do očí.

„Martin…“

Tilda sa vzdala. Klesla vedľa neho do snehu a potiahla do nosa krv. Všetko je zle. Martin tu nemal čo hľadať, nemal ísť s ňou. Zrazu sa zo stodoly ozvali ďalšie dva výstrely. Tilda sklonila hlavu.

Kde má pištoľ? Stratila ju, keď spadla do snehu.

Sig Sauer bol čierny – v bielom snehu ho musí nájsť. Usilovala sa ho nahmatať rukami, opatrne vyzerajúc ponad nafúkaný sneh.

Blížila sa k nej postava. Muž mal tvár skrytú v čiernej maske. V ruke držal zbraň.

Keď zbadal, že ho Tilda sleduje, čosi zakričal.

Neodpovedala. Rukou ďalej prehmatávala sneh. Zrazu narazila na tvrdý predmet. Na druhý pokus sa jej ho podarilo uchopiť.

Zo snehu vytiahla revolver.

Niekoľkokrát ním udrela o zem, aby z hlavne vyklepala sneh, odistila a namierila na stodolu.

„Polícia!“ zakričala.

Maskovaný muž čosi odpovedal, no vietor jeho slová trhal na kusy.

„Ubba… ubba.“

Spomalil, prikrčil sa, no ďalej sa blížil k nej.

„Zostaň stáť a odhoď zbraň!“ Tilde preskakoval hlas. Sama počula, aký je slabý, no pokračovala: „Strieľam!“

A naozaj vystrelila varovný výstrel do čiernej noci. Znel rovnako slabo ako jej hlas.

Muž zastal. Zbraň nepustil. Kľakol si asi desať metrov od nej. Opäť zdvihol zbraň a Tilda dvakrát rýchlo vystrelila.

Keď sklonila hlavu k zemi, naraz všetko zhaslo. Lampy v oknách aj na dvore. Nastala úplná tma.

Smršť vypla elektrinu v Åluddene.

38

A tak kráčala po tmavom chodníčku medzi stromami po nábrežnej promenáde. K vode, kde sa v tmavom zrkadle odrážali svetlá štokholmských domov a ulíc.

Poslušne si sadla do tieňa lodenice a dostala odmenu. Potom jej stačilo to čo vždy: v lyžičke nahriať žltohnedý prášok, nasať ho do striekačky a pichnúť.

Pokoj.

Vrah trpezlivo čakal, kým Ethel skloní hlavu a vykročí dostratena… pristúpil bližšie a postrčil bezvládne telo do ľadovej vody.

Joakim sa skrútil od bolesti. Dlhý čas sa ani nepohol. V kaplnke nesvietilo svetlo, a nebola ani úplná tma. Rozoznával drevene trámy, okno aj obraz prázdneho Ježišovho hrobu. Obklopovalo ho slabé svetlo ako zo vzdialeného Mesiaca.

Nad strechou ďalej zavýjala víchrica.

Nebol sám.

Vedľa neho sedela Katrine. Kútikom oka videl jej bledú tvár.

A lavice za ním zaplnili hostia. Počul, že lavice praskajú, ako keď veriaci v kostole netrpezlivo čakajú, kedy budú môcť pristúpiť k oltáru a prijať požehnanie.

Zdvihli sa prvé postavy.

Keď to Joakim počul, vstal aj on. S nepríjemným pocitom, že je v nesprávnu noc na nesprávnom mieste. Čoskoro ho objavia – alebo odhalia.

„Poď,“ zašepkal. „Dôveruj mi.“

Chytil jej ľadovú ruku a pokúsil sa ju presvedčiť, aby vstala. Napokon sa mu to podarilo.

Počul, ako sa k nemu blížia kroky. Postavy v laviciach sa začali tlačiť k úzkej uličke.

Bolo ich veľmi veľa. A miestnosť zapĺňali ďalšie tiene.

Joakim ich nevedel obísť. Musel zostať stáť pred lavicami – nemal kadiaľ vyjsť. Nehybne stál, Katrininu ruku nepúšťal.

Ochladilo sa, Joakima striaslo. Počul šuchot starých látok. Podlaha ticho praskala, postavy už boli všade okolo.

Žiadali si teplo, ktoré im on nevedel dať. Chceli požehnanie. Joakim sa chvel od zimy, oni sa k nemu len ďalej tisli. Trhavé pohyby postáv mu v malej miestnosti pripomínali desivý tanec. Stal sa jeho súčasťou.

„Katrine!“ zašepkal.

Zmizla. Joakim sa zvrtol a snažil sa predrať tlačenicou, aby ju našiel. Nikto mu však nepomáhal, všetci mu stáli v ceste.

Potom zrazu cez stenu prenikli zvuky. Najprv krik, hneď nato niekoľko tupých výstrelov. Pod senníkom ktosi na niekoho strieľa.

Joakim zmeravel a nastražil uši. Ďalšie zvuky už nepočul. Postavy medzi lavicami zmizli.

Bledé svetlo, ktoré prenikalo zo žiarovky na povale, zhaslo. Vypadol prúd, uvedomil si Joakim.

Chvíľu nehybne stál v absolútnej tme. Mal pocit, že zostal celkom sám, že všetky ostatné bytosti v miestnosti sa kamsi utiahli.

Po niekoľkých minútach sa v stodole opäť zjavilo mihotavé svetlo. Slabá žltá žiara rýchlo silnela.

39

Tilda zopár ráz zažmurkala, aby z očí vyhnala roztopené snehové vločky. Opatrne si pritlačila päsť k boľavému nosu. Potom sa pomaly postavila na neisté nohy. Pištoľ ďalej zvierala v pravej ruke. Hlava ju bolela takmer tak ako nos, no aspoň už mohla stáť vzpriamene.

Dvor bol ponorený v tme, zrazu nerozoznávala mäkké záveje nafúkaného snehu. Za nimi sa zdvíhala stodola ako stredoveká katedrála, v ktorej kostolník zhasol svetlo. Na statku – možno na celom severnom Ölande – vypadol prúd. Nestalo sa to po prvý raz. Niekoľko metrov od Tildy nehybne ležal Martin. Nevidela mu do tváre, bezvládne telo už začínal pokrývať sneh.

Vytiahla mobil a opäť vyťukala číslo centrály. Obsadené. Skúsila borgholmskú políciu, nikto nedvíhal.

Mobil strčila do bundy a zahľadela sa na dvor. Muž, ktorý po nej strieľal, zmizol.

Streľbu opätovala. Trafila ho?

Pozrela sa na schody. Ani Henrika Janssona nevidela.

Prešla niekoľko krokov k verande. Nohou nahmatala spodný schod.

Rýchlo vybehla po schodoch a nazrela do otvorených dverí.

Okamžite si všimla pár čiernych čižiem. Na podlahe ležala tmavá postava. Muž sťažka dýchal.

„Henrik Jansson?“

Niekoľko sekúnd bolo ticho.

„Áno.“

„Henrik, nehýb sa.“

Tilda prekročila prah a namierila naňho pištoľ. Henrik ďalej ležal a unaveným pohľadom pozoroval zbraň. Nesnažil sa ani kryť. Jednou rukou zvieral kraj koberca, druhú mal priloženú na bruchu.

„Si zranený?“

„Pichli ma nožom… do brucha.“

Tilda prikývla. Ďalší zranený. Žiadalo sa jej z plného hrdla zanadávať. Namiesto toho však len chytila nôž, vyhodila ho do snehu a Janssonovi skontrolovala nohavice aj bundu. Ďalšie zbrane uňho nenašla.

Z vrecka vytiahla sterilný obväz, podala ho Henrikovi.

„Martin zostal v snehu,“ povedala potichu. „Zastrelili ho. Je mŕtvy.“

„On je policajt?“ spýtal sa Henrik.

Tilda si vzdychla.

„Bývalý… učil v policajnej škole.“

Henrik odbalil obväz a zavrtel hlavou.

„Sú to idioti.“

„Kto oni? Tí, čo ho zastrelili?“

„Dvaja chlapi,“ odvetil. „Tommy a Freddy.“

Tilda sa naňho nedôverčivo zahľadela, len mykol plecom.

„Sami sa mi tak predstavili… Tommy a Freddy.“

Tilda si spomenula na dvoch mužov z dostihov v Kalmare.

„Aj sem ste sa vlámali spolu? Ste partneri?“

„Boli sme.“ Vytiahol si pulóver a začal si obväzovať ranu na bruchu. „Toto mi urobil Tommy.“

„Ako sú ozbrojení?“

„Vzali si loveckú pušku. Starý mauser… neviem, či majú aj niečo iné.“

Tilda sa naklonila a pomohla Henrikovi obviazať ranu.

„Teraz si ľahni na brucho,“ vyzvala ho.

„Prečo?“

„Založím ti putá.“

Pozrel na ňu.

„Ak ťa zastrelia, prídu si po mňa. Mám ich tu čakať spútaný?“

Tilda na okamih zaváhala, potom si putá pripla späť na opasok.

„Hneď sa vrátim.“

Vybehla po schodoch. Prikrčila sa a posledný raz pozrela na Martinovo telo.

S hlavou vtiahnutou medzi plecia prebehla k stodole.

Bola pripravená na to, že na ňu niekto začne strieľať.

Vietor nafúkal k stodole snehový závej. Za ním našla stopy strelca. Sneh udupaný párom čižiem, odtlačky tela. Zmizol však muž aj jeho zbraň. Nevidela ani stopy po krvi.

Musel sa ukryť v stodole.

Spomenula si na Martinov zakrvavený chrbát a zaváhala. Široké dvere viedli do jamy levovej. Nechcela do nej vstúpiť.

Neďaleko objavila druhý vchod – úzke dvere z čiernych drevených dosák. Pomaly sa posúvala pozdĺž kamennej steny. Sneh, ktorý jej dopadol na krk, sa okamžite topil.

Keď konečne položila ruku na kľučku, otvorila dvere tak, ako jej umožnil nafúkaný sneh.

Nazrela dnu. Tma.

Prúd stále nešiel.

S odistenou pištoľou vstúpila na hlinenú podlahu, do tmy a úplného ticha.

Na okamih zostala stáť pri stene. Cítila, ako ju opäť začína bolieť rozbitý nos. Snažila sa zachytiť akýkoľvek zvuk. Uhádnuť, či na ňu v tme niekto číha.

Búrka sa jej tu zdala akási vzdialenejšia. Mala pocit, že prešla celá večnosť. Opatrne vykročila ďalej. Podlaha nebola rovná chvíľu kráčala po hline, potom po kameňoch.

Keď sa pred ňou zjavil široký tieň, takmer naň namierila zbraň potom čižmou zakopla o obrovskú gumenú pneumatiku. Na karosérii nad ňou zbadala logo McCORMICK.

Rukou pomaly prešla po starom traktore – hrdzavej príšere na kolesách, ktorá tam musela stáť už roky.

Potichu sa prešmykla okolo traktora. Keď zbadala staré plechovky s farbou a naskladané fošne, pochopila, že sa ocitla v starom sklade.

Zachytila tiché buchnutie. Rýchlo zvrtla hlavu – nikde sa však nič nehýbalo.

Henrik jej povedal, že sú dvaja. Mala zvláštny pocit, že na ňu v stodole mlčky hľadí oveľa viac bytostí a tieňov. Nevedela ho zo seba striasť.

Jej oči si už privykali na tmu, pomaly rozoznávala kamennú stenu oproti.

Zrazu kdesi vľavo začula slabučký škrabot.

O niekoľko sekúnd sa trochu rozjasnilo a vtedy si všimla dvere v drevenej stene. Musia viesť práve tam, odkiaľ prichádzalo aj svetlo. Mihotavá, tancujúca žiara.

Tilda zacítila dym a okamžite pochopila, čo sa deje. Prebehla k dverám a nazrela dnu.

Pri strmých drevených schodoch na povalu horelo. Dym sa miešal s ostrým zápachom petroleja. Niekto nahrabal veľkú kopu starého sena a fľašku s horľavinou rozbil o podlahu. Plamene už začínali pohlcovať drevené priečky.

Na druhej strane ohňa stál veľký chlap. Mohol byť v Henrikovom veku, v jednej ruke zvieral čiernu čiapku. Zrejme ju nezbadal. Pohľad upieral na čoraz vyššie ohnivé jazyky. Mal bledú tvár, vyzeral rozrušene.

O drevený stĺp vedľa seba oprel zarámovanú olejomaľbu. Nemal zbraň.

Ešte raz pohľadom skontrolovala, či za ňou niekto nečíha, potom sa nadýchla a vykročila z tieňa. Oboma rukami zvierala pištoľ.

„Polícia!“ zarevala. „Ani hnúť!“

Zdvihol zrak a prekvapene na ňu pozrel.

„Ľahni si na zem!“

Muž sa nehýbal. Potom otvoril ústa.

„Braček práve hľadá východ. Tam vzadu.“

Tilda sa nezastavila. Od muža ju delili už len dva kroky.

Ustúpil. Tilda kráčala za ním.

„Ľahnúť!“

Ak sa nevzdá, bude strieľať? Netušila. Mierila mu priamo na hlavu.

„Ľahnúť!“

„Veď dobre…“

Muž prikývol a s nevôľou si ľahol na brucho.

„Ruky za chrbát!“

V tej chvíli už bola pri ňom, z opasku si odopla putá.

Schmatla mu zápästie a rýchlymi pohybmi ho spútala. Od tej chvíle už nebol nebezpečný. Rýchlo mu skontrolovala vrecká a vytiahla jeho jedinú zbraň, skladací nôž. A tabletky, kopu tabletiek

„Ako sa voláš?“

Zdalo sa, akoby premýšľal.

„Freddy,“ odvetil napokon.

„Neklam! Ako sa voláš?“

Zaváhal.

„Sven.“

Tilda mu naďalej neverila, no rozhodla sa nepýtať ďalej:

„Okej, Sven… a teraz lež.“

Až keď opäť vstala, uvedomila si praskanie ohňa. Plamene sa nemali kadiaľ posúvať po kamennej podlahe, no zahryzli sa do schodov a štverali sa na povalu.

Tilda nevidela ani deky, ani hasiaci prístroj. Nemala ani vedrá s vodou.

Vyzliekla si policajnú bundu a udrela ňou o schody. Plamene sa však uhli a rástli ďalej. Zdalo sa, akoby sa oheň snažil vyliezť za búrkou – horela celá polovica schodišťa.

Podarí sa jej strhnúť schody na zem?

Zahnala sa nohou. V tej chvíli kútikom oka zbadala blížiť sa tieň. Rýchlo sa zvrtla.

Z tmy sa vynoril vysoký chlap v rifliach a vlnenom pulóvri. Na chvíľu zastal a pozoroval plamene, potom sa zahľadel na Freddyho a napokon na Tildu.

Takmer by ho nespoznala – no bol to Joakim Westin.

„Neviem to zahasiť!“ skríkla. „Snažila som sa…“

Westin len pokojne prikývol. Akoby sa na svete diali aj horšie veci.

„Nanosíme sneh,“ odvetil. „Oheň musíme udusiť.“

„Rozumiem.“

Odkiaľ sa tu zjavil Westin? Vyzeral unavene, no nezdalo sa, že ho Tildina návšteva prekvapila. Ani oheň akoby ho netrápil.

„Idem po lopatu.“

Obrátil sa k dverám.

„Zvládneš to bezo mňa?“ spýtala sa Tilda.

Joakim len prikývol.

Tilda odvrátila tvár od horiacich schodov. Opäť musí vykročiť do tmy.

„Lež!“ prikázala Freddymu. „Idem pohľadať tvojho brata.“

Zostala však stáť pri dverách, aby počkala na Joakima. Prešlo asi pol minúty, kým sa zjavil s veľkou lopatou plnou snehu.

Kývla mu a prešla do skladu, kde stál traktor. Za chrbtom počula, ako oheň nahnevane prská v boji s kopami snehu.

Opäť odistila zbraň.

Obklopil ju chlad a nové tiene. Zdalo sa jej, že pred sebou počuje zvuky, no nič nevidela.

Držala sa pri severnej stene, ktorej malé okienka celkom zakryl sneh.

Pomaly otvorila ďalšie dvere.

Miestnosť, do ktorej vstúpila, bola veľká a ešte chladnejšia. Tilda zostala stáť. Opäť sa jej zdalo, že v tme nie je sama. Sklonila pištoľ, chvíľu načúvala, potom urobila ďalší krok.

V tej chvíli sa ozval výstrel.

Inštinktívne sa prikrčila. Ešte netušila, či ju guľka naozaj netrafila. V ušiach jej brnelo, ticho si odkašľala a nadýchla sa suchého vzduchu. Čakala.

Nič viac sa nedialo.

Keď konečne opäť zdvihla zrak, objavila ďalšie zatvorené dvere štyri metre od nej. Viedli von, no pred dverami stál muž.

Freddyho brat Tommy. Nemohol to byť nikto iný. Masku si vytiahol na čelo a jeho bledá tvár sa podobala na Freddyho.

Na pleci mu visela stará puška.

Tilda namierila.

„Odhoď zbraň!“

Tommy však len ďalej stál ako námesačný. Akoby ho niečo držalo. Pohľad mal upretý do zeme, pravú ruku položenú na kľučke. Chcel vyjsť, no nohy ho neposlúchali.

„Tommy?“

Neodpovedal.

Drogová psychóza? Pomaly sa blížila k Martinovmu vrahovi. Triasla sa od hrôzy, no vedela, že nemá na výber. Potom pomaly načiahla ruku a opatrne mu z pleca zvesila pušku. Skontrolovala, či je zaistená, a odhodila ju za seba.

„Tommy?“ opäť ho oslovila. „Počuješ ma?“

Až keď ho potľapkala po pleci, strhol sa a naraz sa prebral k životu.

Poodstúpil, stlačil železnú kľučku a dvere sa otvorili. Rozleteli sa, keď sa do nich zaprela búrka. Spadol do záveja, opäť vstal a rozbehol sa.

Tilda preskočila nízky kamenný prah a vybehla do prudkého vetra. Asi desať metrov od domu sa vo víchrici knísali vysoké kmene stromov.

„Tommy!“ zarevala. „Stoj!“

Hlas jej odvial vietor a muž pred ňou nezastal. Zrýchlil, niečo zakričal cez plece a bežal k lesu.

Tilda vystrelila varovný výstrel a kľakla si na koleno. Namierila a položila prst na spúšť.

Vedela, že má právo zasiahnuť ho do nohy, no nemohla sa prinútiť strieľať na človeka na úteku.

Tommy vbehol medzi kríky na kraji lesa. Snehová pokrývka tam bola tenšia, zrýchlil. Po pätnástich, dvadsiatich krokoch bol z neho už len vzdialený tieň. A potom zmizol.

Do riti.

Niekoľko minút čakala pred domom. V tme nevidela iný pohyb ako vírenie snehu. Keď začínala strácať cit v prstoch, ľadovému vetru od mora sa obrátila chrbtom. Vošla dnu a zdvihla zo zeme pušku.

Rozhodla sa k Joakimovi vrátiť tak, že obíde celý dom, hoci ju vietor a chlad takmer zabíjal. Nezniesla by pocit, že v tmavých miestnostiach stretne ešte ďalšiu bytosť.

40

Sneh napokon udusil oheň. Schodište sa zmenilo na kopu uhlíkov a pod stropom sa prevaľovali husté závoje sivého dymu.

Joakim v suchom vzduchu dostal záchvat kašľa. Unavene si sadol pod obhorené schody. Ešte vždy v ruke držal lopatu.

Už nevládal premýšľať, nevládal hádať, odkiaľ k nemu v ten večer prišli všetci ti nepozvaní hostia, alebo uvažovať nad tým, čo sa vlastne dialo v miestnosti s radmi kostolných lavíc. Pochopil, že Gerlof Davidsson sa nemýlil. Jeho spomienky na ten večer už začínal haliť závoj zabudnutia.

Naozaj tam stretol Katrine? A priznala sa k tomu, že utopila jeho sestru?

Nie. Katrine to nikdy nepovedala.

Joakim hľadel na urasteného muža, ktorý ležal pri stene. Vôbec netušil, kto to je, ani prečo má nasadené putá, no ak ho zatkla policajtka Tilda Davidssonová, zrejme mala dôvod.

V tej chvíli sa mu zazdalo, že zvonka počuje ďalšie výstrely.

Chvíľu sa sústredil, no keď ďalšie výstrely neprichádzali, vrátil sa pohľadom k mužovi.

„To ty si tu zapálil?“

Po niekoľkých sekundách mlčania prišla odpoveď:

„Prepáč.“

Joakim si vzdychol.

„Musím postaviť nové schody na povalu… raz.“

Zaklonil sa, no vtedy si uvedomil, že Gabriel s Líviou zostali v dome sami.

Ako ich tam mohol nechať?

Začul zvuk od dverí, a keď obrátil pohľad, videl vchádzať Tildu pokrytú snehom. V jednej ruke držala policajnú pištoľ, v druhej starú loveckú pušku.

Sadla si, oprela sa o drevenú stenu a zhlboka vydýchla.

„Ušiel.“

Freddy zdvihol zrak.

„Ušiel?“ zopakoval Joakim.

„Vbehol do lesa,“ vysvetlila mu Tilda. „Zmizol mi… aspoň už nemá zbraň.“

Joakim vstal.

„Musím ísť skontrolovať deti. Zvládneš to tu chvíľu sama?“

Tilda prikývla, no ďalej len sedela so sklonenou hlavou.

„Keď budeš prechádzať verandou… sú tam ľudia. Dvaja muži.“

„Ďalší zranení?“

Tilda chvíľu mlčala.

„Jeden je zranený… druhý mŕtvy.“

Joakim sa viac nepýtal. Keď na ňu ešte raz pozrel, Tilda práve vyťahovala mobil a vyťukávala nejaké číslo.

Vyšiel do závejov na dvore a schúlil sa pred útokom mrazivého vetra. Åludden vyzeral v tú noc celkom malý – domy akoby sa krčili pred smršťou ako svorka vyplašených psov. Útoky vetra vytrhávali zo strechy kusy škridiel, ktoré potom poletovali vo vetre, kým nezmizli v tme.

Joakim vyšiel na verandu a otvoril dvere. Na koberci ležal muž. Mŕtvy? Nie, len hlboko spí.

Búrka roztriasla okná. Okenné rámy praskali. No ešte vždy odolávali.

Vošiel do predizby.

Z chodby začul zvuky.

Chrapľavé dychčanie.

Ethel.

Stojí pred dverami do spálne, prišla si po dcéru. Ethel si prišla vziať Líviu.

Joakim sa neodvážil kráčať ďalej. Sklonil hlavu a zatvoril oči.

Dôveruj mi, povedal si potichu.

Opäť otvoril oči a vykročil.

Chodba pred detskými izbami bola prázdna.

41

Tilda si matne pamätala, že jej niekto neskoro večer pomáhal vyjsť po kamenných schodoch na verandu. Na dvore sa ešte vždy nedalo vydržať, no už bolo cítiť, že vietor od mora ustáva. Joakim Westin ju podopieral, keď spolu kráčali po čerstvo odhrnutej cestičke v snehu. Po oboch stranách ich sprevádzali vysoké záveje.

„Zavolala si pomoc?“ spýtal sa.

Prikývla.

„Vraj prídu hneď, ako sa bude dať… netuším však kedy.“

Spod nahrabaného snehu vytŕčal kúsok látky. Kožená bunda.

„Kto to je?“ spýtal sa Joakim.

„Volal sa Martin Ahlquist.“

Zatvorila oči. Na túto noc sa jej budú dlho vypytovať: v čom zlyhal systém, čo urobila správne a čo mala robiť inak – no najviac otázok si bude určite klásť sama. Teraz však na to nevládala myslieť.

V dome panovalo ticho. Joakim jej ukázal cestu chodbou do veľkej miestnosti, kde na zemi ležal ustlatý matrac. Hneď vedľa hriali kachle, v izbe bolo príjemne teplo. Ľahla si a konečne sa uvoľnila. Nos ju bolel, ešte vždy ho mala plný krvi – so zatvorenými ústami nemohla dýchať.

Za oknami zavýjal vietor. Napokon zaspala. Spala hlboko, len občas sa zobudila na šialenú bolesť v hlave. Pred očami sa jej mihal obraz Martinovho tela v snehu. Zmocňovala sa jej hrôza z toho, že je opäť v tmavej stodole, kde sa po nej načahujú bledé ruky s dlhými prstami. Vždy jej trvalo dlho, kým opäť zaspala.

Niekedy za úsvitu sa nad ňu naklonil tieň. Strhla sa.

„Tilda?“

Joakim Westin. Prihováral sa jej pomaly a zreteľne, akoby sa rozprával s dieťaťom.

„Tilda, volali tvoji kolegovia… o chvíľu budú tu.“

„Dobre,“ odvetila.

Pre rozbitý nos ledva huhňala. Zavrela oči.

„A Henrik?“

„Kto?“

„Henrik Jansson,“ vysvetlila mu Tilda. „Ležal na verande… ako mu je?“

„Dobre,“ upokojil ju Joakim. „Dal som mu čistý obväz.“

„Tommy? Je tu?“

„Zmizol… polícia sa ho chystá hľadať.“

Tilda prikývla a opäť zaspala.

O chvíľu, mohlo to byť pár minút aj niekoľko hodín, ju zobudilo vrčanie motora a tiché hlasy. Nevládala však rozmýšľať, odkiaľ prichádzajú.

Potom sa opäť ozval Joakim:

„Tilda, autá sa sem nevedeli dostať… požičali si transportér od armády.“

Krátko nato sa miestnosť zaplnila ďalšími hlasmi a pohybmi. Drsné ruky jej pomohli vstať z postele.

Teplý vzduch sa naraz kamsi stratil, opäť ju obklopila zima. Smršť sa však zmenila na bezvetrie. Prechádzali po odhrabanej ceste, po oboch stranách sa kopil sneh.

Uvedomila si, že sa práve začali Vianoce.

Niekto zabuchol dvere, iný ich zasa otvoril. Položili ju na nosidlá pod slabú žiarovku. Potom ju konečne nechali na pokoji.

Zavládlo ticho.

V transportéri vedľa nej na zemi ležalo telo, zabalené do igelitového vreca. Nehýbalo sa.

Niekto vedľa nej si odkašlal. Tilda zdvihla hlavu. Len niekoľko metrov od nej sa hýbal muž. Nohy mu zakryli sivou dekou. Zdvihol ruku.

Ležal na chrbte. Mal odvrátenú tvár. Spoznala ho podľa oblečenia.

„Henrik,“ zašepkala.

Neodpovedal.

„Henrik!“ skríkla. V rebrách ju prudko pichlo.

„Čo je?“ spýtal sa muž a obrátil hlavu.

A tak konečne videla jeho tvár, tvár parketára a zlodeja Henrika Janssona. Vyzeral ako ktorýkoľvek iný dvadsaťpäťročný chlapec, len mal unavenú a kriedovo bielu tvár. Tilda zadržala dych.

„Henrik, tvoja prekliata sekera mi zlomila nos!“

Mlčal. Tilda pokračovala:

„Chceš sa ešte k niečomu priznať?“ Neodpovedal.

„Na jeseň v tomto dome zomrela žena,“ pokračovala. „Utopila sa.“

Počula, ako sa Henrik pohol.

„Ľudia počuli pri brehu loď,“ dodala. „V deň, keď zomrela. Bol to tvoj čln?“

Vtedy naraz otvoril oči.

„Môj nie,“ odvetil potichu.

„Tvoj nie?“ prekvapila sa Tilda. „Takže niekoho iného?“

„Videl som ho.“

„Ty si ho videl?“

„V deň, keď zomrela, som bol pri chalupe…“

„Keď zomrela Katrine Westinová.“

„Mala návštevu. Prišla na veľkej bielej lodi.“

„Poznal si ju?“

„Nie, no bola väčšia ako moja, stavaná na dlhé cesty… taká malá jachta. Pristála pri majákoch a niekto ju tam čakal. Myslím si, že to bola ona…“

„Rozumiem.“

Tilda v tej chvíli pocítila, že ju opustili aj posledné sily.

„Videl som ju!“

Tilda sa mu pozrela do očí.

„Môžeme… sa o tom porozprávať neskôr,“ odvetila. „Určite ťa budú vypočúvať.“

Henrik si nahlas vzdychol.

Potom vo vozidle opäť všetko stíchlo. Tilda chcela zatvoriť oči a zaspať, aby zabudla na bolesť aj na Martina.

„V noci si niečo počula?“ spýtal sa zrazu.

„Čo?“

Buchli dvere. Potom ktosi naštartoval motor a vozidlo sa pohlo.

„Klopanie.“

Tilda nechápala, kam mieri svojou otázkou.

„Nič som nepočula,“ prekričala motor.

„Ani ja nie,“ prikývol Henrik. „Nijaké klopanie som nepočul. Myslím si, že klopal ten svietnik… alebo doska. Konečne je ticho.“

Henrik bol zranený a smeroval do väzenia. Tilda mala pocit, že sa mu napriek tomu uľavilo.

42

Ani na Štedrý deň sa v Åluddene nesvietilo. Elektrické vedenie nestihli opraviť. Za oknom sa zdvíhali kopy snehu.

Traja policajti a pátrací pes dorazili na statok počas noci a prezreli všetky budovy bez toho, aby našli vraha Martina Ahlquista. Joakim ich nechal pracovať. Okolo tretej sa mu podarilo na niekoľko hodín zaspať, keď všetci s Tildou Davidssonovou a zraneným zlodejom odišli.

Prvý raz po mnohých týždňoch spal pokojne. Keď sa okolo ôsmej v tichom dome zobudil, už nemohol zaspať. V izbe bola tma ako vo vreci. Zapálil niekoľko petrolejových lámp. O hodinu neskôr cez zasnežené okná začalo prenikať silnejšie svetlo.

Nad morom vyšlo slnko. Aby ho videl, musel vyjsť na poschodie, otvoriť okno aj jednu z okeníc.

Zimná idylka s tmavomodrou oblohou nad žiarivými snehovými dunami. V oslepujúcom slnečnom svite vyzerali červené steny stodoly takmer čierne.

Na statku vládlo arktické ticho. Absolútne bezvetrie – možno prvé odvtedy, čo sa sem nasťahoval.

Smršť odtiahla. Na rozlúčku na brehu vytvorila meter vysoký múr z morského ľadu.

Joakim sledoval pobrežie. Kedysi čítal o starých majákoch, ktoré sa v búrke zrútili do morských vĺn, no oba ich majáky smršť prežili a hrdo sa týčili nad ľadovými valmi.

Okolo desiatej zapálil oheň vo vyhasnutých kachliach, aby z domu vyhnal zimu. Potom zobudil deti.

„Veselé Vianoce.“

Spali oblečené v Gabrielovej posteli. Našiel ich tam, keď večer predtým prišiel zo stodoly. Len ich poriadne pozakrýval dekou a nechal ich ďalej spať.

Bol pripravený na to, že sa budú pýtať, čo sa v noci dialo. Na prestrelku na dvore a všetky ostatné nezvyčajné zvuky, no Lívia sa len spokojne pretiahla.

„Dobre ste sa vyspali?“

Prikývla.

„Bola tu mama.“

„Tu?“

„Prišla nás pozrieť, kým si bol preč.“

Joakim sa pozrel na dcéru, potom na syna. Gabriel rozvážne prikývol, akoby jeho sestra hovorila čistú pravdu.

Lívia, neklam, chcel ju napomenúť Joakim. Mama tu nemohla byť.

No namiesto toho sa len spýtal:

„Čo hovorila?“

„Že o chvíľu prídeš,“ povedala Lívia a prísne naňho pozrela. „No neprišiel si.“

Joakim si sadol na kraj postele.

„Už som tu. Už od vás neodídem.“

Lívia naňho nedôverčivo pozrela a bez slova vyliezla z postele.

Joakim zobudil Freddyho, ktorý bez brata vyzeral ako ktorýkoľvek iný zakríknutý mladík. V transportéri preňho nenašli miesto, a tak Freddy zostal spať pripútaný k radiátoru v hale.

„Brata máš stále na úteku.“

Freddy unavene prikývol.

„Čo ste tu vlastne hľadali?“

„Všetko možné… najmä drahé obrazy.“

„Od Torun Rambeovej?“ zamračil sa Joakim. „Tu máme len jeden. Ďalšie ste zrejme hľadali v stodole, však?“

„V dome sme ich viac nenašli,“ prikývol Freddy. „Aleister nám povedal, že sú inde. A tak sme vyšli von a zapálili schody.“

Joakim naňho pozrel.

„Prečo?“

„Neviem.“

„Urobil by si to znova?“

Freddy zavrtel hlavou.

Tilda dala Joakimovi kľúče od Freddyho pút. Teraz sa rozhodol, že na Vianoce prejaví trochu dôvery a dobrej vôle. Oslobodil Freddyho od radiátora.

Keď okolo jedenástej znovu pustili prúd, zlodej si sadol k televízoru a čakanie na políciu si krátil pozeraním vianočných rozprávok. Smutným pohľadom sledoval kreslené vianočné príbehy, priamy prenos z tancov okolo vianočného stromčeka v severnom Švédsku a prípravu slávnostnej večere z nejakej zasneženej horskej chaty.

Lívia a Gabriel sa usadili do kresiel vedľa neho, no ani jeden z nich nič nehovoril. V dome zavládol vianočný pokoj, všetkým akoby sa uľavilo.

Joakim si sadol v kuchyni k zošitu, ktorý našiel vedľa Ethelinej bundy. Hodinu čítal dramatické príbehy Mirje Rambeovej zo života na Åluddene, o tom, čo tu zažila.

Na konci zostalo pár voľných listov. Posledné z nich popísala iná ruka.

Keď sa Joakim zahľadel pozornejšie, spoznal Katrinino písmo. Písala nedbalo, akoby mala veľmi naponáhlo.

Tie riadky si prečítal niekoľkokrát, no ničomu nerozumel.

Okolo dvanástej navaril obed pre všetkých.

Telefón už fungoval a prvý raz zazvonil, keď dojedali. Joakim zdvihol, v slúchadle sa ozval Gerlof Davidsson:

„Máte za sebou prvú poriadnu smršť.“

„Veru,“ prikývol Joakim. „Prežili sme divokú noc.“

Vyzrel z okna a myslel na nevítané návštevy.

„Prišla podľa očakávania,“ pokračoval Gerlof. „Aspoň ja som ju čakal. No myslel som si, že príde o čosi neskôr… ako ste ju prežili?“

„Celkom dobre. Všetky domy stoja, no vietor nám poškodil strechu.“

„A cesta?“

„Zmizla,“ odvetil Joakim. „Je tam len kopa snehu.“

„Naposledy trvalo týždeň, kým odhrabali cestu ku všetkým domom,“ varoval ho Gerlof. „Teraz by to ale mohlo ísť rýchlejšie.“

„Zvládneme to. Poslúchol som vaše rady a nakúpil konzervy.“

„To je dobre. Ste doma s deťmi sám?“

„Nie, máme ešte jedného hosťa. Mali sme tu viac hostí, no väčšina už zmizla… mali sme nepríjemné Vianoce.“

„Viem,“ prikývol Gerlof. „Tilda mi ráno volala z nemocnice. Chytala u vás zlodejov.“

„Prišli nám ukradnúť obrazy,“ vysvetlil mu Joakim. „Od Torun Rambeovej… mysleli si, že ich tu niekde nájdu.“

„Naozaj?“

„Zostal nám však už len jeden. Takmer všetky ostatné sú zničené. Nezničila ich však Torun ani jej dcéra Mirja. Do mora ich nahádzal nejaký rybár.“

„Kedy to bolo?“

„V zime tisícdeväťstošesťdesiatdva.“

„Šesťdesiaty druhý,“ zopakoval Gerlof. „V ten rok zamrzol môj brat Ragnar.“

„Ragnar Davidsson… je váš brat?“ začudoval sa Joakim.

„Môj starší brat.“

„Nezmrzol. Myslím si, že ho otrávili.“

Potom Gerlofovi porozprával, čo sa dočítal v knihe Mirje Rambeovej o jej poslednej noci na gazdovstve a rybárovi, ktorý sa vydal napospas búrke. Gerlof ho pozorne počúval, nekládol otázky.

„Zrejme sa napil metanolu,“ konštatoval napokon. „Zdanlivo chutí ako normálna pálenka, no človeku z neho príde zle. A zomrie.“

„Mirja to pokladala za spravodlivý trest.“

„On teda zničil všetky obrazy?“ spýtal sa Gerlof. „Nechce sa mi to veriť. Keď sa môj brat k niečomu dostal, vždy si to nechal… Bol príliš lakomý na to, aby veci ničil.“

Joakim mlčal. Premýšľal.

„Kým zabudnem… chcel som vám povedať ešte čosi,“ prerušil ticho Gerlof. „Niečo som pre vás nahral.“

„Nahral?“

„Trocha som nahlas premýšľal,“ pokračoval Gerlof. „Mám pre vás kazetu so svojimi úvahami o tom, čo sa stalo v Åluddene… Keď začne chodiť pošta, určite vám ju pošlem.“

Pol hodiny potom, ako Gerlof položil, zavolala polícia z Kalmaru, aby Joakimovi oznámila, že si čoskoro prídu po podozrivého. Joakim dostal za úlohu nájsť rovnú plochu pri dome, kde by mohla pristáť helikoptéra.

„Rovných plôch tu máme dosť,“ ubezpečil ich Joakim. Potom vzal lopatu, odhrnul sneh z kusa poľa za domom a do zamrznutej zeme vysekal čierny kríž, aby ukázal pilotovi, kde má pristáť. Keď začul z juhovýchodu hluk motora, vošiel dnu a vyrušil Freddyho pri televízii.

„To sú vaše autá?“ spýtal sa Joakim, keď čakali pri improvizovanej pristávacej ploche.

Ukázal na dve kopy snehu neďaleko cesty k Åluddenu. Z bielej pokrývky vytŕčal len kovový rám karosérie. Freddy prikývol.

„Aj ten čln.“

„Ukradli ste ho?“

„Áno.“

Potom sa nad ich hlavami zjavila helikoptéra a viac už nemohli hovoriť. Chvíľu sa nad nimi vznášala a vírila vo vzduchu biele mraky. Potom pristála priamo na kríži.

Vyliezli z nej dvaja policajti v prilbách a tmavých kombinézach. Freddy ich bez protestov nasledoval.

„Poradíte si tu?“ zakričal jeden z policajtov.

Joakim len prikývol. Freddy mu zamával, on mu krátko zamával naspäť.

Keď helikoptéra zmizla smerom k pevnine, Joakim sa prebrodil snehom k ceste a zasneženým autám.

Odhrnul sneh z dodávky. Nazrel dnu.

Za volantom ktosi sedel. Nehýbal sa.

Joakim otvoril dvere.

Na sedadle sa krčil muž, akoby sa zúfalo snažil udržať posledné zvyšky tepla.

Joakim mu nemusel nahmatávať pulz, aby pochopil, že je mŕtvy.

Kľúčik bol v zapaľovaní. Motor musel ísť na voľnobeh, kým niekedy v noci nezastal a do auta nezačala prenikať zima.

Joakim opatrne zatvoril dvere. Potom sa vrátil do domu, aby polícii oznámil, že našiel aj posledného zlodeja.

43

Ďalšie dni vietor ostrov obchádzal a slnko naďalej svietilo na åluddenský statok. Sneh sa netopil, len občas sa zo strechy uvoľnil kus bielej prikrývky a nehlučne padol do závejov na zemi. Za kuchynské okno sa vrátili vtáčiky. Už na druhý deň ráno sa izolácia Åluddenu skončila, keď sa k nim z Marnäsu dostalo nákladné auto s veľkým pluhom. Keď ho Joakim sledoval, mal pocit, že hľadí na loď plaviacu sa na bielych vlnách.

Joakim si dal za cieľ za hodinu sa predrať k odhrnutej ceste. Vzal pluh a pustil sa do práce. Práca mu trvala viac než dve hodiny, no napokon bola cesta otvorená.

Potom vzal baterku, vyšiel na verandu a cez dvor prešiel do stodoly.

Schody boli po požiari čierne, no už sa z nich nedymilo.

Zaváhal, potom však vykročil a preliezol popod falošnú stenu.

Zasvietil baterku a snažil sa zachytiť zvuky z poschodia. Nič však nepočul. Vyliezol po rebríku.

Cez štrbiny v stenách prenikali slnečné lúče.

Všade vládlo ticho. Listy aj spomienky zostali na laviciach, na ktorých už nikto nesedel.

Vykročil pomedzi ne. Keď prišiel k prvej, všimol si, že vianočný darček pre Katrine aj Ethelina bunda zostali na svojom mieste.

Balík bol však otvorený. Lepiaca páska sa odlepila, baliaci papier ktosi pokrčil.

Joakim nechal ležať balík na kostolnej lavici. Neodvážil sa pozrieť, či zelená tunika zmizla.

Namiesto toho vzal po prvý raz do rúk Ethelinu džínsovú bundu – a prstami zacítil, ako sa v látke pohybuje malý plochý predmet.

Keď dva dni po Vianociach prišiel do Åluddenu komisár Göta Holmblad, Joakim vložil džínsovú bundu do igelitovej tašky.

Sanitka a záchranný tím medzitým už navštívili dom a odviezli telo posledného zlodeja. Kriminálka hľadala v snehu guľky. V lokálnom rádiu – bez toho, aby spomenuli Tommyho meno – ho uviedli ako jednu z dvoch obetí snežnej smršte. Víchrica nad severným Ölandom už dostala pomenovanie Vianočná smršť a považovali ju za jednu z najhorších snežných búrok po druhej svetovej vojne.

Holmblad vystúpil z auta a zaželal Joakimovi veselé Vianoce.

„Aj vám,“ odvetil Joakim. „Ďakujem, že ste prišli.“

„Do Silvestra mám dovolenku,“ vysvetlil mu Holmblad. „No chcel som vidieť, ako ste to tu prežili.“

„Už je pokoj.“

„Vidím. Smršť už odtiahla.“

Joakim prikývol a spýtal sa:

„A Tilda Davidssonová… ako jej je?“

„V rámci možností dobre,“ odvetil Holmblad. „Včera som s ňou hovoril… už ju pustili z nemocnice a je doma u svojej mamy.“

„Bola tu však sama. To nebol jej kolega…“

„Nie,“ prerušil ho Holmblad. „Bol to jej učiteľ z policajnej školy… otec dvoch detí, je to obrovská tragédia. Vlastne tu ani nemal byť.“ Policajný šéf sa zamyslel a dodal: „Davidssonová mohla skončiť zle, no úlohu splnila.“

„To áno,“ prisvedčil Joakim a otvoril dvere do domu. „Chcem vám čosi ukázať. Pôjdete na chvíľu ďalej?“

„Rád.“

Joakim ho zaviedol do kuchyne. Zo stola stihol všetko upratať.

„Toto.“

Vytiahol igelitovú tašku s Ethelinou džínsovou bundou. Na stôl položil rukou popísaný papierik a zlaté puzdro, ktoré našiel vo vrecku bundy.

„Čo to je?“ spýtal sa Holmblad.

„Nie som si istý,“ povedal potichu Joakim. „No verím, že to je dôkaz.“

Keď Holmblad odišiel, Joakim vzal batoh a prebrodil sa snehom k severnému majáku.

Skontroloval les na severe. Väčšina stromov búrku prežila. Až na zopár starších jedlí pri brehu, ktoré dolámané skončili v snehu.

Biely maják žiaril na tmavomodrej oblohe. Joakim pochopil, že sa doň nedostane ľahko. Vlny na majáky naplavili množstvo kriedovobieleho ľadu. Pripomínal stvrdnutú sadru a dolnú časť veže zvieral v arktickom objatí.

Joakim položil batoh pred dvere a vytiahol zväzok kľúčov. Našiel správny, vzal kladivo, sprej s olejom do zámok a tri termosky s horúcou vodou.

Pol hodiny topil ľad na dverách, potom odomkol maják. Aj teraz sa mu podarilo dvere len odchýliť, no aj tak sa pretlačil dnu.

Zasvietil baterku.

Každý krok jeho čižiem sa ozýval vo veži, no na schodoch nepočul kroky. Ak hore býval nejaký starý strážca majáka, Joakim ho nechcel rušiť. Zastal na prízemí.

Je to síce minimálna šanca, povedal mu Gerlof. Môj brat však mal kľúče od majákov. Je nádej, že ich tam nájdete.

Priestor pod schodmi bol ohradený stenou s drevenými dvierkami. Joakim ich otvoril a zhrbený vošiel dnu.

Na kamennej stene visel kalendár z roku 1961. Bandasky s benzínom a staré lodné reflektory. Všetky zbytočné predmety mu pripomenuli neporiadok na povale stodoly. Ibaže tu sa zoraďovali systematickejšie. O stenu sa opieralo niekoľko drevených dební.

Neboli zaklincované. Joakim jednu otvoril a zasvietil dnu.

Objavil tak asi metrové kovové rúry, naložené jednu na druhej. Už pred desaťročiami ich mali pospájať a použiť ako odkvapové rúry na domoch v Åluddene. Kým ich neukradol Ragnar Davidsson a ukryl v majáku.

Joakim opatrne vybral jednu z rúr.

44

„Kam ideme?“ spýtala sa Lívia, keď deň pred Silvestrom v aute naloženom na prasknutie vyšli na hlavnú cestu.

Ešte sa trochu hnevá, uvedomil si Joakim.

„K babke do Kalmaru a potom k druhej babke do Štokholmu. No najprv sa zastavíme u vašej mamy.“

Lívia už nehovorila nič. Položila ruku na Rasputinovu klietku a pozorovala bielu krajinu.

O pätnásť minút neskôr zastali pri marnäskom kostole. Joakim zaparkoval, vybral z auta tašku a otvoril bránku na drevenom plote.

„Poďte,“ povedal deťom.

Joakim sem počas jesene chodil len zriedkavo – teraz mal však lepší pocit. O trochu lepší pocit.

Na cintoríne bolo rovnako veľa snehu ako inde na ostrove, stihli odhrabať len hlavné cestičky.

„Pôjdeme ďaleko?“ spýtala sa Lívia, keď obchádzali kostol.

„Nie,“ upokojil ju Joakim. „Už sme skoro tam.“

Napokon zastali pri Katrininom hrobe.

Zakrýval ho sneh, spod ktorého trčal len cíp náhrobného kameňa. Joakim sa predklonil a rukavicou odhrabal text.

KATRINE MESAČNÝ LÚČ WESTINOVÁ a dva letopočty.

Joakim poodstúpil a zastal medzi Líviou a Gabrielom.

„Tu leží vaša mama.“

Zem sa neprestala otáčať, no deti vedľa neho ani nemukli

„Čo poviete… je pekný?“ prerušil ticho Joakim.

Lívia neodpovedala. Ako prvý sa ozval Gabriel.

„Myslím si, že mame je zima.“

Potom pomaly prešiel v otcových stopách k hrobu a mlčky začal odhrabávať sneh. Najprv z náhrobného kameňa, potom aj zo zeme okolo. Odkryl niekoľko zoschnutých ruží. Joakim ich tam položil pri svojej poslednej návšteve, skôr ako napadol sneh.

Gabriel sa tváril spokojne. Rukavicou si pošúchal nos a pozrel na otca.

„Si chlapík,“ pochválil ho Joakim.

Potom vybral z tašky náhrobný svietnik. Zem bola zmrznutá, podarilo sa mu ho však do nej zatlačiť a postaviť doň hrubú sviečku. Bude horieť päť dní aj v novom roku.

„Vrátime sa k autu?“ spýtal sa a pozrel na deti.

Gabriel prikývol, potom sa však predklonil a začal čosi ťahať spod snehu vedľa Katrininho hrobu.

Zjavil sa svetlozelený kus látky, primrznutý k zemi. Pulóver? Kúsok, ktorý sa podarilo uvoľniť Gabrielovi, vyzeral ako rukáv.

Joakimovi naskočili zimomriavky. Podišiel bližšie.

„Gabriel, ihneď to pusť!“ skríkol.

Gabriel sa prekvapene pozrel na otca a pustil rukáv.

Joakim si čupol a nahrnul na látku sneh.

„Ideme?“

„Ešte tu chcem chvíľu zostať,“ zavrtela hlavou Lívia s pohľadom upreným na náhrobný kameň.

Joakim chytil Gabriela za ruku a vyšiel na cestičku. Tam zastali a čakali na Líviu, ktorá dlho mlčky hľadela na hrob svojej mamy. Potom sa spolu vrátili do auta. Bez slova.

Gabriel v aute zaspal už po niekoľkých minútach.

Lívia prvý raz prehovorila, až keď vyšli na veľkú cestu, no Katrine nespomenula ani slovom. Chcela vedieť, koľko dní im ešte zostalo z prázdnin, a rozprávala o tom, čo všetko bude robiť, keď znovu začne chodiť do školy. Boli to len detské reči, no Joakim ju rád počúval.

Okolo dvanástej dorazili do Kalmaru a zazvonili pri dverách Mirje Rambeovej. Po sviatočnom upratovaní nebolo v byte ani stopy. Naopak. Stĺpce kníh na zaprášených parketách ešte narástli. V obývačke stál vianočný stromček. Zostal neozdobený a už začal opadávať.

„Chcela som vás prísť navštíviť počas sviatkov,“ začala Mirja, keď ich privítala v predizbe. „No nezohnala som helikoptéru.“

Ulf, Mirjin mladý priateľ, bol v ten deň doma a zdalo sa, že ho najmä návšteva detí potešila. Zavolal Líviu s Gabrielom do kuchyne, aby im ukázal karamelovú tortu, čo práve chystal.

Joakim z tašky vytiahol Mirjin zošit a podal ho autorke.

„Ďakujem za požičanie.“

„Páčilo sa?“

„Áno,“ prikývol Joakim. „Mnohým veciam teraz rozumiem oveľa lepšie.“

Mirja mlčky listovala v popísaných stranách.

„Sú to fakty,“ povedala potichu. „Začala som ho písať, keď mi Katrine prezradila, že sa chystáte kúpiť Åludden.“

„Katrine na záver dopísala zopár strán,“ prezradil jej Joakim.

„O čom?“

„Nuž… je to akési vysvetlenie.“

Mirja položila zošit na stôl.

„Prečítam si to potom.“

„Jedna vec ma zaujala,“ nadýchol sa Joakim. „Odkiaľ vieš toľko o obyvateľoch Åluddenu?“

Mirja naňho smutne pozrela.

„Keď som tam bývala, rozprávali sa so mnou,“ odvetila. „Ešte nikdy si sa nerozprával s mŕtvymi?“

Joakim nevedel, čo má odpovedať.

„Takže všetko je to pravda?“

„To nevie nikto,“ odvetila Mirja. „Ak ide o duchov…“

„No to, čo si zažila na statku ty… to sa stalo?“

Mirja sklopila zrak.

„Viac-menej áno. Markusa som naposledy videla v borgholmskej cukrárni. Rozprávali sme sa… potom sme išli k nemu. Jeho rodičia boli kdesi vonku. Vošli sme do ich bytu, on ma strhol na zem. Ani sa ma nepokúšal romanticky zvádzať, no aj tak som mu dovolila robiť si, čo chce. Považovala som to za dôkaz, že sme pár. Že budeme spolu. No keď sa potom postavil a ja som si obliekla pokrčenú sukňu, ani len na mňa nepozrel. Prezradil mi, že na pevnine stretol nové dievča. A chystajú zásnuby. To, čo sa udialo, nazval našou rozlúčkou.“

V izbe zavládlo ticho.

„Takže ten Markus bol Katrinin otec?“

Mirja prikývla.

„Mladík na ceste do sveta… ktorý to so mnou ukončil ako z veľkej knihy. A odišiel.“

„Nezahynul pri potopení trajektu, však?“

„Nie,“ odsekla Mirja. „No zaslúžil by si to.“

Opäť sa odmlčala. Joakim počul, ako sa v kuchyni smeje Lívia. Jej smiech bol jasnejšou verziou maminho smiechu.

„Prečo si nepovedala Katrine, kto je jej otec?“ spýtal sa Mirje. „Mala právo to vedieť.“

Mirja sa len uškrnula.

„A načo?… Ani ja som predsa nepoznala svojho otca.“

Joakim sa nechcel hádať. Len kývol hlavou a vstal.

„Priniesli sme ti aj darčeky,“ zmenil tému. „Potrebujem pomoc, aby som ich sem vyniesol.“

„Ulf ti pomôže,“ odvetila Mirja. „Sú pre mňa?“

Joakim pozrel smerom k jej ateliéru, na všetky jej svetlé letné obrazy.

„Určite.“

Päť hodín po odchode z Mirjinho bytu dorazili do Štokholmu. Bola tu takmer rovnaká zima ako na ostrove. V štvrti, kde bývala Ingrid Westinová, vládol sviatočný pokoj. Joakimova mama bola presným opakom Mirje Rambeovej. Celý dom priam spieval vianočným poriadkom.

„Našiel som si prácu,“ prezradil jej Joakim, keď dojedali večeru.

„Na Ölande?“ spýtala sa Ingrid.

Prikývol.

„Práve mi volali… začnem učiť v škole v Borgholme. Po večeroch a víkendoch môžem dávať dokopy dom. Najmä izby na poschodí, aby sa tam dalo bývať.“

„Plánuješ to na leto prenajímať?“

„Možno,“ mykol plecom Joakim. „Åludden potrebuje okolo seba viac ľudí.“

Potom si v Ingridinej malej obývačke rozdali darčeky. Joakim podal mame veľký podlhovastý balík.

„Veselé Vianoce, mami,“ usmial sa. „Posiela ti to svatka.“

Balík bol takmer meter dlhý, zabalený do hnedého papiera. Ingrid ho otvorila a spýtavo naňho pozrela. V rukách držala jednu z rúr, ktoré Ragnar Davidsson ukryl v majáku.

„Pozri sa dnu.“

Ingrid si koniec rúry priložila k oku. Potom do nej vopchala ruku a vytiahla zvinuté plátno. Opatrne ho vystrela. Olejomaľba bola veľká a tmavá. Bola na nej zimná krajina ponorená v hmle.

„Čo to je?“ začudovala sa Ingrid.

„Smršť,“ odvetil Joakim. „Od Torun Rambeovej.“

„Ale… to je pre mňa?“

Joakim prikývol.

„Je ich viac… našli sme takmer päťdesiat malieb,“ vysvetlil jej.

„Ukradol jej ich istý rybár a ukryl do majáka v Åluddene. Ležali tam takmer tridsať rokov.“

Ingrid ticho hľadela na obraz.

„Akú môže mať hodnotu?“

„To je jedno,“ odvetil Joakim.

Deti išli večer von s babkou stavať snehuliakov.

Joakim stál na poschodí. Prešiel okolo zatvorených dverí miestnosti, kde pred rokmi bývala Ethel. Otvoril dvere svojej detskej izby.

Všetky jeho plagáty aj väčšina nábytku už zmizli, zostala mu posteľ a nočný stolík s magnetofónom. Čierna umelohmotná skrinka praskla, keď mu prístroj na nejakej oslave spadol na zem. Fungoval však bez problémov.

Vložil doň kazetu, čo mu pred niekoľkými dňami prišla poštou. Poslal mu ju Gerlof Davidsson.

Usadil sa na svojej chlapčenskej posteli a stlačil prehrávanie, aby si vypočul rozprávanie Gerlofa Davidssona.

45

Okolo tretej popoludní na Silvestra sa Joakim odviezol metrom do Brommy, aby zaželal šťastný nový rok svojej mŕtvej sestre a pokúsil sa porozprávať s jej vrahom.

Zastavil sa v kvetinárstve po kyticu ruží. Potom vyšiel na ulicu a kráčal po chodníku medzi vilami, ktoré mu odrazu pripadali ako rad nedobytných pevností. Slnko práve zapadalo, v mnohých oknách sa už svietilo.

Po niekoľkých stovkách metrov prišiel na ulicu, kde ležala Jabĺčková vila. Zastal pri plote a pozoroval svoj niekdajší domov. Zdalo sa, že dom je prázdny, no v predizbe sa svietilo. Asi na výstrahu zlodejom.

Joakim sa predklonil a kyticu položil na skrinku s elektrickými rozvodmi pri plote. Niekoľko sekúnd postál a myslel na Ethel a Katrine. Potom sa obrátil.

V susednom dome sa svietilo vo väčšine okien. Veľká vila Hesslinovcov bola pýchou celej štvrte.

Joakim si uvedomil, že Michael Hesslin v telefóne spomínal, že budú na Silvestra doma. Vošiel do dvora, chvíľu kráčal po vykladanej cestičke a zazvonil pri dverách.

Otvorila mu Lisa Hesslinová. Keď videla, kto prišiel, očividne sa potešila.

„Joakim, pod ďalej!“ usmiala sa. „Pekné sviatky!“

„Aj tebe.“

Prekročil prah a položil nohu na hrubý koberec.

„Dáš si kávu? Alebo pohár šampanského?“

„Netreba,“ odvetil. „Je doma Michael?“

„Práve vybehol. Išiel s chlapcami na pumpu kúpiť ohňostroj.“ Lisa sa usmiala. „Už počas vianočných sviatkov minuli všetky zásoby. O chvíľu príde. Počkáš ho?“

„Samozrejme.“

Joakim prešiel predizbou do obývačky s výhľadom na holé stromy a zamrznutý záliv pod vilou. „Chceš si niečo prečítať?“ spýtal sa.

„Čo?“

„Jeden odkaz.“

Siahol do vnútorného vrecka bundy a vytiahol kópiu papiera, čo našiel v Ethelinej džínsovej bunde.

Podal ho Lise. Vzala ho a prečítala nahlas:

„Nech už tá zdrogo…“

Zarazila sa a pozrela na Joakima.

„Pokračuj,“ vyzval ju. „Nedala si ho Katrine práve ty?“

Zavrtela hlavou.

„Tak to bol Michael.“

„To… nechce sa mi veriť.“

Lisa mu vrátila papier. Joakim ho vzal a vstal.

„Môžem ti pustiť jednu kazetu? Myslím si, že jej obsah ťa bude zaujímať.“

„Áno… je to hudba?“

Joakim vložil kazetu do prehrávača.

„Nie,“ odvetil. „Len slová.“

Keď sa páska roztočila, sadol si na pohovku oproti Lise. V reproduktoroch zapraskalo, potom sa ozval Gerlofov trochu zachrípnutý hlas.

„Takže… kde začať… požičal som si magnetofón od Tildy… už to asi nahráva. Neprekáža ti, ak ti začnem tykať? Dlho som uvažoval o smrti tvojej manželky. Ak už máš dosť rôznych teórií, nepočúvaj ďalej… no hovoril som ti, že na ňu neviem prestať myslieť.“

Lisa začudovane pozrela na Joakima. Gerlof pokračoval:

„Podľa mňa Katrine niekto zabil. Nenechal stopy na pieskovej pláži, takže musel prísť od vody. Neviem ti povedať meno Katrininho vraha, no myslím si, že to bol mocne stavaný muž v strednom veku. Býva alebo vlastní dom na južnom Gotlande, kde kotví jeho veľká loď. Musí byť dosť veľká a rýchla na to, aby sa ňou dostal na Öland za jeden deň, no zároveň dosť ľahká, aby mohla pristáť pri móle Åluddenu, kde voda nie je hlbšia ako meter. Musel mať…“

„Joakim, kto to nahovoril?“ spýtala sa Lisa.

„Len počúvaj,“ neodpovedal Joakim.

„… a udržať kurz na majáky, keď sa loď priblíži k Ölandu, nie je nijako zložité,“ pokračoval Gerlof. „No odkiaľ vrah vedel, že tvoja manželka bude v ten deň doma sama? Myslím si, že ho Katrine poznala. Keď sa priblížil zvuk motora, vyšla na breh. Vrah stál na prove a v ruke držal vražednú zbraň. Tvoja manželka nič netušila, pretože mal v ruke niečo, čo používajú takmer všetci lodivodi.“

Gerlof si potichu odkašľal a pokračoval:

„Vražednou zbraňou bola… dlhá drevená tyč, zakončená poriadnym železným hákom. Neraz som videl ľudí, ako sa s takými hákmi vedia biť. Hákom ľahko zachytíš nepriateľa za šaty. Potiahneš ho, obeť stratí rovnováhu a skončí vo vode. Ak chceš niekoho utopiť, stačí pridržať ho pod vodou dostatočne dlho. Nezanecháš nijaké odtlačky prstov, nijako ho nezraníš. Len na pár miestach mu roztrhneš šaty. Na kapucni tvojej manželky som našiel stopy po háku.“

Gerlof sa opäť odmlčal, potom sa nadýchol na záver:

„Joakim, myslím si, že sa to odohralo práve takto. Nepomohol som ti zbaviť sa smútku, to si uvedomujem… no každému prospeje, ak nájde odpoveď na svoje otázky. Pokojne sa niekedy zastav na kávu. Teraz vypnem nahrávanie…“

Zachrípnutý hlas z kazety stíchol a z reproduktorov sa ďalej ozývalo len slabé bzučanie.

Joakim vybral kazetu.

„To je všetko.“

Lisa vstala.

„Kto to bol?“ opäť sa spýtala. „Kto to nahovoril?“

„Jeden môj priateľ. Starší pán,“ odvetil Joakim a vložil si kazetu do vrecka. „Zrejme ho nepoznáš… Hovoril pravdu?“

Lisa otvorila ústa. Zdalo sa, že márne hľadá slová.

„Nie,“ dostala napokon zo seba. „Veď tomu ani sám neveríš.“

„Keď Katrine zomrela… bol Michael na chate na Gotlande?“

„Odkiaľ to mám vedieť? Bolo to na jeseň… Už si nepamätám.“

„Kedy tam bol na jeseň?“ pýtal sa ďalej Joakim. „Niekedy tam musel ísť, aby zazimoval loď. Alebo sa mýlim?“

Lisa naňho pozrela. Neodpovedala.

„V ten večer som bol v Štokholme,“ pokračoval Joakim. „A pamätám si, že som u vás zvonil, ale nikto nebol doma.“

Na odpoveď čakal márne.

„Má Michael nejaký kalendár, v ktorom by sme si to mohli skontrolovať?“ nevzdával sa Joakim. „Alebo denník?“

Lisa sa mu obrátila chrbtom.

„Joakim, už stačilo… musím sa pustiť do varenia.“

Prešla k dverám, otvorila ich dokorán a prísne naňho pozrela.

Joakim potichu vstal. Kým vyšiel z domu, zastavil sa pri fotografiách na stene a pozrel na ne pozornejšie. Michael Hesslin na palube svojej bielej lode. Stál za vylešteným zábradlím na prove a mával na fotografa. V ruke nedržal hák. „Pekná loď,“ konštatoval potichu.

Vyšiel von. Lisa za ním rýchlo zatvorila dvere. Počul, ako ich zamkýna.

Vzdychol si, vyšiel na ulicu, no zastal, keď v diaľke začul zvuk motora.

Po chvíli sa spoza rohu vynorilo Michaelovo auto.

Odbočil na výjazd do garáže, zhasol motor a vystúpil. Pod pazuchami držal štyri veľké petardy. Jeho dvaja synovia vyskočili zo zadných sedadiel a rozbehli sa k vile, každý s vlastným balíčkom delobuchov.

„Joakim, ty si sa vrátil?“ usmial sa Michael a vyšiel mu naproti. „Šťastný nový rok!“

Podal mu ruku, no Joakim ju neprijal. Len sa spýtal: „O čom sa ti snívalo v tú noc v Åluddene? Keď si sa zobudil a kričal… videl si duchov?“

„Prosím?“

„Zabil si moju ženu.“

Michael sa ďalej usmieval, akoby Joakima nepočul.

„A minulý rok si vlákal Ethel do vody,“ pokračoval Joakim. „Dal si jej dávku heroínu… potom si ju strčil do náručia smrti.“

Michael sa prestal usmievať a podávanú ruku opäť stiahol.

„Kazila tvoju dokonalú idylku,“ pokračoval Joakim. „Narkomani predsa robia zlé meno celej štvrti… Zabudol si na jedno… že podozriví z vraždy nie sú v tom ohľade o nič lepší.“

Mikael len zavrtel hlavou, akoby jeho niekdajšiemu susedovi už nebolo pomoci.

„Takže sa mi pokúsiš dokázať vraždu?“

„Pomôžem pri tom iným.“

Michael sa pozrel na svoju vilu a opäť sa začal usmievať.

„Zabudni.“

Prešiel okolo Joakima, akoby bol vzduch.

„Mám dôkazy.“

Michael ďalej kráčal k svojmu plotu.

„Tvoje vizitky,“ dodal Joakim. „Kam si si ich odložil?“

Michael zastal. Neobrátil sa, no zarazil sa a počúval. Joakim pristúpil bližšie a zvýšil hlas.

„Narkomani neraz riešia nedostatok peňazí aj drobnými krádežami. Celý čas sú na love akejkoľvek veci, čo sa im môže zísť. Keď si minulý rok moju sestru zlákal k vode, okradla ťa… vzala ti jedinú cennú vec, ktorú si mal vo vrecku.“

Joakim vytiahol z vrecka fotografiu. Bol na nej predmet v priesvitnom vrecku. Ploché puzdro zlatej farby s vyrytým logom HESSLIN FINANCIAL SERVICES.

„Našiel som ho v Ethelinej bunde,“ pokračoval. „Je zo zlata? Moja sestra si to zrejme myslela.“

Michael neodpovedal. Len krátko pozrel na Joakima a fotografiu, potom opäť vykročil.

„Už ju má polícia,“ zakričal za ním Joakim. „Určite sa ti ozvú.“

Keď za Michaelom kričal z ulice, pripadal si trochu ako Ethel. No už mu to bolo jedno.

Potom len stál a sledoval, ako Michael prechádza po kamennom chodníku.

Jeho rýchly krok ho prezradil. Joakim tušil, aké oslavy čakajú rodinu Hesslinovcov. Neustále budú vyzerať z okna, napäto vyčkávať, kedy sa na ulici zjaví policajné auto. A napokon z auta naozaj vystúpia dvaja policajti, otvoria bránku a zazvonia im pri dverách.

V okolitých vilách sa pohnú záclony. Zvedaví susedia si položia otázku: Čo sa to deje?

„Šťastný nový rok!“ zakričal Joakim, keď Michael otvoril dvere.

Dvere sa zabuchli.

Joakim na ulici osamel. Vydýchol a sklopil zrak.

Potom pomaly vykročil k stanici metra. Ešte posledný raz zastal pred Jabĺčkovou vilou.

Kyticu ruží odfúkol vietor, opäť ju položil na miesto.

Potom zostal niekoľko minút nehybne stáť a myslel na svoju sestru.

Mal som pre ňu urobiť viac, povedal Gerlofovi.

Vzdychol si a naposledy prešiel pohľadom ulicu.

„Ideš so mnou?“ spýtal sa nahlas.

Niekoľko sekúnd počkal. Potom zasa vykročil späť k svojej malej rodine, aby spoločne oslávili príchod Nového roka.

Ďaleko na východe nad Štokholmom rachotili prvé ohňostroje. Rakety kreslili na večernú oblohu krátke biele čiarky, aby potom vybuchli a zhasli ako nejaké strašidelné majáky.

DOSLOV KNIHY SMRŠŤ

od Katrine Westinovej

Mama, prečítala som Tvoju knihu. A keďže som na konci objavila zopár bielych strán, rozhodla som sa ich popísať, skôr ako Ti ju vrátim.

Napísala si tu veľmi veľa. Tvrdíš, že môj otec bol mladý vojak Markus Landkvist, ktorý zahynul pri lodnom nešťastí počas smršte v zime 1962 – no nijaká podobná katastrofa sa v tom roku neudiala. Aspoň na ostrove o nej nevie nikto, koho som sa pýtala.

Samozrejme, na to som si už zvykla. O mojom otcovi som si už vypočula všeličo – že s tebou chodil do umeleckej školy, že bol synom amerického diplomata, nórskym dobrodruhom, ktorý skončil vo väzení za bankovú lúpež ešte pred mojím narodením. Vždy si milovala divoké príbehy.

A naozaj si otrávila starého rybára, keď ste bývali v Åluddene? Zbila si svoju poloslepú matku Torun a nechala ju napospas osudu počas zimnej búrky?

Možno tentoraz neklameš – no vždy si veci dramatizovala a vymýšľala. Nikdy si neznášala všedný deň, povinnosti a zodpovednosť. Vyrastať s takým rodičom nie je ľahké. Keď som sa s tebou rozprávala, vždy som musela najprv zisťovať, čo je pravda a čo výmysel.

Jednu vec som si sľúbila. Že sa svojim deťom postarám o oveľa pokojnejšie a bezpečnejšie detstvo, ako som mala ja.

Joakimova sestra ma nenávidela, lebo som sa starala o jej dcéru, keď sa ona o ňu nevedela starať. Mama, pri tvojom romantickom vzťahu k drogám by si mala vidieť, čo vedia urobiť s človekom.

Ethelina nenávisť len rástla. Nech by nám pod oknom revala aj desať rokov, nikdy by som jej Líviu nevrátila.

Susedia mali jej kriku plné zuby.

Tušila som, že sa niečo stane. Viselo to vo vzduchu. Keď som v ten večer videla, ako sa k Ethel blíži sused, neurobila som nič. A keď ju našli vo vode, nevedela som cítiť smútok. Viem, že Joakim to vníma inak. Sestra mu chýba. Ak jej niekto ublížil, chce vedieť kto.

Ešte nemám všetky odpovede, no muž, ktorý stiahol Ethel do vody, mi sľúbil, že dnes príde na ostrov, aby mi ich dal. Počkám ho na móle.

Tvoja kniha tu môže chvíľu zostať na lavici, vedľa Ethelinej bundy.

Mama, sedávam v tme stodoly rovnako rada, ako si tu sedávala Ty. Je tu pokoj.

Doteraz som jej tajomstvo udržala pre seba. Joakimovi ju ukážem, až keď sa sem presťahuje. Je tu dosť miesta pre nás oboch.

Je to zvláštna izba, plná spomienok na ľudí, ktorí kedysi na statku bývali. A už sú preč. Zodpovednosť za tieto domy nechali na nás. Zmizli a zostali po nich len mená, roky a krátke básničky na pohľadniciach.

Nič iné z nás napokon nezostane.

Len spomienky a duchovia.

POĎAKOVANIE AUTORA

Pobrežie ostrova Öland zdobí mnoho pekných majákov a nájdeme tam aj kultové miesta, kde obetúvali ľudí a zvieratá. No Åludden a jeho okolie som si vymyslel, tak ako všetky postavy v tomto románe.

Jedna kniha o Ölande bola pre mňa pri písaní tohto románu mimoriadne dôležitá: Smršť – kniha o ölandskej víchrici od Kurta Lundgrena.

Ďakujem Anite Tingskullovej, ktorá mi ukázala svoje krásne gazdovstvo v Persnäse, Håkanovi Anderssonovi za to, že ma previedol úchvatným kráľovským statkom v Borgholme. Ďakujem Cherstin Juhlinovej a dcére strážcu majáka Kristíne Österbergovej. Vďaka patrí aj trom Štokholmčanom: Markovi Earthymu (ktorý našiel starý dok môjho deda Ellerta), Anette C Anderssonovej a Andersovi Wennerstenovi.

Ďakujem ölandskej rodine Gerlofssonovcov, predovšetkým mojej mame Margot a jej sesterniciam a bratancom Gunille, Hansovi, Olemu, Bertilovi, Lassemu a ich rodinám.

Z ľudí, ktorí sa románu venovali profesionálne, chcem predovšetkým poďakovať Lotte Aquiloniusovej, Susanne Widénovej, Jenny Thorovej a Christianovi Manfredovi.

A vrúcne objímam Helenu a Kláru, svojho otca Morgana a sestru Elisabeth s rodinou.

Johan Theorin

Johan Theorin

Smršť

Zo švédskeho originálu Johan Theorin: Nattfåk

Wahlström & Widstrand, Stockholm, Sweden, 2008

preložil Jozef Zelizňák

Obálku navrhol Roman Klčo

Grafická úprava Marta Blehová

Jazyková úprava Mária Bratová

Sadzba Katarína Marenčinová

Vydalo vydavateľstvo Marenčin PT, spol. s r. o.

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

ako svoju 245. publikáciu v roku 2010

Prvé vydanie

Tlač Finidr, s.r.o., Český Téšín

ISBN 978-80-8114-069-3

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai