P. J. Tracy

Živá návnada

1

Bylo krátce po východu slunce a stále pršelo, když Lily našla tělo svého manžela. Leželo na asfaltu před skleníkem obličejem k nebi, otevřená ústa a oči nabíraly dešťovou vodu.

Byť mrtev, vypadal v této poloze celkem pohledně. Zemská tíže napjala převislou a svraštělou pokožku ve tváři, zahladila osmdesát čtyři roky bolesti, smíchu a starostí.

Lily nad ním chvíli postála a trhla sebou, když dešťové kapky staccatovitě zapleskaly v jeho očích.

Nesnáším oční kapky. Klid, Morey. Nemrkej.

Říká nemrkej, a přitom mi stříká do očí chemikálie.

Huš! To nejsou chemikálie. Ale Pravé slzy, nevidíš? Píšou to na lahvičce.

Myslíš, že slepý člověk může číst?

Máš v očích pár zrnek písku, a hned jsi slepý. Ty, tvrdý, nepoddajný chlap.

To nejsou pravé slzy. Jak je získávají? Chodí snad po pohřbech a drží lahvičky u očí plačících lidí? Ne, namíchají chemikálie a pojmenují to Pravé slzy. Je to klamavá reklama. Nejsou to pravé slzy. Ale lahvička lží.

Mlč, dědku!

V tom to je, Lily. Nic nemá předstírat něco, co není. Na všem má být velký štítek s nápisem, oč jde, aby nenastávaly zmatky. Jako to umělé hnojivo, co jsme před léty použili na sazenice a zahubilo nám všechny klíčky, jak se jmenovalo?

Zelený trysk.

Jo. Měli to pojmenovat Zelený zmar. K čemu jsou dodatky vytištěné drobným písmem, které nikdo nepřečte. Potřebujeme, aby celou pravdu hlásal štítek. To je správná zásada. Bůh by se jí měl řídit.

Morey!

Co dodat? Velikánské chyby se dopustil On. Copak je takový problém zařídit, aby věci vypadaly tak, jaké ve skutečnosti jsou? Bůh je přece všemohoucí, ne? Tohle snad mohl zařídit. Uvažuj o tom. Člověk otevře dveře bližnímu s laskavou tváří a okouzlujícím úsměvem, a on vyvraždí celou jeho rodinu. Tak chybuje Bůh. Zlo má vypadat jako zlo. Pak si ho nepřipustíš k tělu.

Především ty bys měl vědět, že to není tak jednoduché.

Právě že je to tak jednoduché.

Lily se nadechlá, přisedla na bobek – na starou ženu zaujala pozici odpovídající mladším. Kolena jí stále dobře sloužila, nepostrádala ohebnost a sílu. Nepodařilo se jí Moreymu úplně zatlačit oči, škvíra mu dodávala zlověstného vzezření. To byla první věc, která Lily po velmi dlouhé době vystrašila. Když mu vlhkostí ztmavlé stříbrné vlasy přilepené k lebce shrnovala dozadu, nedívala se do nich.

Jeden z jejích prstů uvízl v otvoru na manželově skráni a Lily zamrazilo. „Ach ne,“ zašeptala, rychle vstala a otřela si prsty o pracovní šaty.

„Já jsem ti to říkala, Morey,“ vyhubovala manželovi naposled. „Já ti to říkala.“

2

Duben byl v Minnesotě vždycky nevypočitatelný, ale zhruba jednou. za deset let se projevil vyloženě sadisticky. Divoce kolísal mezi mučivými přísliby jara a zuřivým smrtelným zápasem zatvrzelé zimy, která nemínila ustoupit bez boje.

Letošní duben patřil k právě takovým. Minulý týden sněhová bouře rozlícené napadla rekordní dubnovou nejvyšší teplotu, řádně vyděsila pučící stromy a v celém státě vyvolala debaty o masovém stěhování na Floridu.

Ale jaro nakonec zvítězilo a teď rafinovaně, usilovně a zdatně rozehrávalo své milostné půvaby. Rtuť v teploměru vystoupala až ke dvaceti čtyřem stupňům, sněhem ochromené rostlinstvo procitlo a nestydatě explodovalo neonovou zelení, a co nejlepšího, bohatá ložiska larev komárů se stále ještě louhovala při březích jezer a v bažinách. Zfanfrnělí, po slunci prahnoucí Minnesoťané se hromadně vyhrnuli ven a kochali se pomíjivým klamem, že jejich stát je opravdu obyvatelný.

Detektiv Leo Magozzi si hověl na verandě ve vetchém lehátku, nedělní noviny v jedné, hrnek s kávou v druhé ruce. Nezapomněl na sněhovou bouři z minulého týdne a střízlivě si uvědomoval, že ještě není dost pozdě na další, ale nemělo smysl kazit si cynismem dokonale krásný den. Navíc se mu naskytla vzácná možnost si zalenošit, jak si vždycky přál – oddechový čas detektivů oddělení vražd odjakživa závisel na oddechovém čase vrahů. Vrazi ovšem byli nejpilněji pracujícími občany v zemi. Z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu se Minneapolis těšil nejdelšímu období bez vražd za uplynulá léta. Magozziho parťák Gino Rolseth to vyjádřil lapidárně – v oddělení vražd je mrtvo. V posledních měsících neměli na práci nic jiného než přezkoumávání uleželých případů, a když je vyřešili, stali se z nich víceméně pochůzkáři, kteří proháněli transvestity, a přáli si být zubními lékaři, a ne policisty.

Magozzi popíjel kávu a pozoroval masochisty z okolí, kteří podstupovali všemožná muka, supěli, funěli a potili se v závodě proti klimatickým hodinám, které je za pár měsíců opět zaženou pod střechu. Nabírali kondici během či jízdou na kolečkových bruslích, snažili se stačit svým psům a oslavovali každý další stupeň na teploměru odložením dalšího kusu oděvu.

To byla jedna z věcí, které měl Magozzi na Minnesoťanech nejradši. Ať tlouštíci, hubeňouři, svalovci, nebo sádelníci, teplé počasí neuvedlo žádného občana státu do rozpaků, a pokud se den vydařil jako ten dnešní, většina z nich se vysvlékla do polonahá. Ne vždycky to samozřejmě působilo dobře, zvlášť ne v případě Jima, jeho mimořádně chlupatého souseda. Nikdy si nebyl jist, jestli Jim na sobě má, nebo nemá košili. Teď se zdržoval venku možná bez košile, možná v košili, a tvrdě pracoval na přípravě květinových záhonů, které by ho posunuly na čelnou pozici v příštím čísle měsíčníku Procházka krásnými zahradami dvojměstí Minneapolis-Saint Paul. Pokud chtěl Jim zahanbit Magozziho coby lepší pečovatel o vlastní nemovitost, nemusel se zdaleka tolik snažit.

Magozzi se rozhlížel po vlastní – s odpuštěním – zahradě. Dominovaly jí blátivé kaluže po nočním dešti, všude roztroušené pampelišky a několik jehličnatých stromů v různých fázích úhynu. Krátce zavzpomínal, jak vypadala předtím, než se rozvedl. Všude samé květiny, kentucká lipnice stojící v pozoru a Heather se zarputilým výrazem si ostrým nářadím dennodenně vynucovala poslušnost vystrašených rostlin. Uměla si vynutit poslušnost zastrašováním – na něj to rozhodně působilo, a to byl ozbrojený.

Dopil druhý hrnek kávy téměř do dna, když na příjezdovou cestu odbočil kombík Volvo. Vysoukal se z něj Gino Rolseth a vláčel velikánskou cestovní ledničku a pytel dřevěného uhlí. Jeho bříško nadouvalo velmi volnou sportovní košili Tommy Bahama, oplácané nohy čouhaly z příšerných kostkovaných bermud.

„Ahoj, zdravím tě, Leo!“ Ztěžka vystoupal na verandu a odložil ledničku. „Nesu dary, maso zaručeně živočišnýho původu a pití na bázi ječmene a chmele.“

Magozzi povytáhl obočí. „V osm hodin ráno? Jestli řekneš, že ti Angela konečně dala kopačky, hned jí brnknu a nabídnu jí ruku.“

„Štěstí ti nepřeje, ale jednou sedne i navolá. Ber to jako charitu. Příbuzní vzali Angelu s dětma do nákupního centra Maplewood na trhy dovednosti, takže mám volnou neděli a napadlo mě, že vnesu trochu života do toho tvýho vegetování.“

Magozzi vstal a zadíval se na ledničku. „Na jaké trhy dovednosti?“

„V areálu je spousta stánků a šikulové tam nabízejí pozoruhodný drobnosti vyrobený z použitých obalů a podobně.“

Magozzi se přehraboval v ledničce a vytáhl balíček tlustých, na první pohled poněkud povadlých šedobílých klobás. „Vypadá to jako tvoje haksny, co je to?“

„To jsou syroví bumbrlíci, dovoz z Milwaukee, ty kulinářský nevzdělance. Kde máš gril?“

Magozzi mávl rukou do kouta verandy, kde se krčil starý rezavý weber.

Gino šťouchl do grilu špičkou nohy a ten se rozsypal. „Budeme potřebovat lepicí pásku.“

Magozzi potěžkal podezřele vyhlížející nahnědlou cihlu sýra. „Dvanáctiletý čedar? To se dá normálně koupit?“

Gino se zazubil. „Až si zobneš, rozbrečíš se blahem, to ti zaručuju. Sehnal jsem ten poklad ve speciální prodejně sýrů v Doořu. Zapomněli tam kolo sýra ve sklepě a někdo ho našel po dvanácti letech, obalený plísní na pět prstů. Pochopíš, co je nirvána, kamaráde. Nirvána na druhou. Nevěřil bys, co dokáže kráva a pár bakterií.“

Magozzi přičichl a otřásl se. „Už věřím. Vždycky když zahlídnu krávu, v duchu jí domlouvám: ‚Koukej, holka, splaš si bakterie a vyrob něco kloudného.‘ Co dělá v ledničce šanon?“

„To je podobně uleželý případ.“

„Není nad to se pobavit.“

Gino nadzvedl gril a se sprškou rezu odpadla další noha. „Tenhle se stal ve čtyřiadevadesátým roce. Myslel jsem, že se na něj pak podíváme. Ať nevyjdeme ze cviku, kdyby tady náhodou ještě někdy někdo někoho zavraždil. Pamatuješ si na případ Valensky?“

Magozzi usedl do lehátka a otevřel šanon. „Trochu. To byl ten instalatér, ne?“

„Přesně tak. Koupil sedm střel, radši nemyslet na to, kam dostal tři z nich.“

„Instalatéři si účtují nehorázné sumy.“

„To mi povídej. Ale tenhle málem kandidoval na svatořečení. No jen si představ: Polák, který přežil válku, emigroval do starých dobrých Spojených států, pustil se do podnikání, oženil se, měl tři děti, působil při farnosti jako jáhen a vedl skauty, splnil se mu americký sen, a pak vykrvácel na podlaze ve vlastní koupelně, protože se na něm někdo potrénoval ve střelbě.“

„Co podezřelí?“

„Ani tuk. Podle výpovědí ho všichni milovali. Případ vyšuměl do ztracena.“

Magozzi zamručel a pohodil šanon na podlahu. „Většina chlapů, když nemá v neděli ohlávku, by se pravděpodobně věnovala jiné činnosti, třeba by vysedávala u Calhounova jezera a počítala bikinky.“

„Jo, jenže jako bojovník se zločinem mám vyšší poslání.“ Gino si prohrábl rukou silně prořídlé, nakrátko ostříhané blond vlasy a upřesnil: „Ostatně na bikinky je přece jen trochu brzy.“

Než stačil Magozzi připevnit textilní lepicí páskou nohy ke grilu, zazvonil telefon. Gino právě uvnitř vytahoval věci z ledničky, a když se vrátil, zářil.

„Hola, chceš vidět mrtvolu?“

Magozzi seděl na bobku a zamračil se. „Našels mrtvolu v mojí kuchyni?“

„Ne. Ale zrovna když jsem tam byl, cinknul telefon, tak jsem to vzal. Dispečink právě přijal a ověřil nahlášení vraždy. Došlo k ní v pěstitelské školce v Uptownu. Spolumajitelka objevila ráno manžela u jednoho ze skleníků a myslela si, že dostal infarkt, protože mu táhlo na pětaosmdesát, co jinýho ji mohlo napadnout nad chlapíkem v tom věku? Tak zavolala majiteli pohřebního ústavu. Ten zjistil, že má v hlavě díru po střele, a ohlásil to na 911.“

Magozzi se nostalgicky zadíval na gril a povzdechl si. „A co dělá dvojka, která se toho má ujmout?“

„Dneska slouží Tinker a Peterson. Taky jsem se zajímal. Zrovna je vyslali k severovýchodnímu vlakovýmu seřadišti. Našli tam nějakýho nešťastníka připoutanýho ke kolejím.“

Magozzi sebou trhl.

„Klídek, žádný strachy. Vlak ho nepřejel.“

„Takže žije?“

„Ne, je mrtvý.“

Magozzi se na něj tázavě zadíval.

„Nekoukej na mě. Víc jsem se nedověděl.“ Gino vyskočil, protože z kapsičky u košile mu právě zbanalizovaně zabouřily první takty Beethovenovy Osudové.

„Co je to?“

Gino sáhl do kapsičky pro mobilní telefon a buclatými prsty zlostně stiskl titěrná tlačítka. „Zatraceně. Helen mi nastavuje kdejaký praštěný vyzvánění, protože ví, že ho neumím změnit.“

Magozzi se ušklíbl. „To pobaví.“

Beethoven opět zabouřil.

„Čtrnáctiletá puberťačka pobaví kdekoho kromě vlastních rodičů… do prdele. Dám si patentovat tuhle věcičku s pořádnýma velikánskýma knoflíkárna a vydělám miliardy dolarů… Haló, tady Rolseth!“

Magozzi postával, otíral si z rukou rez, chvíli naslouchal, jak Gino brblá do telefonu, pak vešel do haly pro klíče a zamkl domovní dveře. Když se vrátil na verandu, Gino právě vytáhl z auta pistoli a zavěsil si ji na opasek, který stěží držel jeho bermudy. Vypadal jako ozbrojený, nebezpečný turista.

„Předpokládám, že nemáš gatě, do kterých bych se vešel.“

Magozzi mu stačil odpovědět jen úsměvem.

„Chm, nemusíš to komentovat. Teď volal Langer. Jeho a McLarena zrovna vyslali k domnělý vraždě – slovem ‚domnělý‘ se rozumí, že někdo vyzdobil interiér litry krve, ale mrtvola nikde. A víš co?“

„Chce, abychom to převzali?“

„Ne, dispečer mu řekl, že nám přiklepnul tu záležitost ve školce, proto volal. Jejich krvavý domeček je jen pár ulic odtud.“

Magozzi se zamračil. „Je to přece vzácně příjemná čtvrť.“

„Jistě. Nevraždí se tam na potkání, a najednou tu máme dva případy v jediným dni. A ještě něco. Chlapíkovi, co bydlí – nebo bydlel – v tom domečku, bylo přes osmdesát, stejně jako tomu našemu fešulovi.“

Magozzi se na chvíli zamyslel. „Myslí si Langer, že to spolu souvisí? Že nám tu pobíhá nějaký psychopat a vraždí starce?“

Gino pokrčil rameny. „Upozornil na to jako na možnost. Prý se máme ozvat, jestli na něco kápneme.“

Magozzi si povzdechl a roztouženě se zadíval na gril. „A už zase makáme.“

„Sláva nás nemine.“ Gino se na okamžik odmlčel. „Nenapadá tě někdy, že na povolání, kde máme co dělat, jen když někoho zamordujou, je něco špatnýho?“

„Dennodenně, kamaráde.“

3

Marty Pullman seděl na poklopu záchodové mísy v dolní koupelně a hleděl do ústí hlavně pistole Magnum ráže 0,357. Černý kruhový otvor mu připadal hrozně velký, což ho znepokojovalo. A co horšího, ze záchodu viděl přímo na velké zrcadlo na posuvných dveřích oddělujících vanu a nijak zvlášť netoužil po tom, aby zhlédl film o tom, jak natáhne bačkory. Chvíli nad tím přemítal, načež vlezl do vany a zatáhl za sebou dveře.

Namířil sprchovou hlavici na opačnou stranu od odpadu, pustil vodu naplno a usmál se. Zpackal si život, ale rozhodně nezpacká svou smrt.

Konečně spokojený si sedl do vany a vložil hlaveň do úst. Voda zkrápěla jeho hlavu, oblek, boty.

Na pár vteřin zaváhal a znovu zapřemýšlel, co – pokud vůbec něco – dělal v noci. Ne, teď už na tom nezáleží, ujistil se a vsunul palec do lučíku spouště.

„Pane Pullmane?“

Marty znehybněl, jen palec na spoušti se rozechvěl. Zatraceně, má halucinace. Nic jiného to nemůže být. Nikdo se k domu dávno nepřiblížil a nikdo by se teď určitě nedostal dovnitř – snad kromě svědků Jehovových – takže byl rád, že má zbraň.

„Pane Pullmane?“ Mladý mužský hlas nyní zazněl blíž a hlasitěji. „Jste tam, pane?“ Důrazné zabušení roztřáslo dveře od koupelny.

Vytáhl hlaveň z úst a strašlivá pachuť ho přinutila odplivnout si do vody, která vířila u odpadu. „Kdo je?“ křikl ve snaze o co nejagresivnější, zastrašující tón.

„Promiňte, že vyrušuju, pane Pullmane, ale paní Gilbertová mi nařídila, abych vyrazil dveře, kdyby nic jinýho nezbývalo…“

„Kdo sakra jste a odkud znáte Lily?“ opět se rozkřikl Marty.

„Jeff Mongomery, pane, víme? Pracuju v tý školce, chápete?“

Ten fracek mluvil jen v otázkách. Panebože, jak ho to dráždí! Marty se zadíval na pistoli a povzdechl si. S takovou to nikdy nedotáhne do konce. „Zůstaňte, kde jste. Za chvilku vyjdu.“

Vyhrabal se z vany, strhal ze sebe zmáčené oblečení a nacpal je spolu se zbraní a botami do koše na prádlo. Opásal se ručníkem a otevřel dveře od koupelny.

Vysoký, pohledný mladík – osmnáctiletý, nanejvýš devatenáctiletý – stál celý nesvůj v chodbě, ruce v kapsách džin.

„Tak. Tady jsem. A teď mi povězte, proč Lily chtěla, abyste u mě vyrazil dveře.“

Jeff Montgomery komicky vykulil už tak dost velké modré oči, když spatřil širokou klikatou jizvu, která šikmo přetínala Martyho obnaženou hruď. Rychle uhnul očima.

„Já… Ty dveře jsem přece nevyrazil. Nakonec jsem je nějak otevřel, ne? Copak se vám paní Gilbertová celou věčnost nepokoušela dovolat a nikdo to tu nebral? Ježíškunakřížku, pane Pullmane, fakt mě to děsně mrzí, ale pan Gilbert je po smrti.“

Marty se ani nepohnul, několik dlouhých vteřin ani nemrkl; pak si bříškem ruky energicky promnul čelo, jako by mu to pomohlo vstřebat informaci. „Cože?“ zašeptal. „Morey umřel?“

Mladík stiskl rty, zamračeně se zadíval na podlahu a snažil se zadržet pláč; Marty mu rázem připsal pár bodů k dobru, i když skoro každou větu končil otazníkem. Ten, kdo měl Moreyho natolik rád, že by ho oplakal, nemohl být zlý člověk.

„Někdo pana Gilberta zastřelil. Prostě ho odprásknul.“

Marty nic neříkal, jen cítil, že se mu odkrvuje obličej, jako by někdo vytáhl zátku z výlevky. Sesunul se na rám dveří od koupelny, který ho naštěstí podepřel.

Kristepane, jak nenávidí tenhle svět!

4

„Neblbni, Leo! Zastav někde, ať si můžu koupit kalhoty,“ hučel Gino do parťáka z místa spolujezdce. Magozzi zavrtěl hlavou. „Nemůžu. Místo činu stárne každým okamžikem.“

Gino nešťastně zatahal za nohavice svých kraťasů. „Tohle je absolutně neprofesionální.“ Chrochtavě zafuněl a zadíval se z okna.

Tuhle část Minneapolisu měl odjakživa rád. Objížděli po dálniční spojce Calhounovo jezero, dokonce o něco pomaleji než bikeři, kteří zdobili asfaltovou cyklistickou stezku v jeho těsné blízkosti pestrobarevným sportovním oblečením. Objevilo se i několik surfařů – tančili na hladině se svými trojúhelníkovými plachtami.

„Do háje, tuhle fázi špatně snáším.“

„Aspoň před ní o tom pomlčíme,“ řekl Magozzi. „Něco za něco.“ „Jo, jasně. Ale stejně jí musíme položit pár otázek, například jestli střelila manžela do hlavy.“

„Za to nás taky královsky platí.“

Než Magozzi a Gino dorazili k cíli, strážníci uzavřeli celou ulici a další blokovali příjezdovou cestu k uptownské pěstitelské školce. Tam bezradně postávali i dva uniformovaní muži s cívkami žlutých vymezovacích pásů. Když jeden z nich přistoupil k oknu, Magozzi se prokázal služebním odznakem. „Kolíkujete tu snad hřiště? To máme parkovat na ulici?“

Strážník sundal čepici a otřel si rukávem lesknoucí se čelo. Na slunci bylo horko, zvlášť na asfaltové ploše. „Doprkvančic, já nevím, páni detektivové. Nemáme zdání, kde natáhnout pásy.“

„Himbajs, co takhle kolem mrtvoly?“ navrhl Gino.

Strážník se naježil. „Jo, jenže manželka tělo odtáhla.“

„Cože?“

„Jak mě slyšíte. Našla ho venku a odtáhla ho do skleníku. Prej nechtěla, aby na manžela pršelo.“

Magozzi zasténal. „No tohle…“

„Zavřít ji,“ zamumlal Gino. „Zahladila stopy, znehodnotila místo činu. Zavřít, zamknout a zahodit klíč. Nejspíš ho sama zavraždila.“

„Je stará jako Metuzalém, pane.“

„Ať, bouchačky udělají svoje. Umí s nima zacházet starci i děti. Taková vražedná zbraň dává stejnou šanci všem.“ Gino vystoupil z auta, přibouchl dveře a pomalu vykročil k rozlehlému skleníku, oči upřené k zemi pro případ, že liják zapomněl smýt krvavé šlépěje nebo vůbec cokoli.

Strážník se za ním díval a zavrtěl hlavou. „Není právě v pohodě.“

„Normálně je to pohodář,“ prohlásil Magozzi. „Momentálně je naštvaný, protože jsem nedovolil, aby se převlékl do dlouhých kalhot, než jsme sem přijeli.“

„Že jste mu nevyhověl. Má děsný chůdy.“

„Koho sem ještě nasadili?“

„Viegse a Bermana. Obcházejí sousedy a proklepávají je. Motocyklistická hlídka střeží uvnitř mrtvolu, ale nedivil bych se, kdyby je stará paní přiměla, aby zalejvali rostliny a podobně.“

„Cože?“

Strážník si znovu otřel obočí rukávem. „Ta dáma je pěkná vrtule.“

„To je váš dojem?“

„Jo. Podle mě si její mužíček po letech odpočine až teď.“

Magozzi dohonil Gina a zaraženě civěl na pohřební vůz parkující před skleníkem.

„Místo činu prakticky neexistuje,“ brumlal Gino. „Nejdřív ho spláchl déšť, pak rozjezdil majitel pohřebního ústavu se svým tankem a… člověče! Vidíš to co já?“

Téměř ukrytý za pohřebním vozem stál kabriolet Chevrolet Malibu ’66, čalouněný třešňově červenou kůží. Gino po takovém toužil od chvíle, kdy tento model poprvé spatřil.

„Hrome,“ zavrčel Magozzi. „Čí myslíš, že je?“

Gino mlaskl, zahořel závistí jako vždycky. „Musí patřit jemu. Jiný ve dvojměstí nikdo nemá.“

„Co tady dělá?“

„To je mi záhadou. Kupuje kytičky?“

Parťáci neviděli Martyho Pullmana od doby, kdy před rokem odešel od policie, a to pár měsíců po smrti své ženy. Neznali ho příliš důvěrně, přestože nosili týž odznak. V Minneapolisu bezprostřední součinnost oddělení vražd a protidrogového nebývá tak častá jako v televizních seriálech. Ale kdo jednou poznal Martyho, ten na něj nezapomene. Stále si udržoval fyzičku zápasníka jako v době, kdy se po absolvování střední školy rozhodl vstoupit do státních služeb. Měl krátké nohy do O, mohutnou hruď, vypracované paže a černé oči, jakoby ztrápené už předtím, než ho trápení postihlo. Říkali mu Gorila, nechyběl mu smysl pro humor, ale ta doba dávno pominula.

Široké dveře skleníku se otevřely a Pullman jim z nich vyšel vstříc.

„Páni,“ zašeptal Gino. „Vypadá, jako kdyby shodil pětadvacet kilo.“

„Prožil pekelný rok,“ řekl Magozzi, ale to už k nim Marty přistoupil, tvářil se věcně jako vždycky a potřásl jim rukama.

„Leo, Gino, těší mě, že vás zase vidím!“

„Kde se tu sakra bereš, Marty?“ Gino naposled zapumpoval jeho rukou. „Dal ses na zahradničení, nebo ses vrátil do služby a nikdo mě neinformoval?“

Marty dlouze, přerývaně vydechl, svaly mu v opuchlých tvářích zacukaly. Vypadal, jako by se snažil udržet křehkou rovnováhu. „Ten zastřelený člověk byl můj tchán, Gino.“

„A do prdele.“ Gino protáhl obličej. „Takže to byl táta tvojí ženy Hannah? Člověče, to mě mrzí. Do prdele.“

„Tím se netrap. Nemohli jste to vědět. Poslyšte, z místa činu moc nezmoudříte.“

Magozzi zaznamenal, že se Martymu třese hlas, a rozhodl se, že mu vyjádří soustrast, až bude bývalý kolega dost silný, aby ji mohl přijmout. „To jsme slyšeli,“ přiznal a vytáhl z kapsy zápisník a propisku. „Byl tu dneska ráno ještě někdo jiný kromě tebe a majitele pohřebního ústavu?“

„Dva zaměstnanci – poslal jsem je domů s tím, aby se nikam nevzdalovali, protože je budete chtít ještě dneska vyslechnout. Místo, kde Lily podle svých slov našla Moreyho, jsem akorát zahradil vlastním auťákem, ale nic lepšího už jsem nemohl udělat.“

„Moc si toho ceníme, Marty,“ ujistil ho Magozzi a přál si, aby mohl z případu vycouvat. Lily Gilbertová ztratila před rokem dceru a teď manžela. Magozzi nechápal, jak se člověk může vyrovnat s takovou dvojnásobnou tragédií, a vyptávat se jí na to, nač se jí musí zeptat, mu najednou připadalo strašně kruté. „Myslíš, že tvoje tchyně bude schopná s námi mluvit?“

Marty se zmohl na pousmání. „Nerozsype se, jestli máš na mysli tohle. Lily není taková.“ Pohodil hlavou k hlavnímu skleníku. „Je uvnitř. Pokoušel jsem se ji odvést do domu – ten stojí až tam vzadu za všemi skleníky – ale nedá si říct, dokud neodvezou Moreyho. Soudní patolog je na cestě?“

Magozzi přikývl. „Provede na místě prvotní ohledání, než tělo odvezou. Asi bys nechtěl, aby byla u toho.“

„Zatraceně, to ne. Lily ovšem bude všude tam, kde chce být. Je zkrátka taková.“ Vdechl skrze zuby. „A je tu ještě něco.“

Magozzi a Gino trpělivě vyčkávali.

„Když ho odtáhla dovnitř, omyla ho. Pak oholila. A převlékla. Leží tam na jednom z výsadbových stolů v obleku do rakve.“

Gino nakrátko zavřel oči ve snaze udržet na uzdě svůj vztek. „To není dobrý, Marty.“

„To mi povídej.“

„Jsi její zeť a byl jsi polda. Musela vědět, že ničí stopy.“

„Je skoro slepá, Gino. Kvůli tomu jí vzali řidičák. Tvrdí, že neviděla žádnou krev. Hádám, že ji spláchl déšť, než ho objevila. Dostal ji do hlavy, střela malé ráže se zavrtala těsně za levý spánek a tchán má pozoruhodnou hustou bělovlasou hřívu… hernajs, i já jsem musel hledat ránu, a to jsem věděl, že ji koupil.“

„No dobře.“ Gino přikývl a netlačil dál na pilu.

Magozzi si poznamenal, aby technici výjezdové skupiny zajistili oblečení, které měl Gilbert na sobě, když ho usmrtil výstřel. „Napadá tě ještě něco, co by nám pomohlo při vyšetřování?“ zeptal se.

Marty se krátce, hořce uchechtl. „Myslíš třeba, kdo ho chtěl zabít? Samozřejmě. Hledejte někoho, kdo by s chutí odprásknul i Matku Terezu. Byl to dobrák, Leo. Možná zralý pro blahořečení.“

Ve skleníku bylo horko, vzduch byl prosycený pachem vlhké půdy a vegetace. Dlouhé stoly plné rostlin a uspořádané do dvou řad oddělovala úzká ulička – podobně jako v jiných sklenících, které Magozzi kdy viděl, vyjma předního stolu, na němž místo květin v kořenáčích spočívala mrtvola v černém obleku.

I mrtvý a takto vystavený působil Morey Gilbert stále impozantně. Nadprůměrně vysoký zesnulý si uchoval vypracovanou svalnatou postavu a byl lépe oblečený než Magozzi kdy zaživa.

Dva mladí strážníci, motocyklistická hlídka, nervózně přešlapovali u mrtvoly a snažili se předstírat, že tam není.

„Kam se poděli?“ uhodil na ně Marty.

„Vaše tchyně odvedla toho starého pána tamhle dozadu.“ Člen motocyklistické hlídky trhl hlavou ke dveřím v protější stěně.

„Co je tam vzadu, Marty?“ zeptal se Magozzi.

„Kůlna na nářadí, pak další skleníky. Lily pravděpodobně odvedla Sola na čerstvý vzduch. Pořádně ho to sebralo.“

„Kdo je Sol?“

„Majitel pohřebního ústavu. Lily ho povolala, ale byl to zároveň Moreyho nejlepší přítel. Je to pro něj rána. Vydržte, skočím pro ně.“

Gino vyčkal, až Marty odejde z doslechu, načež zašeptal Magozzimu: „Její manžel dodejchal, a ona utěšuje majitele pohřebního ústavu? Není to postavený na hlavu?“

Magozzi pokrčil rameny. „Možná se drží proto, že se stará o jiné lidi.“

„Možná. Anebo svýho manžela moc nemilovala.“

Popošli k přednímu stolu, aby se zblízka podívali na mrtvého muže, než se vrátí jeho nejbližší. Gino propiskou poodhrnul bílé vlasy a obnažil střelnou ránu. „Je mrňavá. Poloslepý člověk by ji přehlédl, ale kdo ví.“ Ohlédl se po motocyklistické hlídce. „Jestli chcete, hoši, můžete uhánět. Přebíráme to tady. Pošlete kopii hlášení na oddělení vražd.“

„Ano, děkujeme, pane.“

Magozzi si prohlížel obličej Moreyho Gilberta, aby v mrtvole poodhalil někdejší osobnost, něčeho se zachytil a jako vždycky se mezi ním a obětí vytvořilo užší pouto. „Má ušlechtilé rysy, Gino. Bylo mu čtyřiaosmdesát a řídil svůj podnik, staral se o rodinu. Kdo by chtěl zavraždit takového staříka?“

Gino pokrčil rameny. „Možná stařenka.“

„Nasral ses, protože hnula s tělem.“

„Kvůli tomu, že hnula s tělem, ji podezřívám. Nasral jsem se, protože jsi mě donutil jet sem v šortkách.“

Oba ustoupili o krok od stolu, neboť vzadu se otevřely dveře a vstoupil Marty s malou geriatrickou svitou, kterou vedla drobná šlachovitá stará žena s nakrátko ostříhanými stříbrnými vlasy. Pod pracovními kalhotami dětské velikosti s laclem měla bílou halenu s dlouhými rukávy. Brýle s tlustými skly zvětšovaly její tmavohnědé oči, takže vypadala tak trochu jako Yoda z Hvězdných válek.

Nezlomný Yoda, usoudil Magozzi, když se přiblížila. Nic nesvědčilo o tom, že by vzhledem k tomu, co se stalo, plakala, poddala se zoufalství a klesla pod tíhou věku. Kráčela zpříma a s nesvěšenými rameny. Měřila zhruba sto padesát centimetrů a na váze v koupelně patrně nikdy nepřekonala hranici čtyřiceti pěti kilogramů, ale budila dojem, že by dokázala převrátit horu.

Muž pokročilého věku, který jí šel v patách, reagoval na dění jinak. Žal, který na něj dolehl, se promítl do jeho opuchlých, zarudlých očí a rty se mu třásly.

Magozziho zaujalo, že Marty natáhl ruku, jako by chtěl starou ženu podepřít, ale v posledním okamžiku ji stáhl. Jejich vztah očividně nepatřil k citově vřelým. „Seznamte se, to jsou detektivové Magozzi a Rolseth – a tady moje tchyně Lily Gilbertová a pan Sol Biederman.“

Lily Gilbertová přistoupila ke stolu a položila ruku na prsa mrtvého manžela. „A tohle je Morey,“ pronesla a zamračila se na Martyho, jako by se zachoval nevychovaně, když svého tchána vyloučil z představovacího ceremoniálu jen proto, že je mrtev.

„Marty nám řekl, že váš manžel byl obdivuhodný člověk, paní Gilbertová,“ ujal se slova Magozzi. „Neumím si představit, jak strašná ztráta je to pro vaši rodinu. A taky pro vás, pane Biedermane,“ dodal, protože po tvářích starého muže se nyní řinuly upřímné slzy.

Lily se upřeně zadívala na Magozziho. „Já vás znám. Na podzim jste byl pořád na obrazovce, když se děly ty věci kolem firmy Monkeewrench. Viděla jsem vás častěji než vlastní rodinu.“ Významně pohlédla na Martyho, který honem uhnul očima. „Chcete mě asi vyslechnout, ne?“

„Pokud se na to cítíte, tak ano.“

Nejenže se cítila, ale zjevně se rozhodla přeskočit otázky a rovnou odpovídat. „Dobrá. Seběhlo se to takhle. Vstala jsem jako obvykle v půl sedmé, uvařila kávu, vydala se do skleníku a narazila jsem na Moreyho, ležel na dešti. Marty si myslí, že jsem měla jeho tchána nechat venku, kde mu pršelo do očí; nechat ho tam ležet, aby cizí lidi viděli, jak se mu ústa plní vodou…“

„Ježíšmarjá, Lily…“

„Jenže tak nepečujeme o svoje nejbližší. Proto jsem ho dopravila dovnitř, postarala se, aby vypadal důstojně, zavolala Solovi a pak i Martymu, který ovšem už půl roku nebere telefon.“

„To bylo místo činu, Lily,“ poznamenal rozmrzele Marty.

„Jak to mám vědět? Jsem snad policajtka? Telefonovala jsem policajtovi, a ten to nevzal.“

Marty zavřel oči a Magozziho napadlo, že před touhle ženou zavírá oči hezky dlouho. „Nejsem už policajt, Lily.“

Magozzimu se ihned vybavil den skoro před rokem, kdy potkal detektiva Martina Pullmana; právě vycházel hlavními dveřmi z radnice, odnášel si v kartónové krabici celou svou profesionální kariéru a vypadal, jako by ho porazilo nákladní auto. „Ty se vrátíš, Marty,“ řekl Magozzi, protože nevěděl, co jiného by řekl člověku, který tolik ztratil, a co horšího, nechápal, jak někdo může tak snadno opustit práci, kterou miloval. Marty mu oplatil pousmáním. „Už nejsem detektiv, Leo.“

Magozziho vtáhly do přítomnosti Ginovy rutinní otázky. „Postrádáte něco? Nevloupal se k vám někdo? Měl Morey Gilbert nepřátele, podnikal v něčem neobvyklém?“

„Jestli podnikal v něčem neobvyklém?“ obořila se na něj Lily. „Co to má znamenat? Myslíte si, že v zadním skleníku pěstujeme marihuanu nebo kdovíco? Že vedeme farmu bílých otroků? Co?“

Gino dost dobře nesnášel ironii a začal rudnout v obličeji. Za léta jednali se spoustou pozůstalých a Ginovi nebylo zatěžko mluvit s těmi, kteří se sesypali. Doléhalo to na něj, dlouho potom se tím i trápil, ale věděl, jak k nim přistupovat. Lidé se mají hroutit, když zemře někdo z příbuzných. To odpovídalo Ginově představě o životě a smrti, o lásce a rodině; nečinilo mu potíže mluvit s nimi ohleduplně, citlivě a konejšivě, jak jen polda v takové situaci může. Ale zuřivci, kteří kolem sebe kopali, nebo stoikové, kteří si to, co cítí, nechávali pro sebe, ho vždycky vytáčeli – a v Lily Gilbertové se zjevně snoubilo obojí.

„Promiňte, paní Gilbertová,“ zasáhl decentně Magozzi a Gino obrátil oči v sloup. „Bylo by pro vás únosné doprovodit mě ven a ukázat mi, kde jste našla pana manžela? Případně mě tu provést krok za krokem, zatímco kolega by předběžně vyslechl vašeho přítele Sola? Zvládli bychom to rychleji.“

Při zmínce o nálezu manželovy mrtvoly se v jejích očích poprvé objevila známka slabosti. Jen se mihla, ale nedala se popřít.

„Opravdu mě mrzí, že vás o to musím požádat. Pokud je to pro vás příliš těžké, můžeme to odložit.“

V očích se jí okamžitě zablýsklo. „Samozřejmě to musíme provést neprodleně. Čas pracuje proti nám.“ Vykročila ke dveřím, malý starý voják plně soustředěný na své poslání, aspoň pustila z hlavy všechno ostatní. Magozzi pospíšil, aby jí otevřel dveře.

„Moment, počkat.“ Marty se zachmuřil. „Kde je Jack, Lily? Proč tu ještě není?“

„Jaký Jack?“

„Krucinál, Lily, neříkej mi, žes ho telefonicky…“

Vyšla ze dveří dřív, než dokončil větu.

„Kdo je Jack?“ zeptal se Magozzi a stále ještě přidržoval dveře.

„Jack Gilbert je její syn. Drahnou dobu spolu nemluvili, ale prokristapána, zemřel přece jeho otec… Musím mu brnknout.“

Marty přistoupil k pultu s pokladnou a telefonem a vyťukával číslo, Gino přešel k Magozzimu a přidušeně řekl: „Až budeš mluvit s tou starou dámou, zeptej se, jak dokázal čtyřicetikilový chvístek odtáhnout devadesát kilo mrtvý váhy až sem a pak mrtvolu zvednout na stůl.“

„Ó, Velký Detektive, dík za vzácný podnět.“

„Rádo se stalo.“

„Tobě není moc sympatická, viď?“

„Proč by mi nebyla sympatická? Ale má to svoje meze, když je sama jako z drcenýho skla.“

„Chm. Nijak nekomentovala tvoje oblečení. Takže jí laskavost nechybí.“

„Vtip je v tomhle. Ptám se, jak ho mohla odtáhnout. A odpovídám si, pche, že ho třeba neodtáhla. Třeba ho zastřelila tady a nám nakukala, že ho někdo zavraždil venku, aby nás připravila o místo činu.“

Magozzi chvíli přemýšlel. „Zajímavá úvaha. Trochu scestná. Ale oceňuju tvůj duševní výkon.“

„Děkuju.“

Magozzi otevřel dveře, aby vyšel ven. „Ale ona to neudělala.“

„Sakra, Leo, to nevíš…“

„Ale ano. Vím.“

5

Detektiv Aaron Langer dospěl v životě k bodu, kdy přestal doufat, že příští rok bude lepší než předchozí, ale věřil, že nebude zase tak zle. To se stává, když člověk dosáhne středního věku. Staří lidé, které milujeme, onemocní a umírají, mladí lidé, které nesnášíme, nás předstihují, ekonomika se hroutí a spolkne naše penzijní fondy; muž se začíná postavou podobat svému otci, ačkoli se kdysi zařekl, že to nedopustí. Kdyby pětileté děti zvěděly pravdu o životě, v mateřských školách by se rozmohly sebevraždy, přemítal Langer.

Zatím mu vždycky pomohla z nejhoršího práce. Když Langerova matka umírala na Alzheimerovu chorobu a jeho úspory zmizely v Brazílii i s jeho investičním poradcem, práce mu byla útočištěm, částí života, kde panovala jasná, přísná hranice mezi dobrem a zlem a on věděl, co má dělat. Vražda představuje zlo. Dopadení vraha dobro. Jak je to prosté!

Nebo aspoň bylo, než se obestřel tajemstvím. Cesta, po níž kráčel po celý život, se poté strašlivě zamlžila, takže víceméně nevěděl, kam se hnout. Nejvíc ze všeho teď potřeboval závažný, jednoznačný případ nesmyslné vraždy, který by paradoxně vrátil světu smysl; zdálo se, že konečně takový případ dostal.

„Přestaneš se už culit, Aarone? Naskakuje mi z tebe husí kůže.“

Langer vyplašeně pohlédl na parťáka. „Copak se culím?“

Johnny McLaren se na něj zakřenil. „Svým způsobem. Ale držíš se v mezích. Neukazuješ zuby a nevydáváš zvuky. Docela tě chápu. Po čtyřech měsících nicnedělání jsem málem vyrazil do ulic, abych někoho vlastnoručně zavraždil.“

Langer zavřel oči a usilovně se snažil ospravedlnit, že se téměř rozesmál v místnosti, kde jeden nešťastník opravdu vypustil duši. „V tom to není, Johnny,“ pronesl zasmušile a pohlédl stranou, protože neměl co dodat.

Krveprolití v domě Arlena Fischera nejvíc poznamenalo jinak čistý starobylý obývací pokoj – respektive pohovku, kdysi zjevně z javoru v přírodní barvě, která teď vypadala, jako by sloužila na jatkách za pracovní plochu. Jimmy Grimm, hvězda výjezdové skupiny kriminalistického ústavu, vstoupil, letmo pohlédl na zakrvácenou pohovku a prohlásil: „Projektil přeťal tepnu, pánové. Musel rychle vadnout. Kolik mu bylo? Devětaosmdesát?“

„Třeba střílel sám dědek,“ nabídl jinou možnost McLaren. „Co když je to cizí krev a Fischer teď pohřbívá oběť někde v lese?“

„Božínku, záhady, to je moje.“ Grimm, kulaťoučký chlapík v bílé kombinéze na jedno použití a gumových přezůvkách, si založil ruce v bok a rozhlížel se. Langer si pomyslel, že se podobá postavě z reklamy na pneumatiky Michelin. „Vida! To je vážně zajímavý.“

„Copak?“ zeptal se McLaren, ale Jimmy ho neslyšel. Skláněl se nad pohovkou, pohroužený do jiného světa – do svého světa – v němž naslouchal výhradně tomu, co mu našeptávala krvavá sprška a titěrné detaily.

Frankie Wedell, jeden ze strážníků, který zajišťoval místo činu, stanul ve dveřích obývacího pokoje. „Pamatujete si, jak máte postupovat, mazáci, nebo pro vás máme my chlapci ze zákopů uspořádat rekvalifikační kurs?“

McLaren se ohlédl přes rameno a zazubil se na něj. Frankie byl nejstarší strážník u policie, setrvával v hlídkové službě z vlastní vůle a vycvičil nespočet nováčků, mimo jiné i McLarena a Langera. „Tohle je náš rekvalifikační kurs, stará vojno,“ zaskřehotal. „Něco jako dietní vražda – bez mrtvoly. Jak se vede, Frankie?“

„Líp mi bylo, než rádio ráno roztroubilo tu zlou zprávu. Málem mi zlomilo srdce, když jsem slyšel, jak dopadl školkař Morey Gilbert.“

McLaren zvážněl. „To zlomí spoustu srdcí.“

„To nám pěkně blbě končí období sucha, takovýho dobráka aby pohledal. Vy dva jste ho od loňska celkem dobře znali, ne?“

„Znali, to je fakt.“

„Pak buďte rádi, že vám ho nepřiklepli.“

„Amen,“ zamumlal Langer. „Tvůj parťák říká, že jsi to omrknul od ulice k domu, Frankie. Je to tak?“

„Jo. Tony to prošel vzadu. Začali jsme pátráním po střelci a skončili pátráním po mrtvole.“ Váhavě se zadíval na zakrvavenou pohovku. „Nechápu, že jsme ji nenašli. Tolik krve, jeden by předpokládal, že chlap neodcválal moc daleko, zvlášť v jeho věku.“

Zatímco Frankie mluvil, Langerovy oči putovaly po místnosti a registrovaly detaily: naleštěnou parketovou podlahu, do úhledného vějíře rozložené časopisy na odkládacím stolku, pečlivě seřazené, v kůži vázané svazky klasiků v knihovně. Zdálo se, že všechno zůstalo na svých místech a nic nebylo poškozeno. Rušivě působila jen obludnost pohovky. A tři velké reprezentativní publikace navršené na podlaze u konferenčního stolku. Tam se jeho oči zastavily. „Jak to tu vypadalo, když jste sem dorazili, Frankie?“

„No, hospodyně – jmenuje se Gertrude Larsenová – stála na venkovních schodech, neovládala se, propadala hysterii, šermovala rukama, kvílela… radši si ani nepředstavuju, jak by vyváděla, kdyby narazila na samotnou mrtvolu. Nakonec se mi ji přece jen podařilo uklidnit a odvést do auta, ale byla čím dál víc mimo. Nejspíš si vzala nějaký prášky nebo co. Měli byste s ní promluvit hned, než se úplně složí.“

„Hýbala tady s něčím?“

„Pochybuju. Podle mě vešla dovnitř, uviděla krev a zjančila. Telefonovala z mobilu namísto z pevný linky uvnitř, takže zřejmě vystřelila ven a nepřekročila znovu práh domovních dveří.“

„Díky, Frankie. Vyřiď hospodyni, že hned přijdeme.“

„Je vaše.“

Langer přešel ke konferenčnímu stolku a zadíval se na svůj zrcadlový odraz na jeho desce. „Tohle nesouhlasí.“

McLaren se k němu připojil, zamračil se a dlouho si stolek prohlížel. „Hm, dám se poučit. Vidím pěkný, vypulírovaný konferenční stolek, nikde smítko, žádná krev ani zřetelný otisky prstů. Co mi uniká?“

„Ty knihy na podlaze. Měly by být na stolku.“

„Myslíš? Chceš mi namluvit, že u vás doma leží každá věcička vždycky na svým místě?“

„Prosím tě, u nás ne. Ale tady? Uvažuj. Rozhlídni se. Jedině tohle není na svém místě, Johnny.“

McLaren ještě jednou zběžně přehlédl místnost a zamyslel se. „Připouštím, že tenhle prokletý pokoj vypadá jako vystřižený z časopisu.“

„Jo, právě.“

„Až na tu pohovku.“

„A knihy na podlaze.“

McLaren si povzdechl a vrazil ruce do kapes. „No, možná stolek v zápalu boje porazili.“

Langer zavrtěl hlavou. „V tom případě by se knížky rozskočily, přinejmenším by se sesunuly. A podívej! Jsou skoro dokonale srovnané na sobě. Někdo je sundal ze stolku na podlahu.“

„Například střelec.“

„Přesně tak.“

Za pohovkou se vynořila hlava Jimmyho Grimma a McLaren se lekl, neboť to neodpovídalo všeobecnému názoru, že Grimm, když pracuje na místě činu, neslyší, co se děje kolem.

„Ježíšmarjá, Jimmy, úplně jsem zapomněl, že jsi tady. Co to vyvádíš, proč se schováváš?“

„Rekonstruoval jsem dráhu projektilu. Zasáhl nejdřív přední polštář a pak proletěl látkou vzadu, takže šlo o průstřel. Myslím, že najdeme kulku zavrtanou někde v knihovně.“ Přehlédl konferenční stolek a usmál se na Langera. „S těma knížkama boduješ, Aarone. Až skončím s tímhle, sbalím je a hodím do laborky jako prioritu.“

„Dík, Jimmy.“

McLaren se škrábal v zrzavém strništi na své neoholené tváři. „Stejně to nedává smysl. Pachatel sem vtrhnul, odbouchnul chlapa na pohovce a pak se chopil hromádky knih na konferenčním stolku a položil je na podlahu? Proč by to k sakru dělal?“

„Ptáš se správně.“

Gertrude Larsenová zjevně dávno dosáhla důchodového věku, a jak tak seděla na zadním sedadle hlídkového vozu ve vytahané vybledlé pletené vestě a třásla se, přestože slunce rozpalovalo karoserii, budila spíš soucit.

Když se Langer přiblížil k otevřeným dveřím, vzhlédla k němu kalnýma, skelnýma očima zfetovaného člověka. Ve vrásčitých rýhách na jejích tvářích stékalo pár slz, ale neprovázely je žádné emoce.

Langer ten pohled dobře znal. Patřil obětem pokusu o vraždu, které přežily a tlumila je silná sedativa, nebo dětem, které požily valium rodičů, ale ten třas ho zarazil. Přidřepl k autu a dotkl se předloktí staré ženy. „Jak vám je, paní Larsenová?“

Chabě se usmála, zvedla nejistou, artritidou pokroucenou paži a přiložila ji na hřbet jeho ruky. Neuměl si představit, jak tato sedřená stařena může stále ještě drhnout, vytírat a udržovat čistotu v domě. „Trochu líp.“

„Užila jste něco?“

Trochu rozpačitě přikývla a podala mu malou plastovou lahvičku s lékem na předpis. „Jednu tu růžovou.“

Langer otevřel lahvičku a nad obsahem povytáhl obočí. Byly v ní růžové, modré a žluté pilulky a slepenec seschlých kapslí Tum. Růžové pilulky vypadaly jako xanax, ale nebyl si jist.

„Tu růžovou si beru vždycky, když mě něco doopravdy rozčílí.“

„Rozumím.“ Langer si poznamenal adresu nemocniční lékárny uvedenou na štítku a lahvičku jí vrátil. Zastrčila ji do staromódní kabelky s kovovou přezkou. „Cítíte se natolik dobře, abyste mi mohla odpovědět na pár otázek?“

Pomalu přikývla a osušila si oči vlhkým kapesníčkem ozdobeným krajkou.

Langer se k staré ženě choval krajně ohleduplně, výslech probíhal tak trochu jako zpomalený film, ale přece jen se dověděli, že byla dvaatřicet let hospodyní Arlena Fischera, dojížděla do domu třikrát týdně autobusem, navíc v neděli ráno, taky autobusem, to aby mu pomohla připravit se na bohoslužbu o deváté hodině v luteránském kostele v Saint Paulu. Zaměstnavatel ji velmi dobře platil, pečovala o něj jako o bratra a netušila, kdo by mu mohl chtít ublížit. Ano, ovšem, ty knihy měly ležet na konferenčním stolku stejně jako krásná podlouhlá gobelínová dečka, kterou mu koupila k osmdesátým narozeninám, nene, s ničím nehýbala.

„Byla ta dečka hodnotný kus?“

V uslzených očích jí svitlo. „Málokdy se najde dečka s motivem ptáků, a už vůbec ne se salašníky modrými. Ano, byla dost drahá. Stála osmdesát dolarů bez daně.“ Naklonila se k němu a svěřila mu šeptem: „Ale koupila jsem ji ve výprodeji. Za devatenáct dolarů devětadevadesát.“

Langer se na ni usmál. „Výhodná koupě.“

„To si pište.“

Langer jí poděkoval, předal jí navštívenku a požádal Frankieho, aby ji odvezl do Hennepinova obvodního zdravotního střediska, počkal, až ji vyšetří, a pak ji vzal domů.

Frankie si ztrápeně povzdechl. „Víš, jak to tam na pohotovosti v neděli vypadá?“

Langer omluvně rozhodil rukama. „Žije sama, Frankie, sama si naordinovala lék a pořád se třese i v té pojízdné sauně. Obávám se šoku.“

„Dobře, dobře, ale měl jsi být spíš misionářem nebo tak něco.“

Langer a McLaren stáli na příjezdové cestě a sledovali, jak hlídkový vůz mizí.

„Co o tom soudíš?“ zeptal se McLaren. „Že střelec shodil knížky ze stolku, aby ukradl dečku za dvacku?“

„Nezapomeň, že na ní byli salašníci modří. Takovou abys pohledal.“

„Kristapána, Aarone, děláš si srandu?“

„Možná.“

„Tak přestaň. Děsíš mě.“

Jimmy se svou výjezdovou skupinou pracoval na místě činu celou další hodinu, věci se ale přece jen začínaly rýsovat. Langer a McLaren ho zastihli, jak se plazí po podlaze obývacího pokoje s měřicím pásmem a čmárá do notesu číslice.

„Hola, Jimmy,“ zahlaholil McLaren natolik zvesela, nakolik se zmohl poté, co strávil nedělní ráno v domě, kde se vraždilo. „Už jsi to tu vyřešil?“

Grimm ho obdařil unaveným úsměvem a s námahou vstal. „Zatím ještě ani nevím, jestli tu došlo k vraždě. Příště se snažte aspoň sehnat mrtvolu. Dost by to usnadnilo situaci. Máte zprávy z nemocnic?“

McLaren zalistoval v poznámkách. „Ano. Za noc hlásí jedině dva postřelené šestnáctileté výrostky, kteří se kvůli ženské snažili navzájem odprásknout dvaadvacítkou. Ale jen se škrábli, kdepak zásah do tepny…“

„Tady neúřadovala dvaadvacítka.“ Jimmy zvedl sáček s kulkou uvnitř. „Ale pětačtyřicítka, střela je mimochodem výrazně rýhovaná.“

„Ráže pětačtyřicet? V tom případě toho, kdo to tady v noci koupil, nepřijala žádná nemocnice široko daleko.“

„Potom je mrtvý,“ konstatoval věcně s pohledem na pohovku Grimm.

Langer sledoval, kam se Grimm zadíval, a málem se mu zvedl žaludek. „Je tu spousta krve.“

Jimmy pokrčil rameny. „Vypadá to tady hůř, než co se tu možná odehrálo. Abych měl jistotu, musím provést saturační testy, ale na první pohled bych řekl, že vaše oběť opustila dům živá. Na zásah do srdce tu přece jen není dost krve. Uvažuju samozřejmě o krajnosti. Ale tepna se sama nezahojí. Bez lékařské pomoci by ten člověk rychle vykrvácel, a jinde v domě není kapička krve.“

McLaren zasténal. „Někdo ho teda střelil, sbalil a odnesl, to znamená, že hledáme zápasníka sumo. Arlen Fischer totiž podle hospodyně vážil skoro sto padesát kilo.“

Jimmy Grimm se zhoupl pata-špička a zašklebil se. „Nikdo ho neodnesl.“

„Ne? A jak zmizel? Vysáli ho snad do vesmíru mimozemšťani?“

„Je to ještě zajímavější.“ Jimmy se usmíval, užíval si svého tajemství. „Kristepane, Aarone, uzemni ho a já mu ušmiknu koule,“ láteřil McLaren.

„Panebože, vy Irové jste ale nedočkaví,“ povzdechl si Jimmy a ukázal na část podlahy označenou páskou. „Našli jsme otisky kol. Táhnou se od pohovky přes kuchyni k domovním dveřím a končí v garáži. Stopy čtyř kol, ne dvou. Střelec si přivezl nemocniční vozík.“

„No ne!“ McLarenovo zrzavé obočí vystřelilo vzhůru. „To je úkladnost na druhou.“

„Moje řeč.“ Jimmy zvedl silné paže skoro až ke stropu a protahoval se. „Pomalu tady končíme a vrátíme se do laboratoře. Zřejmě tam na nás čekají tuny stop z toho kolejiště…“ Zarazil se v půli věty a svěsil ruce. „Proboha… Říkáte, že Fischer vážil půldruhýho metráku?“

Langer přikývl. „Nejmíň.“

Jimmy zavřel oči a zavrtěl hlavou. „Páni, nemívám tak dlouhý vedení. Moji lidi hlásili, že chlap na kolejích je tlusťoch.“

„Zjistili jeho totožnost?“

Jimmy pokrčil rameny a Langer vytáhl mobil. „Vyslali tam Tinkera a Petersona, co?“ zeptal se McLarena.

„Jo.“

Langer vyťukal číslo, přiložil telefon k uchu, chvíli naslouchal, pak řekl: „Lewisi, tady Aaron. Jak jste daleko s tím chlapem na kolejích?“

Lewisi Tinkerovi nikdo nikdy nevytkl, že je nemluva. Když se ho někdo zeptal, jak se má, vyslechl si jeho životní příběh bez šance na únik. Langer se ho několikrát pokusil přerušit, ale brzy to vzdal a rezignovaně poslouchal, byť vnitřně zuřil.

McLaren přešlapoval, ale nevydržel na místě, a tak přecházel sem tam, a nakonec přistoupil k Langerovi a pokusil se přiložit ucho k telefonu.

„Dobrá, Lewisi, dík,“ řekl Langer. „Musím končit. Sápe se na mě McLaren.“ Ukončil hovor, odložil mobil a jen stál, pohupoval se dopředu dozadu a ponuře se usmíval.

McLaren na pokraji zoufalství spráskl ruce. „Neser mě, Aarone, to tě mám prosit?“

„Mrtvolu na kolejích se nepodařilo identifikovat. Jde o starého muže, váha dobrých sto padesát kilo, střela mu roztrhla levou paži těsně nad loktem.“ Pokývl Jimmymu Grimmovi. „Zasáhla tepnu, jak jsi konstatoval, Jimmy.“

„Vykrvácel?“

Langer stiskl rty a vytěsnil zbytky úsměvu. „Ne. Podle techniků zemřel na infarkt, pravděpodobně když viděl, že se blíží vlak.“

„Prokristapána,“ vyhrkl McLaren a živě si představil starého zraněného muže připoutaného ke kolejím, jak otáčí hlavu a vidí reflektor jedoucího vlaku, který se k němu blíží.

„Soudní lékař tvrdí, že kdyby přežil, pravděpodobně by přišel o paži,“ pokračoval Langer. „Někdo mu ji stlačil, jenže moc těsně a na příliš dlouhou dobu.“ Upřeně se zadíval na McLarena. „Tinker říká, že úzkou dečkou s malými modrými ptáčky.“

McLaren zamžikal a tiše hvízdl. „Potom je jejich oběť naše oběť.“

„Vypadá to tak.“

„Ježíšikriste!“ McLaren pohlédl na pohovku a otřásl se, vstřebával úhrn toho, co se tu odehrálo. „To je přímo morbidní, Aarone.“

„Já se nepřu.“

„Takže nám tu řádí sadistický parchant – střelil ubohého starce do paže, přivázal ho k vozíku, vyvezl z domu a dopravil k železniční trati, kde ho připoutal ke kolejím…“

„… přitom zajistil, aby byl po celou dobu naživu a věděl, co ho čeká,“ dokončil Jimmy Grimm. „Pane na nebi!“

6

Magozzi pozoroval, jak nakládají tělo Moreyho Gilberta do dodávky soudní patologie, a trhl sebou, když vak nadskočil, jak se sklopila kola vozíku. Za léta viděl v této dodávce mizet spoustu mrtvol, ale dodnes nepřivykl tomu závěrečnému nadskočení před poslední cestou z domova.

Ulevilo se mu, až když děti převlečené za asistenty hlavního soudního lékaře přibouchly zadní dveře, nastoupily do vozu a odjely.

„Co je to za potěr?“

„Moment,“ řekl Gino do mobilního telefonu a přitiskl si ho na prsa. „To není žádný potěr. To jsou dospělí čerství absolventi medicíny. Považuješ je za potěr, protože sám nezadržitelně stárneš.“

„Jsem v nejlepších letech. Čtyřicítka ještě není na dohled. Kde se tu berou asistenti? A kam se poděl Anant?“

Gino si povzdechl. „Maká na tom starci připoutaným ke kolejím. A potěr se činí. Sledoval jsem je. Pracovali v rukavicích jaksepatří. Můžu dokončit hovor?“

„Dopřáváš si sex po telefonu s Angelou?“

„Ne. S Langerem. A přerušil jsi nás před vyvrcholením. Není ti to trapný?“ Přiložil mobil opět k uchu. „Promiň, Aarone. Na Lea dolehla krize středního věku.“

Magozzi vydržel mlčet přesně pět sekund. „Ten chlapík na kolejích byl taky starý?“

„Prokrista! Vydrž, Aarone… Ano, Leo, byl to stařec. Přestárlý stařec.“

„Tak to máme tři za jednu noc, Gino. Moreyho Gilberta, toho z krvavé chaloupky a starce na kolejích.“

„Spíš se zdá, že oběti jsou jen dvě, a když mě necháš dotelefonovat, zjistím všechno, co si přeješ vědět o mrtvých starých lidech. Do háje, jsi jako batole, co pořád tahá dospělýho za nohavice.“

„Nemáš žádné nohavice.“

Gino se na parťáka zaškaredil a s telefonem u ucha se přesunul na opačnou stranu parkoviště.

Magozzi objevil ve stínu před skleníkem lavičku a posadil se vedle řady napěchovaných plastových pytlů, které voněly po čokoládě. Silniční provoz v nedělním dopoledni zesílil, ale hluk podstatně tlumil hustý, věčně zelený živý plot, který s mezerou pro příjezdovou cestu odděloval ulici od pěstitelské školky. V tomto malebném, klidném zákoutí ve velkoměstě se jistě příjemně nakupovalo, žilo a střílelo po starém muži, aniž se pachatel musel bát, že ho někdo spatří.

Technici výjezdové skupiny se stále zdržovali uvnitř a zkoumali okolí stolu, na který Lily Gilbertová položila manžela. Dva se pohybovali venku a snažili se něco najít na lijákem spláchnuté asfaltové ploše parkoviště, ale podle Magozziho se snažili marně. Ať úmyslně, či nikoli, Lily Gilbertová zahladila veškeré stopy, na které déšť nestačil.

Případ se Magozzimu už teď zajídal, protože věděl, odkud vane vítr. Nikdo nestřílí starce pro zábavu. Pokud nejde o loupež, seznam podezřelých bývá krátký a téměř vždycky se omezuje na příbuzenstvo. Jednoho dne odhalí v rodině psychicky vyšinutého narkomana, který vraždí své nejbližší. Ze skříně nevypadne žádný přízračný netvor.

Gino se k němu šoural přes parkoviště, kulaťoučký obličej už mu zrůžověl od sluníčka, devítka v pouzdru se mu plácala na kostkovaných bermudách. Klesl na lavičku a otřel si z čela pot. „Věřil bys, že před týdnem sněžilo? A najednou tohle pekelný vedro. Teď máme sedmadvacet ve stínu a ještě není poledne. Kéž by se konečně objevil synáček, ať odtud můžeme odfrčet.“

„Co zjistil Langer?“

Gino se naklonil dopředu a mnul si ruce. „Něco fakt zajímavýho. Langer a McLaren prošťourali krvavý domeček, ale mrtvola nikde, kdežto Tinker a Peterson se zabývají mrtvolou na železničních kolejích, ale krve je tam pomalu. Díky zázraku mobilních telefonů spolu komunikujeme a voilá! Ukazuje se, že starý majitel krvavého domečku je pravděpodobně ten nešťastník připoutaný ke kolejím. Požádají hospodyni o identifikaci, ale vypadá to nadějně.“

Magozzi se trochu narovnal a zachmuřil se. „To je úplný hlavolam.“

„Prdlajs. Podle toho, co kolegové stačili očíhnout, někdo starocha postřelil v domě, trefil tepnu v nadloktí, a představ si! Stlačil mu paži, aby nevykrvácel, dřív než ho dostane na koleje. To je horor, co? Pachatel chtěl, aby viděl, jak se blíží vlak. Anant ho má právě na pitevním stole, ale předběžně soudí, že zemřel na infarkt.“

„Ježíšikriste.“ Magozzi o tom dlouho zachmuřeně přemýšlel, ale mozek se nedopracoval k ničemu podstatnému. „Vyděsil se k smrti.“

„Zřejmě ano. Kromě toho byl postřelený pětačtyřicítkou, kdežto náš stařík menší ráží, a modus operandi se taky v ničem neshoduje.“

„Takže mezi naší a jejich obětí neexistuje žádná souvislost.“

„Jedině snad ta, že oba byli starci a bydleli poměrně blízko sebe.“

Magozzi si protřel oči, pot ho svědil na víčkách. „Vůbec se mi to nelíbí.“

„Hm. Mně taky ne. Nic tu do sebe nezapadá a vzhledem k tomu nezbývá než pátrat po dvou vrazích.“ Gino pohodil hlavou k plastovým pytlům vedle lavičky. „Ty pytle sem natahala sama stará dáma?“

Magozzi zavřel oči a usmál se. „Ne. Donutila mě, abych je sem přenesl. Každý váží patnáct kilo. Myslel jsem, že vypustím duši.“

„Stal se z tebe šlechetný detektiv oddělení vražd, děláš černou práci pro podezřelou z vraždy.“

„Je stará. Požádala mě o to. Nesmíme zapomínat na úctu ke stáří. Ostatně to pro mě jako pro chlapa byla i výzva, protože ona sama nesla pětadvacetikilový pytel se substrátem.“

„Takže si myslíš, že mohla přemístit i tělo.“

„Ano, pod tlakem okolností. Převezla ho dovnitř na trakaři.“

„Proboha, to je příšerný. Když si představím, jak tlačila trakař s mrtvým manželem… Ale není to zas tak příšerný jako ho omejvat a holit. Právě tohle mě žere. A neříkej mi, že se to dělávalo za starých časů, to já vím. Dávno nastala jiná doba a tohle je moc divný.“

Magozzi trhl rameny. „Někteří staří lidé možná pořád žijí ve starých časech. Ale i mě to žere. Myslím, že ve hře je ještě něco jiného.“

Gino zavlnil obočím. „Povídej.“

„Podle mě ho nezabila, ale něco jsme zřejmě přehlédli.“

„A co?“

„Nevím. Je to jen pocit. Proč ty pytle voní po čokoládě?“

„Jsou v nich rozemleté kakaové boby na mulčování. Nastýlají se kolem rostlin, taky se sypou na zahradní cestičky. Když zaprší, všude to voní jako tyčinky Hershey. Dobry, ne?“

„Co já vím. Jak zajistíš, aby na ně nechodily děti ze sousedství?“

„Postřílím je.“

Oba vzhlédli, protože na příjezdovou cestu k pěstitelské školce náhle odbočil zbrusu nový kabriolet Mercedes a prudce zabrzdil, až pneumatiky zaskřípaly, na centimetr před hlídkou, která ji stále střežila. Řidič působil neškodným dojmem – muž středního věku, trochu silnější v pase, v drahém, dobře vyhlížejícím, přestože teď hodně pomačkaném obleku; když se mu strážník snažil zabránit v tom, aby pokračoval v jízdě, začal vyvádět jako pominutý.

„To bude syn,“ poznamenal Magozzi.

Gino civěl na muže s přihlouplým úsměvem. „Při svatým hovnisku. Tohle je na hlavu. Víš, kdo to je, Leo? To je Jack Gilbert.“

„Ovšem, syn. Vždyť to říkám…“

„Ne, ne, to je ten známý Jack Gilbert. Neúnavný a všeho schopný advokát, obhájce osob, které utrpěly újmu na zdraví, co dryáčnicky inzeruje svoje služby v televizi. Jack Gilbert nedopustí, aby vás někdo vodil za nos! Tak to je on. Chudák Marty! Umíš si představit, že bys měl za švagra takovýho slizouna?“

Gilbert ječel na strážníka, slovní útok podtrhoval zuřivými, rozevlátými gesty, takže vypadal jako větrný mlýn stižený amokem.

„Sakra, podívej se na něj! Podělaný advokáti, myslí si, že jim patří svět.“

Magozzi vstal a pokynul strážníkovi, aby Gilberta pustil dál. „Snaž se ho pochopit. Právě se dověděl, že mu zavraždili otce, ale neoznámila mu to vlastní matka.“

„To z něj nedělá menšího slizouna.“ Gino neochotně vstal, protože si to Gilbert namířil přímo k nim, a rychle ustoupil o krok, když se u nich zastavil tak těsně, že mu viděl každou žilku v krví podlitých očích.

„Vy dva jste detektivové?“ Zadíval se podezíravě na Ginovy bermudy.

„Ano, pane. Já jsem detektiv Rolseth a to je detektiv Magozzi.“

Gilbert naplocho napřáhl zpocenou, kluzkou dlaň a zapumpoval oběma detektivům rukama, přitom se kymácel dopředu dozadu. „Jack. Jack Gilbert.“

Magozzi se mu chystal vyslovit formální soustrast, ale neměl šanci.

„K čertu, co se tu semlelo, lidi, co myslíte? Byla to loupež? Vražda pod vlivem drog?“

„Jsme na samém počátku vyšetřování, pane. Ještě neskončily výslechy…“

„Ježíšikriste!“ Gilbert si tiskl hřbety rukou k očím. „Nemůžu uvěřit tomu, co se stalo. Ve městě se najde sto lidí, kteří by nejradši odkráglovali mě, patří mezi ně i moje žena, ale někdo zastřelí mého otce.“

Gino zavlnil obočím. „Smím se zeptat, kdo vás chce odkráglovat, pane Gilberte? Kromě vaší ženy, samozřejmě.“

„Jsem advokát a zabývám se ochranou poškozených – odfaxuju vám seznam. Hergot, byl to starý člověk. Do hajzlu, kdo střílí starce? Kde je matka? Kde je Marty?“

„Teď jsou v domě, pane Gilberte, ale když dovolíte, zeptáme se vás na několik věcí…“ Magozzi nedopověděl a s otevřenými ústy sledoval, jak Gilbert uhání pryč, ani se neohlédl.

„Vedeš výslech pozoruhodným způsobem,“ poznamenal Gino. „Ten parazit se zaseknul, toho jsi dosáhnul. Přesto s ním musíme pohnout. Položit mu pár rutinních otázek, třeba kde byl v noci, jestli zavraždil otce a podobně.“

Magozzi civěl na kolegu a pak si všiml, že starší strážník, kterého tu předtím neviděl, sundal čepici, podlezl vymezovací pás přetínající příjezdovou cestu a kráčí k nim. „Znáš toho chlapíka?“

Gino zamhouřil oči. „No jasně. To je AI Viegs. Nevyjadřuj se k jeho vlasům.“

„Prosím?“

„Má za sebou první výsadbu. Vypadá s těmi implantáty srandovně. Na holý palici mu trčí pár štětinatých drnů.“

Muž se blížil a Magozzi se přistihl, že nemůže odtrhnout oči od jeho hlavy. „To je věc, Gino, snáz by člověk přehlédl slona.“

„Jo, já vím… Hej, Viegsi!“

Strážník zasmušile pokývl na pozdrav a Magozzi dál zíral na jeho bizarně vzorovaný růžový skalp.

„Berman a já jsme obešli sousedy v širším okolí a proklepli je. Ještě se sem musíme vrátit a uhodit na ty, co jsme nezastihli, ale většina jich byla doma. Je neděle, tak není divu.“

„Budu hádat,“ řekl Gino. „Nikdo nic neslyšel, nikdo nic neviděl.“

Viegs přikývl. „Taktak. Jenže… je to divný.“ Rozhlédl se, odkašlal si a zašoupal vyleštěnými botami. „Zastavili jsme se na dobře dvaceti místech, v domech, obchodech… lidičky, bylo to fakticky divný.“

Magozzi odtrhl pohled od Viegsovy hlavy a zadíval se mu do očí. „Jak to myslíte?“

Viegs bezmocně pokrčil rameny. „Spousta lidí brečela. Dejte na mě, že spousta. Jen se dověděli, že pan Gilbert dodejchal, spustili a bulili. Chlapi, ženský, děcka… bylo to hrozný.“

Magozzi zpozorněl. Začínalo to být opravdu zajímavé.

„Já to nechápu. Žijeme přece ve velikánským městě. Polovina lidí, co tady bydlí, nezná souseda ani od vidění, a rázem jeden nevychází z údivu, co se tam děje…“ Viegs pohodil hlavou směrem k ulici. „Člověk žasne.“

Gino se natahoval na špičky, ale neviděl přes Viegsovo rameno nic než opuštěnou příjezdovou cestu. „O čem to mluvíte?“

„Byli jste teď někdy na ulici?“

„Od té doby, co jsme přijeli, ne.“

Viegs ukázal palcem směrem, odkud přišel. „Tak se projděte. Ať to vidíte na vlastní oči.“

Gino a Magozzi se vydali přes parkoviště a pokračovali k místu, kde příjezdová cesta protínala živý plot, a náhle se ohromeně zastavili. Chodník vlevo i vpravo zaplnili lidé nejrůznějšího věku a barev pleti, někteří tiše plakali, jiní vážně či stoicky hleděli do prázdna, všichni pietně stáli a mlčeli. Magozzi cítil, že se mu ježí chloupky na krku.

Gino pozoroval, jak další lidé přecházejí ulici a spořádaně zaujímají místo v řadách truchlících. „Prokrista,“ zašeptal. „Co to bylo za veličinu?“

Vysoký blonďatý mladík u vymezovacího pásu zvedl ruku, aby upoutal jejich pozornost. Magozzi přešel k pásu a důvěrně se k němu naklonil. „Co pro vás můžu udělat, chlapče?“

„Mhm… Vy jste detektivové?“

„Ano.“

Mladík byl patrně docela hezký, ale za daných okolností mu v obličeji naskákaly skvrny, zčervenal a oči mu opuchly. „Jsem Jeff Montgomery, víme? Tady Tima Matsona taky neznáte, co? Pracujeme tu a pan Pullman nám přikázal, ať zůstaneme doma, že s námi budete chtít mluvit… ne snad? Jenže… my jsme museli přijít, chápete?“

Magozzi si pomyslel, že hoši vypadají jako odložená štěňata. Nadzvedl pás a pokynul jim, aby ho podlezli, potlačil přitom nutkání pohladit je po hlavách a povzbudit je.

7

Když nejsou zjevní podezřelí, první den vyšetřování vražd vyplní nepříliš plodné výslechy a ověřování fakt, a tak pohltí vzácné, zlaté hodiny mezi vraždou a časovou hranicí pravděpodobnosti, že bude někdy objasněna. Pokud má kriminalista štěstí, narazí na jiskřičku – drobný útržek informace, která ho může navést na správný směr, ale Magozzi a Gino dneska neměli to štěstí. Celý den pracovali na Gilbertově případu, a ani tuk.

Magozzi zaparkoval v boční ulici u radnice a chvíli s Ginem seděli ve tmě.

Víš, v čem je tvůj velký problém, Leo? Bereš každou vraždu setsakramentsky osobně.

To mu mimo jiné řekla bývalá manželka a i po tolika letech ho ta slova ohromovala. I její závěrečné přiznání všech nevěr časem ztratilo svůj osten, ale tohle ne. Tehdy se úplně poprvé zamyslel nad tím, že vražda by se ho neměla osobně týkat, a dodnes se s tím nevyrovnal.

Předpokládal, že to nějak souvisí s vcítěním se do nitra oběti. Nikdy si nedokázal zachovat od tělesné schránky odstup, vidět v ní „jen“ mrtvolu. Někteří policisté to dokázali. Pro některé to byla nutnost, aby se nezbláznili. Magozzimu se to nedařilo. Pro něj to nikdy nebyly ostatky, ale vždycky mrtvý člověk, a to je velký rozdíl.

Ale tentokrát to bylo horší než jindy. Během jediného dne vyšetřování nejenže politoval oběť, ale mrzelo ho, že toho muže neznal, to se mu nikdy předtím nestalo.

„Byl to dlouhý den,“ konečně si povzdechl Gino.

„Až moc. A těch zarmoucených lidí! Aspoň jednou bych rád vyšetřoval vraždu člověka, kterého všichni nenáviděli.“

„Toho se nedočkáš,“ zavrčel Gino. „Těžko bys našel někoho, kdo nenávidí mrtvýho člověka. Nesluší se to. I kdybys byl ten nejhnusnější grázl na světě, jakmile tě šoupnou do rakve a vystaví před lidma, co tě za tvýho života nenáviděli, všichni na tobě najednou najdou něco dobrýho. A pak že se nedějí zázraky.“

Magozzi upíral zrak čelním sklem na opuštěnou ulici. Možná má Gino pravdu. Možná byl Morey Gilbert obyčejný člověk, kterého pozvedla smrt. Ale v hloubi duše si to nemyslel.

Gino chvíli mlčel. „Víš, něco mi říká, že v tomhle případě je to trochu jinak.“

„Ano, chápu. Myslel jsem na totéž.“ Magozzi zavřel oči a vybavil si všechny ty truchlící před pěstitelskou školkou. Tak spontánně se lidé shromažďují, když zemře celebrita nebo milovaný státník, ne průměrný pan Nikdo. Média sice projevila zájem, ale spíš proto, že v poměrně frekventované ulici vznikla dopravní zácpa. Novináři nevěděli o Moreym Gilbertovi zhola nic, soustředili pozornost především na senzační horor kolem jiného starce, mučeného a připoutaného ke kolejím.

Z Ginových bermud zazněly úvodní tóny Beethovenovy 5. symfonie. Vrazil ruku do kapsy a vytáhl mobilní telefon, aby zabránil jejich denervujícímu opakování. „Krucinál, já tu holku proplesknu. Naučím ji úctě k otci a hudebním klasikům.“

„Měl by sis pořídit závěsné pouzdro na mobily.“

„No jasně. Mobil v jednom pouzdře, bouchačku v druhým. A dopadne to tak, že se střelím do ucha. Slyším, tady Rolseth.“

Když Gino rozsvítil čtecí lampičku, aby si mohl dělat poznámky, Magozzi vystoupil z auta, opřel se o dveře, stiskl tlačítko zrychlené volby na vlastním telefonu a vyčkal, až ve sluchátku pípne záznamník volaného. „Ahoj, tady Leo. Makáme na tom, co se dneska seběhlo, trochu se zpozdím. Pokusím se stihnout to do deseti, brnkněte, jestli je to moc pozdě, jinak na viděnou.“ Dotelefonoval, nasedl znovu do auta a přál si, aby deset hodin nebylo moc pozdě; aby mu v nejbližších hodinách jeho mobil nezacvrlikal.

Gino na něj mávl zápisníkem. „Volal noční provozní manažer sportovního a společenského klubu ve Wayzatě. Jack Gilbert tam včera večer byl, jak sám uvedl. Zjevně tam tráví skoro každý večer, vždycky sám, to něco vypovídá o jeho soukromým životě. Klub ovšem zavírá v jednu hodinu a Anant stanovil čas smrti mezi druhou a čtvrtou hodinou, ne?“

„Ano.“

„Takže měl dost času, aby dorazil do školky a oddělal tátu. To znamená, že nemůžeme očistit jedinýho člena rodiny. Stará dáma byla v domě sama, syn a zeť se zřejmě opili a prd si pamatují.“ Povzdechl si a zastrčil zápisník do kapsy u košile. „Nikdo nemá alibi. Nelíbí se mi to. Co si o tom myslíš?“

Magozzi sáhl na zadní sedadlo pro promaštěné papírové tašky, které pravděpodobně znečistily čalounění. „Myslím, že tohle auto bude rok smrdět po rožnění. Vysvětli mi, proč jsme se museli stavit cestou pro večeři.“

„Protože kdybysme pro ni poslali Langera, přinesl by nám mrkev s pilinami a ještě kdovíjaký vegetariánský blafy.“

Minneapolis se s večerem oděl do záře světel. Je to krásná metropole, přemítal detektiv Langer a díval se na žluté obdélníčky na vzdálené věži, která šplhala do nočního nebe jako zlatý žebřík. Člověk by nečekal, že tady vyrůstají takoví vrazi.

McLaren, Minnesoťan a Ir v jedné osobě, byl přesvědčen, že ten, kdo zavraždil Arlena Fischera, rozhodně pochází odjinud – možná z Chicaga nebo New Yorku, zkrátka odtamtud, kde žijí lidé jako mafiánská rodina Sopránů. Langer se usmál, ale musel přiznat, že to, jak byl stařec zavražděn, připomíná starosvětské gangsterské způsoby. Taková tvořivost se v jiných oblastech vyskytuje zřídka.

Pohlédl na svůj monitor a pohnul myší, aby probudil hlášení, které sepisoval. Sepisování hlášení nenáviděl. Nesnášel tajemné, strojené policajtské vyjadřování, které znetvořovalo mozek a svazovalo jazyk. Detektiv nikdy nevešel do domu, ale vstoupil do objektu. Pachatel oběť nezastřelil, ale oběť utrpěla smrtelné zranění způsobené střelnou zbraní té a té ráže. A Arlena Fischera nikdo nepřipoutal ke kolejím, aby ho na kaši rozmašíroval půlnoční nákladní vlak do Chicaga; byl „pomocí ostnatého drátu pohybově omezen v kolejišti železniční trati na jižním tahu“. Nesměl ani zmínit, že tudy měl projet vlak, protože tím by pachateli podsouval bez důkazu vražedný úmysl. Kdejaký advokátský zelenáč by ho roznesl na kopytech. Je to přepjatá pošahaná právnická hatmatilka. Kdyby takhle policista mluvil s lidmi, vysmějí se mu.

Znovu se zahleděl do světel, zamyslel se nad poslední větou a následně nad tím, jestli by ho náčelník Malcherson postavil mimo službu, kdyby napsal, že pachatel Arlena Fischera zanechal na kolejích, aby ho vlak rozporcoval.

„No tak, Aarone, vrať se na zem,“ zahlaholil za ním McLaren. „Dodavatelé bašty právě přijeli.“

Langer provinile vzhlédl jako žáček, kterého nikdy neposadí ve třídě k oknu. McLaren, Gino a Magozzi u velkého stolu v přední části oddělení vražd vytahovali z promaštěných papírových tašek kartónové vaničky. „Už jsem skoro hotov,“ řekl a věnoval opět pozornost počítači.

„Pospěš si,“ vybídl ho dobrácky Gino. „Vždyť žaludek stůně, když cítí žrádla vůně.“

Magozzi po něm lupl očima. „Kam na to chodíš?“

„Na co?“

„Na tyhle vtipné průpovídky.“

„Přebírám je od táty. Jedl vtipnou kaši.“

McLaren objevil sáček s česnekovými bake rolls a zabořil do něj nos. „Na tebe nezbyla?“

„Málem, ale slupnul jsem tvůj díl,“ řekl Gino s kamennou tváří. „Poslyšte, jak to, že tu nejsou Tinker a Peterson? Děláte s nima přece v tandemu, ne?“

„Ne tak docela. Palbě médií čelíme výhradně my, náčelník totiž zatrhl Petersonovi vystoupení před kamerou, protože tomu arogantnímu čurákovi z Channel Three řekl, že je arogantní čurák.“

Gino spokojeně zavrněl. „To byl hvězdný okamžik.“

„To teda jo,“ přisvědčil McLaren. „Tinker ke všemu od zítřka nastupuje dovolenou, takže mám vymalováno. Teď shrábnu veškerou slávu já, jen co Langer vyřeší případ.“

Langer se usmál, vyťukal na klávesnici příkaz k tisku dokumentu, vstal a protáhl se. Takhle se mu to líbí. Být v kanceláři po pracovní době, vyšetřovat živý případ, poslouchat žertování kolegů… poprvé po dlouhé době, připadalo mu, že po letech, začínal věřit, že se možná všechno zase spraví.

Jedl páté grilované kuřecí křidélko a usilovně vzpomínal, jestli má v dolní zásuvce lahvičku maaloxu, když Magozzi položil otázku, která mu připomněla, že na světě možná není dost léků upravujících zažívání.

„Tys kamarádil s Martym Pullmanem, viď, Aarone?“

Langer zvedl ukazováček a dál přežvykoval, hrál o čas. Přece nikdo nečeká, že Aaron Langer bude mluvit s plnou pusou. Když polkl poslední sousto, jako by mu procházel jícnem malý chundelatý pes. „Než jsem vyšetřoval případ jeho manželky, sotva jsem ho znal.“

„Pěkně nás kvůli tomu proháněl,“ doplnil McLaren. „Ale nic mu, chudákovi, nevyčítám. Uf, byly to ošklivé dny.“

„O tom nepochybuju,“ přisvědčil Magozzi. „Byl dneska na našem místě činu.“

„Předpokládal jsem, že se tam objeví,“ řekl Langer. „Měl starého pána doopravdy rád.“

„Jde o to, že Marty vypadal dost špatně…“

„Jako živá mrtvola,“ potvrdil Gino.

„… proto jsem se toho definitivně ujal. Probrali jsme to s Ginem. Nemáme z něj dobrý pocit, zřejmě se propadl někam, odkud se sám nevyškrábe, tak jsme si mysleli, když jste se s ním skamarádili…“

„Neskamarádili jsme se,“ skočil mu do řeči Langer a pohlédl na McLarena, aby jeho slova potvrdil. „Já ani tady Johnny.“

„Ne, dokonale se uzavřel do sebe,“ řekl McLaren. „Fakt je, že se z něj stala živá mrtvola hned potom, co zavraždili jeho ženu. Pořád se s tím pere?“

Gino zachmuřeně přikývl. „Prý se probudil ráno v kuchyni na podlaze vedle prázdný flašky jima beama a netuší, kde byl v noci. Povídám mu: ‚Krucinál, Marty, to takhle chlastáš od doby, co jsi odešel od policie?‘ Zamyslel se a prohlásil: ‚No, tím se vysvětlujou ta okna.‘“

McLaren sebou trhl a odložil kost, kterou okusoval. „Přihlížel jsem tomu, jak to s ním jde s kopce. Nepamatuju, že by byl během celého vyšetřování někdy střízlivý. Morey byl podle všeho jediný, kdo ho držel nad vodou.“

Magozziho obočí vystřelilo vzhůru. „Morey? Znali jste se s ním tak dobře, že jste ho oslovovali křestním jménem?“

McLaren se rozpačitě zavrtěl. „Stačilo se s ním seznámit a rázem vzniklo pouto. Byl to prostě takový člověk, chápeš? Docela nás to sebralo, když jsme se ráno doslechli tu novinu. Jako by si ta rodina nevytrpěla svoje. A ještě něco, vraždil určitě někdo úplně cizí, protože nikdo z těch, co ho znali, mu určitě nepřál smrt.“

Magozzi zmačkal ubrousek a odsunul ho stranou. „Ano, to říkají všichni, jenže je tu jedna potíž. Moreyho Gilberta někdo střelil do hlavy z bezprostřední blízkosti. Nevypadá to na náhodu nebo střelbu z náhlého popudu. Vypadá to, a ne nepodloženě, na popravu.“

Langer zavrtěl hlavou. „Vyloučeno. Morey si nemohl nadělat v životě nepřátele. Neumíš si představit, kolik dobra prokázal lidem.“

„Částečně ano,“ ozval se Gino. „Viděli jste dneska ten dav před pěstitelskou školkou?“

„Jo. Uvízli jsme v dopravní zácpě, když jsme se vraceli z našeho místa činu.“

„Trochu jsme tam zašmejdili, promluvili s lidmi a slyšeli jen o samým dobrodiní.“ Gino si olízl mastné prsty a zalistoval ve svém zápisníku. „Tady mám seznam ztroskotanců, kterým pomohl penězi, bezdomovců, které sebral na ulici a vzal je domů na večeři, a věřte-nevěřte, nějaký chlapík s tetováním gangu a v obleku od Perryho Ellise prohlásil, že ho vytrhl ze života mimo zákon a přivedl na správnou cestu pouhou domluvou…“

To vyloudilo na Langerově tváři úsměv. „Mluvit uměl, v tom byl mistr.“

„A taky toho nejvíc využíval.“ McLaren se zazubil. „Dokázal člověka ukecat. Ale nebyly to jen takové řečičky, rozumíte? Morey přemýšlel o nejpodivnějších věcech tak, jak o nich nikdo nepřemýšlel.“

„Například o čem?“

„Panenanebi, o spoustě věcí! Třeba v den, kdy jsme uzavřeli ten případ a přišli za ním, Morey zjistil, že jsem katolík – pamatuješ, Aarone?“

„No ovšem.“

„Posadil se s námi v kuchyni ke stolu, dal nám pivo a začal se mě vyptávat na takové věci, jako bych byl kněz nebo aspoň seminarista…“ McLaren potřásl hlavou, usmál se a zavzpomínal.

Tak, pane McLarene. Katolíci mají své svaté. Znáte jejich životy?

Ovšem, Morey.

Připadají mi zvláštní ti, které si vybrali. Na jedné straně Janu z Arku, která zabíjela lidi mečem, na druhé straně svatého Františka, který rozmlouval s ptáky… co mají společného? Postrádám tu zásadovost. A jak mají lidé usilovat o uvedení do říše dobra, do království božího, když s Bohem nemůžou přímo komunikovat, nebo snad ano?

Totiž…

Takže se ptám. Jak víte, Mojžíš se přímo s Nejvyšším setkal. Osobně s ním mluvil tak jako já s vámi. Jestli by tedy někdo měl být naším prostředníkem, tak Mojžíš. Ale Mojžíše nepovznesli mezi svaté. Proč myslíte, že ne?

No, člověk musí být křesťan, aby se mohl stát svatým.

Vida! Už mi rozumíte? To, jak vybíráte svaté, nemá logiku.

Já je přece nevybírám…

Co kdybyste si promluvil s lidmi, kteří se tím zabývají? Uvažte, že založili celé náboženství na Ježíšovi, jenže ani ten by nemohl být svatý, protože byl Žid, a ne křesťan. Chápete? Chybí tomu logika.

Potřebuju, abyste mi pomohl to pochopit.

Gino se pousmál. „Takže co, byl nábožensky založený?“

McLaren se na chvíli zamyslel. „Ne tak docela, tedy ve smyslu pámbíčkářství. Hodně o víře přemýšlel, snažil se pochopit jádro, podle mě se na něm podepsalo to, co prožil. Byl v Osvětimi, víte o tom?“

Gino přikývl. „Víme, že byl v koncentračním táboře. Asistent soudního patologa mi na místě činu ukázal jeho tetování.“

„Přiznávám, že mě ohromilo, když jsem se to dověděl. Do té doby jsem neznal nikoho, kdo byl v koncentráku. Připadalo mi, že se tamty věci udály před tisíci lety, chápete? A najednou tady byl člověk, který prožil kdovíjaké peklo, a přesto si uchoval lásku k bližnímu. Dejte na mě, byl to pan Někdo. Taky byste ho měli rádi.“

„Hm, to neříkej.“ Gino vstal a začal ukládat prázdné vaničky do tašky. „Nechci citově přilnout k mrtvýmu. To není perspektivní vztah. Ty už ty kuřecí křidýlka nebudeš, Aarone?“

„Určitě ne.“

Gino jedno popadl a ukousl si. „Něco mi pověz. Když jste se tak sblížili s Gilbertovými, jaký dojem na tebe udělal jejich syn?“

„Jack?“ Langer pokrčil rameny. „Nikdy u nich nebyl. Myslím, že ho považovali za černou ovci. Marty řekl, že se nějak nepohodl s rodinou.“

Gino odložil ohlodané křidýlko do tašky. „Zjevně se nepohodli dost zásadně. Stará paní s ním dodnes nemluví.“

„To rozhodně,“ souhlasil Langer. „Jack na pohřbu vlastní sestry ani nestál v rodinném kruhu.“

„Panebože.“ McLaren se otřásl. „Málokdy se vidí taková surovost. Skoro jsem na to zapomněl. Chlapík středního věku, celý ubrečený a doslova na zhroucení, vrávoral k Moreymu s otevřenou náručí, a Morey si ho změřil očima, otočil se a šel pryč. Nechal tam stát ubrečeného Jacka s rukama rozpaženýma vstříc nikomu… byl to smutný obrázek, to mi věřte.“

Magozzi cítil, že mu trne krk. „To je zajímavé. Tolik miloval bližního svého, a přitom se v takové chvíli obrátil zády k vlastnímu synovi? Tak se chová pan Laskavý?“

„No právě, Leo,“ řekl tiše Langer. „Počínal si opravdu jako pan Laskavý a ta příhoda na pohřbu se tak vymykala jeho povaze, že se člověk musel ptát…“ Zmlkl a zamračil se.

„Člověk se musel ptát, co tak strašného Jack provedl,“ dokončil za něj McLaren.

8

Potíž byla v tom, že se na ni Magozzi rád díval, a někdy kvůli tomu ztratil nit.

„Zase mě pozorujete.“

„Nemůžu si pomoct. Dám dost na zevnějšek, jsem v podstatě povrchní člověk.“

Grace MacBrideová se pousmála. Magozzi ještě nikdy neviděl, že by se rozesmála na celé kolo a zablýskala zuby. „Musím vás požádat o laskavost, Leo.“

„Prosím.“

„O velkou laskavost.“

„Zařídím.“ Samozřejmě že zařídí. Udělal by pro Grace MacBrideovou všechno a nežádal za to nic víc, než aby s ní tu a tam mohl večer posedět v její kuchyni, kde popíjeli víno, bavili se o všem a o ničem a on se díval na její havraní vlasy, do jejích modrých očí a snil o tom, co by mohlo být, bude-li dost trpělivý.

„Potřebuju, abyste dohlédl na Jacksona.“

To ovšem nevěstilo nic dobrého. Jackson, kluk opuštěný rodiči, žil v pěstounské rodině kousek od Grace a bylo na něj třeba dohlédnout, jen když Grace odjela z města. Zatraceně, možná to s trpělivostí přehnal.

Magozzi se rozhodl, že pomlčí, zachová se jako silný muž a bude předstírat, že mu na tom nezáleží, ale přece jen otevřel ústa a pravda vyšla najevo. „Nesmíte odjet, Grace. To by nabouralo můj svůdcovský plán.“

Znovu se pousmála. „Svůdcovský plán? Za půl roku jste se mě nepokusil ani políbit.“

„Je to dlouhodobý plán. Ostatně jste na to nebyla připravená.“

Naklonila se přes stůl a dotkla se jeho ruky; Magozzi zkameněl. Až na několik málo výjimek se Grace, pokud se tomu mohla vyhnout, nikoho nedotýkala. Ještě tak vzala někoho za ruku, aby ho přitáhla k tomu, co mu chtěla ukázat, ale dotknout se pro pouhé navázání kontaktu – to u ní bylo vzácné. „Jsem dokonale připravená, Leo. Pracujeme na tom měsíce. Jenže teď pro nás má něco Arizona.“

„Proboha, Grace, nikdo z Minnesoty nejezdí v létě do Arizony. To je proti zdravému rozumu.“

„V posledních třech letech tam zmizelo z jednoho městečka pět žen a připomíná je jen hora písemností. Dá se z nich něco vytěžit jen přes počítač a nový softwarový program.“

Magozzi cítil, že v náhlém, nečekaném návalu zlosti rudne, a odvrátil hlavu, aby si toho nevšimla. Grace MacBrideová byla skoro polovinu svého krátkého života na útěku před vrahy, a co provádí, když je konečně v bezpečí? Víc než pošetile vyhledává další setkání s vrahem a běží mu vstříc. Zastává umanutě názor, že konfrontace s vlastními běsy působí terapeuticky, což má racionální jádro, pokud člověk čelí například strachu z létání, ale postrádá jakýkoli smysl, když jsou běsi ozbrojení, nebezpeční a patrně šílení.

„Zčervenala vám i šíje, Leo.“

Otočil se a zadíval se na ni, přitom se snažil mluvit klidně. „Neexistuje sebemenší důvod, abyste tam jela. Váš program může proklepat veškeré materiály odtud.“

„Pět vyšetřovatelů popsalo tisíce stránek papíru, Leo, a denně přicházejí stovky informací a tipů, přitom ani čárka není v elektronické podobě. Trvalo by měsíc, než by se sem všechno přeneslo a uložilo do počítače.“

„Tak ať.“

Zavrtěla hlavou, havraní vlasy se jí zavlnily na ramenou. Záměrně se odpoutává, pomyslel si. Neměl o sobě říct, že je povrchní.

„Tolik času nemáme,“ řekla. „Pachatel přepadává ženy každých sedm měsíců, je přesný jako hodinky. A poslední žena zmizela před půl rokem.“

Magozzi si pomyslel, že nejlíp by bylo praštit pěstí do stolu. Pěkně v italském stylu, ale neuměl si představit, že by se tak zachoval. Vrozené dědictví včetně gest zřejmě cestou životem promarnil. „Prozradíte mi, jak se vám podařilo vypátrat v téhle zemi policejní stanici, kde ještě nepracují s počítači?“

Grace si podepřela rukou bradu a zadívala se na něj. „Divil byste se, kolik takových stanic se ještě najde. Na téhle pracují čtyři lidé, jeden z nich jí šéfuje a zároveň vykonává hlídkovou službu.“

Do háje, jak ho štvalo, že umí odpovědět na každou otázku.

„Dobrá, a co dělá státní policie? FBI? Texaští jezdci? Kdo jiný by se měl hrnout do práce, když tam mají takovou sérii?“

Grace se ušklíbla. „Federálové a státní poldové se do toho na začátku pustili s vervou, jenže úředně všechny případy spadají do kategorie pohřešovaných osob, ne vražd. Nenašla se těla ani místa činu, média neprojevila velký zájem, když se ukázalo, že většina obětí nejsou právě vzorné občanky. Většina z nich se nějak zkompromitovala – útěky, fetováním, prostitucí – a tak dost rychle klesaly na žebříčku priorit.“

Magozzi se chytil stébla naděje. „Když se nenašla těla, proč jsou si vlastně tak jisti, že jde o sérii vražd? Třeba všechny ty ženy před něčím utíkají. Možná jsou pořád naživu.“

Grace ztrácela trpělivost. „Právě kvůli tomu naráží tamní policejní šéf na zeď. Když zmizí tenhle druh žen a nenajdou se mrtvoly, státní policie i federálové se stáhnou, protože si všichni myslí, pche, nejspíš se někam zašily. Ale zmíněný šéf si myslí, že tam působí sériový vrah, a přesvědčil nás o tom. Poslední oběť nebyla narkomanka, prostitutka, ani před ničím neutíkala, a státní poldové ji přesto odepsali. Sotva osmnáctileté děvče odjelo do obchodu vzdáleného tři kilometry koupit tátovi zmrzlinu. Byla to dcera tamního náčelníka, Leo. Ten člověk hledá svoje dítě a nikdo mu nepomůže.“

A s touto větou Magozzi pochopil, že prohrál bitvu, dřív než doopravdy začala. Grace nepátrá po vrahovi, vydává se na křížovou výpravu. Zavřel oči a povzdechl si.

„To je přesně ten případ, s kterým může nový software výrazně pohnout.“

Magozzi se snažil nedat najevo sklíčenost, protože se domníval, že ke chlapovi nepatří. Ne že by nečekal, že tenhle den nastane. Grace a její tři společníci v počítačovém kouzelnictví se vrhli s vervou do práce loni v říjnu, pracovali na novém programu, připravili ho k praktickému použití, teď je novinka na světě a Arizonou všechno jen začíná. Lavina se dává do pohybu.

Viděl článek o novém softwaru v posledních číslech několika odborných časopisů určených strážcům zákona, které se určitě dostaly do každé služebny v zemi; dovedl si představit, že každý polda po něčem takovém skočí, zvlášť když ho to nebude stát ani zlámanou grešli.

Program FLEE je v podstatě počítačovým detektivem. Naskenuje každý útržek papíru věnovaný případu vraždy, uloží data do paměti a pátrá po opakování a podobnostech. Nic se neztratí, nic se nezapomene, což bývá příliš často zlým snem policistů, kteří čtou tisíce stránek a snaží se zapamatovat si všechny údaje. Software neustále konfrontuje nové informace s bezpočtem databází a během několika hodin dokáže zjistit souvislosti, které by tým detektivů možná odhalil po týdnech nebo měsících úmorného vyšetřování.

Technickou stránku věci mu Grace už jednou vysvětlila – příšerně ho tehdy z toho rozbolela hlava. Magozzi ovládal počítač docela dobře, ale tomu, co se dělo uvnitř na diskové jednotce, rozuměl víceméně jako koza petrželi. Nakonec to pro něj silně zjednodušila.

Představte si to takhle, Leo. Dejme tomu, že oběť vystavila kdesi na severu před několika měsíci obchodníkovi se starožitnostmi šek. A dejme tomu, že téhož dne dodal zásilku do téhož starožitnictví poslíček se záznamem v trestním rejstříku za méně závazné porušení zákona. Program to okamžitě zjistí a vy se můžete na toho člověka zaměřit. I dobrý detektiv, který by mohl věnovat případu veškerý čas, by tuhle shodu objevil třeba až…

A třeba by ji vůbec neobjevil, pomyslel si Magozzi. Národní garda nemá dost lidí na rychlé, pracné prošetřování detailů…

Zřejmě dlouho mlčel a Grace to dělalo starosti, protože se ho pokusila upokojit jídlem. Shlédl na talířek, který před něj postavila – skvěly se na něm jahody s čokoládovou polevou – a pomyslel si, jak mizerný je bojovník. Za jahody s čokoládovou polevou by prodal vlastní matku a Grace to věděla.

„Annie je v Arizoně už víc než týden,“ řekla a vyloudila na Magozziho tváři úsměv.

Zmínka o Annie Belinské – Graceině společnici ve firmě a nepochybně nejlepší přítelkyni – vyloudila úsměv na tváři většiny mužů. Jediný pohled značně otylé a neuvěřitelně smyslné ženy se rovnal orgiím.

„Hledá pro nás dům k pronájmu a domlouvá věci s policejním šéfem.“

Magozziho úsměv pohasl. „Pronajmete si dům? Jak dlouho myslíte, že to potrvá?“

Grace pokrčila rameny. „Pronajmeme si ho na měsíc.“

Magozzi zavřel oči a povzdechl si.

„Musím tam jet, Leo. Musím něco dělat.“

„Copak tady nic neděláte? Váš program objasnil nejmíň tři vraždy v Minneapolisu, léta otevřené případy. To nic není? Tři rodiny se konečně dočkaly výsledku. Odhalili jsme tři vrahy…“

„Leo…“

„Copak?“

„To byly staré případy.“

„Já vím. A takových jsou tisíce. Gino dneska ráno vyrukoval s dalším spisem…“

„Dva vrahové mezitím zemřeli, třetí slintá v léčebně pro dlouhodobě nemocné u televize při kreslených filmech.“

Magozzi se zamračil a sáhl po láhvi vína. Když ji opije, třeba otupí její racionální argumenty.

„Nevykládejte si to špatně. Jsem ráda, že jsme vám pomohli, ty případy byly dobrým testem našeho softwaru. Vychytali jsme jeho mouchy. Jenže ono se nepřestalo vraždit, a my pracujeme na starých případech, přitom sedíme na programu, který by mohl zachránit lidské životy.“

Magozzi se jí podíval zpříma do očí. „Já jsem Ital. A jsem naprosto imunní vůči vině. Vy zjevně ne.“

„Jak to myslíte?“

„Tohle je vaše pokání. Vy všichni jste se nezbavili pocitu viny za vraždy á la Monkeewrench.“

Grace sebou trhla. Monkeewrench se jmenovala jejich softwarová firma, přinejmenším do doby, než média vztáhla tento název na vraha a sérii nesmyslných vražd, které loni na podzim téměř ochromily Minneapolis. Od té doby vymýšlejí pro firmu nový název.

„Ovšemže pociťujeme vinu,“ pronesla tiše. „Copak to není přirozené? Ale ať nás motivuje cokoli, tohle je dobrá věc, Leo, a vy to víte.“ Pozvedla k jeho ústům jahodu a fascinovaně pozorovala, jak do ní kousl. To byl za půl roku nejdůvěrnější, zřetelně erotický zážitek Magozziho s Grace, který rozprášil jeho frustraci jako dělostřelecká salva. Panebože, proč je takový slaboch!

Znovu se na něj téměř usmála. „Tak dohlédnete na Jacksona?“

Ještě jednu jahodu z té ruky a adoptuju ho, pomyslel si, ale řekl: „Nechce se mi věřit, že opustíte to ubohé dítě bez matky.“

„Mateřské úlohy se zodpovědně ujala jeho pěstounka. Prý ho má čím dál radši, přestože je sama bílá.“

„Ten klouček vás zbožňuje, Grace. Chodí k vám den co den. Takové pouto přece nemůžete přervat…“ Zarazil se, protože ho napadlo, že to je možná jeden z důvodů, proč se rozhodla vyrazit se softwarovou firmou na cesty. Taková pouta jsou velmi nebezpečná, rodí se z nich důvěra a mohou dokonce dozrát v lásku, a v Graceině kruté minulosti se ji právě ti, které milovala a jimž důvěřovala, pokusili zavraždit.

„Odjedeme až za několik dní,“ pokoušela se ho Grace chlácholit bez jahody. „Dneska dokončili úpravy našeho obytného automobilu, ale Harley a Roadrunner musí ještě nainstalovat veškerou elektroniku.“

Magozzi dopil sklenici vína a opět sáhl po láhvi. „Dokonce až za pár dní? Zatraceně, Grace, i výpověď v zaměstnání se musí dávat s větším předstihem. Je to moc kách. Ledaže bych urychlil svůdcovský plán. Dodnes jsem neviděl ani vaše kotníky. Máte vůbec kotníky?“

Sklopila oči a zadívala se na vysoké anglické jezdecké boty, které nosila předchozích deset let den co den, protože jistý člověk kdysi přetínal svým obětem Achillovy šlachy, aby nemohly utéct. „Já se vrátím, Leo.“

„Kdy?“

„Až dokážu odložit jezdecké boty.“

Harley Davidson bydlel půl kilometru od Grace v té části dvojměstí Minneapolis-Saint Paul, kterou považoval za vhodnou pro muže vyhraněného vkusu a bohatého jako on.

Nikde v St. Paulu nebyla úcta k minulosti očividnější než na prestižní Summit Avenue, širokém bulváru se stromořadím, který se táhl od nábřeží k obchodnímu centru.

Na přelomu posledních dvou století minulého tisíciletí se v této části města usadili podnikatelé v dřevařském průmyslu, stavitelé a provozovatelé železnice a velkomlýnů a vybudovali obrovská, výstavná sídla od nábřeží Mississippi po obou stranách celé Summit Avenue. Každý novousedlík se snažil trumfnout toho, kdo se tu usadil dřív. I po stu letech si mnohá sídla uchovala původní podobu, byla láskyplně zrestaurována buď potomky, kteří nerozházeli rodinný majetek, Minnesotskou historickou společností, nebo novými boháči.

Harley byl právě takovým novým zámožným majitelem domu na Summit Avenue, a to k nelibosti některých ultrakonzervativních sousedů. Často a rád si večer vykračoval po bulváru, obrovitý svalovec v motorkářské kůži a botách, hustý černý plnovous a koňský ohon mu nadskakovaly při každém došlápnutí. Pro starousedlíky děsivý vzhled, a to ještě neviděli jeho tetování.

Jeho dům, monstrózní stavbu z červeného pískovce s věžičkami, chránil vysoký železný plot s dlouhými ostrými špicemi, které by proklály slona, ale stačilo projít reprezentativními hlavními dveřmi a člověk jako by vstoupil do bavorského zámku z pohádky bratří Grimmů. Tři tisíce metrů čtverečních obytné plochy vyplňovaly importované křišťálové lustry a nádherný starožitný nábytek, stejně masivní jako majitel, a také sbírka historických dřevěných dechových nástrojů, vycíděných tak, že se blýskaly jako „oči španělské děvky“, tedy podle Harleyho vyjádření, a to všechno vysvětlovalo, proč sousedy popuzovala jeho přítomnost. Leckoho by pak zdrtilo ozvučení celého sídla audioaparaturou, z níž zněl nonstop hardrock nebo opera podle toho, jestli byl, nebo nebyl sám, protože opera někdy Harleyho Davidsona rozplakala.

Loni v říjnu, po masakru v prostorách firmy Monkeewrench, dočasně přenesli své působiště do druhého patra Harleyho sídla, kde pracovali na programu FLEE. Až do chvíle, kdy minulý týden Annie odcestovala do Arizony, Grace, Annie a Roadrunner pobývali v jeho domě den co den téměř půl roku a Harley naléhal, aby tam firma zůstala natrvalo. I když večer všichni odjeli, vůně a hlasy všech jako by velký starý dům neopustily a Harleymu připadalo, že tam žije rodina, což se mu líbilo.

Dnes večer se s Roadrunnerem zdržoval v kočárové remíze – dvoupodlažním zázraku vydlážděném kočičími hlavami a s dubovým obložením spojeným na pero a drážku, dosahujícím až ke katedrální klenbě. I tady visely křišťálové lustry, což Roadrunner považoval za směšně nabubřelé. Naproti tomu postrádal stání pro koně a pokojíky pro kočího a pacholka v patře, které tu byly, když Harley sídlo koupil.

Rozlehlý prostor, kdysi vyhrazený kočárům, saním a tažným zvířatům, poskytl teď přístřeší koňským silám v jiné podobě. Dnes převzali obytný automobil uzpůsobený na jejich mobilní stanici. Obr ve stříbrné metalíze a s tónovanými okny působil v těchto prostorách poněkud nepatřičně.

„Vypadá jako autobus.“ Roadrunner stál před vozidlem, ruce založené v bok, oči skoro na úrovni rozměrného čelního skla ve výši dvou metrů. Přijel po tréninku z Minneapolisu na svém starém bicyklu s desetikolečkovým převodníkem, měl na sobě cyklistické oteplovačky z lycry, které nosil den co den – dnes večer černé, protože předpokládal, že by se mohl umazat.

„To není autobus. Nemluv tak. Technicky je to luxusní obytný automobil, předběžně jsem ho pojmenoval Faethón.“

Roadrunner vytřeštil oči. „Proč pořád musíš pojmenovávat bezduché věci? Nesnáším to. Počínaje svým domem a konče ptákem.“

„Můj pták není bezduchý.“

„Nekecej. Když věnuješ veškerý volný čas vymýšlení jmen, vymysli nový název pro naši firmu.“

„Lámu si s tím hlavu půl roku. Jak přejmenovat firmu? To je… skoro svatokrádež.“

„Ano, já vím. Jako přejmenovat desetileté dítě.“

„Přesně tak.“

„Ale musíme to udělat.“

„Taky si myslím.“

Změna názvu nikoho z nich netěšila. Působili deset let jako Monkeewrench a přezdívka Opičkáři, odvozená z firemního loga, se stala součástí jejich identity.

„Gekon,“ vyhrkl Roadrunner.

„Cože?“

„Gekon. Můžeme se jmenovat Gekon, společnost s ručením omezeným.“

Harleyho rty se v černém rámu plnovousu nedůvěřivě našpulily. „Přeskočilo ti? To je nějaký podělaný pidiještěr.“

Roadrunner pokrčil rameny. „Deset let nás reprezentovala opička, živočišná inspirace má něco do sebe. Já bych byl pro.“

Harley otevřel velké, hydraulicky ovládané dveře a znechuceně zadupal na schodech. „Když uvažuješ tímhle směrem, co firmu pojmenovat po tobě – Cykloplaz.“

Roadrunner vyšel po schůdkách za ním a ve chvíli, kdy vstoupil do přepychového interiéru a rozhlédl se, uražená ješitnost byla tatam. Podlahu pokrývaly tlusté, příjemně hebké koberce, buclatě čalouněná polohovací křesla kolem lesknoucího se dřevěného stolu zvala k posezení, prostorná kuchyně s žulovou pracovní plochou zářila chromém, stěny byly obloženy leštěným týkem.

Harley založil ruce na mohutné hrudi a na jeho tváři se rozlil všeobjímající úsměv. „Tak co ty na to, kamaráde? Připomíná to spíš Buckinghamský palác než něco na kolech, hm?“

Roadrunner měl oči navrch hlavy jako děti, když rozbalují vánoční dárky.

„Jů, to je fantazie! Líbí se mi, že je všude dřevo.“

Harley se skromně zapýřil. „Snažil jsem se to pojednat jako suchozemskou jachtu. Pojď, provedu tě. To nejlepší jsi ještě neviděl.“

Roadrunner ho následoval do dalších prostor obytného automobilu, krátce se zastavil a obdivoval velkou koupelnu s řádným sprchovým koutem a vanou. V zadní části vozidla mu Harley ukázal to, co nazval pi?ce de résistance – původně prostornou ložnici, proměněnou v kancelář. Byly v ní čtyři počítačové terminály, na stěně police s příslušenstvím, kuchyňský výklenek s chladičem vína, zvlhčovací skříňkou na Harleyho doutníky a jako zlatý hřeb špičkový kávovar pro Roadrunnera.

„Tohle je naše mobilní řídicí středisko, příteli. Odtud se dostaneme na kobylku a zatneme tipec leckomu. Zatímco tu kecáme, zločinci po celé zemi se klepou strachy.“

Roadrunner se konečně odtrhl od kávovaru. „Člověče, až tohle uvidí Grace a Annie, budou na větvi. Kde je vlastně Grace? Čekal jsem, že se sem dostaví na kontrolu.“

„Dneska večer těžko. Pobývá v paláci lásky s tím taliánským hřebcem.“

„Myslíš s Magozzim?“ zeptal se skepticky Roadrunner.

„Ovšem, s kým jiným?“

Roadrunner se nad tím zamyslel. „Myslíš, že se do sebe zamilovali?“

Harley na něj civěl s otevřenými ústy. „Osvítila tě novinka, génie? Kdes byl posledního půl roku? Samozřejmě že se do sebe zamilovali.“

Roadrunner zkřivil dolní ret a nasadil tragický výraz člověka dotčeného tím, že ho z něčeho vynechali. „Neviděl jsem je ani držet se za ruce. Myslel jsem, že jsou jen přáteli.“

Harley obrátil oči v sloup. „Kristepane, jeden myslel, až vymyslel trakař. Na to stačí mít ždibec citu a jednu funkční mozkovou buňku, abys okamžitě poznal, že mezi nimi něco je; to, jak po sobě blýskají očima a tváří se připitoměle, se nedá přehlídnout.“

„Panebože, proto si myslíš, že se do sebe zamilovali? Ty jsi vážně beznadějný romantik, Harley. Vidíš to, co chceš vidět. Magozzi blýská očima a tváří se připitoměle, to je fakt. Kdežto Grace se drží zpátky, kdybys měl dvě funkční mozkové buňky, tak ti to neunikne. Vím, že Magozzi Grace miluje, a hluboce ho lituju, Grace totiž není připravena a nenechá se zlákat na tuhle cestu. Možná nikdy.“

Harley si ho nasupeně měřil očima. To, co Roadrunner řekl, se mu nelíbilo a zatvrdil se.

„Nikdy nikomu neupírej sen o lásce. Láska je tajemná a nevypočitatelná síla a staly se podivnější věci než to, co se odehrává mezi Grace a Magozzim. Krucinál, kdo ví? Jednou možná nějaký ženský tvor shledá něco atraktivního i na tobě. Svět je plný překvapení.“

9

„Mufe! Čičí, čičí, čičí, ke mně!“ Rose se třásl hlas, a z dobrého důvodu. Bylo hrozně pozdě a to zatrolené zvíře se stále ještě potulovalo po zahradě a předstíralo, že ohluchlo.

Nesnášela tmu už jako děvčátko a strach z ní se s věkem prohluboval. Teď, po víc než sedmdesáti letech, se proměnil v iracionální, ochromující chorobnou úzkost, zcela odtrženou od skutečnosti. Nebála se světských nebezpečí, která mohla postihnout starou, osaměle žijící ženu, loupeže, vraždy, znásilnění, ani toho, že upadne a zlomí si kyčel; zkrátka všeho, nač ji při každé příležitosti upozorňovala její dcera. Bála se samotné tmy.

Váhavě postoupila o krok pod stříškou zadního vchodu a zahlédla, jak se něco bílého mihlo v nejvzdálenějším koutě u záhonu s tulipány. Muf se zjevně domníval, že Rose přes den těžce pracovala na zahradě výhradně kvůli němu a vytvořila mu největší záchod na světě.

„Mufe, domů!“

Odpověděl podrážděným máváním ocasem a dal jí na srozuměnou, že přijde, až bude chtít a až dokončí, co si předsevzal, ani o vteřinu dřív. Jeho mrňavý kočičí mozek nechápal, že jakmile se zahrada ponoří do tmy, můžou ho před jejíma očima zaživa roztrhat psi ze sousedství – neodvážila by se vyjít ven, aby ho zachránila.

Bože můj, nenáviděla proto sama sebe a stejně tak slzy marnosti, které ji pálily v očích. Proč ten zpropadený kocour nejde dovnitř?

„Mufe, ke mně!“

Konečně Muf poslechl. Přicupital ke své paní, jako by teprve teď zaznamenal její přítomnost, a radostně mávl ocasem na pozdrav. Rose ho zvedla do náruče, mazlivě ho kárala a zároveň v úlevné závrati skrápěla slzami jeho kožich. Jakmile se vrátila do bezpečí čistotou zářící, útulné kuchyně, osušila si hloupé slzy, nalila Mufovi misku smetany a sobě sklenici sherry.

Sotva se usadila do ušáku, téměř tak starého a zvetšelého jako ona, zazvonil telefon. Volal její zeť – žádný lumen, prachobyčejný zubař – ale byl dobrým manželem její Lorrel; co víc si může matka přát?

„Nazdar, Richarde. Ano, mám se dobře. Lorrel asi zase pracuje do noci, co? Samozřejmě jsem nezapomněla na zítřejší večer, rozum mi ještě slouží, Richarde. Tak v pět hodin. Polib za mě holčičky a vyřiď, že se na ně moc těším. Upekla jsem koláčky.“

Rose se zasmála, zavěsila a nepřestala se usmívat, ani když zapnula televizi, přilákala Mufa do klína a obestřela ji dřímota. Vnučky studují na univerzitě, ale přijely domů a zítra si všichni vyjdou na večeři.

Rose se probudila dost pozdě, poněkud zmatená a sužovaná bolestmi po celodenním pilném zahradničení. Muf dezertoval z klína, ale cítila jeho kožíšek za krkem. Přesunul se na svůj oblíbený hrad na vysokém, širokém opěradle ušáku, kde rád sedával a vyhlížel z okna. Natáhla se dozadu, aby ho pohladila, ale ruka jí znehybněla v půli cesty.

Muf vrčel.

Zašátrala po dálkovém ovládání a konečně našla tlačítko k vypnutí zvuku. „Co je, chlupáči?“ Po chvilce ticha zaslechla za sebou, zvenčí od keřů, slabý šelest.

To budou pěnkavy v tújích, nic víc, pomyslela si. Drobní ptáčkové se na noc ukrývají ve věčně zelených dřevinách a šustí, jak skáčou z větvičky na větvičku.

Jenže to nebyl ten známý šustot. Znělo to… silněji.

Někdo je venku.

Rose pochopila signály smyslů, jimž lidé obvykle věnují pozornost, až když je příliš pozdě: na šíji se jí naježily chloupky, na ochablých stařeckých pažích jí naskočila husí kůže, a když Mufovo tiché vrčení zesílilo na nejvyšší míru, věděla…

… Někdo je venku za sklem a dívá se na mne.

Pomalu, pomaličku otáčela hlavu, až spatřila ve tmě hned za okenní tabulkou dvě oči, které ji upřeně pozorovaly.

Tělo nakrátko zareagovalo obvyklým způsobem – srdce jí poskočilo a rozbušilo se, odkrvil se jí mozek, jako by měla omdlít, v obličeji jí vy razil ledový pot. Ale rychle to pominulo a Rose se opět zadívala na oněmělou televizní obrazovku a tiše seděla v očekávání, že se probudí z velmi zlého snu.

To není sen.

Šelestění utichlo. Za několik minut konečně sebrala odvahu, otočila hlavu a – za oknem nebyl nikdo.

Nedýchala, dokud se plíce rozbolavěle nezačaly dožadovat vzduchu, a najednou si připadala trochu hloupě, protože to pravděpodobně přece jen byl sen. Mysl vyvádí nejrůznější kousky v polosvětě mezi spánkem a bděním, zvlášť stará mysl.

Vtom zapraštěly ve veřejích domovní dveře a Rose se tak strašně roztřásla, až se bála, že se její staré kosti roztříští jako sklo.

Zavolat policii.

Natáhla se po telefonu na stolku vedle sebe, ale ruka ji neposlouchala, vzepřela se, a tak nemohla nic než bezmocně sledovat, jak sebou nanicovatá končetina křečovitě škube, nadskakuje a sráží telefon na podlahu.

Hluk od domovních dveří konečně ustal, ale ticho bylo mnohem horší. Padl na ni hrozný strach, že možná zapomněla zamknout zadní dveře, ale ještě větší strach jí bránil vstát a přesvědčit se o stavu věcí.

Seděla nehybně v ušáku, ubohá stařena si namlouvala, že když se nepohne, když nebude dýchat, pak cokoli bude následovat, ji mine. Brzy zaslechla, jak se otevřely vnější rámové zadní dveře opatřené síťovým pletivem a s cvaknutím se opět zavřely, a přesto se nepohnula.

Těžké vnitřní dveře zapadly do zámku a do místnosti zavanulo trochu čerstvého vzduchu.

Rose se k němu neotočila. Vstoupil tedy do jejího zorného pole a čekal, až k němu pozvedne oči. Když se tak stalo, vytáhl z kapsy bundy velikánskou pistoli a namířil na ni.

Ach, panebože! Tohle ji nemine, tentokrát ji to zabije.

Ve strašlivém okamžiku, kdy si to uvědomila, z ní spadl strach, omládla, vrátily se jí síly a vyskočila z ušáku, právě když kulka opustila ústí hlavně; odvrátila tak smrtící účinek. Střela jí namísto srdce roztrhla žaludek a Rose sklopila zrak a přihlížela, jak se na předním dílu domácích starosvětských šatů rozšiřuje červená skvrna.

„Do hajzlu!“ vyštěkl a vystřelil na ni znovu.

10

Náčelník Malcherson byl vysoký urostlý Švéd hustých bílých vlasů a ledově modrých očí, které mu propůjčovaly zlý výraz, a zároveň měl obličej zpráskaného psa, takže vypadal zarmouceně. Jako by ho něco spojovalo s basetem, původně loveckým, nyní společenským psem. Dnes dopoledne měl na sobě proužkovaný oblek – na něj opovážlivý módní výstřelek.

„Pěkný obleček,“ zahlaholil Gino a plácl sebou na židli vedle Magozziho. Parťák po něm varovně blýskl očima, ale Gino na to nebral zřetel. „Vážně šmrncovní kvádro. Takový mafiánský.“

Malcherson právě odkládal sako, zarazil se a přimhouřil oči. „Ten dojem bych vzbuzoval nerad, Rolsethe.“

„Myslel jsem to v dobrým.“

„Tím víc mě děsíte.“ Malcherson se usadil k psacímu stolu a poklepal manikúrou zušlechtěným prstem na dvoje červené desky vyrovnané na sobě. Kopie materiálů o otevřených případech vražd vždycky ukládal do červených desek, možná proto, že jako ultrakonzervativní člověk považoval tuto barvu za téměř tak burcující jako sám zločin. Magozzi takový spis neviděl na jeho stole víc než čtyři měsíce. „Média se zajímají, proč se u nás mučí a vraždí senioři.“

Magozziho obočí vystřelilo vzhůru. „Tak se opravdu někdo vyjádřil?“

„Začínající redaktor z Channel Ten.“

Gino pohrdavě odfrkl. „To je pěkná kravina. Takhle to dopadá, když člověk dělá svoji práci a chvíli se nevraždí. Jakmile tu odkrouhnou během jediný noci dva nešťastníky, hned se najde novinářský idiot a nepříčetně straší město a širý okolí zločinem v pominutí smyslů, sériovým vrahem a podobnými hollywoodskými srágorami. Ostatně mučení se prokázala jen u jedný oběti, a ne u tý naší. Morey Gilbert zemřel, dřív než dopadl na zem, a nenašla se na něm žádná stopa po násilí kromě té dírky po střele v hlavě.“

„Takže nic nenasvědčuje tomu, že spolu ty dvě vraždy souvisí?“

Magozzi pokrčil rameny. „Pokud je tu souvislost, zatím jsme na ni nepřišli. Oba byli staří a bydleli nedaleko od sebe. Ale to je tak všechno. Jméno Arlen Fischer nic neříká rodině Gilbertových nebo jejich zaměstnancům, ani jeho popis – určitě by si zapamatovali stopadesátikilového devadesátiletého starce.“

„Dobrá. Můžeme tedy čelit fámě o sériovém vrahovi. Zjevně ovšem vznikne velký tlak na vyšetření vraždy toho Gilberta. Na oddělení od večera telefonovalo přes tři sta lidí.“

Magozzi svraštil obočí. Počet mu připadal neskutečný. Stačí dvacet telefonátů, aby hlavouni znervózněli; tři sta přímo ohrožuje jejich kariéru. „Týkaly se telefonáty Gilberta, nebo toho nešťastníka na kolejích?“

„Ten ‚nešťastník na kolejích‘ má jméno,“ připomněl mu Malcherson. „Arlen Fischer. Kvůli tomu případu většinou volali jen novináři a ve srovnání se zájmem o Gilberta bylo telefonátů hodně poskrovnu, což vzhledem k úděsnému způsobu zavraždění Fischera dost překvapuje. Zajímá mě tudíž, pánové, co proboha byl Gilbert za člověka?“

Gino namířil ukazováček ke stropu. „Přesně tak jsem se zeptal, když jsem včera viděl všechny ty lidi před školkou. Jen trochu šťavnatějc.“

„Hm. Viděl jsem záběry davu ve večerních zprávách. Celý šot byl kratičký – média nejevila o případ velký zájem, dokud kolem toho člověka trochu nezašťourala. Teď Channel Three pracuje na dokumentu a víte, jak ho nazvali? Svatý Gilbert z Uptownu.“

Gino se uchechtl. „No to je trefa! McLaren nám vyprávěl, jak ho Morey Gilbert kdysi natahoval na skřipec a vysvětloval mu, proč Židi nemůžou být svatí, a tumáš čerte kropáč! Nakonec připlácli právě tomu Židovi nálepku, kterou sám zpochybňoval, škoda že si to nemůže užít.“

„Jsem přesvědčený, že ho tak označili z ryze světských důvodů, rozhodně to nemá nic společného s katolicismem, ale ať to vystihuje skutečnost, nebo fantazie přehání, minneapoliská policie by neměla připustit, aby se tu vraždili svatí. To bylo jádro většiny telefonátů. Upřímně řečeno, připadal jsem si trochu trapně, že nevím nic o člověku, který udělal tolik pro své bližní, zvlášť když byl tchánem jednoho z nás.“

Gino se opřel na židli a sepjal ruce na břiše. „Jo, Marty Pullman nepřekypoval sdílností. A o rodinným životě už vůbec ne. Ale podle toho, co jsme zatím slyšeli, Morey Gilbert přímo ztělesňoval dobročinnost. Pomohl tolika lidem, že jeden žasne. Jestli tohle není svatost, tak nevím. Potíž je v tom, že tím spíš nepatřil mezi horký kandidáty na vraždu.“

Malcherson se zadíval na Gina. „Četl jsem hlášení o vašem rozhovoru s detektivem Pullmanem. Jak na tom je?“

„Příšerně, jestli myslíte to co já. Neuvedli jsme to ve zprávě, ale podle mě statečně nasává a chlast ho ničí ode dne, kdy od nás loni odešel. Ani si nepamatoval, kde byl v noci, když se tchán stal obětí vraždy. Prý se probudil v kuchyni na podlaze s prázdnou flaškou v ruce, víc neví.“

„Ale nepodezříváte ho.“

„Martyho? Prokrinda, ne. Ale uhodil jsem na něj. Musíme proklepat rodinu, což chápe. Divný patron je ten jeho švagr, co? Jack Gilbert. S rodiči se nestýká kdovíjak dlouho – oženil se totiž s luteránkou namísto s řádným židovským děvčetem, a tím si podle mě zavařil – to není bez zajímavosti. A v noci, kdy ji koupil jeho táta, se věnoval stejný činnosti jako Marty, jen v lepším prostředí. Nasával ve wayzatským klubu a ráno se probudil na příjezdový cestě k vlastnímu domu. Podle lidí z klubu tam vysedává skoro každou noc. Vypadá to, že po vraždě Hannah se celá ta povedená rodina rozpadla.“

Náčelník Malcherson se zadíval na své ruce. Všichni chvíli mlčeli.

Zmínka o vraždě Hannah Pullmanové dokázala i po roce přerušit jakýkoli rozhovor. Náhodné násilí nebylo v Minneapolisu ničím neznámým, zejména v několika částech města, kde gangy úporně hájily své otřesené pozice a nevinní nezúčastnění občané se občas dostali do křížové palby – stávalo se to zřídka, ale vždycky to rozrušilo celé město. Vražda manželky policisty ovšem šokovala tisícinásobně a hluboce zapůsobila na každého strážce zákona.

Někdy zabijou policisty, to je služební riziko, ale naprosto se nepředpokládalo, že mu budou vystaveny jejich rodiny. Vražda manželky detektiva Martina Pullmana drasticky probudila všechny kolegy, protože Marty měl u sebe zbraň a stál vedle Hannah, a přesto nedokázal zabránit tomu, aby jí pachatel neprořízl hrdlo. Všichni pochopili, že jejich rodiny jsou teď o něco zranitelnější, a připadali si bezmocnější; smutná pravda je, že mnoho kolegů Martymu zazlívalo, že Hannah neochránil.

Proč toho parchanta nezastřelil, když měl šanci?

Magozzi tu otázku potom slyšel v budově radnice stokrát za měsíc a pokaždé mu z toho bylo nanic, zvlášť když ji vyslovil i Gino.

„Znal někdo z vás Hannah?“ zeptal se náčelník Malcherson.

Magozzi zavrtěl hlavou. „Jen od vidění, pozdravili jsme se na chodbě. Někdy se stavila pro Martyho.“

„Pořád musím myslet na paní Gilbertovou. Dcera a pak manžel, oba se během roku stali oběťmi vraždy. Nechápu, jak může člověk něco takového přežít.“

„Já bych se tou starou dámou moc nedojímal,“ poznamenal Gino. „Taky totiž nemá alibi.“

„Ginovi paní Gilbertová nepřirostla moc k srdci,“ vysvětlil Magozzi.

„Nepřirostla, protože zlikvidovala místo činu, manželova smrt ji zjevně nezdrtila, a pak ten její přístup!“

Malcherson se na něho zamračil. „Jaký přístup?“

„Vyloženě nepřátelský, podle mě. Děláme svoji práci, snažíme se vypátrat, kdo zavraždil jejího manžela, tak se jí začnu vyptávat, a ona mě zvysoka ignoruje.“

Malcherson požádal Magozziho ztrápeným pohledem o vysvětlení.

„Gino se zeptal, jestli pan Gilbert nepodnikal v něčem neobvyklém, a ona se urazila.“

„A tak.“

„Vlastně mu vynadala.“

„Hm.“ Malcherson pohlédl opět na Gina a Magozzi se na okamžik polekal, že se náčelník snad opravdu upřímně zasměje. „Zkrátka a dobře jste jí položil otázku o bezúhonnosti zesnulého manžela a ona odpověděla méně vlídně, než jste se domníval, že si zasloužíte.“

Gino začal rudnout a hlava mu málem klesla mezi ramena. „To byste u toho musel být.“

„Velmi mě mrzí, že se dotkla vašeho jemnocitu, Gino.“

Magozzi si přejel rukou po tváři, aby zaplašil úsměv, ale Gino si toho všiml.

„Tak moment, Leo, šlo o mnohem víc než o tohle a ty to dobře víš. Se starou dámou se něco děje. Nezapomeň, že neuronila ani slzu a jazyk má jako meč. Sesypala se, když našla mrtvýho manžela? Ne. Naloží ho na trakař – na trakař, panebože! – odhrká s ním, vyklopí ho ve skleníku na stůl, ostříká ho zahradní hadicí a obleče jako do společnosti. Tak se nechová průměrně truchlící vdova, a držet se takovýho scénáře znamená zavírat oči před možností, že vraždila a vynasnažila se, aby zničila důkazy.“

Malcherson se opřel na židli a povzdechl si. „Vy jste ji vyslýchal, Leo, ale v hlášení jste ji neuvedl jako podezřelou.“

„A na tom trvám, aspoň prozatím,“ řekl, ale mračil se a přemýšlel o tom, jak se dívá na běh událostí Gino – Lily Gilbertová vleče manžela jako pytel brambor – a konfrontoval ho s vlastním viděním situace: rozrušená žena se usilovně snaží přemístit manžela, aby na něj nepršelo, a stará se, aby vypadal „důstojně“. Platilo jedno, nebo druhé. Nebyl si stoprocentně jist, zda to či ono, zásadní rozdíl s dalekosáhlými důsledky je nasnadě. „Ale jak Gino říká, něco tu nesedí. Je to velmi zarputilá a uzavřená dáma. Možná ví víc, než je ochotna nám sdělit. Třeba někoho chrání. To zatím nevím.“

Gino ihned ožil. „To se mi zamlouvá. Třeba kryje toho jejich šupáckýho syna. Sice ho z duše nenávidí, ale mateřství se nezapře. Představte si tohle. Jack Gilbert sedí v klubu a pije skotskou jak duha. Brzičko začne hloubat nad svým životem, nad úděsným stavem svýho manželství, a propadne sebelítosti. Starý pán neomládne a Jacka napadne, že konečně vztahy urovná. Takže když ho po zavírací hodině vykopnou z klubu, rozhodne se, že ho navštíví a jednou provždycky zakopou válečnou sekeru. Jenže se to nějak vymkne a Jack najednou kouká, že táta je tuhej a on v ruce drží kouřící bouchačku.“

Malcherson povytáhl jedno bílé obočí. Ginovým improvizovaným teoriím přivykl. „Nepředpokládám, že jste objevil průkazné stopy, které by podpořily vaši hypotézu.“

„Ani ň,“ spontánně přiznal Gino. „To mě teď jen tak napadlo.“

„Má Jack Gilbert nějaký vroubek?“

Gino zavrtěl hlavou. „Ne. Leda pár pokut za řízení pod vlivem alkoholu a rychlou jízdu. Na jeho jméno ani na jméno manželky není registrována zbraň. Ale to nic neznamená. Profesí je advokát v oblasti práv na odškodnění při úrazech,“ dodal pro úplnost.

„Shrňte stručně sled událostí.“

Magozzi listoval stránkami s oslíma ušima v otřepeném spirálovém zápisníku. „Podle paní Gilbertové probíhalo všechno jako obvykle – šla spát hned po večerních zprávách a Morey se věnoval nějakému papírování a taky drobným pracím ve skleníku. Normálně prý chodí spát kolem půlnoci, ale nemohla potvrdit, že se tak stalo i tu noc, kdy zemřel.“

Zamračený Malcherson položil logickou otázku.

„Mají oddělené ložnice, pane. Uvedla, že spala nepřetržitě celou noc a probudila se v půl sedmé jako vždycky. A krátce nato ho našla před skleníkem. Soudní lékař ovšem odhaduje, že smrt nastala mezi druhou a čtvrtou hodinou.“

Malchersonovo obočí vyletělo vzhůru. „To je pro starce trochu pozdní doba na zahradničení.“

Magozzi přikývl. „To si myslíme taky. Buď něco Moreyho Gilberta zdrželo, že přetáhl dobu, kdy chodívá spát, nebo ho později něco vytáhlo ven.“

„Nebo někdo, například jeho syn,“ tlačil Gino na svou nejnovější verzi. „Anebo jestli nevyhovuje jako podezřelý syn, co Moreyho manželka? To je další možnost.“

Malcherson mu věnoval dlouhý trpitelský pohled, jakým rodiče obdarují nenapravitelné, problémové děti. „Vaše vcítění do nitra truchlících členů rodiny mě naplňuje nadějí v budoucnost lidstva, Gino.“

„Potíž je v tom, že v rámci rodiny se moc netruchlí, šéfe. Předhazujete mi truchlící a ironizujete míru mého vcítění.“

„Zkraťme to,“ zasáhl Magozzi. „Musíme zjistit o Moreym Gilbertovi mnohem víc, může nás to navést i jiným směrem. Zatím se zdá nepravděpodobné, že by měl spoustu nepřátel, ale jednoho měl určitě, i když tu možnost nikdo, s kým jsme doteď mluvili, ani nepřipustil. A to včetně Langera a McLarena, kteří ho znali dost dobře, protože vyšetřovali vraždu Hannah. Měl několik blízkých přátel – třeba majitele pohřebního ústavu – promluvíme s ním znovu.“

Na Malchersonově telefonním přístroji se rozblikal červený signál.

„Nejspíš volá další novinář,“ poznamenal Gino. „Nemám to vzít?“

Malcherson se skoro usmál. „Omluvte mě na okamžik, pánové. Neodcházejte.“

Zvedl sluchátko, chvíli naslouchal, načež vytáhl z prostřední zásuvky psacího stolu klasický právnický blok a opatrně ho položil na koženou psací mapu. Zřejmě disponoval nevyčerpatelnou zásobou zbrusu nových právnických bloků – Magozzi nepamatoval, že by někdy něco napsal do jedinkrát použitého bloku, a často ho napadlo, že náčelník má možná plnou skříň takových, které odložil, protože jim chybí první list.

Detektivové sledovali s rostoucím zájmem, jak Malcherson škrábe plnicím perem značky Mont Blanc na čistý papír. Příznivé telefonáty se nedožadují písemného zaznamenání.

„To není dobrá zpráva,“ řekl Malcherson, když konečně zavěsil. „Právě volal strážník Viegs, reagoval na oznámení, že byla dneska ráno nalezena ve svém domě zastřelená stará žena.“ Vytrhl list papíru a podal ho Magozzimu.

„Někde poblíž těch ostatních?“ zeptal se Gino.

„Usuzujete správně, Gino.“ Malcherson se zadíval do bloku – druhý list hyzdily rýhy od plnicího pera, zaznamenavšího podrobnosti vraždy. Další exemplář do skříně.

11

Magozzi a Gino předjeli před úhledný přízemní domek nepravidelného půdorysu se zářivě bílými okenicemi a veselou blankytnou fasádou. Magozzi rázem zesmutněl. Barevnou harmonii takových domků by neměly narušovat ošklivé policejní vymezovací pásy.

Zahrada jeho melancholii nezmírnila. Vyplňovaly ji pečlivě připravené květinové záhony, které patrně pohltí plevel a do týdne upadnou v zapomnění stejně jako kýčovitá okrasa, která se dala odpustit jen babičce. Byla tu koupadla pro ptáčky obložená mramorovými kuličkami na hraní, žáby z pryskyřice s očima ze štrasu, sošky usměvavých trollů oděných do jakoby brokátových pestrobarevných plášťů z drceného skla. Jeden z trollů držel destičku s nápisem BABIČČINA ZAHRÁDKA.

Gino zíral na tohoto trolla a odvrátil se až zadlouho.

Strážník Viegs čekal na slunci u domovních dveří, kapičky potu se mu perlily mezi vlasovými implantáty.

„Jestli nás povoláte k dalším vraždám, zahrneme vás mezi podezřelé, Viegsi,“ řekl Magozzi.

„Ještě budu asistovat při několika takových vraždách a vezmu si neplacený volno, abych odstěhoval mámu do nějakých bezpečnějších končin, například do Bronxu, pánové. Bydlí v komplexu pro seniory nedaleko odtud a po dvou včerejších případech se spolu se sousedy málem chystala to tady zabalit. Tohle je vytočí na nejvyšší míru a nemůžu se jim divit.“

„Chápu. Ale přese všechno zatím ty dvě vraždy nic nespojuje.“

Viegs povytáhl obočí, až se mu pohnuly vlasové implantáty. „Jedině snad to, že teď přibyla třetí a všichni zavraždění byli staří, všichni žili v blízkém okolí a všechny někdo zastřelil.“

„Ano. Souhlasí. Co pro nás máte?“

Viegs si povzdechl a vytáhl notes. „Rose Kleberová, stáří sedmdesát osm let, vdova, žila sama. Zasažena dvěma střelami, jednou do žaludku, druhou do prsou, žádné zjevné známky loupeže nebo sexuálního násilí. Její dvě vnučky-studentky pobývají o jarních prázdninách doma a chtěly ji dopoledne překvapit. Našly otevřené zadní dveře a uvnitř mrtvou babičku. Zatelefonovaly na 911 a pak matce.“ Odmlčel se, aby se nadechl. „Všechny z toho byly pěkně vyřízený, tak je Berman, jen jsme zaznamenali jejich výpovědi, odvezl domů. Jinak nic pozoruhodnýho. Chci říct, že to byla stará ženská. Starala se o zahradu, navštěvovala klub pro seniory, pekla koláčky, prokristapána… zasraná cháska! Že sebou ale hodili!“

Gino se podíval týmž směrem jako Viegs a spatřil, jak mikrobus zpravodajského štábu Channel Ten zastavuje u obrubníku. „Před hodinou se na silnici číslo 454 převrátila cisterna s benzinem. Kolem se shlukli všichni reportéři z města, kamery běžely a lovci senzací čekali, až ta zatracená věc bouchne. Zdá se, že se nedočkali. Tvařte se nepřístupně, hrajte si na přitroublého poldu, Viegsi, ano?“

„Proč ne. Asi tam budete chtít jít zadem. V pokoji maká Jimmy se svými lidmi.“

Hned za dveřmi Magozzi a Gino narazili do Jimmyho Grimma, který se tvářil vážně jako málokdy.

„Zdar, hoši. Dlouho jsme se neviděli.“

Magozzi ho poplácal po zádech. „Nám to vyhovovalo.“

Gino trochu pookřál, vděčný za rozptýlení. „Zdar, Jimmy. Myslel jsem, že odcházíš do penze.“

„Jo, správně. Jednoho akorát brzdí, když zjistí, jak to vypadá s naším penzijním fondem.“

Magozzi pokývl k plastovým sáčkům, které Jimmy svíral v ruce. „Máš pro nás něco?“

Ramena jako by mu poklesla pod tíhou otázky, na niž se těžko odpovídá. „Moc toho není. Nábojnice nikde. Trocha hlíny, pravděpodobně ze zahrady, spousta kočičích chlupů a jedna střela ráže devět milimetrů zavrtaná do čalounění ušáku. Šla skrz naskrz, druhá pravděpodobně vězí v oběti. Zřejmě to nejdřív koupila do žaludku. Ale nechápu, jak může někdo neusmrtit první ranou na tak krátkou vzdálenost.“

„Třeba to byl záměr.“

Jimmy zavrtěl hlavou. „Pak je pachatel sadistický netvor.“

„Viegs řekl, že sem nevnikl násilím a neloupil.“

Jimmy potřásl hlavou. „Vypadá to tak. Kabelka se slušnou hotovostí ležela každému na očích, nikde se nenašly známky po páčení. Buď pustila pachatele dovnitř sama, nebo byly dveře odemčené, takže se sem snadno dostal.“

„Možná měl klíč nebo věděl, kam ho schovává,“ doplnil Gino a poznamenal si, že je třeba prověřit různé opraváře počínaje automechanikem, zaměstnance firmy na údržbu trávníků a všechny, kteří sem měli přístup.

Jimmy přikývl. „Možná. Mimochodem, když jsme přijeli, běžela televize, ale vypnul jsem ji, jen co jsme ji popráškovali.“ Omluvně pokrčil rameny. „Na obrazovce zrovna kraloval Jeny Springer a připadalo mi nestydatý ho poslouchat, když jsme se probírali místem činu. Oběť jsem předal Anantovi, asi se na ni chcete mrknout, než s ní pohne. Myslím, že na vás čeká.“

„Děkujeme, Jimmy. Přihlásíme se.“

Jimmy se pokusil o úsměv, ale rty ho úplně neposlechly. ‚

Když procházeli kuchyní, Magozzi si všiml na pultu tácu s domácími koláčky, pečlivě zabaleného do fólie, potřísněné vrstvou černého prášku, který zviditelňuje otisky prstů.

Doktor Anantánand Rámbaččan se zamyšleně, téměř zbožně tyčil nad zhroucenou, mrtvou Rose Kleberovou. Dopadla obličejem na podlahu, kolem se utvořil velký rezavě hnědý kruh. Krví potřísněný telefon ležel v bezprostřední blízkosti. I Ananta zjevně dokonale vyvedlo z míry, co viděl, takže na Magozziho dolehla deprese, neboť jediná žijící osoba, která mohla smysluplně vysvětlit něco tak nesmyslného, byl právě doktor Rámbaččan. Pokud to činilo potíže jemu, ostatní neměli naději.

Soudní patolog vzhlédl a posmutněle, uhlazeně jim pokývl. „Páni detektivové, navzdory okolnostem mě těší, že vás zase vidím.“

„To říkáte vždycky, doktore,“ pravil dobrosrdečně Gino. „Musíme někdy vyrazit na pivo, narušit ten stereotyp, co vy na to?“

„Vskutku, pane Rolsethe, taky myslím.“

„Potěšení je na naší straně, doktore Rámbaččane.“ ujistil ho Magozzi.

Oplatil jim širokým, bělostným úsměvem, který zázračně každému zlepšil náladu. „Nepochybně pracujete na své hindštině, pane Magozzi, protože od našeho posledního setkání, jak slyším, se vaše výslovnost zdokonalila.“

„Ano, naše noční lekce mi moc pomáhají.“

Doktor Rámbaččan po něm lupl očima, načež se znovu usmál. „Zjevně žertujete. Výborně.“

Vzápětí už byl věcnost sama, navlékl si gumové rukavice a sehnul se k tělu. „Teď tu drahou dámu obrátím, ale upozorňuji, že to nebude pěkný pohled. Zemřela před mnoha hodinami a zajisté víte, že na krev rovněž působí přitažlivost zemská…“ Zadíval se jim do tváří a dodal: „Krev, která neobíhá, nakonec zčerná.“

Věděli to a Anant věděl, že to vědí, ale i přes varování, jakmile spatřil flekatou, zčernalou tvář Rose Kleberové, Gino ucukl.

Dlouho, předlouho si prohlíželi oběť a čekali, zatímco doktor Rámbaččan prováděl prvotní ohledání na místě činu, přerušoval ticho dílčími postřehy, nebylo tu ale nic zvlášť neobvyklého vyjma skutečnosti, že kdosi chladnokrevně zastřelil starou ženu v jejím domě, když se dívala na televizi.

Gino se nedopracoval k Anantovu věcnému odstupu od mrtvol a začal nervózně přešlapovat. „Kam se poděla kočka?“ zeptal se konečně. „Jimmy tu narazil na spoustu kočičích chlupů. Někde tu musí být kočka.“

Doktor Rámbaččan vzhlédl. „Kočku jsem neviděl.“

„Jestlipak si ji odvezla rodina? Co když na ni zapomněli?“

Magozzi si ho pobaveně změřil očima. „Safra, Gino, co teď? Mohla by tu chcípnout hlady. Radši se po ní mrkni.“

„Zrovna jsem na to myslel…“

„To je pozoruhodné,“ utrousil doktor Rámbaččan a Gino se zastavil na samém počátku svého únikového manévru.

Doktor si sedl na paty a ukázal na vnitřní stranu předloktí Rose Kleberové. „Podívejte se, pánové!“

Gino a Magozzi se přiblížili víc, než jim bylo milé, a mhouřili oči ve snaze vyznat se v jakýchsi drobných, téměř nečitelných znacích na pokožce.

„Vypadá to, že tahle paní byla taky v koncentračním táboře, stejně jako Morey Gilbert.“

„Zatraceně, to se mi nelíbí,“ poznamenal Gino. „To se mi ani trochu nelíbí.“

„Pánové?“ Z kuchyně vstoupil do pokoje jeden z techniků výjezdové skupiny. „Možná je to bezpředmětné, ale myslím, že byste o tom měli vědět.“ Zamával malým adresářem ve vybledlých deskách s květinovým vzorem. „Zapsala si sem telefonní číslo Moreyho Gilberta.“

12

Jack Gilbert seděl na zahradní židli uprostřed parkoviště pěstitelské školky, u nohou cestovní ledničku plnou piva. Některé zákazníky potěšila jeho nabídka budweiseru zdarma, ale většina z nich se muži s růžovými slunečními brýlemi a v jedovatě žlutých šortkách zdaleka vyhnula.

Marty se přihnal během posledních dvou hodin potřetí, tentokrát za sebou vlekl solidní zahradní hadici a hrozivě mával její hubicí se spouštěcí pákou jako zbraní. „Dělej, Jacku! Vstaň! Nejvyšší čas, aby ses někam uklidil.“

„Nemiř na mě tou věcí, jestli ji nehodláš použít,“ protáhle mumlal Jack a zašklebil se.

„Nedráždi mě. Prokristapána, co se tu předvádíš? Strašíš zákazníky.“

Jack na něho civěl skrze růžová skla. „Nikoho nestraším. Dokonce jsem možná zvýšil obrat o deset procent. Dej na mě, kopneš do někoho pivo a koupí dvakrát víc. Vidíš tamhle toho tlusťocha v propocené košili na zádech? Přijel koupit pár bazalek, ale po pivišti jsem toho mamlase přesvědčil, aby koupil celé plato a uvařil si pesto. A co je nejlepší, zřejmě ani netuší, co je to pesto.“

„Proč tu zacláníš, Jacku?“

„Jo, Marty, fakt ani nevím. Vždycky jsem si myslel, že se příbuzní mají v žalu semknout a jeden o druhého opřít, jenže jak o tom teď dumám, připadá mi to dost debilní, protože to setsakramentsky nefungovalo, když předposledně zavraždili člena rodiny.“

Martinovi bylo, jako by dostal palicí ránu do žaludku. Dennodenně, v každém střízlivém okamžiku měl před očima svou ženu, jak krvácí a umírá mu v náruči. Ale živě to vidět a mluvit o tom jsou dvě různé věci.

Jacka nijak nedojalo, jak se švagr tváří. „Prokrista, Marty, co si myslíš? Copak když pomlčíme o tom, že Hannah usmrtil vrah, bude míň mrtvá?“

„Mlč, Jacku.“

„No jo, chápu.“ Jack rozmáchlým gestem vychrstl pivo z plechovky široko daleko. „Hannah je téma, o kterém se v rodině nikdy nemluví, protože když se o něčem nemluví, jako by se to nestalo, co? Neser mě. Neserte mě vy všichni, protože s Hannah se stalo, co se stalo. Hannah existovala a není sakra nic horšího, než že na ni chcete všichni zapomenout, protože byla jediná z Gilbertovic rodiny, kdo za něco stál.“ Posunul si hloupé růžové sluneční brýle ke špičce nosu a vyzývavě se zadíval na Martyho. „Nejsi jediný, komu chybí.“

Tohle se nedá Jackovi upřít, pomyslel si Marty. Je sice nevkusný, nechutný, drzý a možná nejnesnesitelnější člověk na zemi, ale bezmezné miluje, byť málokdo mu lásku oplácí – a Hannah miloval nadevše.

Marty si dlouze povzdechl. „Kde je Becky?“

„Becky, moje manželka? Myslíš tu, s kterou se nikdo z téhle rodiny nikdy nesetkal? Nejspíš jí dneska píchají injekce botoxu. Uchová si tak mládí, chápeš?“

„Víš, jak to myslím. Proč tu není s tebou?“

„Jako že milující žena je oporou zarmoucenému manželovi, tak si to představuješ? Tak zaprvé spolu nemluvíme, což vylučuje jakoukoli podporu. Zadruhé, Lily by ji pravděpodobně zastřelila, kdyby vstoupila na její pozemek. A zatřetí, upřímně řečeno, Becky na tom prd sejde.“

„Hm. Promiň, Jacku. Netušil jsem, že to mezi vámi natolik neklape.“

„Do háje, neomlouvej se, Marty. Získal jsem manželstvím to, co jsem chtěl. A stejně tak Becky. Měl bys vidět její nové kozy.“ Otevřel další pivo a vypil půl plechovky.

„Děláš dobře, že se zdržuješ tady, Jacku? Myslel jsem, že máš být dneska odpoledne u soudu.“

Trhl rameny. „Řeší se tam prkotina. Jeden přiblblý poslíček na kole uplatňuje nárok na odškodnění za to, že ho srazil náklaďák UPS a on utrpěl hyperflexi krku. Vyčůraný mizera. Větří velké prachy a najednou prohlašuje, že mu málem zlomili jeho posraný vaz.“

„Ty kašleš na soudní stání? Ježíšmarjá, Jacku, s takovou tě vyhodí z advokátní komory!“

„Nevyhodí. Nemůžou. Omlouvá mě smutek. Zavraždili mi otce, prokristapána… člověče, není to fantasmagorie? Vždyť mu bylo skoro pětaosmdesát, tak trochu jsem čekal, že to s ním jednoho dne sekne, ale ježíšikriste, tohle? Někdo ho střelil do hlavy? Kdo by si to pomyslel? Co o tom soudíš ty, Marty? Napadá tě něco, nějaký tip? Něco, čeho se můžeme chytit?“

„Nech policajty, ať to řeší, Jacku.“

„Sakra, Marty, ty jsi přece taky policajt.“

„Bejvávalo.“

„S tím na mě nechoď. Polda zůstane poldou. Má to v krvi nebo kdovíkde. Vsadím se, že tvůj čmuchalský mozek pracuje na plné obrátky, aby to rozlousknul. Kdo myslíš, že to udělal?“

„O tom jsem vážně nepřemýšlel.“

„Kecáš.“

„Ne, Jacku. Nepřemýšlel jsem o tom.“

Jack ho dlouho soustředěně pozoroval. „Zatraceně, co je to s tebou? Byl to přece tvůj tchán, prokrista. Nejsi aspoň zvědavý?“

Marty tři vteřiny zkoumal své rozpoložení a dospěl k závěru, že není zvědavý. „Už v tom nedělám, Jacku.“

„Máš pravdu, Marty. Už v tom neděláš. Jenže tady jde přece o tvoji zpropadenou rodinu.“ Znechuceně se odvrátil. „Kristepane. Jsi ještě větší kurva než já.“

„Můžeš se mírnit ve výrazech, Jacku? Kvůli slušným lidem.“

Jack si odfrkl. „A můžeš přestat s tím svým posraným svatouškovstvím, Marty? Kvůli chytrým lidem, co do tebe vidí… Hej, vy tam!“ Zamával plechovkou s pivem na ženu, která si prohlížela květiny na jednom z venkovních stolů. „Jo, vy v těch maskáčích! Co kdybyste přestala očumovat ty kytičky? Pojďte sem a seznamte se s největším zmrdem na světě.“

Žena na něho chvíli civěla s otevřenými ústy, pak se otočila a pospíšila ke svému autu.

„To stačí, Jacku. A teď odtud vypadni!“

„Vyser se na mě, Marty.“

„Zatraceně, Jacku, Lily zavolá poldy, jestli neopustíš parkoviště. Naposled tě o to slušně žádám.“

Jack dopil pivo a dupl na plechovku nohou. „Poslouchej, vyřiď Lily, že jestli chce, aby její syn vyklidil parkoviště, ať mi to přijde říct sama. Jinak tady vytrvám, dokud nevyžahnu všechno pivo.“

Marty Pullman byl po celý život mužem činu – když viděl něco špatného, snažil se to napravit. Ten Marty Pullman by, pokud by nebylo zbytí, popadl Jacka, zvedl ho ze židle a doslova odtud vynesl. Poněkud udiveně si uvědomoval, že už není tím mužem a pravděpodobně nikdy nebude. „Děláš to mnohem horší, než to musí být.“

Jack ho chvilku pozoroval a pak se usmál. „No ne, vážně? Vždycky jsem si myslel, že takovéhle záležitosti patří mezi ty nejhorší, a já nedělám nic jiného, než že držím hlídku za mrtvého, Marty. Osobní stráž za Moreyho Gilberta, nejnejlaskavějšího člověka na světě, kterého všichni milovali, za člověka, který miloval každého, ovšem kromě vlastního syna. Nic tě neudivuje? Jsem jediný, kdo mu vzdává poctu. Jen se rozhlídni, co se tady děje, Marty. Dneska by vůbec nemělo být otevřeno, a vida – kšeft kvete jako obvykle, život jde dál. Kruci, myslíš, že zítra vyšetříme pět minut, abychom ho šoupli pod zem?“

Marty zhnuseně hodil hadici na zem, popadl z ledničky plechovku piva a toporně vykročil zpátky ke skleníku. „Kašlu na tebe.“

Jack se rozchechtal a houkl za ním: „A co jinak?“

13

Celých pět minut od chvíle, kdy opustili místo činu v domku s blankytnou fasádou, který patřil Rose Kleberové, seděl Gino na místě spolujezdce jako normální člověk – snad z úcty k zesnulé, pomyslel si Magozzi. Ale jakmile najeli na dálnici, stáhl okno a záhadnými manévry vysoukal horní část trupu ven. Nezdálo se to moc pohodlné, ale zavřel oči a usmíval se.

„Vypadáš jako zlatý retrívr na cestách,“ poznamenal Magozzi.

Gino zhluboka vdechoval čerstvý vzduch. „Po sto padesáti kilometrech snad vypudím z nosu ten puch.“ Nicméně se zakrátko sesunul na sedadlo a propadl chmurám. „Do prdele. Je mi z toho nanic. To není fér, chápeš? Jeden umře, což je smutný, a aby toho nebylo dost, ještě příšerně smrdí, takže se s mrtvolou nedá vydržet v jedny místnosti. Lidi by měli po smrti vonět, aby u nich člověk mohl postát, dívat se na ně a opravdicky procítit to neštěstí, co se jim stalo.“

„Já bych nad tebou postál, díval bych se na tebe a procítil to neštěstí, i kdybys smrděl sebevíc, Gino.“

„Moc jsi mě potěšil, Leo.“

Magozzi odbočil na příjezdovou cestu k pěstitelské školce a pokračoval za živým plotem na zaplněné parkoviště.

„Koukni na to,“ ozval se Gino. „Truchlící vdova otevřela krám. Počkat, není ten šašek na zahradní židli Jack Gilbert?“

„Vypadá to tak.“

„Taky to vypadá, že se těžce sťal. Určitě se ohromně pobavíme.“

Zdálo se, že Jacka opravdu potěšilo, když je spatřil. „Páni detektivové! Zrovna jsem se pokoušel vám dovolat. Dostali jste ho? Dopadli jste vrahouna, co mi oddělal tátu?“

„Pracujeme na tom, pane Gilberte,“ ujistil ho Magozzi. „Musíme vám a členům rodiny položit ještě pár otázek.“

„Kliďánko.“ Jack si otřel z horního rtu pivní pěnu a snažil se působit střízlivým dojmem. „Jak je libo. Povím všechno, co vím. Ptejte se.“

„Kdo je Rose Kleberová?“ uhodil na něj Gino a pozorně sledoval, jak se Jack zatváří; zklamalo ho, že se tvářil pořád stejně.

„Propánajána, to nevím. Proč? Podezříváte ji?“

„Ne tak docela. Bydlí tady poblíž. Zajímá nás, jestli se přátelila s vaším otcem.“

„To jste mě zaskočili. Nejspíš ano, když bydlí poblíž. Táta se znal skoro s každým.“ Usilovně se mračil ve snaze dívat se Magozzimu zpříma do tváře. „Kdo je ta ženská, pánové? Co má s tím vším společného?“

„V noci ji někdo zavraždil,“ řekl Magozzi.

Jack zamrkal a chvíli zpracovával informaci, než prosákla do jeho alkoholem zmožených mozkových buněk. „Ježíšmarjá, to je hrůza. Do háje, kapou tu jako mouchy, že jo? Co o tom soudíte? Souvisí to spolu? Myslíte, že oba sejmul jeden pachatel?“

„Zavražděná si zapsala telefonní číslo vašeho otce do adresáře,“ ujal se slova Gino. „To je jedna z věcí, které musíme prověřit.“

„Hovno z toho.“ Jack se na zahradní židli svezl dozadu. „Tátovo číslo má polovina lidí ve městě. Vždyť rozdával navštívenky i v charitativní vyvařovně. Znal se s kdekým.“

„Z toho, co říkáte, vyplývá, že se mohla s vaším otcem navštěvovat denně, ne?“ zvídal Gino. „Vy jste se tu naproti tomu v poslední době moc nevyskytoval.“

Jack naklonil v zamyšlení hlavu na stranu tak, že se Magozzi bál, aby mu neupadla. „Jo. V tom máte pravdu. Copak jsem se nezmínil, že jsem tu dobře rok byl persona non grata?“

Magozzi přikývl. „Zmínil. Včera. Připadalo mi, že se za to stydíte. A že takovou rozepři v rodině špatně snášíte. Musí být pro vás těžké, že jste ztratil otce dřív, než jste stačil spor urovnat.“

„Houbeles. Nebyla sebemenší šance, že by se to spravilo.“

„Povídejte.“

„Nejde totiž o to, že jsem nevynesl odpadky a podobně, chápete? Nemohl jsem se stát tím, čím chtěl tatík, a jak jsem řekl včera, navíc jsem se oženil s luteránkou. To bylo, jako bych mu naservíroval o sederovém večeru vepřovou kotletu.“

Gino účastně přikývl. „Zachoval se vůči vám dost tvrdě, Jacku, teď chápu proč. Ani já jsem se otci nezavděčil.“

Magozzi zachoval kamennou tvář. Ginův otec jediného syna zbožňoval.

„Ať jsem dělal, co dělal, ať jsem se snažil sebevíc, tomu člověku to nebylo nikdy dost,“ pokračoval Gino. „Nemůže mě vystát.“

Jack na něho nedůvěřivě mžoural opileckýma očima. „Ježíšmarjá, vždyť já jsem advokát. Tak mi aspoň trochu věřte. Snad nečekáte, že skočím na špek těm vašim sentimentálním žvástům.“

Gino pokrčil rameny. „Za pokus nic nedám.“

„To nemá cenu, já jsem otce nezabil, rozumíte?“ Sesunul se na opěradlo zahradní židle a zavřel oči. „Tohle je na prd. Radši se kliďte. Mohl bych po vás fakt skočit.“

„Kdo že byla ta Rose Kleberová?“ Lily stála u okna v průčelí skleníku se založenýma rukama a probodávala očima Jacka, který zaneřádil parkoviště a teď ležel na zahradní židli vedle ledničky jako klepnutý kapr.

„Bydlela nedaleko, na Ferndale, paní Gilbertová,“ odpověděl Magozzi. „A naši pozornost vzbudilo několik věcí. Byla internována v koncentračním táboře stejně jako pan Gilbert.“ Všiml si, že Lilly na okamžik zavřela oči. „A do telefoníčku si zapsala jeho jméno a číslo.“

Marty stál za pultem a pokoušel se z něj prstem odstranit skvrnu. „To je hodně na vodě, vážení.“

„Jistě. Ale nemůžeme to pominout.“

Marty nepřítomně přikývl a Magozzi měl dojem, že ho to moc nezajímá a vůbec je nějak mimo.

Lily se nadechla a odvrátila se od okna. „Lidi kupují sazenice a rostlinky a Morey jim dával vizitku, aby zavolali, kdyby vznikly nějaké potíže. Nemáte její fotografii? Třeba byla naší zákaznicí.“

„Zatím ne. Jakmile ji získáme, objevíme se s ní. Její jméno vám nic neříká?“

Zavrtěla hlavou. „Morey měl dobrou paměť na jména. Žádné nezapomněl. A nezapomněl ani tvář. Lidi to fascinovalo a brali to jako poctu.“

Magozzi schoval zápisník. „Máte seznam zákazníků? Třeba na rolodexu?“

„V kanceláři za kůlnou na nářadí. Ale většinu čísel jsem zapsala já. Morey to nepotřeboval. Číslo, které jednou zaslechl, si zapamatoval navždycky.“

„Stejně bychom rádi do seznamu nahlédli, jestli vás to neobtěžuje.“

U kůlny narazili na dva zaměstnance, s nimiž Magozzi mluvil včera, když se objevili na improvizované tryzně před pěstitelskou školkou. Házeli si pětadvacetikilogramové pytle s umělým hnojivem a ukládali je na paletový vozík s tak samozřejmou lehkostí, že Magozzi zatoužil po svém mládí. Když se Lily přiblížila, uctivě se narovnali a oba se na ni stejně nesměle usmáli, nato se obrátili k Magozzimu a Ginovi.

„Dobrý den, pánové,“ pípli unisono, a než jim podali ruce, otřeli si je o džíny.

Gina v dobrém vyvedlo z míry, že se setkává se dvěma dobře vychovanými mladými muži, kteří je coby starší generaci pozdravili téměř starosvětsky zdvořile. Jinak je všichni pod dvacet zdravili: „Čau, fízlové.“

„Vy jste Jeff Mongomery, ano?“ Magozzi si nejdřív potřásl rukou s vysokým blonďákem, potom s menším brunetem. „A vy jste Tim…“

„Tim Matson, pane.“

„Nevzpomíná si některý z vás, jestli tady ve školce nakupovala Rose Kleberová?“ zeptal se Gino.

Mladíci se na okamžik zamysleli, pak pokrčili rameny. „Obsluhujeme spoustu zákazníků, ale neznáme všechny jménem, víte?“ vysvětlil Jeff Montgomery. „Jak vypadá?“

Magozzi se v duchu otřásl, vybavil si zčernalý obličej a krví zbrocené šaty. „Stará, tělnatější, šedovlasá…“ Z jejich rozpačitých tváří pochopil, že se snaží marně. Mládenci pod dvacet si pamatují děvčata pod dvacet, tak to prostě chodí.

„To ale sedí na spoustu zdejších zákaznic, pane,“ prohlásil Tim Matson. „Třeba je na seznamu adresátů. Pan Gilbert pravidelně rozesílal poštou nabídkové letáky. Podívali jste se do počítače?“

„Vy s tou věcí umíte zacházet, Timothy?“ otázala se s odporem Lily.

„Jasně. Je to jen počítač.“

„Dobře. Pojďte s námi. Jeffrey, na pultě nám dochází bazalka. Postarejte se o to, ano?“

„Ovšem, madam.“ Jeff vmžiku zmizel a Lily je provedla kůlnou na nářadí dozadu do malé kanceláře.

Všechno pokrývala tenká vrstva černého prachu – zřejmě sem pronikal z přilehlé kůlny, usoudil Magozzi. Ležel na knihovničce plné katalogů, na psacím stole zavaleném papíry i na starém počítači a tiskárně, které na něm spočívaly. Grace MacBrideovou by z toho ranila mrtvice.

„Tohle mu neprospívá,“ poznamenal Gino a přejel prstem po povrchu počítače. „Myslím to, že ho máte vedle černé kůlny.“

Tim se posadil na jedinou židli a probudil počítač. „Je to veterán, pane. Není tak citlivý jako nové počítače. Chtělo by to lepší hardware. Pan Gilbert ho moc nepoužíval. Jen k fakturaci a na nabídkové letáky.“

Lily si významně odkašlala a nesouhlasně zkřížila ruce na prsou. „To si jenom myslíte. Hrál na té hloupé věci takové ty hry. Slyšela jsem až do domu píp-píp-píp, tak jsem se sem jednou vypravila a koukám – on, starý chlap, střílí po kreslených kosmických lodičkách.“

Tim potlačil úsměv a projížděl abecední seznam adresátů, načež mávl nad monitorem rukou. „Bohužel. Rose Kleberová tu není.“

Gino se prohraboval papíry navršenými na psacím stole a nahlížel pod ně. „Máte rolodex, paní Gilbertová?“

Zamhouřila oči. „Takovou tu nestvůru plnou kartiček?“

„Ano.“

Zavrtěla hlavou. „Neznám větší pitomost. Hledáte číslo na Freddieho Herberta? Strávíte půl dne prohlížením těch kartiček, jedné za druhou.“ Otevřela zásuvku, plácla tenkým adresářem na psací stůl a otevřela ho na stránce označené písmenem H. „Prosím. Všichni na H jsou na jedné stránce. Nemusím obracet stránky, probírat se mrňavými kartičkami, v momentě najdu Freddieho Herberta.“ Nalistovala písmeno K, přelétla tři jména na stránce a pokrčila rameny. „Kleberová tu není.“

„Jinak v počítači nic není, Time?“ zeptal se Magozzi. Tim zaťukal na pár kláves a vyvolal hlavní menu. „Jen seznam adresátů a faktury, pane. Víc nic.“

„Dobrá.“

„Můžu počítač vypnout? Měl bych pomoct Jeffovi.“

„Běžte, běžte,“ pobídla ho Lily a obrátila se k Magozzimu a Ginovi, zjevně netrpělivá, aby se mohla vrátit k zákazníkům. „Ještě něco?“

„Momentálně ne,“ odpověděl Magozzi. „Děkujeme vám za pomoc, paní Gilbertová.“

„Za jakou pomoc?“ zaremcal Gino o něco později, když kráčeli po asfaltovém chodníčku kolem skleníku zpět na parkoviště.

„Ukázala nám kancelář, odpověděla na naše otázky.“

„Jo, ale sama se na nic nezeptala. Jsme tady skoro hodinu a ona se ani nezeptala, jestli jsme objevili nějakou stopu, která by vedla k vrahovi jejího manžela, což mi připadá dost cynický.“

Zastavili se na místě, kde Lily podle vlastních slov našla mrtvého manžela.

Gino se podrbal za krkem. „Poslyš, nemůžu se za nic srovnat s tím, že otevřela krám den potom, co jí zavraždili manžela. Neměla by spíš doma zakrývat zrcadla a podobně?“

Magozzi na něj zastříhal obočím. „Divím se a žasnu, Gino. Ty sis za domácí úkol četl v noci o židovských pohřebních zvycích?“

„Houbeles. Viděl jsem biják. Melanie – jak jen se jmenuje ta pohledná blondýna s dětským hláskem? Byla to agentka newyorský policie a pronikla mezi ty opravdický zbožný Židy – nevzpomínám si, jak se jim říká, ale všichni nosí lokny jako banány.“

„Chasidé.“

„No právě. Když jim někdo umře, zakryjí všechna zrcadla. Má být doma a řídit se tím.“

Magozzi si povzdechl. „Ona není chasidka, Gino, ani ortodoxní Židovka. McLaren řekl, že nejsou nijak hluboce nábožensky založení, pamatuješ?“

„Jeden nemusí být nábožensky založený, aby prokázal zesnulýmu úctu.“ Podíval se na hodinky a poklepal na sklíčko. „Nějak to letí. Domluvil jsem schůzku s dcerou Rose Kleberové na jedenáctou.“

„Moc času nám nezbývá.“

„Musíme sebou hodit. Sakra, začíná to být zábavnější než bleší cirkus.“

Marty se nehnul z místa, dokud Lily, Magozzi a Gino neopustili skleník. Většina zákazníků přecházela venku mezi stoly a zboží z nich rychle ubývalo. Dobrých deset minut stál sám za pultem, civěl doblba a uvažoval, že šest sedm piv z Jackovy ledničky by snad ulomilo hrot bolesti hlavy, která ho sužuje od včerejška. Víc než čtyřiadvacet hodin byl hanebně střízlivý, nepamatoval, kdy se mu něco takového přihodilo naposled. Chátrat a dojet na střízlivost není řešení, rozhodl se.

Vyhlédl oknem a spatřil Jacka bezvládně rozvaleného na zahradní židli, švagr na slunci zrudl. Vykročil ke dveřím, aby na něho křikl, ať zaleze do stínu, ale zastavil se.

Ať se usmaží, mizera!

14

Detektiv Johnny McLaren seděl u psacího stolu za hradbou chaoticky nahromaděných spisů, jentaktak že za ní vyčuhovala jeho ohnivě rusovlasá kštice. Gloria se k němu nesla prostřední uličkou a naděje, že by se mohl soustředit na něco jiného než na její tělo v pohybu, padla. Vysoká žena černé pleti, krásný postrach mužů, se většinou oblékala s rafinovaností filmové hvězdy. Dneska měla na sobě zářivě žluté sárí a barevně odpovídající diadém, takže Johnny měl pocit, že se dívá do slunce.

„Na co čučíš, ty irský debílku?“ Přistrčila mu na stůl prstem s dlouhým, žlutě nalakovaným nehtem růžový lísteček se vzkazem.

„Na kinetickou báseň. Ženu svých snů. Na milované druhé já. Na svůj osud.“

„Dej pokoj, McLarene.“

„Nemůžu. Koukám na tebe, koukám na sebe a hned vidím zrzavé černé dětičky…“

„Ufufuf. Čím větší moula, tím větší sen.“ Cvrnkla do lístku se vzkazem. „Ten chlapík volal dopoledne třikrát. Nějaký vychovaný Brit.“

McLaren přelétl vzkaz a jeho červeňoučký obličej zbrázdily vrásky, v rozpacích se zamračil. Na lístečku stálo pouze jméno a zámořské telefonní číslo. „Hergot, proč mi volá nějaký Brit? Žádného Brita neznám.“

„Jo, hele, zlato, to nevím. Doufala jsem, že je to tvůj nový krejčí. Bůh ví, že by ti za velkou louží neprodali sako, co máš na sobě.“

„Co se ti na mém saku nelíbí?“

„Madras vyšel z módy, než ses narodil, McLarene. Smiř se s tím. A jestli se Langer vrátí z hajzlíku ještě v tomhle století, náčelník Malcherson si přeje, abyste se k němu dostavili v patnáct nula nula a aktuálně ho informovali o tom chlapovi na kolejích, aby mohl dodat munici televizi pro zprávy v sedmnáct nula nula. Ti šakalové si tuhle vraždu zamilovali.“

„Štěstí nám fakt přeje,“ zavrčel McLaren a prohraboval se změtí papírů na psacím stole ve snaze nalézt příslušný spis.

Gloria se ještě o trochu přiblížila a pozorovala ho bystrýma očima. „Je to dost zvláštní případ, co?“

„Mhm.“

Gloria mlaskla jazykem. „Ten Arlen Fischer byl asi hnusák k pohledání, když skončil takhle.“ Čekala na odpověď, ale McLaren se zcela pohroužil do Malchersonova měsíc starého kodexu o oblékání ve službě. „Namouduši, McLarene,“ dodala podrážděně, „tyhle srágořiny možná zničily Jimmyho Hoffu.“

„To všechno jsou interní směrnice. Nestačím je sledovat. Jak mám sakra pátrat po zločincích, když musím každý týden číst podělaný oběžníky o prkotinách?“

Gloria nakrčila dokonale upravené obočí. „Udivuješ mě. Myslela jsem si, že takové věci vůbec nečteš. Nechápu, jak jsem mohla být tak hloupá.“ Sáhla pod kupu oběžníků a vytáhla spis Arlena Fischera. „Nehledáš náhodou i tohle?“

McLaren na ni užasle zamrkal. „Ano.“

Zhoupla se v bocích a McLarenovi se zdálo, že zazněly tóny violoncella. Gloria si tak počínala vždycky, když sháněla informace, a vždycky to zabralo. „Když je řeč o Jimmym Hoffovi, nevím, co o tom soudíte vy, ale podle mě to vypadá na dílo mafie.“ Než McLarenovi předala desky, zamávala mu jimi před nosem.

McLaren se rozzářil. „Pořád ti říkám, Glorie, že jsme sobě navzájem druhým já. Nejdřív jsem si pomyslel přesně to co ty. Že mafiáni z vyhlášených států rozpoutali v Minnesotě kruťáckou vendetu. Jenže to nesedí.“

„Pročpak?“

„Tak především Arlen Fischer byl stopadesátikilový, devětaosmdesátiletý stařec a měl problémy s kyčlemi. Tak zrovna nevypadá typický mafián.“

„Napovím ti. Marlon Brando.“

„A já ti odpovím. To bylo ve filmu. Navíc představoval kmotra mafie. Víš, čím si vydělával na živobytí Fischer? Opravoval hodinky. Pracoval v jednom a tom samým klenotnictví a hodinářství třicet let. Potom žil z malé penze a sociálních dávek, neměl příbuzné, přátele, peníze. Věř mi, ten člověk byl nikdo. Nezaznamenal by ho ani radar.“

„Hm. Víš, co si myslím, McLarene?“

„Jsem jedno ucho.“

„Nechme stranou, jak se někdo může fyzicky proměnit, zlato. Ale podle mě nepřipoutáš nikoho ke kolejím, aby zemřel strachy nebo ho rozmašíroval vlak, jen tak pro nic za nic.“

McLaren si povzdechl. „Fakt je, že s tímhle máme trochu potíže.“

Gloria si založila ruce pod nadměrně vyvinutými ňadry. „Pamatuj si, že dobrá duše Gloria ti radila, abys hledal vazby na mafii. A až to přišijete Tonymu Sopranovi, oplatíš mi to večeří v nejlepším podniku a neodpustím ti humra.“

McLaren se na židli narovnal. „Vytáhnu tě na velkolepou večeři s humrem, kdy chceš.“

„Kdo řekl, že tě požádám o doprovod?“

McLaren bezmocně sledoval, jak plavně pokračuje v obchůzce, rozděluje oběžníky a lístky se vzkazy v oddělení vražd na psací stoly, teď opuštěné, protože Gino a Magozzi vyrazili do terénu a ostatní detektivové vypomáhali v jiných, zaměstnanějších odděleních.

McLaren nesnášel ticho v prázdné místnosti. Toho si užije dost, když se vrací denně v noci domů. Proto vydechl úlevou, když vstoupil Langer, ale hned zasténal, když spatřil, že nese lepenkovou krabici. „Ach, běž s tím, Aarone, ty mě zabiješ. Další už ne.“

Langer položil krabici na odkládací plochu mezi jejich psacími stoly. „Tohle je poslední.“

„Gloria to připisuje mafii.“

Langer se usmál. „Děsí mě, že Gloria má pravdu častěji, než se mýlí, čímž se dostává nad průměr oddělení. Nechápu, proč nezmění profesi a nevěnuje se naplno našemu řemeslu.“

„Tuhle jsem se jí na to zeptal. Prohlásila, že nechce umřít v šatech, které nás nutí nosit. Vážně se musíme probrat touhle další pitomou krabicí?“

„Musíme.“

„Příšerně mě to deprimuje.“

„To mi povídej.“ Langer začal třídit střípky života Arlena Fischera a doufal, že objeví něco, co jim pomůže. Obsah psacího stolu a skříní starého pána potvrzoval, že je plnil krámy, místo aby je vyhazoval. Dosud prozkoumali čtyři takové krabice a to nejpozoruhodnější, co našli, byla prázdná krabička od chicklets, která okamžitě u obou vyvolala vzpomínky na dětství. Matky všech vyznání zjevně pokradmu rozdávaly ty ceněné bílé čtverečky obsahující žvýkačku dětem, aby během kázání mlčely.

Johnny vstal, protáhl se, nakoukl do krabice a vytáhl z ní celofánový balíček rozdrobených krekrů. „Vida, tady máme stopu.“

Langer se zadíval na ubohý balíček, svraštil čelo a rychle uhnul očima. Takové věci našel v matčině domě poté, co ji loni pohřbil. Plátky žvýkací gumy tak staré a křehké, že když se dotkl obalu, rozsypaly se; krabičku s ohořelými svíčkami a zbytky balicího papíru; a jednu záhadu – sáček a v něm punčocháče s odstřiženou jednou nohavičkou. Tenhle druh pozůstalosti po zemřelých patří k nejsmutnějším věcem na světě.

„Není ti něco, Aarone?“

Langer zavrtěl hlavou a předstíral, že čte starý politický leták, který vytáhl z krabice. O matčině dlouhém umírání nevyprávěl nikomu. Pomlčel o tom před parťákem, před svým rabínem i před vlastní manželkou, která do jisté míry zažila jeho další selhání. První se týkalo matky. Po životě v lásce, harmonii a s chicklets prchl před její Alzheimerovou chorobou, opustil ji a předal cizím lidem, kteří ji nechali umřít opuštěnou tak jako on.

„Aarone?“

Poté co selhal ve vztahu k matce, selhal i v práci. Jako slepý hlupák minul v nákupním centru Amerika vraha napodobujícího počítačovou hru softwarové firmy Monkeewrench, který tlačil na invalidním vozíku svou nejnovější oběť. Proboha, on, detektiv, a nepoznal na pár kroků vraha. Doteď se denně budí uprostřed noci, zpocený, lapá po dechu a přemýšlí, kolik životů od té doby zbytečně pohaslo a jak snadno je mohl zachránit.

A pak ovšem přišlo největší selhání, kdy zcela propadl před sebou samým, před Bohem a vším, v co věřil – a zvláštní věc, stalo se tak během chvíle. Ne, tak dlouho to netrvalo. Stačilo pár vteřin…

„Ježíšikriste, Aarone, co je s tebou?“

Trhl sebou, když ucítil na rameni ruku Johnnyho McLarena. Myslel si, že se mu v tom okamžiku zastaví srdce, ale zanechalo ho to lhostejným.

„Co je s tebou, člověče? Máš chřipajznu nebo co? Potíš se jako prase.“

Langer se narovnal a otřel si obličej, ne a ne se zbavit strachu a lítosti. „Promiň. Ano. Asi na mě leze chřipka.“

„Sedni si, prosím tě. Přinesu ti trochu vody a nejlíp uděláš, když půjdeš domů.“ McLaren ho pozoroval obezřele a skoro se strachem. „Byl jsi chvíli úplně mimo, víš? Vyděsil jsi mě.“

Langer se na něj usmál už proto, že se McLaren nabídl, že mu přinese vodu. Taková hloupá maličkost, a přesto ho dojala, jako by si takovou laskavost vůbec nezasloužil. „Prasata se nepotí.“

„Cože?“

„Řekls, že se potím jako prase. A prasata se nepotí.“

„Fakt?“

„Jo.“

McLarena to dokonale vyvedlo z míry. „Pak se s blbostí roztrhl pytel. To mě teda pěkně štve, člověče. Proč se sakra říká, že se někdo potí jako prase, když se prase nepotí?“

„Tak to nevím.“ Když se McLaren vracel s otlučeným hrnkem vody a dvěma bílými pilulkami, Langer seděl klidně u psacího stolu a pozoroval, jak se zelená trávník, oddělený od radnice ulicí.

„Vypadáš líp.“

„Už se cítím celkem dobře. Úplně normálně. Co je tohle?“ Postrčil malé pilulky.

„Aspirin. Totiž, není to vlastně aspirin. Ten jsem nenašel, ale Gloria tvrdí, že v těch pilulkách je aspirin nebo snad nějaký paracetamol, bere se to na sražení horečky.“

Langer obrátil pilulku a usmál se, když v ní podle vytlačeného nápisu poznal lék, který jeho manželka užívá proti premenstruační tenzi. „Děkuju, Johnny. Jsem ti moc vděčný.“

„Za málo. Koukal jsi do té krabice a najednou klik, myslel jsem, že tě sklátila nějaká choroba. V těch starých krámech přežívají kdovíjaké spory, víš, co nastalo, když v Egyptě otevřeli hrobky? Vypadalo to, jako by tě trefilo.“

Langer pokývl hlavou. „Co takhle krabici zavřít a zapomenout na ni, když uvnitř můžou být životu nebezpečné spory?“

„Zlatý nápad.“ McLaren přivřel chlopně krabice, ale zarazil se a ztrápeně vydechl. „Potíž je v tom, že vůbec nevíme kudy kam. Můžeme znovu vyslechnout hospodyni, ale pochybuju, že nám řekne něco nového.

„Pravděpodobně ne.“ Langer pohodil hlavou k opuštěné krabici. „Zřejmě se o životě toho člověka moc nedovíme.“

„Jo, přesně to jsem řekl Glorii, ten člověk byl nikdo, a ona na to, že takový nikdo přece nezemře tímhle způsobem, na tom ovšem něco je, ne? Někdo Arlena Fischera dobře znal a zřejmě mu moc a moc ležel v žaludku.“

Langer se na chvíli zamyslel, pak vytáhl ze zásuvky blok a cvakl propiskou. „Dobrá. Kdo mučí lidi, když mu moc a moc leží v žaludku?“

McLaren začal vypočítávat na prstech. „Zaprvé mafiáni, ale ty jsme vyloučili, protože tomu naprosto nic nenasvědčuje…“

„Správně.“

„… pak šílení sérioví vrazi, hrstka zahraničních diktátorů, vojenské rozvědky stovky zemí, zvrhlí poldové, nenávistní radikálové…“ McLaren se odmlčel a pomrkával. „Páni! To je dost dlouhý seznam, co?“

Langer přikývl. „Žijeme v politováníhodném světě.“

„McLarene!“ Gloria vystrčila hlavu ze své kukaně. „Mám na lince dvě toho Brita; a Aarone, honem si vem linku jedna. Doma se vám ucpal hajzlík.“

Langer se na poblikávající telefon zatvářil kysele. „Měl jsem záchod opravit už minulý týden. Zapomněl jsem. Kdo je ten Brit?“

„Nevím. Podle Glorie nějaký vychovaný chlapík. Už volal několikrát. Asi se naštval, že jsem se mu ještě neozval.“

„Určitě se nenaštval tak jako moje žena.“

Langerovi trvalo skoro deset minut, než uklidnil manželku a zastrašil instalatéra, kterého zavolala – jednoho z těch pohotovostních hulvátů, kteří klidně postojí v zaplaveném domě a dožadují se tisíce dolarů za to, že otočí francouzákem. Než domluvil, McLaren popsal svým škrabopisem tři papírové ubrousky a právě nesmírně zdvořile děkoval volajícímu.

„Zdá se, že jsi měl příjemnější hovor než já,“ poznamenal Langer a zavěsil.

McLaren se trochu přihlouple, euforický usmíval. „Člověče, to je k nevíře. Víš, kdo to byl? Chlapík z Interpolu. Z toho zatraceného, zasraného, uctívaného Interpolu. Naše pětačtyřicítka už trochu zapracovala.“

Langer našpicoval uši. „Ta pětačtyřicítka, co poničila paži Arlena Fischera?“

McLaren rozzářeně přikývl. „Jejich balistikové porovnali podklady, které jsme předali FBI, a zjistili, že už má šest zářezů.“

Langer se mračil jako vždycky, když se McLaren vyjadřoval zavádějícími metaforami.

„Ta pětačtyřicítka zasáhla šestkrát,“ vzrušeně vysvětloval McLaren. „Je to vražedná zbraň u šesti neobjasněných případů za posledních patnáct let, a Aarone, člověče, vraždilo se s ní po celém světě!“

15

Magozzi zajel neoznačeným služebním vozem na svou příjezdovou cestu a přemítal o rozhovoru s členy rodiny Rose Kleberové – nepamatoval tak obtížný výslech. Mluvit s okázale truchlícími pozůstalými, kteří naříkali tak hlasitě, že je musel překřikovat, obtěžovat otázkami ty, jejichž oči neztratily po šoku skelný lesk a jejichž hlasy zněly prázdně a monotónně, bylo vyčerpávající. Ale vyslýchat malou rodinu slušných lidí, kteří neustále plakali, často neslyšně, a zároveň zdvořile odpovídali na otázky – to Magozziho vzalo za srdce.

Dvě vysokoškolské studentky, které našly mrtvou babičku, byly pochopitelně nejrozrušenější, polykaly vzlyky a nutkavě laskaly zmateného kocoura, který se mezi nimi choulil na pohovce. Jejich matka, dcera Rose Kleberové, vypadala ovšem ještě zdrceněji. Manžel a otec kmital kolem své malé rodiny, poklepával svým nejbližším na ramena, hladil je po hlavách, obdaroval je objetím jako čarovným lektvarem, ale i on navzdory snaze zachovat důstojnost plakal. Ať byla Rose Kleberová jakákoli, hluboce ji milovali.

Ne, nikdo z nich neznal osobně Moreyho Gilberta, a pokud vědí, tak ani Rose. Dcera navštěvovala matku denně a nebylo možné, aby nevěděla o přátelství mezi těmi dvěma starými lidmi. „Ve školce jsme občas nakupovali, majitel na nás možná jednou dvakrát čekal před skleníkem,“ řekla. „Ale opravdu si na víc nepamatuju.“

„Netušíte tedy, proč si vaše matka poznamenala jeho číslo do telefoníčku?“ zeptal se Gino.

„Přilepovali ke každé rostlince plastový štítek s číslem školky. Třeba si ho opsala.“

Vyptávali se dál: jak Rose Kleberová trávila čas, jestli působila v nějaké organizaci, a na to nejtěžší – na její tetování na paži. Ale rodina o jejím pobytu v koncentračních táborech před víc než půlstoletím nevěděla nic. Rose o tom odmítala mluvit.

Gino se chopil kliky dveří a otevřel je v okamžiku, kdy Magozzi zastavil auto. „To byl propadák,“ zabručel a zaplašil bezútěšné ticho, které je provázelo celou cestu od domu dcery Rose Kleberové. „Taky sis to uvědomil? Oni truchlí doopravdy. Něco takovýho bych očekával od Lily Gilbertové a jejího šupáckýho ožralýho syna, pokud samozřejmě jeden z nich chudáka starýho pána nezavraždil.“

Magozzi si povzdechl a odepnul bezpečnostní pás. „Lidi prožívají zármutek různě, Gino.“

„To jsou řeči. Navenek to může vypadat různě, ale poznáš, koho zlomilo, že mu někdo umřel, a dej na mě, nic takovýho na Gilbertových nepozoruju – snad s výjimkou Martyho. Začínám si myslet, že on jediný z toho klanu měl starýho pána rád. Pro rány boží, Leo, neřekl jsem ti posledně, že tohle je nejzbědovanější, nejubožejší zahrada, jakou jsem v životě viděl?“

Tím Gino odsunul stranou smutek rodiny Rose Kleberové, vraždy a vyšetřování a vykročil do současnosti a Magozziho strhl s sebou.

Magozzi se nadechl, ulevilo se mu a zazubil se na parťáka. „Nezmínil ses.“

Vystoupili z auta a kličkovali mezi plevelem zamořenými zelenými ostrůvky tonoucími v moři hlíny. „Víš, co mi to připomíná? Viegsovu palici, ty jeho vlasový implantáty na plešatý šišce.“

„Přesně tak to má vypadat,“ bránil se Magozzi. „Vycházím z teorie pěstitelského minimalismu.“

„Snad nihilismu, ne?“

„To je vážně odborný termín.“

„Vymýšlíš si.“

„Ne, už se vžil a znamená pěstování nešlechtěných rostlin, nenáročných na péči.“

„Tím myslíš pampelišky a tyhle drny?“

„Správně.“

Magozzi odemkl dveře a pokynul Ginovi, aby vstoupil do domu. „Přines ty bumbrlíky, rozdráždím zatím gril.“

V době, kdy Magozzi patřičně rozžhavil na weberu spraveném textilní lepicí páskou dřevěné uhlí, Gino dokončil kuchyňské přípravy a přešel do obývacího pokoje. Rozhlédl se po holých stěnách, koženém sklápěcím křesle, úzkém konferenčním stole a levné lampě se silnou žárovkou. „A jak se říká tomuhle? Taky minimalismus?“

„Ne, to je bytový naturismus.“

Gino zavrtěl hlavou. „Dojímáš mě. Vypadá to tu stejně jako v den, kdy dům vybílila tvoje stará. Něco bys s tím měl udělat.“

„Poslyš, nemusíš se sem dychtit na oběd. Jestli se ti nelíbí prostředí, jeď se najíst domů.“

„Teď už nemůžu. Především jsem tu včera opustil svoje syrový bumbrlíky a dvanáctiletý čedar a zadruhý tchánstvo si během výpravy k nám prohlídlo teprve třetí fotoalbum z celkem deseti. Bůh i já je milujeme, jsou to bezvadní lidi, ale lebedí si u nás už čtyři dni a jeden potřebuje taky občas vysadit. Vážně, Leo, jak dlouho chceš bydlet v domě, kde to vypadá jako ve vyloupeným skladišti? Jako by pro tebe skončil život dnem, kdy tě opustila Heather, a to není zdravý.“

„Zaprvé, život pro mě skončil dnem, kdy jsem se s Heather oženil, a začal jsem se uzdravovat v den, kdy odešla, a zadruhé opět svobodný mládenec netráví volný čas na seminářích feng šui s bytovými architekty Wally‘s World of Furniture. Tak se nechová chlap.“

Gino sykl. „Takhle ale taky ne. Chlapácký je mít televizi s velkou obrazovkou a bar plný chlastu. Tohle je ale ryzí prázdnota, jako by tu nikdo nebydlel. Nikdy jsi neslyšel, že mužův dům je obrazem muže?“

„Vím jen tolik, že mužův dům je obrazem ženy, se kterou žije.“

„To mluvíš o mým domě?“

„Spíš o tomhle baráku, když tu žila Heather.“

Ale myslel na velkého detektiva Gina s bouchačkou, který bydlí v měkce vyčalouněném domě plném sušených květin a věnců z bylin. V dívčím domě. V Angelině domě. Nenajde se tam televizor s velkou obrazovkou a bar plný chlastu. Vždycky to tam voní česnekem a bazalkovou omáčkou, která neustále pobublává na sporáku, a občas dětským zásypem. „A možná taky o tvém, ano.“

Ginou se zhoupl na podpatcích a zakřenil se. „To potvrzuje moji teorii. Můj dům je dokonalý obraz toho, kdo jsem. Jsem muž, který miluje Angelu.“

*

O půl hodiny později Magozzi spořádal třetího bumbrlíka. „To je fantastická krmě.“

„Já ti to říkal,“ mumlal Gino s plnou pusou. „Tajemství úspěchu spočívá v předvaření – než dáš bumbrlíky grilovat, povaříš je na mírným ohni v pivu s cibulí. Když to neuděláš, jako bys jedl karbanátek z tofu. Vezmeš si posledního?“

Magozzi si přiložil ruku na srdce. „Za jediný den jsem svým věnčitým tepnám ublížil až dost. Riziku se nebráním, ale nejsem sebevrah.“

Gino nad posledním bumbrlíkem přemýšlel celé dvě vteřiny, načež si ho přisunul ze servírovacího tácu. „Proto Bůh vynalezl na kardiovaskulární choroby lipitor.“ Na okamžik se odmlčel a zamračil se. „Když mluvíme o sebevraždě, nestálo by za to věnovat pozornost Pullmanovi? Dneska se nezdálo, že by mu byla úplně proti mysli.“

Magozzi se opřel na židli a přemítal o tom. „Těžko říct. Myslet na něco takového a opravdu to spáchat, v tom je velikánský rozdíl, ale možná k tomu spěje. Jestli se často zpíjí do němoty, je na dobré cestě, že se uchlastá k smrti, to bezpečně.“

„Zrovna jako jeho švára. Kristapána, co je to za rozvařenou rodinu. Upřímně řečeno by mi docela vyhovovalo, kdyby Gilbert oddělal svýho tátu, jenže pravda je taková, že mu to není dáno. Nemá v sobě schtupe.“

„Chucpe, ne schtupe, a nepokoušej se mluvit na pohřbu jidiš.“

„Ať je po tvým. Prostě to v sobě nemá.“ Gino chvíli pečlivě přežvykoval. „Ostatně případ jsem už objasnil, vracím se ke svýmu původnímu pachateli.“

„Lily Gilbertové?“

„Ke komu jinýmu? Ukazuje se, že zavraždila vlastního manžela plus Rose Kleberovou.“

Magozzi obrátil oči v sloup. „Dobrá. Beru tě za slovo. Proč zavraždila Lily Gilbertová starou ženu, se kterou se předtím nikdy nesetkala?“

„To je nabíledni. Protože její manžel opíchával babičku, co pekla koláčky. To je stařecký zločin z vášně jako vyšitý.“

„Naše půldenní plahočení přece prokázalo, že se Morey Gilbert a Rose Kleberová vůbec neznali.“

„To, že o tom neví rodina, ještě neznamená, že se nic nedělo. Uvažuj. Jeden se přece nedopustí cizoložství a pak to vyzvoní rodině.“

„Dej pokoj, Gino. Byli to staří lidé.“

„No a? Myslíš, že staroušci nesouloží? Přespi jednou v našem domě, ano? Musel jsem přemalovat zeď za čelem postele, kde spí Angelini rodiče.“

Magozzi na něho chvilku civěl s otevřenými ústy. „Vyloučeno.“

„Nedělám si srandu.“

„Není jim přes sedmdesát?“

„Jo.“

„Hm.“ Magozzi se usmál. „Ale to je dobrá zpráva, ne?“

„Vždycky jsem to tak bral.“

„Ale je to ta nejhorší teorie, s jakou jsi kdy vyrukoval.“

„Když myslíš, osvícená hlavo. Znáš lepší?“

„Zjistili jsme, že Morey Gilbert a Rose Kleberová přežili koncentrační tábor, to mají společné. Třeba jde o zločin z nenávisti.“

„Spáchaný nějakými neonacistickými pohrobky?“

Magozzi pokrčil rameny. „Možná. Tu a tam se vynoří. Podíleli jsme se přece na vyšetřování vandalismu v synagoze. A v St. Paulu polepila jejich skupina celé centrum antisemitskými plakáty.“

Gino posměšně zahýkal. „Myslíš ty magory, co neumí ani správně namalovat svastiku? Prokrindapána, Leo, byli jen tři a podle všeho se dělili o mozek.“

„Pravděpodobně nebudou ve dvojměstí jediní.“

„Je to jen žalostná sebranka. Můžeme pro klid svědomí prověřit zločiny z nenávisti, ale tihle idioti se realizují tím, že se vyčurají na chodníku a manifestačně se k tomu přihlásí, jinak nic, to nebude ono. Kromě toho podle příbuzenstva Gilbert ani Kleberová nevkročili do synagogy a tím se prakticky vyřadili z dosahu imbecilního radaru průměrného neonacisty. Na místě činu se nenašlo nic kloudnýho, což připomíná práci profíků, ne? Nikde žádný stopy, otisky prstů, natož svědci… Je to dílo fikanýho vraha, například chytrý starý dámy v dobrý formě, která se baví tím, jak sebou poldové mrskají.“

Magozzi se ušklíbl a zavrtěl hlavou. „Ne, tohle neberu.“

„Tak mě počastuj jinou verzí.“

„Zatraceně, žádnou nemám. Třeba vraždí šílený smrťák, co si o Dni seniorů vybere oběť v supermarketu, aby si užil čtvrthodinku slávy.“

Gino zakoulel očima. „Ty teda válíš. Máme tu dvě zbraně, oběti obou pohlaví a jmenuj mi jedinýho sériovýho vraha, který kdy lovil seniory. Sakra, na to by neskočila ani FBI, a že se jejich agenti chytají kdečeho. Mimochodem, když budeme uvažovat o sérii, musíme do ní zahrnout Arlena Fischera a tahle vražda s Gilbertem a Kleberovou nemá nic společnýho.“

A to nebyl jediný problém. Představa vraha, který ukájí chorobné vzrušení tím, že střílí staré lidi, Magozziho děsila a příčila se mu. Podobně jako zločiny páchané na dětech nebo týrání zvířat. Jenže představa, že dva staroušci, Morey Gilbert a Rose Kleberová, spolu páchali něco, kvůli čemu se stali terčem neznámého střelce, byla poněkud absurdní.

Magozzi začal sklízet ze stolu. „Možná jdeme po falešné stopě, když je spojujeme. Žije tam hodně Židů a seniorů a to, že si Rose Kleberová zapsala telefon Moreyho Gilberta, vysvětluje její zahradničení.“

„Takže považuješ za čirou náhodu, že se během jednoho dne stali obětí vraždy dva staří Židi, co bydleli nedaleko sebe.“

Magozzi, zmožen marností, si povzdechl. „Ne. Nemyslím si to od chvíle, kdy nám oznámili vraždu Rose Kleberové. Ano, nějak to spolu souvisí. Jen zatím nevím jak.“

Gino vstal ze židle a protahoval se, ruce si opřel o bedra a vystrčil bříško. „Koukej, mně ze všeho jasně a jednoznačně vyplývá, že oba zavraždila Lily Gilbertová, jenže tobě nevoní jednoduchý řešení, co? Přestaň se honit za chimérama.“

Magozzi se uchichtl, oplachoval talíře a ukládal je do myčky. „Jestli si dobře vzpomínám, označil jsi v jednom svém ,jasném a jednoznačném‘ scénáři za pachatelku sériových vražd podle firmy Monkeewrench Grace MacBrideovou.“

„Podezření jsem dokonale logicky zdůvodnil.“

„Jenže vraždila chiméra.“

„Tenkrát jsem se možná nechal trochu unést. To neznamená, že tentokrát jsem vedle. Poslyš, nemáš antacid nebo něco jinýho proti pálení žáhy? Poslední bumbrlík nějak brumlá.“

„Ve skříňce se sklenicemi.“

„Ty máš sklenice? Tak proč piju limonádu z plechovky?“

„Je libo sklenici?“

„Himbajs, Leo, uvědom si, že nejsem barbar.“ Objevil antacid, několik tablet si strčil do úst, opřel se o kuchyňský pult a důkladně přežvykoval. „Když je řeč o těch Opičkářích, požádal bych je, jestli by nemohli prohnat Gilberta a Kleberovou jejich softwarem, který používají na uleželý případy, třeba na něco natrefí. Tím programem zabodovali, člověče. Najdou za pár vteřin souvislosti, který by se jinak hledaly léta.“

„Rozhodně to neuškodí. Sdělím večer Grace jména a požádám ji, aby se na ně podívala.“

Gino se na něj zkoumavě podíval a Magozzi se zašklebil. Parťák chystal další lekci.

„Víš přece, že Grace MacBrideovou miluju, ne?“

Magozzi vyvalil oči.

„Hele, nemíním ti do toho kafrat, ale pověz mi upřímně: co si od vztahu s ní slibuješ? Uvědom si, Leo, ona je chodící otevřená rána. Paranoidní až na půdu. A její předpoklady pro normální vztah jsou pochybný. Poslední chlap, kterýho milovala, byl sériový vrah.“

Magozzi si ho zlostně měřil očima. „Její stav se lepší, Gino.“

„Opravdu? A co ta vaše návštěva kina minulý týden?“

„Do kina teď vyráží spousta divnějších lidí.“

„Leo, šli jste v neděli na dopolední promítání kreslených filmů. Prosím tě, nevykládej si to špatně, plně souhlasím se spoluprací s Opičkáři, jsou to skvělí lidi, všichni do jednoho. Ale podle mě bys měl být opatrný, držet váš vztah spíš na pracovní bázi.“

„Už jsi skončil?“

„Ano. Konec lekce.“

„Děkuju. A neříkej společníkům firmy Monkeewrench Opičkáři.“ Gino se uklonil. „Ó ano, já zapomněl. Sakra, nemůžu tu přezdívku dostat z hlavy.“

A stejně tak půl města, pomyslel si Magozzi.

„Nevymýšlejí pro firmu nový jméno?“

„Zatím ne, pokud vím.“

Gino vysunul vpřed bradu. „Pouvažuju o tom. V rámci pomoci.“

16

Magozzi a Gino dorazili do Biedermanova pohřebního ústavu v půl druhé, kdy teplota vystoupala na dvacet devět stupňů. Oběma bylo příšerně horko, protože si oblékli bundy, aby skryli zbraně.

Sol Biederman je očekával u vchodu. Vypadal trochu líp než včera, kdy se s ním setkali nad mrtvolou Moreyho Gilberta, ale oči měl pořád zarudlé. Další stárnoucí alkoholik, pomyslel si Magozzi. Tkáně se po ubrečené opici zotavují pomaleji a tak je to se vším.

Sol je uvedl do prostorného salonu vybaveného nábytkem, který byl moderní před třiceti lety. Ve vzduchu bylo cítit uvadající květiny, kávovou sedlinu a zvětralý, leč neodbytný pach laciné kolínské, kterou kdosi nešetřil při posledním loučení s nebožtíkem.

Klimatizace, pokud tu byla, pracovala na minimální výkon. Gino sebou plácl do hnědého čalouněného křesla s opěradlem pro hlavu, sáhl do krabičky na stole pro ubrousek a otíral si pot.

„Kdo by si pomyslel, že v dubnu bude tak teplo, že? Zrovna mi tu opravují klimatizaci, takže si klidně odložte, pánové. Udělejte si pohodlí.“

„Děkujeme, nám je dobře,“ řekl Gino, zatímco jeho rudnoucí obličej usvědčoval slova ze lži.

„Až do pěti hodin nikoho nečekám. Jsme tu sami. Vaše zbraně kromě mě nikdo neuvidí a já umím uchovat tajemství.“

Gino se vysvlékl z bundy dřív, než ho mohl předpisový Magozzi stihnout vyčítavým pohledem za to, že kompromituje policii. Rozhodl se, že zostudí Gina tím, jak se bude navlečený do bundy koupat ve vlastním potu, i když Sol poukázal gestem na své obnažené paže a košili s krátkým rukávem.

„Jestli si neodložíte, pane Magozzi, budu nucen si obléknout sako. Jsem starý člověk. Mohl bych umřít horkem.“

Magozzi se usmál, sundal si bundu a uklidněný Sol se posadil.

„Předpokládám, že mi chcete položit další otázky. Obávám se, že jsem vám včera moc nepomohl.“

Gino vytáhl zápisník. „Včera jste si vedl znamenitě, pane Biedermane. Plně chápeme, jak to vámi otřáslo. Potíž je v tom, že se všechno dnes ráno trochu zkomplikovalo.“

Sol zarmouceně přikývl. „Doslechl jsem se o Rose Kleberové. Její dcera mi telefonovala krátce předtím, než jste přijeli. Dějí se strašné, neuvěřitelné věci a člověk se musí ptát, jestli se neobjevil šílenec, který vraždí staré Židy.“ Pohlédl z Gina na Magozziho. „Proto tu dozajista jste, že? A kladete si tutéž otázku.“

„Zkoumáme řadu aspektů, pane Biedermane,“ řekl Magozzi. „Vy jste tedy Rose Kleberovou znal? Přátelili jste se?“

Sol zavrtěl hlavou. „Nenazval bych to přátelstvím, ale naše společenství je malé. Nakonec každý zamíří sem. Pochoval jsem manžela paní Kleberové, když před deseti lety zemřel.“

„Byla přítelkyní pana Gilberta?“

„Ne, pokud vím.“

„Kdyby byla, jako nejlepší přítel Moreyho Gilberta byste to věděl, ne?“

Sol se zadíval do neurčitá a rychle pomrkával. Neodpověděl hned, jako by otázka nepřekonala prostor mezi nimi rychlostí zvuku. „Ano, určitě. Dal bych život za to, abych zachránil Moreyho.“

Pronesl to tak samozřejmě a věcně, že mu Magozzi ihned uvěřil.

Gino se naklonil dopředu. „Něco vám prozradím, pane Biedermane. Ty dvě vraždy nebyly náhodné. Není to prostá shoda okolností. Někdo chtěl, aby Morey Gilbert a Rose Kleberová zemřeli, a jestliže je oba zavraždila stejná osoba, pak je muselo spojovat něco, co jsme zatím nezjistili; něco, co nás možná dovede k pachateli. Proto sebemenší detail, který se vám vybaví, třeba bezděčná Moreyho zmínka o ní, to, že ji poznal na ulici, cokoli takového nám může velmi pomoct.“

Sol se nad tím krátce zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Bohužel. Nic mě nenapadá.“

„Oba byli za války internováni v koncentračním táboře. Určitě to víte,“ řekl Magozzi.

Sol zvedl levou paži a ukázal vybledlé číslice na vnitřní straně za zápěstím. „Ovšemže to vím.“

Gino civěl na paži starého muže. „Víte, za celý život jsem se nesetkal s člověkem, který byl v koncentračním táboře, a teď vidím během čtyřiadvaceti hodin třetího.“

Sol se pousmál. „Netoužíme po reklamě, ale je nás víc, než si umíte představit. Zvlášť v téhle lokalitě.“

„Sakra, cítím s vámi,“ řekl Gino.

„Děkuju, pane Rolsethe.“ Sol se zadíval na provazcovité žíly na svých stařeckých rukou. „Přemýšlím, kdo by mohl chtít vraždit lidi, kteří přežili koncentrační tábory. Co tím sleduje?“ Rozhodil rukama v bolestném gestu. „Všichni jsme staří. Stejně velmi brzy umřeme.“

Co na to říct? uvažoval Magozzi, zaskočený mužovou otevřeností. „Sledujeme verzi zločinu z nenávisti.“

Sol vyhledal jeho oči a upřeně se do nich díval tak, že ohromený Magozzi nemohl uhnout pohledem, i kdyby chtěl. „Kdo nenávidí Židy natolik, že je chce vyhladit, zabíjí především ty v plodném věku, rozumíte?“ Magozzi se pokusil přikývnout, ale jako by mu ztuhl krk. „Tomu nás naučili nacisté. Mladé lidi nazývali plemeníky – jako u zvířat. Zabíjeli samozřejmě i staré lidi, ale jen proto, že nebyli užiteční a překáželi. Tohle bude něco jiného.“

Gino sebou nepohnul od chvíle, kdy se starý muž rozhovořil. Konečně dlouze vydechl a tiše pronesl: „Potom musíme hledat mezi vaším přítelem Moreym a Rose Kleberovou jinou souvislost. Jak už jsme řekli, něco, co je spojovalo a překáželo jejich vrahovi. Třeba se znali z koncentračního tábora a po léta udržovali nějaké kontakty.“

Sol zavrtěl hlavou. „Paní Kleberová byla v Buchenwaldu. To bylo všechno, co mi prozradila v den, kdy přišla zařizovat manželův pohřeb, a stěží vyslovila jméno toho místa nahlas. Morey byl v Osvětimi jako já. Zachránil mi život, víte to?“

„Ne, to jsme nevěděli,“ odpověděl Gino.

„Takový byl Morey. Pomáhal lidem i tam. Možná vám o tom jednou něco povím.“ Sol se zadíval na Magozziho, na Gina, v hnědých očích se mu zaleskly slzy. „Ten člověk byl hrdina. Kdo by zabíjel hrdiny?“

17

Slunce se chýlilo k západu, když Magozzi stanul na rohožce s nášlapným bezpečnostním systémem před domovními dveřmi Grace MacBrideové. Slyšel, jak mu nad hlavou zapředla kamera, což ho přimělo, aby si odhrnul vlasy z čela. Husté, černé a nyní příliš dlouhé, všude přerostlé. Měl se nechat v sobotu ostříhat, dřív než se minneapoliští občané zase začali vraždit.

Když se závory zámku začaly uvolňovat, za ocelovými dveřmi se ozvalo tiché vrčení a Magozzi se usmál. Charlie, velikánský ostrosrstý podvraťák, kterého Grace zachránila z ulice, trpěl stihomamem jen o trochu míň než jeho paní. Trvalo týdny, než se odvážil očekávat Magozziho za dveřmi a pak ho přivítal nadšeným štěkotem, namísto aby se stáhl do skrýše. Magozzi vyhodil nejednu košili poničenou zablácenými tlapkami a vášnivými psími polibky, ale co na tom.

Když se konečně otevřely dveře, spatřil Graceiny vlnité havraní vlasy a usměvavé modré oči, než mu na ramena dopadly Charlieho tlapy a dlouhý vlahý jazyk našel jeho obličej. Vždycky ho to rozesmálo, hned viděl svět z lepší stránky. Uvažoval, jestli by si neměl se psem domluvit schůzku.

„Nedovolte mu to,“ říkala vždycky Grace. „Nesmí skákat na lidi. Kazíte ho.“

Magozzi se na ni přes Charlieho zazubil. „Nechte nás. Jiného objetí se mi dneska nedostalo.“

„Ach, oba jste beznadějné případy. Pojďte dál.“

Grace měla na sobě tenkou černou teplákovou soupravu a tenisky, což znamenalo, že nepůjdou ven – nevykročila by přes domovní práh bez anglických jezdeckých bot – ale její sig sauer spočíval v podpažním pouzdře, což nasvědčovalo tomu, že se patrně odeberou na dvorek obehnaný vysokým plotem, kde je podle jejího soudu zapotřebí zbraň větší ráže a dostřelu. Derringer byl její interiérovou, domácí zbraní. Pokud spočíval v kotníkovém pouzdru na tlustých ponožkách, které ji chránily před odřeninami, Magozzi věděl, že se během večera nenadechne čerstvého vzduchu, protože Grace nikdy neotvírala zamřížovaná okna – domek vypadal tak trochu jako vězení.

Zatímco Charlie tančil kolem Magozziho a drápky cvakaly na javorové podlaze, Grace zavřela dveře, zajistila je na všechny tři závory a vyťukávala kód, aby znovu aktivovala alarm.

Magozzi sledoval známou proceduru se smutkem, který se postupně měnil ve zdráhavou, hořkou rezignaci. Nebezpečí, které ji v životě pronásledovalo, pominulo, skoncovala s ním loni v říjnu strašlivá divoká přestřelka, ale její stihomam nijak nepomíjel a bránil jí vést normální život. Gino měl zřejmě pravdu. Sblížit se s Grace MacBrideovou, očekávat z její strany byť jen dětský vstřícný krůček, o tom mohl jen planě snít. Nikdy se nebude cítit bezpečně. Ani s ním a možná s nikým.

„Zvyk je železná košile, Leo.“ Když vyťukávala kód, otočila se k němu zády, ale přesto věděla, co si myslí.

„Opravdu?“

Obrátila se a jemně ho dloubla prstem do prsou. „Uvědomujete si, že zosobňujete chlapský komplex, který se rozvinul za neandrtálců? Rád byste, abych nezamkla dveře, protože jste tady, abyste mě chránil.“

„To jste úplně vedle,“ zalhal. „Kdybyste v téhle čtvrti nechala odemčené dveře, k smrti bych se bál.“

S úsměvem se otočila a zamířila strohou chodbou ke kuchyni. Magozzi a Charlie ji následovali v uctivé vzdálenosti. „Mám tu láhev burgundského za tři sta dolarů v přiměřené teplotě a chardonnay za osmdesát dolarů se chladí v ledničce. Čemu dáte přednost?“

„No ne, to nevím. Obojí je lákavé. Můžu je míchat?“

Za deset minut Magozzi se sklenicí v ruce vykročil zadními dveřmi na plošinku nad schůdky a zkoprněl.

Gracein dvorek vypadal jako vždycky – skromný plácek pokrytý zkomírajícím trávníkem a obehnaný solidním, dvouapůlmetrovým dřevěným plotem, s letitou rozložitou magnolií uprostřed, zpola obalenou poupaty v rozpuku.

Pod stromem stály tři zahradní židle namísto dvou – jedna pro Grace a druhá pro Charlieho, který byl přesvědčen, že příšery žijí na zemi, a nikdy na ni neusedl, pokud se mu nabízel nábytek.

Vzpamatuj se, Magozzi! Je to jen židle. To nic neznamená. Pořídila ji nejspíš proto, že se u ní denně stavuje po škole Jackson.

„Koupila jsem vám dárek,“ ozval se za ním její hlas.

„Ano?“ odtušil co nejlhostejněji.

„Tu hloupou židli. Abyste nemusel chovat Charlieho na klíně, kdykoli se tu posadíme.“

„A tak, myslel jsem, že je pro Jacksona.“

„Devítiletí kluci nesedávají venku na židli, Leo. Opatřila jsem ji pro vás, protože mě vaše návštěvy těší a chci vám poskytnout pohodlí.“

„Tak to beru.“ Magozzi byl rád, že stojí za ním a nevidí jeho pošetilý úsměv.

Dětský krůček. Její stav se lepší, Gino.

Na tuto dobu neobvyklé teplo vydrželo i pár desítek minut po západu slunce, a tak si dopřáli první sklenici na dvorku pod magnolií. Seděli, popíjeli víno v poklidném mlčení a naslouchali občasným večerním zvukům v městském sousedství – kdesi na ulici bouchly dveře, z otevřeného okna se ozval cinkot příborů o talíře, jak lidé večeřeli, náhle zašvitořil pták, který mylně usoudil, že větvoví magnolie je bezpečným místem k spánku. Grace ho nejen nezastřelila, ale ani sebou při tom zvuku neškubla.

Panebože, je to tak. Její stav se lepší.

„Podívejte se skrze větve nahoru, Leo. Uvidíte hvězdy. Za týden vypučí listí a zabrání vám v tom.“

„Ještě jsem neviděl ten strom s listy.“

Grace chvíli mlčela. „Ne?“

„Ne. Poprvé jsem tu seděl těsně před Halloweenen. Ubohý strom měl snad tři listy a ještě zežloutlé.“

Její slova předešel tlumený povzdech neurčitého významu. „To je zvláštní. Zdá se mi, že vás znám mnohem déle.“

Nebyl tak hloupý, aby se zeptal, jestli je to dobře. Natáhl se po láhvi, která stála na zemi mezi jejich židlemi, a znovu nalil do sklenic. Upil, opřel se na zbrusu nové a jen a jen jemu určené zahradní židli a cítil, jak celodenní stres vítaně pohlcuje nepěstěný trávník na Graceině dvorku.

Připadal si nemožně. V životě nebyl šťastnější než tady a se ženou, s níž se schází půl roku a ještě ji ani nepolíbil. Z toho, že se fyzicky nesblížili, na něj doléhalo zoufalství a frustrace, jenže – byl dokonale šťastný. Zostuzuje italské mužství, ale nemůže si pomoci. Vznikl pro něho nepochopitelně hluboký vztah. Teď, když tu sedí na dvorku s touto ženou a jejím psem, mu to naplno došlo poprvé – cítí se tu jako doma, přestože ona ho i nadále vítá s jistou dávkou rezervovanosti.

Proto nemám v domě nábytek, Gino. Nebydlím tam.

„Na co myslíte?“

„Na to, že jsem šťastný.“ Ne, nebude lhát.

„To je milé. Četla jsem noviny, dívala se na zprávy. Řešíte další záhadu. Řekla bych, že tím žijete.“

„To nemá nic společného s tím, že jsem teď šťastný.“

„Já vím. Povězte mi o tom případu.“

„Jsou to vlastně dva případy. Vražda Moreyho Gilberta, majitele pěstitelské školky, a Rose Kleberové, ale nenarazili jsme na žádnou souvislost…“

„A co ten muž, kterého našli na železniční trati připoutaného ke kolejím?“

„Na tom pracují Langer a McLaren. S našimi případy to nesouvisí. Našimi oběťmi jsou dva staří Židé, pachatel je prostě zastřelil; jejich obětí je luterán, kterého někdo tak nenáviděl, že ho trýznil.“

„Dobře, tak máte dva případy. Oddělení vražd zaměstnává houf detektivů, kteří nemají do čeho píchnout, kdežto vy a Gino máte objasnit hned dva případy? Jako by si někdo myslel, že tu přece jen bude nějaká souvislost.“

Magozzi pokrčil rameny. „Zatím je velmi křehká. Zabýváme se jí.“

„Jak křehká?“

Zavrtěl se na židli, najednou se mu nesedělo pohodlně. „Na to platí informační embargo.“

„No tak, Leo. Chcete, abych ta jména proklepla naším softwarovým programem, ne? Zapátrala, jestli na ně něco nevyplave, hm?“

„Mysleli jsme s Ginem, že by to stálo za pokus.“

„Tak dobře. Viděli jste, jak program zapracoval na odložených případech. Víte, že se probírá stovkami databází, pátrá po souvislostech, a ty bývají kolikrát velmi chatrné. Potřebuju znát veškeré údaje, které zpřesní hledané parametry, jinak to může trvat řadu dní.“

Ne že by Grace nevěřil. Byla člověk, jemuž věřil hned po Ginovi nejvíc na světě. Zatraceně, nesedí snad pod stromem, v jehož větvích se skrývá možná nebezpečný pták? Kdyby zaútočil, Grace MacBrideová by jistě tasila zbraň a zastřelila ho, nebo snad ne? Ale porušit policejní předpisy bylo Magozzimu proti mysli, ať je to jak chce, nebyl žádný rebel.

„Nemůžu tomu věnovat řadu dní, Leo.“ Založila ruce, zjevně netrpělivá jako vždycky, když pracně balancoval na hranici striktních pravidel. „Pozítří začínáme nakládat do obytného automobilu počítače.“

Při připomínce, že odjíždí, zavřel oči. „Oba mají na pažích tetování. Morey Gilbert byl v Osvětimi, Rose Kleberová v Buchenwaldu.“

Cítil, jak na něj ve tmě upírá oči, i jak po chvíli pohlédla stranou.

Grace dlouho mlčela, než řekla: „To může být strašlivá náhoda.“

„Ovšemže může.“

„Ale vy si to nemyslíte.“

Magozzi si povzdechl. „Jak jsem řekl, je to křehká souvislost. Tápu ve slepé uličce.“

„Vy nikdy netápete, Leo, ani v bezvýchodné situaci. Co o tom soudíte? Že někdo vraždí Židy, nebo že někdo vraždí Židy internované v koncentračních táborech? Jak je to?“

To je celá ona. Vždycky řekne nahlas to, co by nejradši neslyšel, protože na leccos je strašné i jen pomyslet.

Předklonil se, objal rukama kolena, v prstech prázdnou sklenici. „Nechci myslet na žádnou z těch alternativ. Potřebuju od vás, abyste ty dva poměřila vaším programem a pokud možno zjistila, že to byli opravdu zlí lidé, zapletení do něčeho, kvůli čemu je zavraždili.“

„Třeba že byli členy drogového kartelu přestárlých?“

„To by bylo ideální. Ta vazba na koncentrační tábor totiž nemá opodstatnění. Jak nám řekl dneska odpoledne jeden starý muž, proč vraždit staré Židy? Stejně brzy umřou.“

„Uf. To je dost drsné.“

Magozzi pokrčil rameny. „Taky pobyl v koncentračním táboře. Berte ho shovívavě.“

Grace se odmlčela a ťukala špičkami pěstěných prstů do dřevěných loketních opěrek. Dělávala to vždycky, když přemýšlela. „Nevím, Leo. Podle toho, co jsem se dověděla ze zpravodajství o Moreym Gilbertovi, mi nepřipadá jako zločinecký typ.“

„A to víte jen polovinu. Celý život pomáhá lidem. Všichni se shodují, že je to svatý člověk, hrdina, kandidát na řád. Byl to dobrý člověk, Grace.“

„Příliš dobrý, aby to byla pravda?“

Magozzi se zamyslel, a pak řekl: „To si nemyslím. Pověst o něm zřejmě nelže.“

„A co ta druhá oběť, Rose Kleberová?“

„Babička Kleberová. Koláčky, zahrada, kocour, rodina, která ji zbožňovala.“

„Tudíž další nezločinecký typ.“

Magozzi zavzdychal. „Točím se pořád dokola, co?“

Grace mu nalila do sklenice poslední kapky vína. „Pak možná sami nic neprovedli, Leo. Třeba oba byli jen na stejném místě a ve stejnou dobu a viděli někoho nebo něco, co neměli vidět.“

Magozzi přikývl. „To je můj nejoblíbenější scénář, ale od čeho se při hledání něčeho takového odpíchnete?“

„Na to tu máte mě.“

Pozoroval, jak vstává ze židle, tma milosrdně pohltila jeho třeštivé vzrušení.

„Nejen na to.“

Grace se usmála a protáhla se, prsty zavadila o větev magnolie. Pták šíleně zavřeštěl.

18

Zatímco Magozzi a Grace popíjeli víno pod magnolií, Marty Pullman do sebe obracel skotskou z niternějšího důvodu. Seděl na posteli v pokoji, který kdysi patřil Hannah, dávno předtím, než se stala jeho ženou. Místnost se s léty pomalu měnila z dívčího pokojíku v neutěšený prostor, který nesloužil žádnému účelu. Byl tu psací stůl, u něhož nikdo nesedal, postel, v níž nikdo nespal, skříň s prázdnými ramínky, která zachřestila, když se otevřely dveře. A přesto se odtud Hannah nevytratila jako odnikud a nebylo na světě dost skotské, která by ji vyhladila.

Obrátil do sebe panáka a civěl oknem do tmy. Trávil v domě teprve druhou noc, a přesto mu připadalo, že uběhlo sto let od rána, kdy seděl ve vlastní vaně s hlavní pistole v ústech.

Nezaskočilo ho, když ho Lily požádala, aby zůstal. Od ženy, jejíhož manžela po více než padesáti letech společného soužití zavraždili, mu taková žádost připadala naprosto pochopitelná. Zármutek se rozpíná a vyplňuje celý dům a Marty věděl líp než kdokoli, že ještě horší než umřít je přežít a zůstat sám. Ale proto ho tu Lily nechtěla. Teď když ho konečně Moreyho smrt vytrhla z izolace, hodlala na něj dohlédnout – to věděli oba. Ta stará škatule tušila, k čemu se chystá. Jako vždycky – s jedinou výjimkou.

Bezděčně se přikrčil, když se opět důrazně přihlásila všepronikající prázdnota. Poslední čtyři hodiny Lily uklízela a vařila, připravovala se na to, že se zítra dům naplní smutečními hosty. Snažil se jí pomáhat, aby byla dřív hotová a mohla jít spát; v jednom okamžiku se málem pohádali kvůli vysavači. „Pochop mě přece, Martine,“ řekla mu a on si uvědomil, že přístroj neplní jen původní funkci. Marty měl svou láhev, Lily svůj vysavač, a pomoz bůh tomu, kdo by jim chtěl vzít oporu jejich duševního zdraví.

A tak popadl láhev skotské, zašel do kuchyně pro dvě čisté sklenky a zamířil do obývacího pokoje, přitom cestou zakopl o šňůru vysavače a vytrhl ji ze zásuvky. „Proboha, Lily, sedni si a odpočívej. Je skoro jedenáct hodin.“

Očekával aspoň náznak odporu nebo kritickou poznámku k jeho pochlastávání, ale dokonce i síly Lily Gilbertové měly svou mez. Svezla se vedle něho na pohovku a nepřítomně zírala na neozvučenou televizní obrazovku. Měla na sobě stále ještě pracovní kombinézu dětské velikosti, ale šedivé vlasy skryl modrý bavlněný šátek uvázaný pod bradou, jako vždycky, když uklízela. Šátek byl pro Martyho hádankou. Přemítal, jestli jako děvče nosila dlouhé vlasy a šátkem si je upravovala a tento zvyk si v pozměněné podobě uchovala dávno poté, co z vlasů zbylo žalostně málo. Snažil se představit si Lily s dlouhými vlasy, ale její malý stařecký obličej, oči zvětšené brýlemi a čtyři panáky skotské v jeho žaludku mu nenabídly víc než zjev E.T. s vypelichanou parukou.

„Myslím, že je v domě celkem uklizeno,“ pronesla tónem, který měl rozptýlit dojem, že se posadila, protože ji o to Marty požádal.

„Koberec teď skoro nemá chlupy. Ano, uklizeno je ažaž.“ Marty jí nalil na prst skotské. „Tumáš.“

Nesouhlasně po něm blýskla očima. „Nechceš pít sám, viď?“

„Naučil jsem se pít sám. Potřebuješ se uvolnit.“

„Nemám ráda skotskou.“

„Chceš něco jiného?“

Dlouho se dívala na skleničku, pak konečně usrkla a ušklíbla se. „To je hrozné. Jak to můžeš pít?“

Marty trhl rameny. „Jeden si zvykne.“

Lily ostražitě znovu usrkla. „Morey pil lepší skotskou. Taky hroznou, ale lepší než tuhle. Je laciná, co?“

Pousmál se. „Ano.“

Lily přikývla, vstala a zmizela v kuchyni. Zanedlouho se vrátila s lahví pětadvacetileté balvenie.

Marty zíral na láhev s otevřenou pusou. „Panebože, Lily, víš, kolik tohle pití stojí?“

„Myslíš, že bychom ji neměli pít? A že prodáš poloprázdnou láhev skotské na internetovém tržišti eBay?“

Marty nevěděl, co ho překvapilo víc – jestli to, že vyrukovala s lahví skotské za dvě stě dolarů, nebo že věděla o obchodování prostřednictvím internetu.

Tiše seděli, popíjeli skotskou a dívali se na televizi bez zvuku, a protože nastal takový zvláštní poklid, Martyho se zmocnilo pokušení svěřit se jí. Vychrlit to na ni, bez ohledu na důsledky, vydat se jí na milost.

Náhle spatřil na obrazovce Jacka Gilberta, usmíval se přímo na něj. Rychle zamrkal, přesvědčen o tom, že má halucinaci, ale usmívající se tvář nezmizela. „Koukej, to je Jack! Pusť zvuk!“

Lily popadla ze stolu dálkový ovladač a vypnula televizor.

„No tak, Lily!“ Chopil se ovladače, znovu televizor zapnul a pobaveně sledoval reklamní spot, montáž dojemných záběrů: Jack u autonehody, jak pomáhá oběti, Jack na staveništi v rozhovoru s dělníky, Jack u nemocničního lůžka, vážný a plný účasti. Hlas mimo obraz provázel poslední záběry dynamického, charismatického Jacka u soudu: „Potřebujete advokáta, který se o vás postará? Volejte Jacka Gilberta, telefon 1-800-555-5225. Nenechte se vodit za nos a volejte Jacka!“

„To je šmejd,“ poznamenala podrážděně Lily.

„Neřekl bych. Mně to připadalo docela dobré.“

Sykla.

„Dřív jsi ho nepovažovala za šmejda. Bývalas na něj pyšná.“

„Dokud byl mým synem,“ odsekla.

Marty si povzdechl. Rozhodl se, že z úcty k Moreymu dá svůj neživot plně k dispozici a ze všech sil pomůže Lily. Hannah by si to přála. Ale neobětuje se napořád, to znamená, že nesmyslný rodinný svár musí skončit. K sakru, Jack by se měl postarat o vlastní matku! „Ježíšikriste, Lily, jsi ta nejtvrdohlavější žena pod sluncem!“

„Proč to děláš? Proč bereš boží jméno nadarmo? Víš, že to nesnáším.“

„Prosím tě, jsme přece Židi. Zapřísahat se Ježíšem nic neznamená.“

„Pro někoho to něco znamená. Měl bys projevit víc úcty.“

Marty se nadechl. „Dobrá. Přestanu se zaklínat a ty přestaneš měnit téma. Rodina Gilbertových se zmenšuje. Zůstala jsi jen ty a Jack, nastal čas, abyste zakopali válečnou sekeru. Jistě, oženil se mimo víru ale proč z toho dělat takovou záležitost? Ty a Morey jste nepáchli do synagogy. Proč ti tolik vadí, že si vzal luteránku?“

Lily se na něj nevěřícně zadívala. „Myslíš, že v tomhle je jádro pudla?“

„A není?“

„Pche. Zatěžuješ si hlavu něčím, čemu nerozumíš. Ale nenamáháš se, aby ses v tom vyznal, protože jsi hrozně zaměstnaný penzista.“

Marty zatínal zuby, dokud nebyl schopen znovu mluvit. „Nesnaž se mě obvinit, vyšachovali jste mě z toho. Od jisté doby jsme se s Jackem nestýkali, a když mu Hannah zatelefonovala, seřval ji a zavěsil, tak jsem se zeptal Moreyho, oč jde. Prohlásil, že se Jack oženil s luteránkou a nehodlá se o tom bavit. Tečka. Asi týden po tom vrah usmrtil Hannah, tak bys mohla pochopit, že jsem se stáhl.“

Nadechl se a upíral oči na láhev balvenie. Doušek za deset dolarů, odhadl. Skoro by se styděl vyhazovat takové peníze za rychlou cestu do zapomnění, v niž doufal.

„Do toho, pij,“ vyzvala ho Lily. „Lepší když umřeš na nemocná játra než na perforaci žaludku z té žíraviny, co lemtáš.“

Ne, nemusela ho pobízet dvakrát. Pokud s tím počítala, pošetile se mýlila. Chopil se láhve, nalil si plnou skleničku a zatoužil po úplném zatmění.

Lily se dívala, jak dlouze pije. „Tak chceš vědět, jak je to s Jackem, nebo ne?“

„Samozřejmě. Chci.“

Přikývla a opřela se na pohovce. V té poloze se nedotýkala nohama podlahy, trčely jí natažené rovně dopředu a najednou vypadala jako přestárlé děvčátko.

„Jack sem denně jezdil na oběd, pamatuješ? To bylo před tou šupáckou reklamou, kdy jsem ještě mohla říkat, že můj syn je advokát, a netrápit se tím, že ho lidi vidí šaškovat v televizi. A pak jednoho dne – bum. Jako by se do země propadl. Nestavil se na oběd, nezatelefonoval, nic. Volala jsem mu do kanceláře a mluvila jsem se záznamníkem; volala jsem mu domů a mluvila jsem s jiným záznamníkem. Morey mi řekl, že se nepohodli.“

„Kvůli čemu?“

„Co já vím? Otcové a synové mívají spory. To se stává. A pak se nestýkají tak dlouho, dokud nezapomenou na hlouposti, kterými se častovali v zápalu boje, a všechno se zase spraví. Jenže tentokrát se tak nestalo. A Jack nám poslal poštou fotografii, na které byla malá děvčátka v bílých šatičkách a klučíci v oblecích, uprostřed nich sám velký šmejd, a všichni klečeli před křížem s ubohým mrtvým Ježíšem.“

Marty na ni pomrkával a přemítal, jestli poslední sklenička definitivně usmažila jeho mozek, protože mu zjevně něco unikalo. „O čem to mluvíš? Co to bylo za fotografii?“

Lily jeho otázku ignorovala. „A na rubu fotografie stálo: Jack Gilbert, první přijímání v luteránské církvi.“

„Cože? Jack konvertoval?“

Upila ze skleničky a mlčela.

„To nemá logiku. Jack přece nevěřil v Boha.“

Lily si ho měřila očima jako idiota. „Co to vykládáš? To nemělo nic společného s Bohem. Jack nám prostě uštědřil políček a obrátil se zády k rodině, protože se hloupě pohádal se svým otcem. A za pár týdnů jsme dostali svatební fotografii. Ze stejného místa, se stejným křížem, jen s odrostlejším děvčetem v bílých svatebních šatech. To byl další políček, ten zbabělec útočil fotografiemi.“

Marty se drbal rukou ve vlasech, jako by tím mohl probudit spící mozkové buňky, aby mu pomohly vyznat se v tom, co právě slyšel. Jack měl své chyby, ale on ho nikdy nepovažoval za člověka, který by někomu úmyslně ubližoval, a už vůbec ne vlastním rodičům. Navíc naprosto postrádalo smysl, aby Jack trestal Lily za svůj konflikt s Moreym. „Vůbec tomu nerozumím.“

„To mě nepřekvapuje. Snažím se o to přes rok, a zbla tomu rozumím.“

„Měla ses zeptat Jacka.“

„Slyšel jsi, Jack by mi to neřekl. A neřekl by mi to ani Morey. Vy muži vyvádíte hlouposti a ženy tím trpí a nikdy nevědí proč.“

Marty pozoroval, jak upíjí ze skleničky, a bláhově hledal i po tolika letech ve tváři staré ženy záchvěv citu. Nepochyboval o tom, že ho v sobě nosí, ale zároveň věděl, že ho nikdy nespatří. Kdyby Lily Gilbertová jednou začala plakat, pravděpodobně by nikdy nedokázala v pláči ustat.

„Já s tím mizerou promluvím.“

„Dobře.“

„Mrzí mě, že ti ublížil.“

Lily ho obdařila samolibým pohledem. „A po celou dobu jsem byla ta špatná já. Mimochodem, večer volal Sol, zrovna jsi zavíral skleník. Poneseš rakev.“

„Já vím.“

Pousmála se. „Morey si vybral rakev před lety. Chodíval do pohřebního ústavu a hrával se Sólem poker; jednoho dne se vrátil domů a povídá: ‚Lily, dneska jsem si vybral rakev. Je bronzová a těžká, nosiči si prohnou hřbet, až mě ponesou. Aspoň pomůžu chiropraktikovi Harveymu, praxe mu skomírá.“

Marty se zasmál. To byl celý Morey, pomyslel se. „Nevěděl jsem, že hrál poker.“

„Jen se Sólem, protože nad ním dokázal vyhrávat. A občas taky s Benem.“

„Kdo je Ben?“

„Nikdo.“

„Nemáš ho ráda?“

„Je to poc. Takový protiva.“

„Morey ho měl rád?“

Lily pokrčila rameny. „Znáš Moreyho. V tomhle směru byl beznadějný případ. Měl rád každého, ať si to zasloužil, nebo ne. Seznámili se kdysi dávno.“

„To je divné, že jsem se s ním nikdy nesetkal.“

„Nescházeli se tak často. Většinou spolu jezdili na ryby. Dvakrát třikrát ročně, občas si zahráli poker.“

Marty pomalu otočil hlavu, aby na ni viděl. „Morey rybařil?“

„Ovšem… ach, pusť zvuk! Rychle!“ Zavrtěla se směrem dopředu, aby dosáhla nohama na podlahu, lokty se opřela o kolena a očima hltala dění na obrazovce. „Podívej, naši jdou na pálku, teď se rozhodne!“

Marty užasl. „Tobě se líbí baseball?“

Popadla dálkový ovladač a pustila zvuk sama. „Jistěže se mi líbí baseball. Hrají ho džentlmeni. Málokdy si soupeři navzájem ublíží a smějí se na celé kolo, když se jim něco podaří.“

Pobaveně pozoroval, jak ji strhla hra, a přemýšlel nad tím, jak málo se dověděl o Lily za všechna ta léta, kdy miloval její dceru. Mnohem víc času strávil s Moreym. Spontánně vyznávali věkovitou mužskou spřízněnost, příznačnou pro soudržné rodiny. Lily střežila rodinný krb, kdežto Morey byl muž, kamarád a náhradní otec, kterého si Marty zamiloval a dobře znal.

Až na to, že nevěděl o jeho rybaření, a to ho trápilo. Možná Moreyho neznal tak dobře, jak si myslel.

Vrátil se ve vzpomínkách ke dni před více než rokem – nedlouho potom se jeho život zhroutil. Spolu s Moreym vytáhli Hannah a Lily osmdesát kilometrů od dvojměstí do obchodu se starožitnostmi, kde byly poloviční ceny než kdekoli blíže k domovu. Na zpáteční cestě se zastavili u venkovské čerpací stanice a v tamním obchodě si koupili zmrzlinu a něco k pití.

„Marty, pojď sem! Koukni na to!“ Morey stál před skříňovým chladicím boxem s mlékem, sýry a dalším zbožím podléhajícím rychlé zkáze, hleděl do sousední vodní nádržky s hlučně pobublávajícím okysličovačem a vrtěl hlavou.

Marty se zadíval do nádržky a ušklíbl se nad svíjející se černou masou pijavic. Na nádržce se v baňkách s hlínou a pilinami kroutili nejrůznější červi. „To je hnus. Co je s těmi červy? Proč jsou ti bílí v pilinách?“

„Jak to mám vědět?“ Morey přivolal mladého prodavače k nádržce. „Není to proti hygienickým předpisům?“

„Vy… vy jste inspektor nebo co?“

„Ne, nejsem inspektor, ale to dá zdravý rozum. Pijavice jsou hned vedle mléka.“

„A červi,“ dodal Marty.

„To je živá návnada,“ vysvětlil prodavač. „Jak v nádržce, tak v baňkách.“ Morey zachrčel. „Vidím, že jsou to živí tvorové. Hýbou se. Je to nechutné.“

„Jenže… máme tu spoustu rybářů.“

„Rybáři! Pche! Považují se dokonce za sportovce. Co je to za sport, když člověk nabodne bezmocného tvora na kovový háček a hodí ho do vody, aby nabodl na háček ještě většího bezmocného tvora?“

„Jsou to jen červi, pijavice a tak.“

„Možná pro vás. Poslyšte, viděl jste ten Spielbergův film?“

„No jasně, pane, viděl jsem všechny.“

„Opravdu? To si cením. Viděl jste Schindlerův seznam?“

„Já… určitě to natočil Spielberg?“

„Nevadí. Mám na mysli ten s dinosaury.“

„Jo tak, ovšem, Jurský park. Ten jsem viděl čtyřikrát. Pokračování bylo nudný, ale první biják byla bomba.“

„Pamatujete si, jak tam svazují kozu, aby nalákali velkého dinosaura?“

„No jasně, to bylo hodně drsný.“

„A bylo vám té kozičky líto?“

„Tak nějak jo, to se rozumí. Mečela totiž hrůzou a tak.“

„Byla živou návnadou. Jako tihle červi.“

Prodavač na Morey ho zaraženě civěl.

Morey zvedl ukazováček. „Nabízí se vám důležité ponaučení. Víte jaké? Povím vám to. Kdo se neustrne nad červem, těžko se ustrne nad kozou. Pamatujte si to.“

Lily se mýlí, pomyslel si Marty, když se vytrhl ze snění. Ať si Lily říká, co chce, ať si říká, kdo chce, co chce, Morey Gilbert nerybařil.

19

Pro tuto roční dobu netypicky teplé počasí panovalo i dopoledne v den pohřbu Moreyho Gilberta a meteorologové předpovídali slunečno a teploty ke třicítce i na zítřek. Staří lidé vysedávali na sluncem zalitých verandách, listovali ohmatanými ročenkami Farmer’s Almanach, jako by v nich mohli nalézt výroky jasnovidců a historické údaje o podobné vlně dubnových veder v Minnesotě, ale marnost nad marnost. Nicméně něco přes dva tisíce kilometrů na sever, v kanadském vnitrozemí, se jádro rozsáhlé studené fronty začalo sunout na americký Středozápad. Počasí se brzy změní.

Uptown požádal o vyslání pěti hlídek navíc, aby řídily dopravu v okolí synagogy, kde se konal smuteční obřad za Moreyho Gilberta. V deset hodin dopoledne byla uvnitř už jen místa k stání; v jedenáct, kdy obřad začal, dav zaplnil trávník před synagogou, chodník a nakonec i ulici. Smuteční hosté se počítali na stovky, nedalo se s nimi pohnout a nebylo kam je vhodněji přemístit, proto ulici uzavřeli v obou směrech v délce tří bloků. Nikdo z místních obyvatel ani motoristů si nestěžoval. I strážníky, původně naštvané, že jim přikázali řídit dopravu, nakonec dojalo to množství a důstojné chování shromážděného davu a zaskočilo je, že spíš než donucovací silou jsou čestnou stráží, svědky poslední cesty velkého muže. Vyvedlo je to z konceptu a později říkali jen: „To byste tam museli být.“

O tři hodiny později seděli Magozzi a Gino v neoznačeném služebním autě u domu Lily Gilbertové za pěstitelskou školkou a pozorovali menší armádu smutečních hostů, kteří se ukázněně řadili před vstupem do hlavních dveří.

„Na hřbitov se dostavila snad půlka města. Nechápu, jak se všichni prodychtí do takovýho prťavýho domečku,“ poznamenal Gino.

„Tohle je soukromá akce. Jen pro příbuzné a přátele. Pro lidi, co ho znali nejlíp. Právě pro ty, které chceme vyslechnout.“

Gino zavzdychal a povolil si kravatu. „Viděls někdy na funusu tolik novinářů?“

„Leda když pohřbívali politiky nebo rockové hvězdy.“

„Nesvědčí to o žalostným stavu světa? Jeden nad tím koumá, mimochodem slyšels, kolik smutečních hostů vykládalo, že jim Morey pomohl? Kristepane, málem jsem si připadal, jako bych procházel přísně střeženým vězeňským blokem. Sakra, byla to přehlídka zločinců všeho druhu, dostavili se drogoví dealeři, členové gangů…“

„Bývalí drogoví dealeři, bývalí členové gangů.“

Gino zafuněl. „To říkají oni. Jenže co když se některý z nich zase zkazil, vrátil se k Moreymu pro nějakou tu finanční výpomoc a nasral se, když mu starý nakašlal?“

Magozzi si ho změřil očima. „Poslyš, konečně jsem tě vyhmátl. Chováš se slušně, skoro vybraně, dokud si nepovolíš kravatu. Pak jde všechno do háje.“

„Vylučuješ tu možnost?“

Magozzi si povzdechl a složil ruce na volant. „Že ho vyhledal někdo z těch, kterým pomohl, a sejmul ho? Pochybuju, ale jestli to tak je, pak po něm budeme pátrat věčnost. Pohřbu se zúčastnilo přes tisíc lidí. Kromě toho pak nesedí, že by stejný vrah zastřelil Rose Kleberovou, a k té verzi se kloním.“ Povytáhl krk a upřeně se díval čelním sklem. „Kdo je ten chlap v tmavomodrém obleku, co objímá Jacka Gilberta?“

„Ať je to, kdo chce, neobjímá ho, ale drží. Nevšiml sis, jak se Jack kymácel a rozhazoval rukama nad hrobem? Člověče, jednu chvíli jsem si myslel, že skočí do díry, aby potřásl tátovi rukou.“

„Ano, to jsem viděl.“ Magozzi se rozvalil na sedadle a sledoval, jak muž v tmavomodrém obleku podpírá Jacka, a jen se mu podařilo ho stabilizovat, pospíchal od něho, jako by nechtěl být v dosahu, až upadne. Zdálo se, že nikdo nechce být v blízkosti Jacka Gilberta.

„Pořád je sám, všiml sis?“

„Gilbert?“

„Ano.“

Gino pokrčil rameny. „Nepřekvapuje mě to. Ten člověk je chodící troska.“

„Lily si ho dneska držela od těla dobře na tři metry. Ostatně i Marty. Postával úplně sám právě tak jako na pohřbu Hannah, jak nám vyprávěli Langer a McLaren. Člověk by myslel, že ho bude provázet aspoň manželka.“

„Zaslechl jsem, jak se o tom baví lidi cestou ze hřbitova. Údajně podává žádost o rozvod, pokud ji už nepodala. Láska je fuč.“

Magozzi skousl zuby, až se mu rýsovaly čelisti. „Přesto měla přijít. Slušnost je slušnost.“

Gino se natočil, aby na něj viděl. „Prosím tě, Leo. Jack Gilbert je věčně ožralý kretén. Jak si kdo ustele, tak si lehne, přestaň ho litovat.“

„K tomu mám sklon, když ho vidím zdálky. Zblízka ho snáším dost špatně.“

„Takhle tě znám jako bezvadnýho parťáka.“

„Otázka je, co bylo dřív, jestli slepice, nebo vejce.“

„Cože?“

„Musíme uvážit, jestli se z něj stal ožralý kretén, protože ho společnost vyloučila na okraj, nebo se vyloučil ze společnosti sám, protože se z něj stal ožralý kretén.“

Gino si podrážděně odfrkl. „Podle mě platí druhá varianta. Nepůjdeme dál?“

Magozzi zaváhal. „Počkal bych ještě pár minut, než tam vtrhneme. Ze zdvořilosti.“

„Projevili jsme dost zdvořilosti, Leo. Nepřihnali jsme se jako první ke dveřím s magneťákem, lační po senzacích. Kromě toho mezi tolika lidmi si nikdo nevšimne dvou mimořádně pohledných elegánů v hogofogo smutečních oblečcích.“

Za necelou čtvrthodinu zapochyboval Magozzi o smyslu návštěvy tohoto shromáždění, přestože se zdála být opodstatněná. Teoreticky nikdo, ani Morey Gilbert, nemohl být stoprocentně příkladný, člověk přece nemůže prožít čtyřiaosmdesát let a nikomu nešlápnout na kuří oko. Doufali, že když budou pozorně naslouchat lidem, kteří ho znali, možná zaslechnou o mrtvém něco, co ještě neslyšeli; něco, co stojí za pozornost.

Jenže Magozzi vyslechl zatím jen další plačtivá svědectví – jestli ten člověk nebyl svatý, pak k tomu měl setsakramentsky blízko, už to začínalo být nudné. Morey Gilbert poskytoval všechno, čeho bylo třeba – svůj čas, peníze, rady, jídlo, přístřeší – a nejenže pomáhal lidem, na něž narazil, ale také je sám vyhledával. To bylo něco naprosto neobvyklého.

Náhle jeho pozornost vzbudil rozruch na opačné straně místnosti. Jack Gilbert se potácel od hosta k hostovi jako špatně zamířená kulečníková koule a vyhlazoval soucit, který k němu Magozzi pociťoval. Syn se projevoval jako jediný zjevný nezdar dobře míněných úmyslů Moreyho Gilberta.

Magozzi sledoval Jacka očima a usilovně přemýšlel. Jako by se jeho mozek ocitl v rychlopalbě bábrlat.

Zastihl Gina, jak pořádá už druhý talíř u bufetu, který předčil nejbujnější fantazii.

„Není to tu skvělý?“ halasil Gino rozjařeně. „Dej si tyhle nudličky s hrozinkama.“ Strčil si do úst masovou kuličku. „Tak co, zjistil jsi něco zajímavýho?“

„Musíme důkladně proklepat Jacka Gilberta.“

Gino zavlnil obočím, naditá pusa mu neumožňovala jiný pohyb obličejových svalů.

„Je to jediný stín na svatozáři Moreyho Gilberta, Gino.“

„Jo, klesl úplně na dno. Je notorik. Navíc jsme si nezískali jeho sympatie.“

„Fakt je, že jsme ho podezřívali, pak jsme to ale zavrhli a přestali jsme o něm uvažovat. A co když je tu nějaká souvislost? Co když v něčem jel a jeho otce kvůli tomu zavraždili?“

Gino si strčil do úst další masovou kuličku v přesvědčení, že bude schopen artikulovaně mluvit. „Co asi tak Jack prováděl?“

„Zatraceně, to nevím…“

„Počkej, pamatuješ, co říkali Langer a McLaren? O tom, jak se Morey obrátil zády k Jackovi na pohřbu Hannah? Dejme tomu, že opravdu jel v něčem hodně špatným, co se vymykalo Moreyho představě o morálce, starý pán se opravdu snažil ho z toho dostat a kvůli tomu ho někdo oddělal. Sám Jack prohlásil, že někteří lidé si přáli jeho smrt. Třeba to myslel vážně. Jenže jak do toho zapadá Rose Kleberová?“

Magozzi napíchl bodcem na jednohubky masovou kuličku na Ginově talíři. „Mám novy plán. Zaměříme se na první vraždu. Jestli nějak souvisí s Rose Kleberovou, to se nakonec ukáže. Podíváme se na Jackovu tajemnou manželku, možná prověříme jeho agendu, ať víme, jaké zastupuje lidi, a podobně.“

Gino zamyšleně přikývl. „Na tom něco je.“ Přiblížil se k parťákovi a ovanul ho masově kuličkovým dechem. „Mimochodem, je mi trochu šoufl z toho, jak tu lidi kolem dokola vykládají, co byl Morey Gilbert za dobrodince. Před dvěma týdny jsem dal na charitu dvacet vočí a připadal jsem si jako pan Šlechetný. Díky Moreymu Gilbertovi teď vypadám jako držgrešle. Jeffa Montgomeryho, toho mladíka, co maká ve školce, znáš, ne? Jeho rodiče zahynuli při autonehodě, sotva se zapsal na univerzitě, a Gilbert platil jeho studium. Věřil bys tomu?“

„Nedivím se, že kluk celé dva dny brečí.“ Magozzi pohlédl Ginovi přes rameno a zaznamenal, že se k nim blíží Lily v dlouhých černých smutečních šatech. Provázel ji Marty, jako po celý den, aby ji podpořil namísto nevyvedeného syna. Vysloužil si tím Magozziho uznání.

Lily se zastavila a vyčítavě se zadívala na Magozziho prázdné ruce, načež souhlasně pokývala nad Ginovým nestydatě plným talířem. „Těší mě, že vám chutná, pane Rolsethe.“

„Jídlo je jedna báseň, paní Gilbertová. Někdo mi řekl, že jste většinu sama připravila.“

„Ano.“

„Pak byste měla zanechat školkaření a otevřít si restauraci.“

Ne že by se usmála, ale drobná změna výrazu ve tváři dosvědčovala, že ani ona není imunní vůči komplimentům. „Ráno jsem viděla v novinách fotografii té zavražděné ženy.“

„Rose Kleberové, ano,“ potvrdil Magozzi.

„Asi bych vám to měla říct, totiž, její tvář mi připadá povědomá, možná tady párkrát byla, ale nepatřila ke stálým zákaznicím. Ty stálé si dobře pamatuju.“

„Lily?“ Objevil se za ní Sol Biederman a váhavě je vyrušil. „Neviděla jsi Bena?“

„Kterého Bena?“

„No tak, Lily. Bena Schulera.“ Sol vypadal ustaraně a byl trochu netrpělivý. „Nezúčastnil se pohřbu, a jestli tu není, tak se něco stalo. Má potíže se srdcem a nebere telefon.“

„Není tady, protože není v tomhle domě vítán a on to dobře ví,“ úsečně pravila Lily.

Sol ji jemně pohladil po ruce a usmál se. „Ani to, že se tě bojí, by mu nezabránilo přijít starému kamarádovi na pohřeb. Zajedu k němu pro klid duše, dlouho se tam nezdržím.“

„Jestli není mrtvý, vyřiď mu, že v tomhle domě nadále není vítán,“ řekla Lily. Otočila se na podpatku, spatřila Jacka, který si to k ní šinul, znovu se otočila a vykročila opačným směrem.

Jakmile se Sol a Lily vydali každý svou cestou, Gino tiše hvízdl. „Nerad bych se u téhle ženy dostal na seznam odepsaných. Co má proti tomu Benovi?“

Marty potrhl rameny. „U Lily člověk nikdy neví. Omluvte mě, hoši. Musím se k ní vrátit.“

„Momentálně se kolem ní točí dobře padesát lidí, Marty,“ zasáhl Gino. „Dej si pár minut pauzu. Masový kuličky po tobě přímo volají.“

Je smutné přihlížet, jak to jde s bývalým kolegou s kopce, přemítal Magozzi. Gino se mermomocí pokoušel zatáhnout Martyho do debaty, a protože Marty byl slušný člověk, snaživě předstíral, že ho zajímá, co Gino říká. Ale předstírání ho zjevně stálo dost sil a Magozzi po deseti minutách usoudil, že Martyho mučí.

„Půjdeme, Gino,“ řekl, ale v tom okamžiku k nim dovrávoral Jack Gilbert a nápoj skoro tak rudý jako jeho obličej si bryndal na bílé plandavé kalhoty. Objal Martyho kolem ramen. „Hola, vážení! To se to vyvrbilo, co?“ Rozmáchl se skleničkou na celou místnost a obloukem ohodil okolí. „Jeden by myslel, že umřel papež, já se poseru!“

Marty se k všeobecnému překvapení neobyčejně rychle k Jackovi otočil, rázně setřásl z ramen jeho všetečnou ruku a vytrhl mu skleničku. Magozzimu se zazdálo, že se na okamžik proměnil v někdejší Gorilu. „Neprovokuj, Jacku! Dneska ne!“

Jack vrávoravě ustupoval a málem ztratil rovnováhu. „Krindapána, neurážej se, Marty. Uklidni se. Nenapiješ se?“

Zavalitá žena s kaštanově hnědým přelivem přistoupila k Martymu a podala mu přenosný telefon. „Někdo vám volá.“ Marty se s telefonem stáhl stranou a žena se pustila do Jacka. „Pane Gilberte, podívejte se na sebe, nadrátoval jste se, rozléváte tu pití, urážíte lidi… Jak tohle můžete provádět vlastní matce?“

Jackova hlava se na krku poněkud zakymácela, jak se snažil zaostřit na ženu. „Ježíšmarjá, Sheilo, to jsi ty? Vypadáš jako Dennis Rodman. Kdo ti tak zmrvil vlasy?“

Žena přimhouřila oči a naklonila se k němu. „Farštinkener paskudnjak!“ zasyčela na něj a rozlícené odkráčela.

Gino vyvalil oči. Nevěděl přesně, čím Jacka žena nazvala, ale byl si naprosto jist, že si to zasloužil. „Víte co, pane Gilberte? Možná byste měl trochu zapřemýšlet nad tím, jak tu vyvádíte. Posaďte se tady na pohovku, třeba by vám prospělo kafe.“

„To je skvělý nápad, pane detektive, ale pochopte, právě jsem nalil svoji nejlepší flašku burbonky do bowle a židovská tradice velí, že když na pohřbu rozlijete alkohol, musíte ho všechen vyžahnout, jinak zneuctíte nebožtíka.“

Gino na něj chvíli civěl. Byl absolutně přesvědčen, že plácá koniny, jenže u náboženství člověk nikdy neví. Kdo by například věřil, že katolíci si matlají čelo popelem?

„Utahuje si z tebe, Gino,“ řekl Magozzi.

„Já to tušil. Nevypadneme?“

Gino a Magozzi si klestili cestu kolem Jacka, když z davu vyletěla Martyho ruka a popadla Gina za paži. Pořád má v rukou dost síly, pomyslel se Gino, když ho Marty pevně svíral, zatímco v telefonu někoho tlumeně konejšil, načež ukončil hovor. „Tohle vás bude zajímat,“ spustil velmi tiše a rozhlížel se, jestli není někdo z hostů natolik blízko, aby ho slyšel. „Volal Sol. Někdo zastřelil Bena Schulera.“

Magozzi protáhl obličej. „Zemřel namístě?“

Marty zachmuřeně přikývl.

„Kdo zemřel?“ zahalekal Jack a potácel se k nim.

„Ovládej se, Jacku,“ obořil se na něj Marty. „Ben Schuler to má za sebou.“

„Neděláš si srandu? Ubohý starý všivák! Na co zašel, na infarkt?“

Marty zaváhal, neochota vlastní každému policistovi podělit se o informace s civilními osobami ho ještě zcela neopustila. „Ne,“ odpověděl konečně. „Usmrtila ho střela. Jediná a do hlavy. Jako u Moreyho.“

Po těchto slovech Jack Gilbert úděsně vystřízlivěl, což jeho rudý opilecký obličej dokonale odkrvilo. „Spáchal sebevraždu?“ Marty zavrtěl hlavou.

Ve tváři Jacka Gilberta se objevilo cosi podivného – Magozzi to viděl jen párkrát v životě – a to opravdový strach. „Ježíšikriste,“ zašeptal.

„Znal jste ho?“ zeptal se Gino.

Jack přikývl. „Ano. Znal.“ Nato se otočil a vzpřímeně, naprosto rovně odkráčel.

Marty ho za chvíli objevil v kuchyni. Stál nad stolem a vpíjel se očima do fotografie Rose Kleberové v ranních novinách.

Celý se třásl.

20

V Minneapolisu bylo několik městských částí, víceméně exkluzivních do té doby, než značnou část obecních pozemků pohltily dálnice. Dům Bena Schulera stál v jedné z nich, trůnil na kopci, kde staleté jilmy donedávna zastiňovaly velkoměstský bulvár a který každé jaro zaplavovaly květy. V posledních dvaceti letech zahubila většinu jilmů grafióza, nové nájezdové rampy mimoúrovňové dálniční křižovatky pohltily zbytek a místním se nabízel leda pohled na šest jízdních pruhů pod kopcem. Magozzi a Gino uslyšeli zdola burácení osmnáctikolového kamionu stoupajícího do svahu, sotva vystoupili z auta.

„Bývalo to tu hezčí,“ poznamenal Magozzi a zadíval se na dlouhou prasklinu v omítce domu Bena Schulera, dvoupodlažní zděné stavbě s poněkud nachýlenou verandou. „Moje prateta měla o pár ulic dál velký viktoriánský dům.“

„Proč ti teda tak dlouho trvalo, než jsme to tu našli?“ brblal Gino, svlékl si sako, rozvázal kravatu a obé přehodil přes opěradlo sedadla.

„Nebyl jsem tu léta. A předtím jen párkrát, když mi bylo nějakých šest sedm let. Byla to děsná stará ženská. Podle našich neměla nikdy nikoho ráda, což se týkalo i rodiny. Odmítala mluvit anglicky a táta odmítal mluvit italsky, aby ji naštval. Při poslední návštěvě mi vlepila facku za to, že jsem sáhl po vidličce, dřív než se pomodlila.“

Gino se na něco tak neodpustitelného zaškaredil. Uhodit dítě patřilo k nemnoha jemu naprosto nepochopitelným činům. „Sakra, to nesnáším. Doufám, že ji tvůj táta zpráskal.“

„Táta by nevztáhl na ženu ruku, i kdyby ho zaživa stahovala z kůže.“ Magozzi se při vzpomínce pousmál. „Místo něj ji uzemnila máma.“

Gino se zašklebil a poslal vzdušný polibek východním směrem do Saint Paulu, kde Magozziho rodiče dodnes žijí v domě, v němž detektiv vyrůstal. „Tvoji matku mám rád, co ji znám.“

„A ona má ráda tebe. Svlíkneš se donaha, nebo půjdeme dál?“

„Víš, co stojí vyčištění obleku?“

Magozzi zavrtěl hlavou. „O to jsem se nikdy nestaral.“

„Kamaráde, někdy mi osamělí starci lezou krkem. Právě jsem zaplatil za vyčištění těchhle hadrů pěknou sumičku a nechci, aby smrděly domem, kde se vraždilo.“

„Pořád máš na sobě gatě.“

„Jo, nevím, jak to vyřešit.“ Přibouchl dveře auta a vykročili po příjezdové cestě.

„Vypadá to, že Anant a výjezdová skupina nás předběhli.“

„Jaký to div!“ Gino se zadíval na ošklivý kombík soudního patologa a na dodávku kriminalistického ústavu, která parkovala na příjezdové cestě za ním. „V obou auťácích je satelitní navigace a nám nefunguje ani klimatizace. Na světě neexistuje spravedlnost.“

Jimmy Grimm přivítal Magozziho a Gina u zadního vchodu do domu Bena Schulera. „Musíte tomu netvorovi zatnout tipec,“ zněla jeho první slova.

„No ne, prima nápad, Jimmy,“ zahalasil Gino. „Že jsme na něj nepřišli!“

Jimmy ustoupil stranou, aby mohl Gino projít do kuchyňky. „Co mu přelítlo přes nos?“ zeptal se Magozziho.

„Hlavně drahota čistírny. A taky že máte satelitní navigaci a my nic.“ Magozziho oči utkvěly na pastelové kresbě na dveřích ledničky. Netušil, co znamená, ale nikdo zatím zjevně nepotlačil tvořivost dětského malíře; barevnost obrázku svědčila o fantazii. „Je to tam moc zlé?“ Pohodil hlavou směrem k chodbě, o níž předpokládal, že vede do ložnice.

Jimmy nadul tváře a rozepnul si límec svého čistého bílého pracovního kompletu. „Málo krve, hodně smutku. Ananta to pořádně sebralo. Chová se s posvátnou úctou ke stáří, jenže co z toho. To je pro Indy typické?“

„To je typické pro slušný lidi,“ odpověděl Gino.

„Ať je to, jak chce, co je moc, to je moc, a i mě bere, že se tu odstřelují staří lidé. Chodím po domech, koukám na obrázky od vnoučat, lahvičky s léky na předpis, průkazy zdravotního pojištění pro seniory a podobně a hned se mi vybaví moji rodiče, chápete? Život těchhle lidí spěje ke konci, drží se zuby nehty… neumím si to srovnat v hlavě. A tenhle případ je vůbec nejhorší.“

Gino zavrtěl hlavou. „Horší než u Rose Kleberové to nebude. Destičku s nápisem BABIČČINA ZAHRÁDKA vidím i ve snu. A taky tác s koláčky, co upekla pro vnučky.“

Jimmy se na něj chvíli díval. „Myslím, že pachatel jeden koláček sezobal.“

Magozziho obočí vystřelilo nahoru. „To jsem se v hlášení nedočetl.“

„Neuvedl jsem to v něm. Byla to čistě moje domněnka, nic víc. Celkem neopodstatněná. Důkazní hodnota veškerá žádná. Rose Kleberová úhledně naaranžovala koláčky na tác a přikryla je fólií, jenže ta byla odsunutá a tam, kde měl být koláček, zelo prázdné místo. Moje představivost zapracovala, že ten parchant zavraždil starou paní a na odchodu si posloužil koláčkem, který upekla.“ Zmohl se na chabý úsměv. „To se do člověka zažere, věřte mi. A už se té vidiny nezbaví. Tahle je zvlášť hororová. Ben Schuler věděl, co se bude dít, a šílel strachy. Vrah si s ním asi nějakou dobu pohrával, možná ho honil, možná k němu mluvil, kdo ví. Chudák stařík cupital ložnicí, plazil se, snažil se uniknout – tuhle můru si z domu odnáším já.“

Gino se na něj mračil, vraštil obočí, aby vymazal obraz, který mu Jimmy Grimm nasadil do hlavy. Vytvoří si na místě činu vlastní obraz. Vtip je v tom, že musí z celku vytřídit detaily, které napomohou vyšetřování, a na ostatní zapomenout. Pokud by se obíral obrazem škemrajícího, vyděšeného starce, který se plahočí, aby unikl vrahovi, rozrušilo by ho to a ochromilo, takže by nemohl dělat svou práci. To přece Grimm ví, ksakru. „Prokristapána, Jimmy, ty mluvíš jako slečinka z penzionátu. Hodláš snad dělat hlídače na parkovišti?“

„Momentálně mi to nepřipadá tak špatný.“ Vykročil chodbou. „Držte se za mnou. Vchod jsme uvolnili, ale to je všechno, co jsme stihli. Anant chce, abyste se podívali na místo činu, než začneme fotit, práškovat a plnit sáčky.“

Věkovitá palubová podlaha jim praskala pod nohama, míjeli rozsáhlou kolekci černobílých rodinných snímků – spoušť zmáčkl fotograf rozhodně před víc než padesáti lety. V půli chodby se Magozzi a Gino zastavili, ohlédli se po fotografiích, které přešli, a podívali se na ty před sebou.

Jimmy po nich přes rameno lupl okem. „Co zdržujete? Doufám, že na nic nesaháte?“

„Jo, šmátráme po zdi a mažeme otisky prstů,“ podrážděně zabručel Gino. „Sakra, Jimmy, povol uzdu. Co ty fotky mají znamenat? Něco tak divnýho se hned tak nevidí.“

Jimmy se k nim vrátil. „To mi povídej. Je to jeden a ten samý snímek. Celkem šedesát kusů. Vypadá to strašidelně. Jeho kamarád – jak se jmenuje ten starý chlap, co ho našel?“

„Sol Biederman.“

„Ano, ten. Byl ještě tady, když jsme přijeli. Řekl, že je to jediná rodinná fotografie, která Benu Schulerovi zůstala. Těch nejbližších, malé sestřičky a jeho samotného. Zřejmě si pořídil každý rok další zvětšeninu a nechal ji zarámovat.“

„Nezmínil se proč?“

Jimmy pokrčil rameny. „Zahynuli v koncentračním táboře, on ne. Přežil a cítil vinu, střežil jejich památku, kdo ví?“

Magozzi a Gino si vyměnili zasmušilé pohledy.

„Ben Schuler byl internován v koncentračním táboře?“ zeptal se Magozzi.

„Podle Biedermana ano.“ Jimmy Grimm se zadíval Magozzimu do očí. „Počítej do tří.“

Anantánand Rámbaččan stál uprostřed ložnice Bena Schulera nahrbený, dlaněmi si podpíral hlavu. Vypadá spíš jako truchlící pozůstalý než soudní patolog, pomyslel si Magozzi; ve dveřích zaváhal, nevěděl, jestli se Anant nemodlí a zda by se neodpustitelně neprovinil proti indické etiketě, kdyby ho vyrušil.

Gino neměl tolik skrupulí. „Zdar, Anante. Jste v transu?“

Anant se k nim otočil a pousmál se. Nezazubil se, dneska večer ne. „Dobrý večer, pane Rolsethe, pane Magozzi. Abych odpověděl na vaši otázku, pane Rolsethe, nejsem v transu. Kdyby tomu tak bylo, přeslechl bych vaši otázku. Jen jsem…“ Svraštil hebké černé obočí, rozhodil rukama a složil je na prsou.

„Vstřebáváte to?“ zeptal se Gino.

„Ano. Ano, to přesně vystihuje, co dělám. Děkuji.“ Pokynul směrem do místnosti. „Račte se podívat ode dveří ke mně. Vidíte, kde je podlaha tmavší?“

Magozzi pohlédl na zhruba metrový pás palubové podlahy, kde si nátěr uchoval lesk a nevybledl na slunci ani ho neošoupaly podrážky. „Tady byl běhoun?“

„Ano. Pan Grimm ho svinul kvůli expertize, než jsme sem vstoupili, takže vznikla pěšinka do téhle hrůzy.“

Magozzi a Gino opatrně našlapovali a husím pochodem pokračovali středem pěšinky, kterou vymezil odstraněný běhoun. Uprostřed ložnice se zastavili a mlčky se rozhlédli. Anantem signalizovanou hrůzu teď viděli na vlastní oči.

V ložnici panoval nepořádek a milosrdně páchla víc po laciné kolínské než po něčem jiném. Ať už lahvičky na prádelníku obsahovaly cokoli, zbyly z nich skleněné střepy a tekutiny potřísnily podlahu. Noční stolek vedle postele byl převržený, lampička vyvrácená a zelené skleněné stínítko rozbité. V koutě se povalovalo to, co zbylo z roztříštěného telefonu, vybledlý přehoz přes postele kdosi strhl.

Pevným bodem uprostřed té zkázy byly polobotky, nějakým nedopatřením nedotčené násilím, které se tu odehrálo. Černé a dokonale vyleštěné úhledně spočívaly před židlí s vysokým opěradlem a čekaly na nohy.

Gino si zhluboka povzdechl. Díval se do otevřené skříně na hromadu oblečení strženého z ramínek na podlahu. „Kde je? Tam?“

Anant sledoval směr jeho pohledu. „Ne. Už ne. Pan Schuler je pod postelí.“

Magozzi na chvíli zavřel oči a představil si vyděšeného starce, jak se dere z jedné nesmyslné skrýše do jiné v rámci zvrácené, lidské varianty hry kočky s myší a marně se až do posledního okamžiku snaží zachránit si život. Anebo se už smířil s osudem a stáhl se do úkrytu instinktivně jako raněné zvíře, aby nebyl nikomu na očích a zemřel v relativním klidu – pokud to ovšem bylo možné, když ho pronásledoval sadistický psychopat se zbraní v ruce. „Nevidím žádnou krev. Vrah ho zastřelil pod postelí?“

„Nemýlíte se, pane Magozzi,“ řekl Anant, poklekl a gestem je vyzval, aby učinili totéž. Vytáhl z kapsy pláště minibaterku a posvítil na masakr pod postelí. „Prosím, pánové, račte.“

Magozzi a Gino se přikrčili vedle něj a zadívali se na to, co zbylo z hlavy Bena Schulera. Temeno jeho lebky se zredukovalo na krev, pulpu a úlomky kostí, ale jeho obličej, přízračně bílý v prudkém světle baterky, zůstal úděsně neporušený a ztuhl v groteskně pokřivené grimase, jako by někdo opalovací lampou ožehl Picassův portrét.

Gino se na okamžik odvrátil. „Ježíšikriste… ten obličej. Proč se tak tváří?“

„S tím výrazem zemřel, pánové, a na nás je, abychom dešifrovali ten nehybný odkaz. Předpokládám, že vidíte hrůzu.“ Anant přenesl kužel světla níž na Schulerovo oblečení – obnošené vlněné sportovní sako, pod ním krví zbrocenou košili a částečně uvázanou kravatu. „Zdá se, že se někam chystal.“

„Na pohřeb Moreyho Gilberta,“ tiše pronesl Magozzi. „Vypravoval se na pohřeb kamarádovi.“

Jimmy Grimm strčil hlavu do dveří. „Venku jsou novináři, vážení. Ze čtyř televizních stanic a všech hlavních novin. Roztáčí se to.“

21

Zpráva o vraždě Bena Schulera se rychle rozšířila mezi smutečními hosty v domě Gilbertových, hlasy se ztišily, ve zjitřené atmosféře se šířilo šeptem varování před zlem. I když policie stále tápala a pátrala po tom, co vraždy spojuje, muži a ženy v domě znali pravdu. Někdo zabíjí Židy.

Nikdo tu hrůznou myšlenku nevyslovil nahlas, ale zdrželi se déle, než bývá obvyklé, srazili se do skupinek a hledali v nich bezpečí. Byla už tma, když se začali rozcházet, a to ještě prodlévali na prahu a naposled dlouze kondolovali.

Zatímco hloučky slušných lidí odcházely hlavními dveřmi, Jack vyklouzl zadem a zmizel ve tmě na zahradě.

Na cestě ke kůlně s nářadím za skleníkem se vyskytovalo mnoho překážek, například v trávě skryté terénní nerovnosti, nicméně Jack se doplahočil k cíli jen s několika škrábanci a skvrnami od trávy. Aspoň doufal, že jsou to skvrny od rostlinných šťáv a že pádem nerozdrtil žábu.

Zastavil se přede dveřmi, opřel se zády o hrubé dřevo a naslouchal. Tady byla černočerná tma, a jakmile za sebou nechal skřehotání těch zatracených žab v zahradě, ocenil ticho. Slyšel jen, jak mu buší srdce v hrudi a jemná vlněná látka jeho obleku se s praskotem zatrhává o třísky, to když se hroutil do dřepu a rukama si zakrýval tvář.

Pro všechny svaté, musí se sebrat, odpočinout si, promyslet další kroky a taky si musí dát dalšího panáka.

Konečně vstal, balancoval na nejistých nohou, načež otevřel dveře a přikrčil se, když zaskřípaly panty. Dovrávoral doprostřed kůlny a šátral rukou nad hlavou, dokud nenašel řetízek visící od holé žárovky nad jeho hlavou.

Rozsvítil a shledal, že je v kůlně pořádek jako vždycky. Rozhlížel se po věcech, kterých se bál jako dítě: po rýčích s listem ostrým jako nůž, lesknoucích se zahradnických nůžkách, sázecích lopatkách a hrábích, jejichž hroty ve svědě pohupující se žárovky pableskovaly jako zuby. Byly tu všechny věci, které Jacka vystrašily, když v šesti letech vkročil do kůlny poprvé po setmění.

Otec měl velikánskou ruku – prsty mu sahaly do poloviny hrudníčku, palec do poloviny zad, když mu ji položil na rameno – ale byla podivuhodně lehká. A hlavně hřejivá a uklidňující.

„No tak, Jackie. Běž dál!“

Pevně zavrtěl hlavou. Paličatost šestiletého kluka.

„Ne? Hm. V noci je to tu jiné, viď?“

Na to trhaně přikývl.

„Nářadí vypadá dost strašidelně, viď!?“

Znovu přikývl, a poté co otec strašáky pojmenoval, pomalu sbíral odvahu.

„Ouha! Myslíš, že bych připustil, aby mému synovi něco ublížilo, zlatíčko?“

Nato ho silná paže uchopila, zvedla do výše a tiskla ho ke škrábavé flanelové košili, která voněla potem, hlínou a vzduchem. „Tady ti nic neublíží. Nic ti nikdy a nikde neublíží. Nedopustím to. Věříš mi, Jackie?“

Jack si neuvědomil, že pláče, dokud nezaslechl vlastní hrůzostrašné, přerývané vzlyky. Zakryl si rukou ústa, aby ztlumil zvuk, a zpola oslepen vydatným koktejlem burbonky a slz klopýtavě zamířil k pytlům s ovčí mrvou, naskládaným na paletě. Trvalo mu deset minut, než složil těžké pytle stranou, takže mohl dřevěnou paletu odtáhnout od stěny. Proud slz se zastavil.

Škvíru v betonové podlaze našel ihned. Chopil se sázecí lopatky a začal páčit betonovou desku, přitom cítil, jak se mu krůpěje nervózního potu perlí na čele.

Plastový vak ztmavl olejem, hadry uvnitř byly mastné a nasládle páchly. Zlo zahalené v plenách.

Jack civěl na bouchačku, tak povědomou jeho ruce, fascinovaný tím, jak se hlaveň blýská ve světle žárovky. Trhnutím otevřel komoru a přepočítal náboje, užuž by zbraň schoval do kapsy, když zaslechl, jak za ním vrzly dveře. Spontánně sevřel pažbu, prudce se otočil a zaujal polohu stojícího střelce. To ovládal znamenitě.

Jeden z mladíků, kteří pracovali ve školce, stál ve dveřích, oči velikosti sázených vajec upřené na revolver. „Božínku, božínku… pane Gilberte? To jsem já, Jeff Montgomery, víte? Nestřílejte, prosím.“

Jack si kecl na zadek, zavřel oči a roztřásl se, adrenalin se ne a ne odbourat. Kristepane, málem kluka zastřelil. „Sere se to, sere,“ zamumlal-zadrmolil, adrenalin vystřídal alkohol. „Já vás nezastřelím. Copak nevíte, že se nemáte plížit za člověkem s bouchačkou?“

„Já… já… Copak jsem věděl, že máte bouchačku? Zahlídl jsem tu světlo, tak jsem to šel zkontrolovat, víme?“

Jack se ztěžka postavil na roztřesené nohy a zadíval se na mladíka znehybnělého ve dveřích, který těkal očima sem tam a vypadal jako vyplašený králík. Až teď si uvědomil, nakolik ho situace zjevně vyděsila.

„Poslyšte, mládenče. Není to tak, jak se vám zdá. Sakra, já nenávidím zbraně, jenže tady pobíhá nějaký šílený zkurvysyn a střílí našince, takže tohle potřebuju, rozumíte?“

„Jasně, jasně, pane. Tak já… že bych šel?“

„Ne, ne, počkejte!“ Jack divoce zamával revolverem a vystrašený mladík ucouvl. Vzápětí Jack přenesl pohled od mladíkových očí ke své ruce. „Ach, prokristapána, promiňte.“ Zastrčil zbraň do kapsy a natáhl před sebe prázdné ruce. „Nebojte se, chlapče… Vy jste Jeff, že?“

Mladík lehce pokývl.

„Dobrá, Jeffe, poslouchejte. Moc mě mrzí, že jsem vás vylekal, trochu jsem se stříknul a sám se dost bojím, tak jsem vyhrabal tuhle bouchačku na svoji ochranu. Jistá potíž je v tom, že není držená legálně, chápete? Takže se nehodí, aby lidi věděli, že ji mám. Hlavně Marty. Proboha, neříkejte to Martymu, ano?“

„Jasně, to se rozumí, žádný strach, pane Gilberte.“

„Výborně. Výtečně.“ Jack tleskl rukama a mladík sebou škubl. „Tak! Pomůžete mi naskládat ty pytle zpátky na paletu?“

„Ovšem, pane Gilberte.“

„Jack ho obdařil zářivým úsměvem. Jste hodný chlapec, Jeffe.“

22

Když se poslední smuteční hosté rozloučili s Lily a odešli, objevil Marty Jacka skleslého za volantem jeho mercedesu, jak civí čelním sklem do tmy. Z prázdné stříbrné placatice pleskaly poslední vzácné kapky burbonky na kožené sedadlo máslové barvy. Marty se sklonil k otevřenému oknu a málem omdlel.

„Proboha, Jacku, co je to za příšerný smrad?“

Jack se na něj ani nepodíval. „Ovčí hnůj. Měli byste vyvětrat kůlnu, Marty. Páchne to tam.“ Na člověka, který pravděpodobně nasával od svítání, mluvil podivuhodně střízlivě.

„Cos pohledával v kůlně?“

„Já… jen tak jsem zavítal do minulosti. Tatík mě tam brával jako kluka. Směl jsem tam okounět, když brousil nářadí. Víš co? Trochu jsem to přehnal s pitím, proto bych neměl tuhle věc ani nastartovat, taky nutně potřebuju sprchu. Zavezl bys mě domů, Marty?“

„Tímhle autem ne.“

Za dvacet minut seděli v Martyho Chevroletu Malibu‘66, střešní okno otevřené, aby se zbavili pachu, a ujížděli z Minneapolisu po dálnici na západ. Provoz byl řídký, teplý noční vzduch měl až erotický nádech a Jack byl na sedadle spolujezdce nezvykle tichý.

Konečně Marty pronesl slova, o nichž si myslel, že je nikdy nevypustí z úst. „Do toho, Jacku. Povídej.“

„Beze všeho, kamaráde. Zvol téma.“

„Začni tím, co jsi provedl matce.“

„Prosím?“

„Nic na mě nehraj, Jacku. Náboženství tě zajímalo jako loňský sníh, a najednou tě osvítil Duch svatý, tys praštil jarmulkou a stal ses křesťanem? Prdlajs. Ta fotografie z biřmování – a pravděpodobně i tvoje manželství – byly přímým útokem na tvoje rodiče.“

„Myslíš?“

„Bylo to zatraceně dětinské, zlomyslné a dokonce neodpustitelné.“ Jack si hlasitě povzdechl. „Skončil jsi?“

„Ne, krucinál, neskončil jsem. Nepohodl ses s otcem. Lily ani neví, kvůli čemu, proč jsi ji do toho nezasvětil?“

„Je to složité. Nechtěj to vědět ani ty.“

„Ale já to chci vědět. Chci vědět, co ti Morey řekl tak strašného, že jsi kolem sebe začal kopat.“

Jack se na sedadle trochu narovnal a poněkud udiveně se zadíval na Martyho. „Podívej, Marty, jsi jediný člověk, který připustil, že mám možná pro svoje chování důvod a nejsem obyčejný hajzl.“ Opět civěl přímo před sebe a potřásl hlavou. „Neumíš si představit, co to pro mě znamenalo.“

„Fajn. Rád jsem tě potěšil. Co je to za důvod?“

„Kvůli tomu tě fakt mám rád, Marty.“

„Prokristapána, když jsi v tomhle rozpoložení, nejsem schopen s tebou mluvit.“

„To je dobře, Marty, protože já se o těch hovadinách nechci bavit. Pozdě honit bycha, plakat nad rozlitým mlíkem, co se stalo, stalo se…“

„Sakra, Jacku, tohle je jiná káva, protože Lily se tím pořád trápí. A tvojí vinou. Měl bys to spravit.“

Jack důrazně zavrtěl hlavou. „Nemůžu.“

„Tak to pověz mně. Třeba to spravím já.“

„Panebože, co ty jsi za nafoukanýho ptáka, jeden by se potrhal smíchy, když se nad tím zamyslí. Do prdele, na co jsi tak namyšlenej? Neumíš si spravit vlastní život, tak se na to vykašli. Nebudu se o tom bavit.“

Marty pevně sevřel volant a na mimoúrovňové křižovatce odbočil na Wayzatu. „Dobře. Nechceš o tom mluvit? Tak si promluvme o Rose Kleberové.“

Jack zkřížil paže na prsou. „Já ji neznám.“

„Neser mě, Jacku. Viděl jsem, jak ses tvářil, když jsi uviděl její fotku v novinách.“

Jack se dobrou minutu ani nepohnul, nepromluvil, ale Marty cítil, že v něm něco hárá. „Tak jo, tak jo. Jednou jsem se s ní setkal. Co z toho?

Potkávám spoustu lidí. To ještě neznamená, že je kdovíjak znám. Myslím, že jsem předtím neměl ponětí, jak se jmenuje příjmením. Byl to pro mě zkrátka šok, no. Ježíšmarjá, pochop. Někdo oddělal během tří dnů tři staré Židy a já jsem všechny znal.“

„Kdy ses s ní setkal?“

„Prokrista, já nevím, copak na tom sejde? Proč se na to všechno vyptáváš?“

Marty se vyznal a neponechal mu čas na přemýšlení. „To je tak, Jacku. Poldové hledají, co oběti spojovalo, a zdá se, že v tom nějak lítáš i ty.“

„To je kravina. Vsadím se, že bys našel nejmíň sto lidí, kteří znali všechny tři.“

„Oni se dobře znali, ne? Morey, Ben a Rose.“

„Kurva, jak to mám vědět?“

„Nedělej se, ty to víš. Div ses neposral strachy, když jsi zaslechl, že někdo zastřelil Bena Schulera, a Ginovi a Magozzimu to neuniklo. Myslíš, že se nebudou zajímat proč? A to neviděli, jak tě šokovalo, když jsi zahlédl tu fotku Rose Kleberové. Pro všechny svatý, Jacku, ty o těch vraždách něco víš. Proč se s tím nesvěříš? Lidi umírají.“

Jack se k němu natočil. „Co střečkuješ? Včera ti prd záleželo na tom, kdo zavraždil tvého tchána, a dneska je z tebe zase pan Polda? Oč ti jde?“

„Mně? Na něco jsi zapomněl, Jacku. Včera jsi do mě ryl, že se nesnažím zjistit, kdo zavraždil Moreyho, a když tě teď trochu kolem toho oťukávám, tak o tom nechceš mluvit. Oč jde tobě?“

Jack rozladěně zvrátil hlavu na opěrku, a než vjeli pod dálniční nadjezd, zaznamenal bílozelenou směrovou tabuli. „Marty, ty koni, to byl Jonquil. Přejeli jsme. Odboč na příštím výjezdu.“

„Mluv k věci, Jacku. Z toho se nevyvlíkneš.“

Jack chvíli mlčel a pak, kupodivu právě když zvolnili na výjezdu z dálnice a čekala je pomalejší jízda ulicemi, si zapnul bezpečnostní pás. „Odboč vpravo. Pak tři bloky rovně a na křižovatce u řeky vlevo.“

Marty mrkl na svou pravou ruku, spočívající na volantu. Pevným sevřením se zformovala v pěst a Marty uvažoval, jestli by se mu ulevilo, kdyby Jackovi zasadil direkt na hlavu. Silou vůle ovládl hlas natolik, že jeho slova nezněla výhružně. „Poslyš, Jacku. Uvažuj rozumně. Jestli víš něco, co pomůže poldům zastavit tohle vraždění, musíš jim to říct.

Pokud to neuděláš a zemře někdo další, bude to, jako bys sám stiskl spoušť.“

Jack se k němu otočil a na jeho tváři jako by se v pouličním osvětlení náhle rozhostil a vzápětí pohasl podivný úsměv. „Nic takového ode mě nečekej, Marty. A netrap se tím. Máš ještě tu svoji třistasedmapadesátku?“

Marty se nevěřícně zadíval na Jacka a málem se otřel o zaparkované auto. „Krucinál, Jacku, já se z tebe zblázním. Už vůbec nerozumím tomu, co jsi zač.“

„Hm, nápodobně. Jak je to s tou pistolí? Máš ji pořád?“

Marty dupl na brzdy, Jacka do vrhlo dopředu, pneumatiky zapískaly a auto zastavilo uprostřed ulice. „Jo, mám tu zatracenou pistoli! Chceš si ji půjčit? Picnout se do palice a ušetřit mě potíží?“

„Ježíšmarjá, Marty, uklidni se!“ Jack zatřepal rukou, kterou se zapřel o přístrojovou desku. „Málem jsi mi zlomil zápěstí. Ještě že jsem si zapnul pás. Víš, že k devadesáti procentům nehod dochází v ulicích a na silnicích. Všichni si myslí, že zabijákem jsou dálnice, ale je to jinak.“

Marty zavřel oči a opřel si čelo o volant.

„Takže ještě k té pistoli. Žádám tě o laskavost. Jeď domů, vezmi si ji, nos ji při sobě a zůstaň pár dní u mámy. Uděláš to?“

Marty naklonil hlavu na stranu a zadíval se na Jacka, ve tváři výraz beznadějné rezignace. „Musíš mi říct, co se děje, Jacku.“

„Někdo střílí lidi, to se děje. Staré lidi. Židy. Jako je máma. Tak ji pohlídej, to je všechno.“

Marty si povzdechl a pomalu se rozjel. S řekou po levé ruce projížděl táhlými zatáčkami, hustý les po pravé ruce, a připadal si, jako by cestoval ve snu, bezmocný cokoli změnit.

„Snad si vážně nemyslíš, že bych nechal lidi umírat, kdybych tomu mohl zabránit, Marty?“

To si Marty nemyslel a Jackova slova ho překvapila. „Ne. Samozřejmě že ne. Ale myslím si, že jsi v tísni, a nenecháš mě, abych ti pomohl.“

Jack se uchichtl. „Mně už dávno není pomoci, Marty. Ale tvoje nabídka mě fakt děsně těší.“ Opřel se, zaklonil hlavu a vzhlédl k nočním oblakům, pozlaceným odleskem světel vzdáleného dvojměstí. „Kamaráde, Hannah tohle auto milovala. Když jsi v noci sloužil, někdy jsme vyrazili do Porky‘s na palačinky s čokoládou a vraceli se zpátky kolem jezer, střešní okno otevřené. To byly moc hezké časy.“

Marty na moment pevně sevřel oční víčka a pomyslel si, že když nechá oči zavřené, třeba vyletí ze silnice, narazí do stromu, oba zahynou a svět se tím možná vylepší.

„Jejím světem ses stal ty, Marty, víš to? To je další důvod, proč tě mám rád. Hannah s tebou byla šťastná.“

Marty stiskl rty a propadal se do temných končin, které navštěvoval denně. „Já jsem Hannah zabil.“

„Ne, Marty, tys ji nezabil. Neber to na sebe.“ Jack se natáhl a prohrábl Martymu až jakýmsi otcovským gestem vlasy; Marty poprvé po více než roce pocítil, že má slzy na krajíčku.

Jack stál na konci příjezdové cesty lemované stromořadím a díval se, jak Marty odjíždí. Čekal, dokud koncová světla nezmizela za zatáčkou, načež opatrně vytáhl z kapsy revolver. Celou cestu domů se bál, aby ta zatracená věcička nespustila a neustřelila mu ptáka, protože si za nic na světě nemohl vzpomenout, jestli ji v kůlně zajistil.

Stále držel zbraň v ruce, když za sebou mezi stromy zaslechl slabé zafrkání. Srnec, pomyslel si, možná ti zatracení mývalové, ale přesto se mu naježily i chloupky na krku.

23

Gino a Magozzi stihli druhou polovinu televizních zpráv o desáté hodině a sledovali je z přítmí boxu v zadní části sportovního baru No Name. Gino pojídal enčaládu velikosti baseballové pálky politou pálivou omáčkou; Magozzi si dopřál jen slepičí nudlovou polévku. Jeho žaludek se bouřil.

Obrazovka nad hlavami hostů nabídla nasládlý pětiminutový sestřih z pohřbu Moreyho Gilberta, který působil jako vtíravá upoutávka na populární kriminální seriál, pak záběry z domu Bena Schulera a na závěr detail Magozziho, který pronášel standardně vyhýbavé prohlášení: nezadrželi podezřelé, prošetřují veškeré možné stopy a verze, ne, souvislost mezi vraždami Moreyho Gilberta, Rose Kleberové a Bena Schulera zatím nezjistili. V tom okamžiku se odkudsi za kamerou ozval vřeštivý hlas blonďaté barbíny stanice Channel Ten Kristen Kellerové: „Pane Magozzi! Všichni tři zavraždění přežili koncentrační tábor. Podle mého názoru je to velmi podstatná souvislost.“

„To mě podrž.“ Gino ukázal vidličkou na obrazovku. „Načechrá nám koule a tváří se jako reklamní hvězda. Zatraceně, já tu ženskou nesnáším. Víš, co bysme měli? Chytit ji v noci v nějaký temný uličce a oholit jí palici. Aspoň na chvíli by zmizela z obrazovky. Vrtá mi ovšem hlavou, jak tak rychle zjistili, že v koncentračním táboře byl i Ben Schuler.“

„Asi se zmínili sousedi,“ řekl Magozzi a nabral lžící polévku. „Podle Jimmyho obcházel zpravodajský štáb dveře půl hodiny před naším příjezdem.“

„Tenhle rozhovor se Malchersonovi nebude líbit.“

Magozzi odložil lžíci. „Nemáš u sebe něco na zažívání?“

*

Bylo skoro jedenáct hodin, když se Gino a Magozzi vlekli do schodů k radnici. V pomačkaných oblecích, s povolenými kravatami. Ginovu kdysi bílou košili zdobily vzorky kuchařského umění Lily Gilbertové a pozdější enčalády. Široká chodba k oddělení vražd byla opuštěná, světla přepnuta do úsporného režimu a v budově panoval takový klid, že zaslechli hlas Johnnyho McLarena ještě předtím, než otevřeli dveře.

Telefonoval z Gloriina přístroje, patrně proto, že svůj telefon nemohl najít pod hromadami písemností na psacím stole. Usmál se na ně, mávl rukou a oni pokračovali v naznačeném směru do zadní části místnosti, kde Langer labužnicky okusoval poslední kousky masa z kuřecího křidýlka.

„Páni!“ zvolal Gino. „Langer zase žere grilovaný kuřecí křidýlka. Nastává konec světa.“ Shlédl na ohlodané kosti, úhledně naskládané na ubrousku. „Myslel jsem, že jsi vegetarián.“

„Byl jsem, až do včerejška. Tohle zbožňuju. Nedáte si?“ Postrčil k němu promaštěný bílý pytlík, který ležel na jeho psací mapě.

„Ne, dík. Co tu vy dva děláte tak pozdě?“

Langer si otřel koutky úst ubrouskem. „Voláme do zámoří několika kolegům, které jsme nezastihli během dne. McLaren se snaží spojit s nějakým chlapem v Johannesburgu, představte si!“

McLaren zavěsil a vrátil se ke svému psacímu stolu. „Až bude mít příště oddělení vražd okurkovou sezonu, můžeme se všichni odebrat do Jižní Afriky. Ať tam volám, kdy chci, tamní detektivové někde vyšetřují vraždu.“ Připlácl lísteček se vzkazem na Langerův stůl. „Tomuhle chlapíkovi brnkni ty, protože neumím vyslovit jméno bez samohlásek. Když jsem chtěl, aby mě na něj přepojili, zavěsili.“

„Co se děje?“ zeptal se Magozzi. „Co máte s těmi zámořskými telefonáty?“

McLaren protáhl obličej. „Děláš si srandu. Nedíval ses na zprávy v šest hodin? Ach, lidi…“ Rozhodil rukama. „Zrovna když výjimečně vystupujeme na tiskovce kvůli vraždám, tak se nekoukáte. Malcherson nás tentokrát nechal mluvit a já jsem exceloval, vlastní chvála vůbec nesmrdí. Exceloval jsem, Aarone?“

Langer na Magozziho zakoulel očima. „Měl na sobě sako z madrasu.“

Magozzi sebou trhl.

„Pochopitelně se nás snažili doběhnout.“ McLaren svraštil obočí. „Zvlášť ten hovnivál s trvalou, co čte poslední zprávy. Jenže narazili na skálu. Zachovali jsme klid a jako typičtí hrdinové jsme neustoupili ani o píď. Mám i záznam…“

„Tak co se sakra seběhlo?“ zeptal se Gino a zalovil rukou v pytlíku s kuřecími křidýlky. „Něco kolem toho chlapíka připoutanýho ke kolejím?“

„No právě, přesně tak.“ McLaren se široce usmál. „Vypadá to, že z pětačtyřicítky, která málem utrhla ruku Arlenovi Fischerovi, se kouřilo už mockrát. Podle Interpolu se z ní pálilo leckde. V Johannesburgu, Londýně, Paříži, Praze… a dalších městech.“

„V Miláně a Ženevě,“ připomněl mu Langer.

„Jo. Mimochodem, Channel Three má svůj zdroj v FBI, ten vyhmátl naše kontakty s Interpolem a novináři šílí. Mezinárodní zápletka na našem dvorečku je pro ně sousto.“

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Magozzi.

Langer pokrčil rameny. „Interpol v téhle záležitosti už dávno sleduje verzi nájemných vražd. Zaznamenali šest vražd během patnácti let – sedm včetně Arlena Fischera – a zdá se, že jde o jednoho střelce a jednu zbraň. Zničehonic se objevil a zase zmizel, nenašli se svědkové ani stopy, stačil jediný zásah do hlavy.“

„Arlena Fischera ovšem pachatel nestřelil do hlavy,“ připomněl Magozzi.

„To je na tom to nejlepší. Může se samozřejmě stát, že se zbraň pohybuje bez střelce – třeba ji po akci odhodí a dostane se do rukou někoho jiného – ale Interpol soudí, že vrah je pořád jeden a tentýž a útok na Arlena Fischera má osobní motiv. Nájemní vrazi obvykle netrýzní neznámé lidi.“

Magozzi přikývl. „Zřejmě tedy Fischera znal.“

„Taková je hypotéza. Že se cesty Fischera a jeho vraha kdysi zkřížily, a když se toho kontaktu dopátráme, vyplyne nám z toho i jméno střelce.“

„Panenanebi, lidičky,“ vydechl Magozzi a ztumpachovatěle se usmál. „Takže nás čeká hon na mezinárodního nájemného zabijáka.“

„A není to paráda?“ zazubil se McLaren. „Jenže horší je, že Interpol žádá, abychom do toho zapojili FBI. Pasou po tom chlapíkovi tvrdě a nekompromisně. Náčelník Malcherson podrží federály mimo hru, dokud neprobereme těch šest zámořských obětí pro případ, že sami najdeme nějakou spojitost mezi nimi a Fischerem. Proto musíme popojet.“ McLaren přistrčil k Langerovi lísteček se vzkazem. „Tohle je spojení na pana Souhlásku. Jak jsem řekl, já jsem se mu nedovolal.“

„Pravděpodobně mluví anglicky, Johnny.“

„To mě nijak nezahřeje, když mě s ním nespojí, protože nedokážu vyslovit jeho strčprstskrzkrk jméno.“

„Dobře, dobře.“ Langer se chopil lístečku a podal mu jiný. „Ty za to vyřiď Paříž. Určitě tam budou předstírat, že nemluví anglicky, třeba jen proto, aby tě naštvali.“

Gino zafuněl. „Zrovna tak by je naštval McLaren, kdyby spustil francouzsky.“

Langer se na něj usmál. „McLaren mluví plynně francouzsky.“

„To sotva.“

„Románský jazyky celkem zvládám,“ prohlásil McLaren. „Nadřel jsem se je docela dobře, se slovanskými jsem ovšem na štíru.“

Přešel ke svému stolu a začal vyťukávat dlouhou sérii čísel. Gino a Magozzi na něj civěli s otevřenou pusou, když začal brebentit řečí, které zbla rozuměli.

„Já žasnu,“ utrousil Gino. „Celou dobu jsem považoval McLarena jen za okrasu oddělení.“

„A co sem přivádí v noci vás?“ zeptal se Langer.

Gino a Magozzi se zachmuřili. Byli utahaní, znechucení a v koutku duše jim oběma vzklíčila obava, že se jim věci vymykají z rukou. „Zemřel další starý člověk.“

Langerovi poklesla brada. „To si snad děláte srandu.“

„Kéž by,“ hlesl pohřebně Magozzi. „Další do sbírky, osmdesát sedm let, zastřelen ve vlastním domě.“

Langer si bolestně povzdechl, pohlédl stranou a zavrtěl hlavou. „Co se tu sakra děje?“

„Mluvící hlavy v televizi se ptají na to samý,“ zavrčel Gino. „Žvaní ve zprávách v šest a o desátý hodině zrovna tak. Přežvykovali nás bez přestání a nakonec vyplivli.“

„Vyřídím pár telefonátů,“ řekl Magozzi Ginovi a zamířil ke svému psacímu stolu. Gino pokývl, ale zůstal sedět u Langera.

„Kdo je ta vaše oběť?“ zeptal se Langer.

„Jmenuje se Ben Schuler. Slyšel jsi někdy to jméno?“ Langer zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne.“

„Morey se s ním zřejmě dobře znal.“

Langer povytáhl obočí. „Našli jste tedy nit.“

„Leda začátek, a jen mezi Schulerem a Gilbertem. Rose Kleberová do toho nezapadá. Včera jsme vyslechli její nejbližší rodinu, hledali jsme nějakou vazbu mezi ní a Moreym Gilbertem, ale nikde nic. Leo teď přes ně zjišťuje, jestli znala Bena Schulera. Možná tak objevíme spojení mezi nimi všemi.“ Pohlédl směrem k Magozzimu. Ten stále tiskl sluchátko k uchu, ale vrtěl hlavou a ukázal palcem k zemi. „Nebo taky ne.“

Magozzi zavěsil a přesunul se na pojízdné židli k Langerovu stolu. Nevypadal zdaleka tak zdeptaně, jak Gino očekával. „Rodině Rose Kleberové jméno Ben Schuler vůbec nic neříká.“

„Jo, to mi došlo.“ Gino posmutněl.

„Když o tom tak přemýšlím, dost mě udivuje, že makáme na sérii něčím spojených vražd, a teď se ukazuje, že vražda, kterou vyšetřují Langer a McLaren, souvisí taky s nějakou další sérií…“

„Tak tohle vynech,“ varoval ho Gino. „Škvaříme si mozek nad tím, co spojuje tři vraždy, a ty bys do toho přibral další? Kašli na to, Leo, sice jsme se nad tím pozastavili, ale hned první den jsme tuhle verzi hodili za hlavu. Ty vraždy se od sebe podstatně liší a stejně tak oběti.“

„Všichni byli staří, Gino, a tři z obětí žily nedaleko od sebe, když počítám Arlena Fischera.“

Langer si rukou podpíral bradu a pozoroval Magozziho. „Vraždilo se různými zbraněmi. A profily obětí taky neodpovídají. Ti vaši byli Židé, kteří přežili koncentrační tábor, náš byl luterán.“

Magozzi se hořce ušklíbl a podrbal se za krkem. „Ano, já vím. Když to vezmeme z nadhledu, máme tu čtyři staré lidi popravené v pár dnech, navíc žili pár kilometrů od sebe; ale když se na to podíváme zblízka, detaily všechno vyvracejí. A přesto divná věc. Podobnosti a rozdíly se ruší.“

Langer se na něj zamračil. „Vzhledem k tolika dírám společný postup nezdůvodníme.“

„Ano, jistě. Tak se aspoň navzájem informujme, ano?“

Gino se tvářil děsně lišácky a poklepal si buřtíkovitým ukazováčkem na rty. „Když tak nad tím koumám, docela se mi to zamlouvá. Jack Gilbert – hlava mezinárodního gangu nájemných vrahů.“

Langer se rozesmál na celé kolo. „Jack Gilbert? To má být vtip?“

„Mhm, já ti nevím. S tím člověkem není něco v pořádku. Když zaslechl, že Bena Schulera někdo zastřelil, rázem zbledl a krve by se v něm nedořezal, myslel jsem, že to s ním na fleku praští.“

„Třeba ho znal.“

„Přiznal, že ho znal, ale tím se to nevysvětluje. Měls ho vidět, Aarone. Jack Gilbert se vyděsil k smrti.“

24

Marty vstoupil do svého domu a cítil se jako vetřelec. Byl pryč pouhé dva dny, ale už kuchyně mu připadala cizí a neznámá, jako by tu žil někdo jiný.

Měl bys dům prodat, Marty. Kup si třeba byt. Nebo se přestěhuj k nám, Lily a já to uvítáme. Ostatně potřebujeme pomoc ve školce. Nemůžu, Morey. Já patřím sem.

Ne. Ty a Hannah jste patřili sem. Spolu. Teď si musíš uvědomit, kam patříš bez ní.

Ještě to neskončilo.

Ovšemže skončilo. Případ je uzavřený. Ten netvor, který zavraždil moji dceru, nežije. Tak to má být. Děkuji za to Bohu. V duchu plesám na jeho hrobě. Teď můžeme zase žít.

To bylo před několika měsíci. Pak už neviděl Moreyho živého.

Třistapadesátsedmička stále spočívala v koši na prádlo pod plesnivějícím, sprchou zmáčeným oblečením, které tam odhodil, když mu Jeff Montgomery přišel oznámit, že Morey zemřel.

Sešel do suterénu a půl hodiny čistil, olejoval a kontroloval pistoli, než usoudil, že je připravena a schopna střelby. Nepatřila mezi služební výzbroj. Neodpovídala tvarem malému pouzdru na opasku, které nosil víc než polovinu z patnácti let strávených u policie, a tak ji zastrčil do kapsy saka.

Nepočítal s tím, že bude tuhle zbraň nosit. Koupil ji z jednoho jediného důvodu, a poté co splní svůj účel, bude pouzdro zbytečné. Mrtví nepotřebují pouzdra.

Ale nemůže celé dny chodit Lily v patách, aby se mu třistapadesátsedmička plácala v kapse saka. Nedomníval se, že doopravdy potřebu je zbraň a Lily jeho ochranu. Byl přesvědčen, že Jack už o hodný kus překročil hranici mezi duševním zdravím a šílenstvím a viděl všude pomyslné démony, ale neuškodí, když mu vyhoví do doby, než se sám zorientuje v tom, co se skutečně děje.

Uložil nářadí na čištění a olej a zamračil se. Snažil se vymyslet, jak se vypravit do obchodu se zbraněmi pro pouzdro, aniž by nadlouho opustil Lily a vystrašil ji tím, že uvěřil Jackovým bludům. Zdálo se mu to neřešitelné a rozhodl se, že to nechá na ráno.

Vynesl koš na prádlo se zničeným šatstvem a botami ven ke kontejneru a odebral se do ložnice balit. Obnosil už téměř všechno, co spěšně nacpal do kempinkového pytle ráno v den své nevydařené sebevraždy. Jestli má nějaký čas pobýt u Lily, musí k tomu přistoupit se vší vážností, a ne ji denně opouštět, aby si přivezl z domova čisté oblečení.

Ze šatníku na něj dýchla vůně Hannah. Když otevřel harmonikové dveře, ta jemná citrónová vůně ho div neknokautovala. Stál tam s bezmocně svěšenýma silnýma rukama podél těla, vypracovaná ramena nahrbená dopředu, jako by právě inkasoval těžký úder na žaludek, a civěl na ševelící hedvábí a nadýchanou bavlnu, jež rozvlnil vánek pronikající dovnitř otevřenými dveřmi. Smutné, prázdné skořápky nevtíravých barev, které kdysi odívaly tělo jeho ženy. Člověk, který ji zavraždil, teď už sedm měsíců mrtvý, dál vraždí jeho. Pořád a pořád.

Měla na sobě dlouhé bílé šaty z tenkého materiálu, a když kráčela, zdálo se, že se vznáší. Viděl je toho dne ve výloze, visely bez života na figuríně a toužily po štíhlých křivkách Hannah, které by jim daly tvar. Byla napůl oblečená do starých černých šatů, když je přinesl do ložnice, přehozené přes svalnatou paži jako chrámové obřadní roucho. Když si je oblékla, rozplakala se a Marty se musel smát. Hannah vždycky plakala, když byla šťastná.

Oslavovali tu noc život. Po sedmi letech snažení Hannah otěhotněla.

„Neříkej tomu tak,“ požádala ho.

„Proč ne?“

„Protože se mi to slovo nelíbí. Slyším v něm něco o tíze. Proč označovat tak zevšednělým slovem něco zázračného? Ne, nebudu říkat, že jsem těhotná. Prostě nosím pod srdcem dítě.“

„To zní až biblicky.“

Její smích se na skoro prázdném parkovišti rozezněl jako hudba. Setrvali v restauraci dlouho po večeři a teď byly všude temné stíny. Jeden z nich vyskočil za sloupem, zezadu popadl Hannah a přiložil k jejímu bílému hrdlu zlověstně se lesknoucí nůž s pilovitým ostřím.

Počínal si mazaně, ten zoufalec, vychrtlý výrostek s mastnými vlasy, jehlou rozpukanými pažemi a rozšířenými zornicemi. Zmocnil se Hannah v domnění, že tím zpacifikuje Martyho.

Jenže Marty byl polda. Navíc detektiv protidrogového oddělení. S takovými lidmi přicházel do styku denně. Věděl, co chtějí. A uměl s nimi jednat.

„Jen klid, chlapče. Mám v peněžence skoro padesát dolarů. Není to moc, víc u sebe nemám, ale jsou tvoje. Takže ji pusť.“

„Nejdřív prachy. Hoď je sem!“

„Samozřejmě. Sáhnu do náprsní kapsy, ano? Hezky pomalu, pak ti hodím peníze, tím si budeme kvit a rozejdeme se. Souhlasíš?“

Výrostkovi žhnuly modré oči nepochopitelnou lačností a na okamžik, jen na okamžik si Marty pomyslel, že útočník udělá chybu. Jeho oči byly až příliš modré, příliš pronikavé, příliš strnule soustředěné. Tak nepůsobí heroin ani crack. Napadlo ho, že by to mohlo být něco horšího, jedna z těch nových smrtících směsí, které ve vyhasínajícím mozku způsobí nukleární výbuch.

Rozevřel levou přední část elegantního saka, aby ukázal náprsní kapsu a obdélníkový obrys peněženky pod hedvábnou podšívkou. Ale zapomněl. Ježíšikriste, viděl nůž na hrdle Hannah a zapomněl na všechno, co věděl. Zapomněl říct výrostkovi o tom, že nosí zbraň, ve službě i mimo ni, a vzápětí spatřil v příliš rozzářených očích úlek a strach, nato se zablýskl nůž, zaťal a z Hannah tryskal v neskutečném gejzíru život.

Držel Hannah v náručí, zatímco její bílé šaty rudly, horečně vyťukával čísla na mobilním telefonu, křikl do něj nezbytné údaje, načež telefon odhodil a něžněji kolébal. Řezná rána na hrdle byla tak hluboká, že Hannah už nemohla mluvit, ale podařilo se jí ukázat rukou k břichu, v očích otázku.

„Je v pořádku, Hannah,“ řekl a tiskl jí ruku na krk tak silně, jak jen se opovažoval, aby v ní zadržel život. „Děťátko je v pořádku. Děťátko je v pořádku.“

Opakoval to pořád dokola, dokud její oči nepohasly a ruka nesklouzla bezvládně na beton.

Záchranka přijela do pěti minut. Ale o celé tři minuty pozdě.

Marty neslyšel pleskání výrostkových nohou, když se dal na útěk. Ale pamatoval si jeho tvář.

Mnohokrát stál tiše, nehybně před šatníkem, jen dýchal a vracel se do minulosti. Obrazy z oné noci se ho držely. Do té či oné míry si vybavoval fragmenty toho, co se tehdy dělo, každý den. Ale nikdy nebyla vzpomínka tak úplná, obrazy tak kruté a životné. Věděl, že jednou se z paměti vynoří všechno v celé hrůze, a žil v přesvědčení, že až se tak konečně stane, dokáže stisknout spoušť.

Až mu vzalo dech, když si uvědomil, že se mýlil. Pistoli měl v kapse, ale naprosto žádné nutkání ji použít. Viděl to nejhorší, co mu mohla mysl nabídnout, ale jako zázrakem pocítil úlevu.

Když se vrátil do domu Gilbertových, Lily seděla v křesle, knihu na klíně. Zachumlala se do purpurového plyšového županu a pila vodu z mnohobarevné pruhované sklenice. Poklepala na opěrku pohovky vedle svého křesla. „Posaď se. Byl jsi dlouho pryč. Dělala jsem si starosti.“

Marty dosedl na pohovku a zabořil se do polštářů, změkčených mrtvými lidmi, které miloval.

„Minneapolis už není tak bezpečný, člověk se nemůže pohybovat venku v kteroukoli dobu. Ty se samozřejmě tolik nebojíš s bouchačkou v kapse.“

Marty se usmál. Lily nic neunikne.

„Jenže zbraně jsou nebezpečné. Zničehonic spustí a můžeš se nešťastně zastřelit.“

„Já se nezastřelím, Lily.“

Lily zvedla hlavu a chvíli ho upřeně pozorovala. „To ráda slyším, Martine. Pak jsem se celé ty měsíce bála zbytečně.“

Marty se zadíval do nestárnoucích bleděmodrých očí a v duchu se ptal, co se stane, když někdo v téhle rodině řekne jednou pravdu. „Myslel jsem na to,“ testoval situaci přiznáním.

„Musíš na to pořád myslet, když u sebe nosíš zbraň.“

Pravda zjevně zapůsobila. Marty se rozhodl, že to zkusí znovu. „Jack mě požádal, abych si pro ni zajel domů. Ty vraždy ho vyděsily a chce, abych na tebe dal pozor.“

Lily se napila vody, aniž se na něj podívala. „To řekl?“

„Ano.“

„Mhm. Takže teď mám osobního strážce? Nastěhuješ se natrvalo? Přivezl sis hodně velký kufr.“

Marty se znaveně pousmál a pohlédl na starý tvídový samsonit, s nímž vyrazili s Hannah na svatební cestu. „Zůstanu, dokud policie nevypátrá, kdo vraždí.“

Opatrně položila sklenici na stolek a zvedla se z křesla. „Tak by sis měl vybalit.“

Marty uložil do skříně v ložnici poslední kalhoty barvy khaki, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře. Lily nečekala na vyzvání, vstoupila dovnitř s kupou pečlivě složeného oblečení a odložila ji na postel.

Nejistě se zadíval na zářivě bílé trenýrky, které spočívaly navrchu. „Ty jsou moje?“

„Celý den jsem je máčela v bělicí lázni. Slyšel jsi někdy o bílení?“

Přešel k posteli a zvedl trenýrky. Měly puky ostré jako břitva. „Ty jsi žehlila moje prádlo?“

Trhla rameny. „Copak jsme zvěř? Samozřejmě jsem je žehlila.“ Přecupitala ke skříni a kontrolovala khaki oděvy, které právě pověsil na ramínko. „Kalhoty nesmíš ukládat takhle,“ řekla, stáhla je z ramínka a převěsila s ohledem na puky.

Když dokončila vizitaci, otočila se a zjistila, že Marty sedí na posteli a s posmutnělým úsměvem ji pozoruje.

„Co je?“

„Takhle to dělávala Hannah.“

Lily sevřela rty, uhnula očima a přikývla. „Všichni žijeme s nějakou ranou v srdci.“ Znovu se mu zadívala do očí. „Ale pořád žijeme.“

„Někdy se ptám proč. Proč na životě tolik lpíme, když se všechno tak zle zvrtne.“ Pohlédl na vybledlé, namodralé tetování na její paži. „Určitě byly doby, kdy jsi uvažovala, jestli to stojí za to.“

Narovnala ramena pod volným purpurovým županem a rozvážně se na něho zadívala. „Nikdy. Ani minutu. Život vždycky stojí za to.“

Marty seděl na posteli ještě dlouho poté, co za Lily zaklaply dveře, a zastyděl se, že ta drobná stará žena je mnohem silnější než on.

Potom přešel ke starému psacímu stolu se stahovací roletou, přitáhl si židli a posadil se. Horní zásuvka byla skoro prázdná, až na blok a pouzdro s propiskami. Pečlivě položil blok doprostřed desky psacího stolu, vybral si propisku a seděl a čekal. Konečně se ruka téměř samovolně pohnula, chopila se propisky, nakreslila kruh a od něj vedla čáry jako sluneční paprsky. Doprostřed slunce napsala „JACK“.

Po hodině se opřel, protíral si pálící oči a poprvé po dlouhé době zatoužil po kávě namísto po skotské. Zaplnil poznámkami a otázkami tři stránky, a přesto mu neuspořádané myšlenky vířily hlavou a dožadovaly se, aby je přenesl na papír.

Tak to dělával, když pracoval na zvlášť složitých případech, a vybavilo se mu, jak se mnohokrát pozdě v noci Hannah tiše vplížila do jeho pracovny, ovinula mu paže kolem ramen a něžně ho peskovala za to, že ji nechává samotnou v té velké, studené posteli. Skoro cítil jemné doteky jejích rukou, vůni citrónového mýdla, jímž si ošetřovala obličej, a šimrání jejích hedvábných vlasů na své šíji.

Na jeho rtech se pomalu rozhostil překvapený úsměv. Po celý rok ho pronásledovaly vzpomínky jen na to, jak Hannah umírala. Teď se mu poprvé vybavovaly střípky z jejího života.

Lepším se, pomyslel si a obrátil list na novou stránku.

25

Slunce právě vycházelo nad strmý říční břeh, když Magozzi a Gino přejížděli Mississippi po Lake Street Bridge. Růžově a zlatě šrafovaná obloha se odrážela na temné říční hladině a jako by ji čeřila sprškou šampaňského.

„Páni, tohle kdybych tak uměl přenést na plátno,“ vydechl Magozzi.

„Podívej na tu vodu, Gino. To je krása!“

Gino zafuněl. Ráno mu oči zdobily výrazné váčky, nakrátko sestřižené blond vlasy se mu hněvivě ježily. „Krása, do prdele. Kdybys měl za sebou noc jako já, mluvíš jinak. Překvápko objevil krabici s cereáliemi pro děti v podobě různobarevných zvířátek a pak tři hodiny blil v duhových barvách. Vypadalo to jako tahle voda.“

„Takové mrně jí cereálie?“

„Kdyby bylo podle Angely, tak u nás nejí cereálie nikdo. Byla to moje tajná zásoba. Znáš takový ty gumový patenty, co mají zabránit dětem, aby kramařily v zásuvkách?“

„Ne.“

„Buď nefungují, nebo je Překvápko génius.“

„Vidíš, jakou jsi pro něj vymyslel výstižnou přezdívku. Snaží se jí dostát.“

„Kdo by to do prcka řekl. Člověče, já mám hlad! Vysvětlíš mi, proč ráno v šest hodin trčíme v dopravní zácpě na tomhle mostě?“

Legendární veletok, nad nímž museli zastavit, geograficky odděloval Minneapolis od městského dvojčete, a poté co Magozzi zhlédl časně ráno opakování zpravodajského počinu Kristin Kellerové, pochopil, proč Malcherson zvolil za místo konání krizové ranní schůzky zapadlou restauraci v St. Paulu. Podle informací už novináři stačili oblehnout radnici v Minneapolisu. V St. Paulu je určitě hledat nebudou.

„No tohle, kdo to kdy viděl?“ zabručel Gino a vystoupil z auta. „Lidi se motají na vozovce. Plácni na střechu maják, já zatlačím svojí vahou.“ Začal se prodírat mezi nehybnými auty a Magozzi se v duchu modlil za motoristy, kteří dělili Gina od jeho snídaně.

Do pěti minut se vrátil, vklouzl do auta a přitrouble se usmíval. „Kdo umí, ten umí.“

Magozzi po něm blýskl očima. „Máš na košili peří.“

„Hm. Žádný div.“

„Snad jsi z hladu nesežral nějakého ptáka?“

„Ne. Akorát jedna kachní máma se sebevražednými sklony si štrádovala se svýma dětičkama po mostě, jako by jí patřil. Víš, jak rychle umí ty potvůrky utíkat? Chvíli trvalo, než jsme je pochytali. Nějaký chlapík měl v autě basu od piva, tak jsme je do ní naložili a on je převezl na druhou stranu. Za chvíli se obnoví provoz.“

Basil Broiler byla spoře osvětlená putyka, která skýtala pohostinství nočním pracujícím i nepracujícím typům. Soudě podle většiny neobsazených stolů a židlí se už mnozí odebrali domů k spánku. Jedinou osobou za pultem byl mladý muž s bodlinovitě upravenými vlasy a neuvěřitelným množstvím kovu v uších, obočí, rtech a nose. Když Magozzi a Gino vstoupili, letmo na ně pohlédl, načež dál čučel do svého šálku s kávou.

„Viděls ho?“ zašeptal Gino, když se vzdálili z doslechu. „Jakmile člověk jednou ustoupí, už se to veze. Takhle to dopadne, když povolíš potomkovi piercing do uší. Začne to roztomilým zlatým cvočkem, následujou kroužky, činky, a než se naděješ, z celýho obličeje mají plechárnu.“

„Ty jsi dovolil Helen piercing?“

„Jen přes moji mrtvolu.“

Malchersona objevili u stolu v zadní části místnosti. Měl před sebou poznámkový blok a dva mobilní telefony a hloubal nad jedněmi z ošklivých červených spisových desek používaných v oddělení vražd.

Když se přiblížili, vzhlédl k nim a pokývl. „Dobré ráno, pánové.“

„Dobré ráno, šéfe,“ odpověděli unisono jako žáci, kteří zdraví obávaného učitele.

„Zpozdili jste se.“

„Most přecházela matička kachna se svými robátky,“ vysvětlil Gino a vysloužil si Malchersonův vzácný úsměv. Každý, kdo prožil jedno jaro v Minnesotě, ví o kachnách, které přecházejí vozovku; kvůli nim se zastaví doprava i na dálnicích a hektičtí řidiči, kteří by se nejraději navzájem postříleli, se rázem mění v nadšené ochránce zvířat.

„Doufám, že jste je bezpečně dopravili na druhou stranu?“

„Samozřejmě, pane.“

„Výborně.“ Gestem je vyzval, aby se posadili, a přistrčil k nim kovovou termokonvici s kávou. „Nemají jídelní lístek. Neobsluhuje tu servírka. V kuchyni je nějaký neurvalý hromotluk, prý nám připraví tři snídaně. Ale opravdu netuším, z čeho budou sestávat.“

„Budou vynikající,“ řekl Gino. „Viegs mi o tomhle zapadáku vyprávěl. Všechno tu vaří na skopovém loji.“

Malcherson si povzdechl. „To je… neobvyklé.“

Gino si nalil kávu, hlasitě usrkl a s poněkud zmateným výrazem v obličeji zkoumal šéfův oblek. Dneska měl na sobě dvouřadový v barvě holubí šedi a k tomu bleděmodrou kravatu.

Neptej se, poručil si Malcherson a předstíral, že si toho nevšímá, ale nakonec nevydržel. „No tak, Gino, co je s mým oblečením?“

„Tohle je jeden z obleků, který se mi na vás nejvíc líbí, ale… nepatří k vašim vražednickým oblekům.“

„A tak, chápu. Nosím určité obleky, když dojde k vraždě. Kam byste zařadil tenhle?“

„Nejspíš k vyzývavým. Černý, tmavošedý a ty s úzkým proužkem volíte, když byste nějakýmu ničemovi nejradši vlastnoručně zakroutil krkem, ale kde nic, tu nic. Z tohohle vyzařuje optimismus. Naděje. Holubí šeď nosíte, když uzavíráme případ.“

Malcherson si unaveně povzdechl. „Divím se, že člověk, který nosí čtyřicetidolarová sáčka pokecaná jídlem, věnuje takovou pozornost psychoanalýze mého oblékání.“

„Jste mým módním idolem, šéfe.“

Malchersonovy oči barevně ladily s jeho oblekem. Zadíval se na Magozziho. Na debaty s Rolsethem byla prostě příliš časná hodina. „Po nočních zprávách jsem měl řadu telefonátů. Předpokládal jsem, že informaci o tetování nezveřejníme.“

„Byl to pochopitelně skvělý záměr, jenže Kristin Kellerová a její poskokové vyzpovídali sousedy, dřív než jsme zatáhli zip na vaku s mrtvolou Bena Schulera,“ řekl Gino. „Ostatně z cvrkotu kolem jsme pochopili, že tenhle detail dlouho neutajíme. Všichni, kdo znali oběti, věděli, že přežily koncentrák. Každý, kdo je viděl s krátkými rukávy, si všiml jejich tetování, není divu, že když novináři uhodili na přátele a sousedy, tak na to kápli.“

Malcherson souhlasně pokývl hlavou. „To je dost pravděpodobné. Jenže teď jsme pod tlakem. Od včerejšího večera celé město ví, že bez zřejmého důvodu došlo k vraždě tří někdejších vězňů koncentračního tábora, a ve všech zprávách, které jsem do dnešního rána vyslechl – včetně vysílání CNN – se naznačuje nebo víceméně tvrdí, že jde o zločin z nenávisti.“

Gino důrazně zavrtěl hlavou. „To jsme vyloučili. Zločin z nenávisti nepřipadá v úvahu z mnoha důvodů. Kromě toho dva z těch tří lidí se znali, a spíš se domníváme, že spolu v něčem jeli, a to bylo motivem k jejich vraždě.“

Malcherson se na Gina usmál, což bylo na pováženou. „Nemůžu dlouho čekat. Povězte mi, vážený, do jakých nekalých aktivit se podle vašeho názoru zapletli tito občané-senioři, že je kvůli tomu někdo zavraždil?“

„Teda… ještě jsme se nedostali k jádru…“

Přerušil ho zvuk podobný výstřelu z pušky, to vysoká bota neurvalého hromotluka kopla do lítacích dveří. Čím víc se blížil ke stolu, tím výš musel Magozzi pozvednout hlavu, aby viděl chlapíkův ostře řezaný, zjizvený obličej. Měří minimálně dva metry deset, pomyslel si, tak vypracované svalstvo mívají bývalí trestanci, kteří pravidelně navštěvovali vězeňskou posilovnu. Z obrovského tácu postavil před každého z nich velký plochý talíř. Skvěla se na nich míchaná vajíčka, grilovaná klobása, smažená slanina, bramborové placičky, ze všeho se ještě kouřilo.

Gino si nad tou hostinou olízl rty a vzhlédl k muži, zjevně nezastrašený jeho fyzickým fondem. „Prokrinda, příteli, to vám někdo takhle pořezal obličej?“

Malcherson a Magozzi zneklidněli. Gino si přímo liboval v neohroženosti.

„Jo,“ zahřmělo shůry. „Parta hajzlů na mě skočila s břitvama.“

„Křiváci. Bejvalí kámoši, co?“

„Jo. Zradili. Vám se to nestalo?“

Gino nabodl na vidličku bramborovou placičku a cpal si ji do úst. „Zatím ne. Makám ovšem v trochu jiný partě… Božínku, ty placičky jsou jedna báseň! Leo, ochutnej placičku se slaninou a požádáš tady pána o ruku.“

Hromotluk se rozzářil. Malcherson z toho vyrozuměl, že je nehodlá všechny namístě zabít, vidličkou odkrojil malý kousek placičky, kousl do ní a zavřel oči. „Achich! Není nad rozmarýnu! To je pohádka!“

„Díky. Tady si ještě nikdo nevšiml, že kořením rozmarýnou. Přejete si kečup?“

Podle tiché dohody během jídla nikdo nepromluvil. Magozzimu a Malchersonovi se podařilo spořádat asi třetinu talíře a oba je ve stejnou chvíli odstrčili.

„Vy už nebudete?“ zeptal se Gino, který po svém prázdném talíři pronásledoval poslední pohopkávající ždibec klobásy. „Takhle plýtvat, styďte se. Kromě toho bych nerad urazil toho chlapíka.“

„Správně.“ Malcherson posunul svůj talíř k Ginovi a mrkl na hodinky. „Jestli si opravdu myslíte, že Moreyho Gilberta, Rose Kleberovou a Bena Schulera spojovalo ještě něco jiného než to, že přežili koncentrační tábor, předpokládám, že proberete jejich materiály, písemnosti, účty za telefon, bankovní výpisy a podobně.“

To samozřejmě děláme, pomyslel si Magozzi, jenže jsme zatím nenarazili na tu pravou žílu. „Zabýváme se tím, pane.“

„Podívejme. Jak se tím zabýváte? Neviděl jsem na stole žádost o soudní příkaz…“ Náhle se odmlčel a zadíval se na Magozziho. „No nic. Neodpovídejte.“

Malcherson dobře věděl o Magozziho vztahu s Grace MacBrideovou, která dokázala proniknout do sebelépe zabezpečené databáze. A taky věděl, že jeho nejlepší detektiv – muž, který by si v práci nepovolil kravatu, protože by tím porušil kodex o oblékání – projevuje značnou nechuť vůči úzkostlivému lpění na občanských právech a zákonech na ochranu osobnosti, pokud jsou bezprostředně v sázce lidské životy. Vystavení soudního příkazu si žádá čas, získat souhlas k nahlédnutí do osobních materiálů zrovna tak. Policista přesvědčený o tom, že odhalení vraha je bojem o minuty, těžko odolává obrovskému pokušení vydat se zkratkou. Malcherson to chápal, ale taky věděl, že jakmile člověk začne porušovat pravidla, těžko ho něco zastaví, a jedním z největších nebezpečí na světě je, když si strážce zákona myslí, že stojí nad ním. „Poslyšte, kolego Magozzi…“

„Snažíme se postupovat co nejrychleji, šéfe,“ přerušil ho Magozzi. „Nevíme, jestli tu nejsou další potenciální oběti.“

„Chápu.“

„Bezbranní, vyděšení starci,“ zamumlal Gino, pusu plnou míchaných vajíček. „Babičky, co pečou koláčky jako Rose Kleberová.“

„Poslyšte, kolego Magozzi,“ zopakoval Malcherson tónem, který umlčel oba detektivy. „Jestli hodláte požádat Grace MacBrideovou a její společníky, aby na to nasadili program, který nám pomohl pohnout se starými neuzavřenými případy, připomeňte jí, ať čerpá informace jen z veřejně přístupných domén.“

„Ano, pane. Ale my nečekáme, že v materiálech toho druhu něco objevíme. Jak jsme uvedli v hlášení, podle našeho názoru Jack Gilbert něco ví a my na něj dneska uhodíme.“

„Přeju vám, ať vám prší štěstí. Novináři i veřejnost soudí, že se vrah zaměřil na velmi vyhraněnou demografickou skupinu, a tito lidé podléhají panice.“ Sepjal ruce a pohlédl na lesknoucí se zlaté hodinky. „Vzpomínáte na chmurné předpovědi novinářů v souvislosti s přijetím nového zákona o ozbrojování a skrytém nošení zbraně?“

Gino si odfrkl. „Jistě. Spustili hotový žalozpěv. Miliony Minnesoťanů si opatří bouchačky a budou se střílet na potkání. A vidíte, nikde jsem pak neslyšel ani se nedočetl, že počet nových žádostí byl zanedbatelný.“

Malcherson si Gina změřil očima. „Jen včera jsme zaregistrovali tři sta sedmdesát tři žádosti o nošení skryté zbraně. A to v Hennepinově obvodu. V našem obvodu, pánové. A na tři sta těchto žádostí podali lidé starší šedesáti pěti let.“

„Při svatým hovnisku… no tohle!“

Malchersona Ginova slova sice pohoršila, ale pokračoval. „To bylo předtím, než se lidé dověděli o vraždě Bena Schulera. Předpokládám, že žadatelů dneska přibude, zvlášť když se nám dostává celonárodní pozornosti. CNN to v noci oznámila jako hlavní zprávu, ostatní to zařadí do večerního zpravodajství, pánové, takže nám slušně zavaří.“

Gino rozhodil rukama. „Co se to s těma lidma děje? Já být celonárodním investigativním novinářem, vrhnu se na případ toho starého chlapa, co ho pachatel mučil a připoutal ke kolejím.“

Malcherson si povzdechl. „Byla to jedna z vražd. Pro senzacechtivé publikum, ano, ale takových hrůzostrašných vražd jsou v téhle zemi denně desítky. Vy pracujete na třech vraždách, a i když nikdo neřekl nahlas ‚série‘, všichni o ní uvažují. To samo o sobě stačí, abychom se těšili celonárodní pozornosti. Když k tomu připočtete něco tak nepochopitelně hrůzného, že oběťmi jsou staří lidé, kteří přežili koncentrák, pak není divu, že se oči celé země obracejí na vás.“

Magozzi ucítil šimrání uvnitř hlavy, jako by buňky malého mozku povstaly, mávaly ručičkama a hlásily se o slovo. Zavřel oči, svraštil obočí a soustředil se.

„Co je, Leo?“ zeptal se Malcherson.

Magozzi otevřel oči a zadíval se na šéfa. „Nevím. Snad mě něco napadne.“

26

Když Magozzi a Gino opustili náčelníka Malchersona a putyku, slunce stálo vysoko na zamlžené, skoro bílé obloze. Vzduch byl vlhký a dusný, rtuť na teploměru už vystoupala k dvaceti sedmi stupňům. Když odbočili a ujížděli po silnici číslo 394 na západ, mlha na obzoru zhoustla a nízkou oblačnost čeřil vítr.

„A je to tady,“ poznamenal Gino, když vzhlédl od tlačítek nefungující klimatizace, s nimiž marně manipuloval. „Z Kanady se žene studená fronta, a až sem dorazí, dojde k boji titánů.“

„Údajně nás zasáhne dneska v noci,“ řekl Magozzi. „V celém státě platí tornádová pohotovost.“

„Není to blázinec? Před čtrnácti dny jsem odhazoval z příjezdový cesty patnácticentimetrovou vrstvu sněhu, teď se koupeme ve vlastním potu a pozorujeme, jestli se na nebi nevytváří nálevkovitý mrak.“

„Vítá tě Minnesota.“

Za dvacet minut Magozzi pozorně řídil neoznačený služební vůz malebnými, klikatícími se ulicemi obytné zástavby v lesnaté krajině, která se mermomocí tvářila jako minnesotská divočina. Obsahovala všechny prvky – vzrostlé obrovité stromy, bublající říčky napájené tajícím sněhem a jarními dešti – ale s přírodou to mělo pramálo společného. Tak si jen nějaký projektant představoval, jak má vypadat příroda.

Mezi stromy chybělo houští, seříznuté větve nenaznačovaly, odkud se přihnala poslední bouřka, a pokud se na podzim nějaký list opovážil slétnout na vyasfaltovanou vozovku, dávno ho zametli.

V této části Wayzaty se nekalkulovalo se stavebními parcelami. Každý tu vlastnil mnohahektarové pozemky a člověk mohl jen náhodou zahlédnout daleko od ulice rozlehlé domy, rafinovaně skryté za strategickými terénními vlnami.

Gino vyhlížel bočním oknem a tvářil se krajně podezíravě. „Tady něco nehraje. Na silnici nejsou žádný výmoly. Můj ty smutku, je přece jaro a jsme v Minnesotě. Mají tu být výmoly. Tenhle podělaný asfalt jako by někdo vyleštil. Všiml sis toho hnusnýho baráku na kopci?“

Magozzi zavrtěl hlavou, oči upíral na vozovku, neboť projížděli vlásenkami, které kopírovaly koryto zjevně rozvodněné bystřiny. „Jack Gilbert musí jezdit ke svému domu jinudy. Tudy by to v opilosti nezvládl.“

„Kdo ví. Třeba mu chlast pomáhá. Člověče, tady se to kroutí jako střeva.“

„Ty máš ale fantazii, Gino.“

„Děkuju. Já mám silnice samá zatáčka rád, ale jeden na ně narazí jen v takovýmhle snobským skanzenu. Štve mě, že stát narovnává všechny silnice, jako by auta neměla volant. Nakonec celou Minnesotu hnusně zamřížujou rovný betonový pásy… Ouha! Co se tu děje?“

Magozzi spatřil první varovné záblesky ještě před vjezdem do zatáčky a přibrzdil. Čím byli blíž, tím víc aut viděli, většině blikaly světelné rampy. Sjely se sem čtyři hlídkové vozy místní policie, sanitka záchranné služby, auta zdejší ochranky, hasiči s vodním dělem, a co horšího, několik mikrobusů místních televizních stanic se satelitními talíři.

Magozzi zastavil u dveří auta s emblémem wayzatské policie, které příčně blokovalo silnici. „Oč se vsadíš, že tam nahoře bydlí Gilbert?“

Ginův hlas prozrazoval napětí. „Sakra. Měli jsme ho sbalit včera večer. Budu si vyčítat, jestli je ta ožralá troska po smrti.“

Vysoký, blonďatý, vzorně upravený strážník, který jako by vystoupil z náborového plakátu, stanul u bočního okna na straně řidiče. Magozzi mu ukázal odznak. „Minneapoliská policie, oddělení vražd. Detektivové Magozzi a Rolseth. To je dům Gilbertových?“

„Ano, pane. Ale tady se nevraždilo.“

Gino a Magozzi v duetu vydechli úlevou.

„To rád slyším, strážníku. Co se stalo? Doufali jsme, že zastihneme Jacka Gilberta a vyslechneme ho v souvislosti s případem, na kterém v Minneapolisu pracujeme. Utrpěl zranění?“

Strážník se ohlédl ke shluku vozidel. „Myslím, že ne. Aspoň to nevypadá. Právě ho vyšetřují záchranáři, ale je v těžkém šoku. Prý se ho někdo pokusil zavraždit.“

Gino a Magozzi se po sobě podívali. „Musíme jít dál a promluvit s ním, strážníku. Brání tomu něco?“

„Vůbec ne, ale možná byste si měli nejdřív promluvit s naším ředitelem Boydem, poinformoval by vás o tom, co se tu stalo. Gilbertová verze je trochu divoká. Vydržte, seženu vám ho.“

Sotva stačili vystoupit z auta, objevil se wayzatský policejní ředitel a představil se. Vypadal ještě líp než jeho strážník, jen byl o něco starší. Magozzi usoudil, že ve Wayzatě žijí jen samí krásní lidé.

„Je mi velkou ctí, pánové.“ Boyd zablýskal velkolepým bílým chrupem, zuby jako perličky. „Odvedli jste na podzim znamenitou práci v případu kolem firmy Monkeewrench. Teď se zabýváte těmi vraždami v Uptownu, že? Četl jsem, že jednou z obětí je Gilbertův táta.“

„Přesně tak,“ řekl Gino. „Přijeli jsme si ujasnit pár věcí s Jackem Gilbertem a narazili jsme na vaše manévry. Vypadá to na velký zásah. Co se stalo, řediteli?“

„V noci, nebo ráno?“

Gino zavlnil obočím. „V noci?“

„V noci to všechno začalo. Kolem jedenácté pan Gilbert celý vyplašený telefonoval na tísňovou linku 911. Ohlásil, že někdo zřejmě pronikl na jeho pozemek, tak jsem poslal na obhlídku pár vozů. Prohledali důkladně okolí domu, ale nic neobjevili, popravdě řečeno to považovali za falešný poplach. Pan Gilbert byl…“ Diplomaticky se odmlčel.

„Ožralý jako prase?“ doplnil Gino a ředitel Boyd se téměř omluvně usmál.

„Krátce předtím se vrátil z pohřbu svého otce,“ dodal Boyd a Gino si připadal jako bezcitný mizera. „Myslím, že prožívá opravdu velmi krušné období. Měli jsme s ním problémy – párkrát jsme ho zastavili na silnici a zařídili jsme, aby se dostal bezpečně domů.“

Gino pohlédl na Magozziho. „Tady chci žít.“

„Dneska ráno nám volali prakticky všichni z bližšího okolí, že se u Gilbertových střílelo. Jack Gilbert propadl hysterii, a když jsme přijeli, oháněl se bouchačkou, na zahradě se opravdu vesele střílelo a schytalo to i auto jeho manželky.“

„Ježíšikriste,“ zamumlal Gino. „Někdo ho chtěl vážně oddělat.“

„Tím si nejsme jisti. Střelba nadělala dost škody, válela se tu spousta nábojnic, ale všechny z devítky. Projektily taky. Vykutali jsme jich pár z obkladu garáže a kmenů stromů.“

„Co z toho vyplývá?“ zeptal se Magozzi a Boyd nemotorně trhl jedním ramenem.

„Zbraň, kterou držel pan Gilbert, byl Smith & Wesson ráže devět milimetrů, při našem příjezdu ještě teplý. Gilbert nám otevřeně řekl, že vypálil celý zásobník a snažil se zasáhnout toho, kdo po něm údajně střílel. Pošleme samozřejmě všechno do laboratoře, aby se zjistilo, jestli tu stříleli dva lidé dvěma různými devítkami.“

Magozzi se na něj zkoumavě zadíval. „Vy si nemyslíte, že tu střílel ještě někdo jiný, viďte?“

Ředitel Boyd pohlédl na vypulírovaný asfalt pod svými vypulírovanými vysokými botami a povzdechl si. „Podívejte, Jack Gilbert tady žije deset let – stejně dlouho, jako já tu řediteluju – a vždycky byl trochu… výstřední. Ale vcelku je to prima chlap. Až asi před rokem to s ním začalo jít s kopce. Hodně pil, stěžovali si na něj sousedé, a jak jsem se zmínil, nejednou jsme mu museli zabránit v řízení vozidla. Jednou takhle jedu po hlavní třídě na oběd a koukám, jak si to pan Gilbert vykračuje po chodníku, kouká do výkladních skříní a má na sobě jen župan. Bleskově jsem ho zatáhl do auta, a když jsem se ho zeptal, co to má sakra znamenat, že se promenáduje po městě v županu, prohlédl si sám sebe a řekl: ‚To je v prdeli.‘ Ten člověk si vůbec neuvědomil, že vyšel mezi lidi skoro nahý, přísahám. Měl jsem sto chutí ho tenkrát zadržet a požádat soud, aby nařídil jeho odborné psychiatrické vyšetření, chtěl jsem mu pomoct.“

„Možná byste mu tím prokázal laskavost,“ poznamenal Gino.

Boyd se uchichtl. „Bohužel zdejší obyvatelé nepovažují za laskavost, když je jejich policisté zatýkají, byť s nejlepšími úmysly. Tahle práce je spjatá s politikou víc, než bych si přál.“

Magozzi chápavě přikývl. „S podobnými problémy se občas setkáváme i v Minneapolisu. Když hlídka prokáže řidiči za volantem při dechové zkoušce promile alkoholu v krvi, zajímá ho, jestli se zadržení sčítají a příště ho poženeme na lavici obžalovaných. Je to smutné, ale je to tak.“

Boyd se zadíval mezi brutálně prořezané stromy. „Strážník mi řekl, že chcete Gilberta vyslechnout. Je v totálním srabu. Doufám, že ho nepodezříváte z vražd tam u vás?“

Magozzi se usmál. „Vy jste si ho oblíbil, viďte?“

„Tak nějak. Mám pro něj slabost, je z těch dobrých lidí, co zkrátka cestou zabloudili.“

„Berte to bez záruky, zatím ho nepovažujeme za podezřelého, ale myslíme si, že tají něco, co by nám pomohlo. Proto s ním chceme mluvit.“

Objevili Jacka Gilberta zhrouceného v zadních dveřích sanitky, měl na sobě šortky a tričko a klátil holýma nohama. Jeho vzhled přesně odpovídal stavu, v němž se nacházel – notorický alkoholik se probíral z předlouhého kvartálu. Kalné, opuchlé oči, sinalá pleť, kolem ochablých úst zbytky zvratků. Čelo mu zdobil obvaz, na tváři si přidržoval ledový obklad. Když se přiblížili, vzhlédl a připil jim lahví vody.

„Hola, pánové! Vítejte na venkově! Je to trochu mimo vaši jurisdikci, ne?“

„Jak jste na tom, pane Gilberte?“ zeptal se Gino.

„Bezvadně. Tady jsem se trochu škrábl, tady jsem se trochu praštil.“ Zakroužil ledovým obkladem. „Nejspíš jsem narazil do nějakýho zkurvenýho stromu, už si nevzpomínám, ale jinak jsem v perfektní kondici.“

Magozzi ukročil, takže teď měli s Ginem Gilberta mezi sebou. „Pojedete do špitálu?“

„Ne. Právě jsem se dověděl, že výjezd tohohle křápu mě bude stát tisícovku, tak si tu aspoň chvíli posedím.“

„Povíte nám, co se stalo?“

„Viděl jsem, že mluvíte s naším ředitelem. On vám nic neřekl?“

„Policejní ředitel u toho nebyl, vy ano.“

Jack zavzdychal, oddálil ledový obklad a natočil k nim tvář. „Jak to vypadá?“

Gino se k němu naklonil a mhouřil oči. „Trochu to oteklo. A zarudlo, ale není to tak zlý. Kde jste sebral revolver Smith & Wesson, Jacku?“

„Ouha. Předehra nebude?“

„Dneska ne. Mrtví kvapem přibývají, na hrátky není čas.“

Jack se dlouho díval Ginovi do očí, snažil se rozhýbat svůj mozek a nakonec pokrčil rameny. „Tatík ho měl odjakživa. Nevím, kde ho splašil, ale věděl jsem, kam ho schovává. Večer jsem si ho přivezl domů.“

„Když jste zaslechl, že někdo zavraždil Bena Schulera, krve by se ve vás nedořezal, jak vás to vyděsilo, co, Jacku?“

Blýsklo mu v očích, přešel do defenzivy. „To si pište. Jestli jste si toho nevšimli, pánové, někdo krágluje Židy a já k nim patřím.“

Magozzi se opřel ramenem o dveře sanitky a řekl věcně: „Ve dvojměstí jste jedním z několika tisíc. Proč si myslíte, že můžete být na ráně? Jednak jste o hodně mladší než oběti a krom toho zatím došlo k vraždám v Uptownu, což je dost daleko od Wayzaty.“

„Prosím vás! Nejdřív to koupil tatík a hned nato jeden z jeho nejlepších kamarádů. Nezdá se vám, že to krouží dost blízko?“

Magozzi se odlepil od dveří sanitky. „Dejme tomu, připouštím.“

„A sakramentsky dobře děláte, protože nějaký kretén se mě dneska ráno pokusil zastřelit na mojí vlastní příjezdové cestě.“

„Neodfaxoval jste nám ten seznam, Jacku,“ připomněl Gino.

„Jaký seznam?“

„Při prvním setkání jste slíbil, že nám odfaxujete seznam lidí, kteří vám přejí smrt. Podle vašich slov je jich kolem stovky.“

„Pro všechny svaté, to jsem nemyslel vážně.“

„Ne?“

Jack si opět přiložil ledový obklad na tvář. „Co tím sledujete?“

Magozzi přešlápl. „Ve své profesi určitě tu a tam narazíte na lidi pochybného charakteru. Třeba jste někdy překročil mez a zapletl se do něčeho, kde se hraje velmi bezohledně.“

Jack podrážděně sykl. „A co z toho? Kvůli tomu někdo vraždí lidi kolem mě? Pánové, moc koukáte na bijáky s Robertem De Nirem.“

„Jen klid. I to se stává.“

„Váš otec byl neobyčejně čestný člověk,“ zasáhl Gino. „Vsadím se, že by ho netěšilo, kdyby se jeho jediný syn plavil v temných vodách. A obrátil by se k vám zády, dřív než se otřese mokrý pes, což by vysvětlovalo vaše odcizení.“

Jack se tvářil užasle. „Já zírám. Kvůli tomu jste sem přijeli? Myslíte, že někdo vraždí lidi kvůli tomu, co dělám já? Do hajzlu, já jsem advokát, co hájí práva lidí na odškodnění při úrazech. Prokristapána, moji klienti jsou lidi, co uklouznou v lahůdkářství na rozlitém láku, ne hlavouni jako John Gotti.“

Gino zašermoval rukou. „Schováváte eso v rukávu, Jacku. Do něčeho jste se zapletl a my vás budeme proklepávat tak dlouho, dokud nezjistíme, v čem se plácáte.“

Jack rozpřáhl ruce. „Jak račte. Nemám co skrývat.“ Sklouzl z podlahy sanitky na zem a ztěžka se vlekl k příjezdové cestě.

Magozzi se rozhlížel po té části zahrady, kterou bylo vidět od silnice. Hustě zalesněná terénní vlna bránila pohledu na dům, wayzatští strážníci se škrábali do kopce. „Asi jsme na špatné stopě,“ řekl.

„Nebylo by to poprvý. Nezkusíme to po dobrým?“

„Někdy to pomůže.“

Dostihli Jacka pod vysokými borovicemi, strážníci si v tamním přítmí svítili baterkami.

„Kulháte, Jacku,“ řekl Gino. „Poranil jste si taky nohu?“

„Polibte mi prdel.“

„Pokusím se.“

Jack se ušklíbl. „To si užijete.“

„Tady se to stalo?“ zeptal se Magozzi.

„Ne, skoro až u domu, ale kdo ví, odkud ten gauner střílel.“ Pokračovali po dlážděné příjezdové cestě až k zatáčce, odkud poprvé zahlédli rozlehlý dům, který si nechal Jack postavit, a prostor před garáží.

„Páni, to je binec,“ vyhrkl Gino.

Příjezdová cesta byla poseta kusy kůry a malými větvemi. Vypadalo to, jako by stromy explodovaly. Sportovně-užitkový mercedes, zaparkovaný před garáží, podobaly nepochybně střely, roztříštily nebo poškodily mu okna. Páté okno se vysypalo a rozletělo se, skelná drť se třpytila na dlažebních kostkách.

Zastavili se pár metrů od vozidla, respektovali pás, který vymezoval místo činu. Jeden z wayzatských policistů byl uvnitř, právě vyňal něco pinzetou z přístrojové desky a vložil to do plastového sáčku.

„Tady jsem stál,“ ukázal Jack. „Chystal jsem se otevřít dveře od kufru, když jsem zaslechl výstřel a něco mi hvízdlo kolem ucha. Málem jsem se podělal strachy, to přiznávám, tak jsem vytáhl z kapsy bouchačku a střelbu opětoval.“

Magozzi se zadíval vpravo mezi stromy. Několik větviček viselo na vlásku, od kmenů se odštíply kusy kůry. „Střílelo se tamodtud?“

„Nejspíš.“

„Střelec byl jeden?“

„Kristepane, to nevím. Sám jsem nadělal dost randálu.“

Magozzi přikývl. „Ovšem, to dá rozum, jen uvažuju nad těmi dírami po kulkách ve dveřích od kufru, když se střílelo z boku.“ Jack se chmuřil nad dírami. „Třeba jsem je nadělal já.“

„Ano?“

„Možná. Pálil jsem pak kolem dokola. Prokristapána, nevěděl jsem, odkud se střílí.“

„Počínal jste si znamenitě,“ ironicky poznamenal Gino. „Mohl jste postřílet polovinu sousedů.“

V Jackův prospěch mluvilo, že zbledl.

„Vypadáte vyčerpaně, Jacku. Co kdybychom šli dovnitř, posadili se, odpočinete si a trochu si popovídáme,“ navrhl Magozzi, ale Jack zavrtěl hlavou.

„Do domu nemůžu. Spal jsem v noci na kulečníkovém stole, protože mě Becky vyhodila, a po tomhle mě určitě nepustí do domu. A mně se tam ani nechce. Zavolám si taxíka, vyzvednu si ve školce svoje auto a možná se na čas zabydlím v klubu.“

„Vracíme se do města. Rádi vás svezeme, jestli chcete.“

Jack si ho podezíravě měřil očima. „Jsem zatčen?“

„Myslíte kvůli té přestřelce?“ zareagoval otázkou Gino. „Neblázněte, Jacku, nabízíme vám svezení. Chcete nebo ne?“

„Spíš jo. Mám v sanitce vak s pár věcmi.“

„Radši ho vyložíme, než vám s ním odjedou.“ Gino zaznamenal pohyb Magozziho očí i to, že pootočil hlavu směrem k domu.

Magozzi přes něj spatřil štíhlou ženu, která stála se založenýma rukama v šeru dveřního otvoru. „Za pár minut budu u vás.“

Becky Gilbertová byla stejně jako prostředí, v němž žila, příliš dokonalá, obojí nebylo zdaleka jen dílem přírody. Pleť v hezké, bronzově zbarvené tváři byla podivně hladká a napjatá jako tkanina ve vyšívacím rámu. Pružná, perfektně vypracovaná postava svědčila o dlouholetém členství ve fitness klubu, její bílý tenisový úbor působil dojmem, že byl ušit tak, aby dal vyniknout většině jejích předností. Na zápěstí se jí třpytily diamanty – pravděpodobně je jedinou ženou na světě, která opravdu hraje tenis s tenisovými náramky, pomyslel si Magozzi.

Rozhněvaně zkřížila ruce na prsou, a když se Magozzi přiblížil, oči se jí jen blýskaly. „Paní Gilbertová?“

„Ano. Kdo jste vy?“

„Detektiv Magozzi, minneapoliská policie, oddělení vražd.“

Pohlédla mu přes rameno na Jacka, který odcházel po příjezdové cestě.

„Ještě nezemřel.“

„Zní to zklamaně.“

Znechuceně si povzdechla a strojeně se usmála. „Nejsem zklamaná, pane Magozzi. Jen zuřím. Policie tady půl noci pátrala po Jackově pomyslném vetřelci, a teď tohle.“

„Vy tedy nevěříte, že ho někdo chtěl zabít?“

„Ovšemže ne. Jack za sebou v posledním roce spálil pár mostů, ale kvůli tomu by ho nikdo nezabil.“

„Nevzpomínáte si, jestli se v poslední době neudalo něco neobvyklého?“

„Například co?“

„Tak různě, jestli tady poblíž nepostávala neznámá cizí auta, někdo na vás pozdě v noci nezvonil, nevyhrožoval vám po telefonu, nenastaly nečekané problémy a podobně.“

„Nic takového.“ Becky Gilbertová zvědavě vzhlédla. „Oddělení vražd. Zabýváte se případem jeho otce?“

„Ano. Potřebujeme položit Jackovi ještě pár otázek.“

Zdálo se, že zavilý hněv Becky Gilbertové na manžela vyprchal jako pára z vyprázdněné čajové konvice, ale v očích se jí usídlila hořkost. „To bylo strašné.“

„Vyprávěl vám Jack o vraždě svého otce?“ zeptal se Magozzi.

Zavrtěla hlavou. „Jack nikdy nemluvil o otci, tečka. Když jsme se seznámili, už se spolu nestýkali. Považovala jsem to za bolavé téma a nikdy jsem se k němu nevracela.“

Magozzi se díval na ženu, která tak očividně patřila do tohoto prostředí a očividně toužila být jeho součástí, a pomyslel si, že možná není zdaleka tak nešetrná vůči manželovým citům, jen nenašla vztah k starým židovským manželům, kteří žili v Uptownu.

„Nevíte, co způsobilo roztržku mezi Jackem a jeho otcem?“

„Nemám tušení. Nikdy se mi s tím nesvěřil.“

A vy jste se nikdy nezeptala, pomyslel si Magozzi.

V půli příjezdové cesty narazil na policejního ředitele Boyda, který se zdvořile usmíval.

„Dověděl jste se něco, co souvisí s vašimi případy v Uptownu, pane Magozzi?“

„Ne, ledaže něco objeví balistikové. Uvítáme, když se nám ozvete, až dostanete výsledky.“

„Mám lepší nápad. Neobracíme se na laboratoř často a předpokládám, že vy máte mnohem větší vliv než my.“ Zvedl velký zapečetěný plastový sáček opatřený evidenčním štítkem. „Revolver Smith & Wesson ráže devět milimetrů, jedenáct nábojnic a devět střel. Doufám, že to pro nás můžete udělat.“

Magozzi se na něj zazubil. „Doufal jsem, že o to požádáte. Ušetřil jste mě toho, abych o to žádal já vás.“ Chopil se evidenčního štítku a na koleně se na něj podepsal.

„Jestli si dobře vzpomínám, tu starou ženu v Uptownu někdo zastřelil devítkou,“ prohodil ředitel Boyd jakoby mimochodem.

A Bena Schulera zrovna tak, pomyslel si Magozzi, ale neshledal důvod, proč by se o tuhle informaci měl hned podělit. „Správně.“

„Pravděpodobně se o bouchačce v sáčku brzy něco dozvíte.“

Magozzi se narovnal a zadíval se na něj. „Mezi lidmi je spousta devítek, pane Boyde.“

„Já vím. A opravdu rád bych uslyšel, že ta, kterou jsme odebrali panu Gilbertovi, nikoho nezabila.“

„Zavolám vám, jakmile se dozvím výsledek. Něco bychom mohli vědět ještě dneska.“

Kráčeli spolu dál k ulici, kde se Magozzi zastavil a rozhlížel se po mikrobusech se satelitními anténami. Jakmile reportéři a kameramani rozesetí kolem aut spatřili ředitele Boyda a Magozziho, proměnili se v útočný roj. Kamery běžely, mikrofony se ježily, reportéři vykřikovali otázky. Vrhli se k obrubníku, kde se zarazili, jako by betonový schod byl Velkou čínskou zdí.

Magozzi se podíval na ředitele Boyda, který přátelsky mával na novináře. „Máte tam neviditelný plot? Elektrický, co se používá proti psům?“

Ředitel dál mával jako zfanfrnělá královna školního plesu. „K čemu by nám taková věc byla?“

„Vím já? Ve městě se novináři prodychtí všude, kam se jim zachce. Sám jsem před nimi párkrát práskl do bot.“

Boyd se rozesmál. „Ulice je veřejná. Můžou se po ní pohybovat jako každý. Ale jen šlápnou na tenhle stupínek, proviní se vstupem na cizí pozemek a čekaje vězení.“

Magozzi se uchechtl. „Ano, ovšem.“

„Když novináři přijeli, všem jsme to oznámili, ale ta opravdu atraktivní žena z Channel Ten – zřejmě hodně ambiciózní – za mnou klidně vyrazila po Jackově příjezdové cestě.“

„Kristin Kellerová je moderátorka zpravodajství a z mého hlediska samurajský meč.“

„Otupil se. Asi se nedíváte moc na zprávy. Když jsme jí nasadili želízka a odváděli ji do auta, ostatní se bleskově stáhli.“

Ohromený Magozzi se k němu obrátil. „Vy jste zatkli Kristin Kellerovou?“

„Samozřejmě.“

Magozzi se snažil zachovat profesionální dekorum, ale nedařilo se mu to. Jentaktak že se nerozchechtal na celé kolo. „Jste člověk na svém místě, pane Boyde.“

„Přesně to jsem jim řekl.“

27

Grace MacBrideová seděla ve své domácí pracovně: úzké komoře s palubovou podlahou, která vypadala spíš jako slepá chodba než místnost. Na pultu ve výši psacího stolu, který se táhl podél celé jedné stěny, stálo několik počítačů. Grace přejížděla od jednoho ke druhému na kolečkové židli, sledovala monitory, zaplňovala příkazové řádky a proklínala záplavu neužitečných informací, která ji zahlcovala z veřejně přístupných domén. Bylo snazší proniknout do jakékoli chráněné databáze než se probírat horami lidmi vyhledávaných banalit. Nejvyšší čas, aby to udělala, protože tohle bylo zdlouhavé.

Hned včera zadala do nového softwarového programu jména Morey Gilbert a Rose Kleberová, a když v noci zatelefonoval Magozzi, přidala k nim jméno Ben Schuler, ale po hodinách prosívání zákonem zpřístupněných databází zjistila jen to, že tato trojice nakupuje potraviny ve stejné místní samoobsluze. Jako ostatně všichni v okolí. Možná ty lidi opravdu nespojuje nic jiného, uvažovala, ale Magozzi a Gino byli přesvědčeni o opaku a Grace věřila jejich intuici.

Zamračila se nad bezvýznamným objevem, jemuž program přisoudil takovou důležitost, že ho označil hvězdičkou a vytiskl, načež papír zmačkala a odhodila stranou. „To je nesmysl,“ řekla nahlas.

Grace se měsíce snažila postupovat legálně a do chráněných databází se nabourávala, jen když to bylo naprosto nezbytné. Chabou útěchu, že v počítačovém světě nesešla z cesty ctnosti, shledávala v neoficiálním souhlasu, respektu a vděčnosti Magozziho a dalších policistů, kteří ukončili její letitý strach, byť ji nepřestaly pronásledovat určité obavy. Stále se nevyrovnala se skutečností, že ji jiní policisté kdysi vystavili krajnímu nebezpečí, a tím, že se ztotožnila s Magozziho faktickým prosazováním zákonnosti, neztotožnila se i s postoji těch druhých?

Ve chvilce změnila nastavení operačního systému a zadala parametry pro vyhledání bankovních výpisů a telefonních účtů tří obětí. V přístupu do těchto hájemství bank a telekomunikačních společností nespatřovala nic špatného. Tihle nemravové prodávali každý detail života svých klientů nejvyšší nabídce, ale vůči žádostem policie o informace se chovali licoměrně a arogantně. To, že policie musela doložit požadavek soudním příkazem, a od jiných ho nepožadovali, považovala Grace za dostatečné ospravedlnění a trochu škodolibě se propracovávala k důvěrným informacím. Ostatně Magozzi moc dobře věděl, že to udělá, když ji žádal o pomoc, ať výslovně, nebo náznakem.

Vstup do jiných databází – finančních úřadů, pojišťoven, FBI – se ospravedlňoval hůř, ale to nijak nepřibrzdilo její hbité prsty, když přejela k velkému počítači IBM a plna elánu začala ťukat do klávesnice. Zášť vůči FBI u ní přetrvávala a někdy se nabourávala do její databáze bez určitého důvodu, čistě ze zlomyslnosti. Tentokrát to ovšem bylo jiné. Dělala to pro Magozziho. Samozřejmě mu o tom neřekne. Nebude ho zatěžovat a trápit tím, že se dopouští počítačového zločinu.

Telefon zazvonil právě v okamžiku, kdy tiskárna začala vystřelovat kapičky inkoustu do tvaru hvězdičky. Grace zvedla sluchátko, a když zaslechla country a nevázaný řehot, usmála se. „Ahoj, Annie! Co děláš poránu v baru?“

Vřelý hlas sirupovitě převaloval slova v ústech. „Nejsem v baru, ale v jídelně, kde vaří nejlepší huevos rancheros ve městě.“

„Podle zvuků bych hádala na bar.“

„Zlatíčko, to je tím, že tu mají báječnou fonotéku. Lidi si tu ohromně užívají. Měla bys zvednout svoji roztomilou staženou prdelku a vyrazit sem, Grace. Nebudeš mi věřit, ale koukám na lokál plný chlapů v pravých kovbojských holínkách a kloboucích – a víš co?“

Grace se rozesmála. „Bojím se zeptat.“

„Tihle staří dobří hoši ti otevřou dveře, nabídnou židli, na pozdrav cvrnknou do klobouku a jsou úplně vedle z ženských při těle. Nejlepší na tom je, že jsem nejtlustší žena v Arizoně.“

„Jistě jsi na sebe pyšná.“

„Představuju jedinečnou příležitost pro muže, kteří si potrpí na renesanční ženství. Proč jsem tak dlouho tvrdla v Minnesotě? Tam jsem byla jen jednou kobylou ve stádu. Tady jsem svěží, plně vyvinutou rozkvetlou pivoňkou mezi vychrtlými chudobkami. Panebože, miluju jihozápad, ale ty mi chybíš. Dokonce mi chybí i Harley a Roadrunner.“

„Ty mi taky chybíš, Annie. Měla bys zavolat častěji.“

„Provedu něco lepšího. Přiletím na víkend. Večer jsem mluvila s Harleym, vybavení prý dokompletují cobydup a může se kdykoli vyrazit.“

„Pojedeš autem s námi?“

Annie nepotlačila hrdelní smích. „To si nenechám ujít. Kromě toho můžeme cestou probrat, co všechno se mi tady podařilo zařídit. Řekla jsi Magozzimu, že odjíždíš?“

„Ano.“

„Rozplakal se?“

„Totiž… Řekla jsem mu jen o Arizoně.“

Grace chvíli slyšela ve sluchátku jen sentimentální zpěv, nějaký kovboj se svěřoval, že nechal své srdce na stanici autobusu v Tulse. „Chytračíš, zlatíčko. Neměla bys toho chudáka natahovat na skřipec. Jednou jsme se rozhodli, že se pustíme do případu těch pohřešovaných dětí v Texasu, a podle Harleyho se další žádosti jen hrnou. Budeme na cestách dlouho, Grace. Musíš mu to říct… pokud ovšem nehodláš zůstat, provdat se a žít v domě bez mříží na oknech, aby tvoje děti nevyrůstaly jako zvířata v zoo.“

„Plácáš hlouposti, Annie. Magozzi a já… náš vztah není takový.“

„Kruci, to mi nevykládej. Propadáte sexuálním orgiím, jen se na sebe podíváte; spát spolu je jen formalita, prostě jste se k tomu zatím nedostali.“

Grace hned neodpověděla a to byla chyba.

„Panebože,“ vydechla Annie. „Ty o tom uvažuješ, co?“

„V poslední době uvažuju o spoustě věcí. Ale do Arizony pojedu.“

Když Grace dotelefonovala s Annie, objevila Charlieho, jak sedí na chodbě a dívá se na kliku dveří do sklepa – bylo na něj větší spolehnutí než na barometr.

Pokazí se počasí, pomyslela si Grace.

Annie zavěsila a bubnovala konečky prstů do barového pultu z nehlazeného dubového dřeva. Nehty dneska zvýraznila brčálovým lakem, protože jen málo žen na světě volí tuto barvu a Annie ráda vyčnívala. Taky chtěla vyzkoušet brčálové kontaktní čočky a představa, že by barevně neladily s nehty, byla pro ni nesnesitelná.

Marná sláva, volba barevného rázu dne ji tentokrát řádně potrápila. Hned ráno musela pospíšit do kadeřnictví, aby jí udělali černý přeliv, protože Annie Belinská by nesnesla kombinaci tizianových vlasů s brčálovým hedvábným kimonem; ale když teď shledala, že ji očima hltá třicet párů mužských očí, usoudila, že to stálo za námahu. Jak se daří pracujícím ženám či matkám rodiny pečovat o vlastní vzhled, to zaboha nechápala.

Usmála se – poněkud koketně – a zavrtěla na barové stoličce rozměrnou zadnicí zahalenou v hedvábí; byla by přísahala, že zaslechla třicet roztoužených vzdechů.

Někteří muži tu byli pochopitelně se ženami a Anna jich pár podezírala, že usilují o její život. Časopisy a televize jim vtloukly do hlavy, že na obezitě není nic přitažlivého a neodpovídá to trendu, proto věnovaly spoustu času aerobiku a počítání kalorií, aby se vyhnuly nadváze. Všechny byly opálené, štíhlé a v džínách, které těsně obepínaly jejich zadečky, a ve velmi úsporných tričkách vypadaly sportovně. Ale Annieina přítomnost – to, že se očividně chlubila každým nadbytečným gramem, jako by byl ze zlata – je úplně vyvedla z míry a dokonale naštvala, neboť muži, kteří normálně toužili po barbínách v bikinách, byli u vytržení z tlusté ženy dvojnásobné hmotnosti.

Annie by rozmrzelým ženám ochotně sdělila, že muže nepřitahuje žádný určitý tělesný typ – podle jejího mínění homosexuální módní návrháři vytvořili hanebný mýtus – ale to, jak žena využívá svého těla, očí a hlasu, a – božínku – v tom se Annie vyznala.

„Slečno Belinská!“

Pane na nebi, vůbec si nevšimla, odkud se vzal, a Annie málokdy něco uniklo. Zničehonic se za ní vynořil a ona málem spadla ze stoličky, když zaslechla jeho pomalou, zemitou jižanskou kovbojskou mluvu. Stejně jako Annie sirupovitě převaloval slova v ústech, což slušelo spíš ženám. Tímto hlasovým projevem mohl ženám imponovat jen rodilý kovboj.

„Á, buďte zdráv, pane Stellane! Jste jeden z mála mužů, který mě dovede vylekat.“

Stál vedle ní, uctivě tiskl kovbojský klobouk na prsa a vypadal jako Gary Cooper v některých starých filmech – až na to, že oči filmové hvězdy byly podmanivější. „Použiju všech dostupných způsobů, abych se vám vtiskl do paměti, slečno Belinská.“

Annie se na něho tajuplně pousmála, odměnila tak jeho lichotivá slova. Ne že by u ní měl nějakou šanci, pochopitelně. Dobře vypadal, měl vemlouvavý hlas a uměl se chovat, ale byl to koneckonců jen obchodník s nemovitostmi. A spát s obchodníkem s nemovitostmi – to by byl prudký sešup do průměrnosti, jen o málo lepší než spát s advokátem. „Tak povídejte, pane Stellane! Opatřil jste nám haciendu?“

„Samozřejmě, madam, na dobu a za cenu podle vašeho požadavku.“ Položil na pult smlouvu o pronájmu, aby ji podepsala. „Majitelé se cukali ohledně svolení s chovem psa, dokud jsem jim nevysvětlil, že je to policejní pes, a tím se to vyřešilo. Nenapadá lidi, viďte?“

Annie se dotkla koutku úst svým brčálovým nehtem. „Ne. Není to útočný pes.“ Rozmáchle podepsala smlouvu.

„To je dobrá zpráva. Domníval jsem se, že je to slídič, když jste přijeli pomoct náčelníkovi v pátrání po jeho dceři.“

Annie se usmála při zmínce, že Charlie by mohl slídit po někom jiném než po Grace, což bylo skoro tak legrační jako domněnka, že Charlie je útočný pes. „Jste znamenitě informovaný člověk, pane Stellane. Nemusím snad připomínat, že budeme úzce spolupracovat s vaší skvělou místní policií.“

„Ach, hernajs, to vědělo celé město tři minuty po vašem příjezdu. Tohle je opravdu malé město, slečno Belinská.“

Opravdový zapadákov, pomyslela si Annie, když o něco později kráčela ulicí k budově policejní stanice a cítila, že se na ni upírá spousta očí. Když jedna podsaditá, slušně oblečená žena způsobí, že se po ní otočí tolik hlav, všechny místní raní mrtvice, až se na ulici objeví Harley.

Náčelník Savadra byl zatím jedinou výjimkou z pravidla. V okamžiku, kdy ji obdařil svým standardním ranním posmutnělým úsměvem, cítila se naprosto uvolněně a opět sama sebou. Byl rozhodně nejošklivějším mužem ve městě. Ostře řezaný obličej, v němž slunce prohloubilo vrásky, a neskladné šlachovité tělo tvořily nepříliš vábný celek, ale vyzařovalo z něj něco, čím si od první chvíle získal Annieiny sympatie.

„Doslechl jsem se, že jste získala haciendu.“

Annie přešla rovnou k ochlazovači vody, jímž dovybavila náčelníkovu kancelář hned druhého dne. „Vidím, že novinky se šíří městem rychleji, než stačím přejít ulici.“

„Podle mých zpráv nechodíte, ale přímo tančíte, slečno Annie.“

Slečno Annie. To se jí líbilo. Připomínalo to Mississippi. Líbilo se jí to, protože s ní skrytě neflirtoval, jen ji přátelsky škádlil. „Počkejte, až uvidíte moje tři kolegy. Jsem z nich nejkonzervativnější.“

Náčelník Savadra se opřel na rozvrzané dřevěné židli a pozoroval, jak ukládá do kufříku spisy. „Myslel jsem, že odjedete až v pátek.“

„Připravila jsem prakticky všechno, co bylo třeba, než tu spustíme počítače. Teď když jsem podepsala smlouvu o pronájmu haciendy, můžu odfrčet dřív.“

„Stýská se vám po přátelích.“

Annie po něm zašilhala. „Nečekala jsem to, aspoň ne v té míře, ale stýská. Neprozraďte jim to.“

Náčelník se usmál. „Zajedu do haciendy začátkem týdne, abych se ujistil, že je zapnutá elektřina a bazén naplněný vodou, než se vrátíte.“

„Děkuju, ale Joe Stellan tam pošle svoje lidi a ti se postarají.“

„Přesto se tam podívám, zamávám jim před očima odznakem, posílím tak jejich bohabojnost a věci to pomůže.“

Annie se usmála. „Jste velmi laskav.“

„Žertujete? Při nejlepší vůli vás nedokážu odměnit za to, co pro mě děláte. Pořád nechápu proč. Co přimělo skupinu lidí k tomu, že se vydá přes půl země s technikou za milion dolarů?“

„To je dlouhá historie.“

„Těším se, až mě s ní seznámíte.“

28

Gino zachoval klid, jen dokud projížděli Wayzatou, ale na dálnici znervózněl, protože se bál, že když začnou opět vyslýchat Jacka Gilberta, mohl by ve stodesetikilometrové rychlosti vyskočit z auta. Naklonil se, mrkl na tachometr, načež si rozepnul bezpečnostní pás a otočil se k Jackovi.

„Tak, Jacku, dám vám další možnost, abyste udělal správnou věc. Kdo si myslíte, že se vás pokouší zabít?“

„Jackova hlava klesla na opěrku. Já tušil, co na mě šijete. Prý že mě svezete do města. Potřebovali jste mě dostat samotného do téhle zasrané rachotiny bez klimatizace, abyste ze mě něco vymáčkli.“

Gino se zatvářil udiveně. „No ne, já zírám, Jacku. Jde mi z vás hlava kolem. Kdyby se mě někdo všemožně snažil šoupnout pod kytičky, slintal bych blahem, že mě poldové naložili do auťáku a leží jim na srdci moje bezpečí. A víte co? Vyzvonil bych jim všechno, co vím, a pomáhal bych jim ze všech sil, aby dopadli toho fešáka dřív, než mě odkrouhne. Ale vy ne. Klidně se vyvalujete na zadním sedadle, pusu nepřátelsky na zámek. Něco vám povím, Jacku. Napadá mě jediný důvod, proč se takhle chováte, a to že jste ten střelec, kterýho hledáme. Možná jste tu šmíráckou show zinscenoval proto, abyste nás zmátl.“

„Prokristapána, zadržte! Nejsem debilní usmrkaný sráč, co vám za svezení, čokoládovou tyčinku a limonádu bude zpívat. Na vaše stupidní otázky vůbec nemusím odpovídat. Myslete si, co chcete. Dostanete ze mě velký hovno.“

Magozzi mrkl vpravo a potěšilo ho, že Ginova pistole dál spočívá v pouzdře. Nicméně byl nejvyšší čas, aby zasáhl. „Snažíme se vám pomoct, Jacku,“ řekl smířlivě. „Podívejte se na to z našeho hlediska.

My vás nepodezříváme, že jste zastřelil vlastního otce, tomu se nám nechce věřit, ale jsme skálopevně přesvědčeni, že víte něco, co vysvětluje, proč ty lidi někdo zavraždil, i vaši obavu, že vrah jde po vás.“

„Proč myslíte, že vraždí jeden a tentýž člověk?“ Jack se ušklíbl.

„Protože si to myslíte vy.“

Jack na chvíli oněměl. „No tohle,“ vydechl konečně. „To je naprostá kravina, pánové. Nemám nejmenší tušení, ani ťuk, kdo zavraždil mého otce, Bena nebo tu Rose, a nevím, kdo střílel dneska ráno na mě. Nemyslíte, že bych vám to jinak řekl, už jenom proto, abych si zachránil vlastní kejhák?“

Gino trhl rameny. „Možná jo, možná ne. Kdo ví? Třeba se snažíte zachránit kejhák někomu jinýmu.“

Jack se rozchechtal. „Vy jste ale srandista. Jack Gilbert – hrdina. Najmu si vás jako reklamního agenta. Nemůžete otevřít okno? Smrdí to tu po hamburgrech.“

Magozzi, který za volantem zachovával už skoro kilometr ledové mlčení, teď řekl: „My přece netvrdíme, že víte, kdo vraždí, Jacku. Říkáme jen, že víte, proč ti lidé zemřeli násilnou smrtí. To je velký rozdíl.“

Jack vyhledal Magozziho oči ve zpětném zrcátku, ale nepromluvil.

V půli cesty do dvojměstí zastavili, vyhověli Jackovu naléhavému přání. Prohlásil totiž, že musí na záchod, ale když zajeli k čerpací stanici, vystoupil z auta a zamířil k sousední prodejně alkoholu.

Magozzi zavrtěl hlavou. „Tomu říkám servis. Detektivové vozí zákazníky do kšeftu s chlastem. Tohle do hlášení nenapíšu.“

„Pěkně nás přečural, všivák jeden,“ láteřil Gino.

„Zvysoka.“

„Nesnáším advokáty. Panebože, jak já je nenávidím! Co jeho panička? Čím tě obdařila?“

„Ta ženská sotva někdy někoho něčím obdařila. Je studená jako psí čumák. Minnesotsky ledová. Neví, proč se Jack a jeho táta rozhádali, a zřejmě se ani neobtěžovala se ho na to zeptat.“

Gino si opřel hlavu a zavřel oči. „Nejlíp by bylo šoupnout ho do lapáku pro bránění ve výkonu spravedlnosti.“

„Nic proti němu nemáme.“

„Tak kam sakra pojedeme? Jack nám nic víc neřekne.“

„Třeba nám pomůže Pullman.“

*

Když dorazili k pěstitelské školce, byly první dvě řady na parkovišti obsazeny a překvapivě mnoho zákazníků procházelo mezi venkovními stoly, s dřevěnými vozíky naloženými naklíčenými květinami a jinou zelení.

„Zdá se, že obchod jen kvete,“ poznamenal Magozzi.

Jack se vrtěl na zadním sedadle, jenjen vystoupit. „Je osmadvacet stupňů. Touhle roční dobou každý stupeň nad dvacet znamená o dvě auta na parkovišti víc.“

„Děláte si legraci?“

„Nedělám. Zastavte ten krám a pusťte mě ven, ano?“

Magozzi si ho ve zpětném zrcátku změřil očima. Po pár vteřinách na matčině území úplně schlípl. „Zadržte svoje oře. Hledám volné místo.“

Gino vyhlížel bočním oknem a nepřestal se vztekat nad katastrofálním nezdarem svého snažení vyrazit z Jacka nějaké informace. „Co je tohle za lidi? Jak to, že nejsou v práci? Proč neparkujou mezi čárama? Každá z těch šunek zabírá nejmíň dvě místa.“

Magozzi zajel na volné místo před velkým skleníkem právě v okamžiku, kdy Marty a Lily vycházeli ze dveří a vlekli plně naložené vozíky ke kombíkům zákazníků. Marty spatřil jejich auto okamžitě, tázavě na ně pohlédl a znejistěle zamával. A ještě víc ho zmátlo, když z auta vystoupil Jack a zamířil rovnou ke svému mercedesu v zadní části parkoviště.

„Páni! Ani neřekl trhněte si nohou.“

„Šupák nevychovanej.“

Čekali v autě, pozorovali, jak Marty pod Lilyiným dohledem nakládá do kombíku plata.

„Pullman dneska vypadá nějak líp,“ poznamenal Magozzi.

„To dělá tvrdá práce a ženský dozor. Zakaluje charakter, teda podle tchyně, která mě o minulým víkendu krmila podobnýma moudrostma, když jsem stál na žebříku a čistil okapy. V tý kombinéze vypadá jako dítě, co?“

„Kdo? Lily?“

„Jo. Pojď, trochu na ni zatlačíme. Třeba bude sdílnější než její potomek.“

Magozzi sykl. „Slupne tě zaživa.“

„Já vím. Takže se jí ujmi ty, já promluvím s Martym.“

Následovali Martyho a Lily do skleníku a zdvořile počkali, až kupující u pokladny zaplatí a odejde. Skleníkem se potulovali další zákazníci, ale naštěstí všichni z doslechu. Magozzi přistoupil k pultu, ale Jack se prosadil dřív, než stačil říct slovo.

„Potřebuju klíčky.“ Krátce pohlédl na matku, pak na Martyho. „Kde jsou?“

Marty nevzrušeně omrkl Jackovu podlitinu na tváři a obvaz na čele.

„Pustil sis někde hubu na špacír, Jacku?“

„Vrazil jsem do stromu.“

„Nepovídej.“

„Snažil jsem se uniknout osobě, která po mně střílela.“

Lilyiny oči se rázem upřely na syna a Magozzi poprvé spatřil ve staré ženě matku. „Kdo po tobě střílel?“ uhodila na něj.

Jack málem uskočil. Matka ho přímo neoslovila hodně dlouho. „Nevím.“

Nato se stará žena napřímila a její oči se opět zatvrdily.

Do háje, ona taky něco ví, pomyslel si Magozzi.

Marty upřeně pozoroval Jacka a v jeho tváři se vystřídalo několik výrazů. Hněv, znechucení, zklamání, snad i trochu strach, ale za tím vším starost. Magozziho překvapilo, že Marty Pullman projevuje o Jacka nefalšovaný zájem.

„Co o tom víte?“ zeptal se Marty Gina.

Gino si všiml ženy v tmavočervených elasťákách, která se blížila s plným dvoukoláčkem k pokladně. „Pojď se projít. Povím ti, co víme.“

„Ty klíčky!“ dožadoval se Jack, když vykročili.

Marty se otočil a pohrozil Jackovi prstem. „Klíčky nebudou. Zůstaneš tady.“ Podíval se na Lily a dodal: „Celý den, celou noc, odteďka tak dlouho, dokud neřeknu, abys vypadl.“

Jack a Lily před ním pomrkávali jako vylekané děti.

„Myslím to vážně,“ varoval Jacka Marty a vyšel s Ginem ze dveří.

Jack otevřel ústa, měl něco na jazyku, když vtom mu poklepala na rameno žena v tmavočervených elasťákách. „Promiňte, pane. Poradil byste mi, čím se správně hnojí rododendrony?“

Jack se otočil, zadíval se na plastovou nádobku, kterou držela v ruce, a bez dlouhého přemýšlení řekl: „Nene, tohle je příliš alkalické. Na rododendrony potřebujete něco kyselejšího. Podívejte se v regálu, kde jste objevila tohle.“

„Ano? A neukázal byste mi to pravé? Je tam tolik druhů hnojiv…“

Jack se zhluboka nadechl, aby se přenesl do jiné dimenze. „Ovšem. Ano. Zajisté. Ukážu vám to.“

„Zdá se, že se v oboru vyzná,“ prohodil Magozzi před Lily.

„Měl by. Vyrůstal tady,“ pronesla nepřítomně a očima sledovala syna, jak se proplétá mezi četnými zákazníky, kteří horlivě nakládali na vozíky zboží ze stolů a regálů. „Povězte mi o tom střílení. Kdo střílel na Jacka?“

„Snad abyste se zeptala Jacka sama.“

„Ptám se vás.“

Magozzi si povzdechl. „Jack si myslí, že na něj někdo střílel na příjezdové cestě, tak střelbu opětoval.“

Lily k němu pomalu otočila hlavu. „Myslí si to? Není si jist?“

Magozzi pokrčil rameny. „On ano. My ne. Aspoň zatím ne. Na místě se našla spousta nábojnic i střel, ale všechny můžou pocházet z Jackovy zbraně. Ověřujeme to.“

Lily ho přes brýle obdařila jedním z pohledů jakoby inspirovaných Yodou. „Jack nemá žádnou bouchačku. Nenávidí zbraně.“

„Prý patřila Moreymu a odnesl si ji odtud domů včera večer, když se dověděl o vraždě Bena Schulera.“ Magozzi se soustředěně zadíval do jejího obličeje a zeptal se: „Věděla jste, že Morey vlastnil zbraň?“

Neuhnula před jeho pohledem. „I kdyby, neřekl by mi o tom.“

Magozzi se opřel lokty o pult, takže se jejich oči ocitly ve stejné výši. „Poslyšte, paní Gilbertová,“ oslovil ji tiše. „Domníváme se, že Jack o těch vraždách něco ví – i o vraždě vašeho manžela.“

V Lilyiných očích se mihl stín.

„Včera na smuteční hostině sebou málem sekl, když slyšel, že někdo zastřelil Bena Schulera, a nejen proto, že se prostě lekl. Vyděsilo ho to k smrti, protože si uvědomil, aspoň my si to důvodně myslíme, že bude další obětí. On něco ví, paní Gilbertová, a my mu nemůžeme pomoct, dokud se nám s tím nesvěří.“

„A vy chcete, abych s ním promluvila,“ řekla suše.

Magozzi se narovnal a rozhodil rukama. „Nám se nechce svěřit. Třeba se svěří matce.“

*

Gino a Marty se venku usadili na přední nárazník neoznačeného policejního auta a oba se napili vody z pet lahví, které Marty vytáhl z ledničky u vchodu. „Momentálně je pro nás jediným vodítkem on, jenže nám prd řekne,“ spustil Gino. „Nejradši bych ho strčil do cely k nějakým řízkům, aby se rozpovídal, ale Magozzi má etický výhrady. Tak mě napadlo, že jako přízeň a vůbec bys z něj mohl vytáhnout něco víc než pšouk ty.“

Martyho tvář se rozšířila do úsměvu, ale zarazil se a potřásl hlavou.

„Večer jsem se o to pokusil, Gino, a tvrdě jsem ho zmáčknul. Vím, že něco tají. A zvláštní věc – něco mi říká, že k tomu má zatraceně dobrý důvod. Ale zkusím to znovu. Dneska večer, až Lily půjde spát.“

„Ty ho tu vážně chceš držet?“

„Jestli ho opravdu někdo chce zabít, bude tu v bezpečí víc než jinde.“

„Jak to? Morey tu nebyl v bezpečí,“ namítl Gino.

Marty mu čelil pevným pohledem. „Protože já tady taky zůstanu a mám zbraň. Jack mě včera požádal, abych si z domova přivezl pistoli. Bojí se o Lily. A já se teď bojím o oba. Jack je opravdu vyděšený.“

Gino pokýval hlavou. „My vlastně taky. Ale Jack mohl před svým domem taky střílet sám, Marty. Víc se dozvíme od balistiků, a možná ani od nich ne. Jestli se prokáže, že se střílelo i z jiný zbraně, než s kterou se oháněl Jack, necháme to tady hlídat.“

Odmlčeli se, když viděli, že se k nim přes parkoviště žene Jack.

„Kde jsou sakra hromotluci? Mají být na stejném stole co panenky, a mně se tam cílí zákaznice, že nemůže žádné najít.“

Marty si mnul čelo, snažil se v duchu přeřadit od vražd k rostlinám.

„Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíš, Jacku.“

„O zasraných rajčatech, krucifix. Kde jsou?“

„A tak. Dal jsem nějaká do stínu u malého skleníku.“

Jackovi poklesla brada. „Tys dal rajčata do stínu?“

„No ano. Jestli to teda jsou rajčata.“ Mávl rukou doprava a Jack se zadíval tím směrem.

„Panebože!“ Vystartoval, ale zabrzdil, otočil se a vrátil se k Ginovi. „Zapomněl jsem vám poděkovat za svezení, vážený.“

„Ano, zapomněl.“

Jack přikývl, vrazil ruce do kapes a pohlédl stranou. „A ještě něco.“

„Copak?“

„Někdy se chovám jako vůl.“

„Myslíte?“

„A přesto jste se mnou jednali, vy i váš parťák, docela slušně. Kéž bych vám mohl nějak pomoct.“ Zadíval se Ginovi do očí. „Myslím to vážně.“

Gino sledoval, jak sklíčeně odchází. „Sakra. Teď nevím, na čem jsem.“

Marty se zasmál. „Jack umí každého dokonale vyvést z míry.“

29

Gina obklopili, sotva prošel dveřmi do oddělení vražd. Langer, McLaren, Gloria a Peterson se k němu přihnali jako smečka blahem nyjících štěňat. Někdo méně srdnatý by se možná i polekal, napadlo ho. „Co tady děláš, Larsi?“ zeptal se detektiva Petersona. „Myslel jsem, že tě šoupli do protidrogovýho oddělení, dokud se nevrátí z dovolený Tinker.“

Peterson nevypadal dobře a barvou pleti o moc nepředčil mrtvoly, které viděli v posledních dnech. „Jen na včerejšek. A víš, co jsem dělal? Poslali mě na odvykací oddělení kliniky jako pokusnýho králíka a testovali na mě nějaký nový metadonový přípravek. Bůhvíco jsem tam chytil…“

Gloria odstrčila Petersona jemným zavlněním boků, čímž ho málem porazila. „Blablablabla, no tak, Gino, ven s tím!“

„S čím?“

„To má být vtip?“ McLaren měl na sobě tmavomodrobílé kostkované sako, z něhož oči jen přecházely. „Byla vás plná televize a vy ani nebrnknete. Co se stalo u Gilbertových? Kde je Magozzi?“

„Leo jel předat pár drobností balistikům a u Gilbertových se nic nestalo.“

„Kolik je mrtvých?“

„Žádný. Gilbert podle všeho vystřílel celý zásobník na úkladnýho fantoma a skolil akorát auťák svojí manželky. To je všechno.“

Petersonova kostnatá ramena pod bílou košilí poklesla. Smutně shlížel na svůj prázdný psací stůl, patrně snil o vraždách, krvežíznivý nenasyta. „Takže to byla novinářská kachna.“

Gloria se prudce otočila, přičemž zašustilo duhové hedvábí jejích šatů a zachřestily řady korálků ve vlasech. „Blbouni, říkala jsem vám, že na tom nic nebude. Z Wayzaty vám sypou písek do očí a vy jim všechno spolknete. Larsi, máš tři minuty na to, aby tě Harrison, ještě než odejde, převedl z protidrogovýho zpátky k nám, jinak si tě tam nechají napořád.“

„Sakra práce.“ Peterson si klestil cestu ke dveřím.

„Takže jste na nic nekápli?“ zeptal se Langer Gina, když se všichni vrátili ke svým psacím stolům.

„Že se ptáš. Krok vpřed, dva kroky vzad. Co váš případ?“

Langer zavrtěl hlavou a ukázal na vysoký stoh písemností na okraji stolu. „Tohle všechno jsme dostali od Interpolu k jejich šestí obětem. Většinou je to samá hlušina, byli to obyčejní lidé a vedli všední život.“

„Ale Interpol je označil za oběti nájemného vraha, ne?“

„To je jejich hypotéza, nesetkal jsem se ovšem s míň pravděpodobnými terči.“

„To se týká i těch, co někdo sejmul tady.“

Langer se zamračil. „Právě. A kromě zbraně jsme na žádnou souvislost s Fischerem nenarazili.“

„Na Malchersona už tlačí federálové,“ lamentoval McLaren. „Považujou nás za partu pochůzkářů, co si všimnou hovna, až když do něj šlápnou, takže se chystají převzít náš případ, rozlousknou ho nejspíš během polední přestávky a slíznou všechnu smetanu. Vypadá to, že od zítřka budeme s Langerem přednášet na základních školách o práci policie.“

„Hm.“ Gino si v rozpacích zastrkoval košili do kalhot. „Co na to Malcherson?“

Langer pokrčil rameny. „Máme ještě dneska s něčím přijít, jinak prý je zapojí do vyšetřování. Popravdě řečeno, nepřipadá mi to jako úplně špatný nápad. Jsme ve slepé uličce.“

Gino potřásl hlavou. „Jestli tolik stojí o ten případ, pak vědí něco, co nevíme my.“

„Pravděpodobně.“

Magozzi vtrhl do oddělení jako prudký vítr a hnal se uličkou, tiskl k uchu mobilní telefon a napjatě poslouchal. V chůzi zdravil kolegy mávnutím ruky a gestem přizval Gina k jejich psacím stolům.

Zatímco Magozzi telefonoval, Gino hledal v zásuvce svého stolu něco k snědku. Narazil na zvětralé pastilky proti kašli a přemýšlel, jestli jsou poživatelné, když Magozzi řekl do telefonu: „Díky, Dave,“ a ukončil hovor.

„To byl Dave? Balistik Dave?“

„Ano, ten. Má pro nás novinku. Rose Kleberová a Ben Schuler byli zastřeleni stejnou devítkou.“

„Juchú, jupí, jupí, naše první solidní vodítko, a panebože, prosím tě řekni, že je to ta samá devítka, kterou zabavili ve Wayzatě Jacku Gilbertovi, a já ho vlastnoručně zavřu do lochu.“

„Bohužel. Dave ji hned otestoval střelbou. Jackova zbraň ty dva nezabila.“

„Do prdele.“

„Dave se taky věnoval střelám u Gilbertových. Všechny vypálil ze svojí bouchačky Jack, až na jednu.“

„Ouha.“ Gino se opřel na židli a propletl prsty rukou na břiše. „Takže někdo se ho vážně pokusil oddělat.“

Magozzi přikývl. „Vykutali zvláštní střelu ze střechy manželčina auta, asi tři centimetry nad dveřmi od kufru, Jack říkal, že u nich stál, pamatuješ? A tahle střela pochází ze zbraně, která zabila Kleberovou a Schulera.“

„Kristepane.“ Gino se na okamžik zamyslel, načež vstal a popadl z desky psacího stolu želízka.

„Co to vyvádíš?“

„Letím zatknout Gilberta.“

„Proč? Kvůli tomu, že na něj někdo střílel?“

„Jako korunního svědka, pro opilství, kvůli jeho ochraně, to je jedno. Chci ho mít v cele. Ten výstavní pablb věděl, co se stane, to znamená, že věděl, proč se to stane, možná dokonce zná střelce. A řekl nám něco? Ne. Poflakuje se, hubu zavřenou na dva západy, a někdo zatím vraždí. Sakra, zas mi někdo šlohnul sponku na želízka, nikdy není na svým místě, do prdele práce…“

„Uklidni se, Gino.“

Gino zuřivě funěl a díval se na parťáka. „Co?“

„Nemůžeme ho zatknout.“

„Nepovídej.“

„Není vlastně svědkem ničeho, natož korunním svědkem. Ochranná vazba je dobrovolná, a co se týče opilství…“

„No jo, já vím.“ Gino sebou plácl na židli, celý sklíčený. „Můžeme se za ním vypravit a pokusit se ho znovu vyslechnout. Možná by to chtělo opatřit si cestou elektrický bodec na pohánění dobytka, bez něj nám ten zmetek neřekne ani ň.“

„Brnkni Martymu. Pověz mu, co víme, zasvěť ho víc do věci. A ať to řekne taky Lily. Dopoledne jsem ji trochu popíchl. Možná se těm dvěma podaří z něj něco vymámit.“

Gino sáhl po telefonu. „Musíme nechat školku hlídat, jestli tam Jack zůstane.“

„Správně. Zařiď to, já zavolám řediteli Boydovi do Wayzaty, aby v případě potřeby přivezl Jackovu paničku.“

Když Magozzi domluvil s Boydem, zacvrlikal jeho mobilní telefon. „Prosím, Grace.“

„Zavolejte mi z pevné linky. Nesnáším mobily.“

Rázně zavěsila, Magozzi zamrkal, ale hned vyťukal její číslo na aparátu stojícím na stole. „Proč mi nevoláte na pevnou linku vy, když nesnášíte mobily?“

„Protože by mě musela spojit Gloria. A ta mě nenávidí.“

„Co to povídáte? Vyloučeno.“

Grace vyprskla smíchy, ale hned zvážněla. „Program začíná vydávat plody. Možná plané. Nejsem si jista.“

„Vím bezpečně, že Gloria k vám nechová zášť.“

Gino taky telefonoval, ale vzhlédl a zavlnil obočím; Magozzi si ho nevšímal.

„Proboha, Leo, to, proč volám, je určitě důležitější než osobní věci,“ řekla Grace netrpělivě. „Z běžně přístupných zdrojů jsem nevytáhla nic, co by spojovalo ty tři oběti, tak jsem trochu rozšířila okruh pátrání.“

„Propána. Co to obnáší?“

„Zaměřila jsem se na všechno možné. Bankovní výpisy, kreditní karty, investiční portfolio, daňová přiznání…“

Magozzi zavřel oči a složil hlavu do dlaní, zatímco Grace pokračovala ve výčtu svých počítačových zločinů.

„Leo? Jste tam ještě?“

„Ano. Zřejmě je nejvyšší čas, abych vám připomněl, že mi náčelník Malcherson kladl na srdce, ať vám zdůrazním, že pokud nám pomáháte, smíte čerpat informace jen z veřejně přístupných domén.“

„Dobrá. Podávám informaci z veřejně přístupné domény. Morey Gilbert a Rose Kleberová nakupovali potraviny ve stejné místní samoobsluze.“

„To je všechno?“

„Všechno.“

„Mhm.“

„Rozum do hrsti, Leo. Vy máte legální přístup k materiálům ze dvou míst činu. Když shromáždíte veškeré písemnosti z domu Rose Kleberové a Bena Schulera a začnete je porovnávat, dozvíte se možná za pár týdnů to, co já vím už teď.“

„Dobrá, Grace. Rozumím. Poslouchám.“

„Všechny tři oběti – Morey Gilbert, Rose Kleberová a Ben Schuler – utratily spoustu peněz za letenky. Jakmile jsem zjistila tohle, zabrousila jsem do databází leteckých společností a ukázalo se, že většinu cest podnikla tahle trojice společně. Drtivou většinu. Letěli ve stejný den, stejnou linkou do stejného místa, seděli vedle sebe.“

„Co to bylo za cesty? Trávili společně dovolenou? Účastnili se zájezdů pro seniory?“

„Neřekla bych.“

„Tak kam a proč cestovali?“

Magozzi seděl a chvíli poslouchal, nejdřív se mračil, ale postupně se jeho tvář rozjasňovala. „Moment. Přeběhnu k jinému telefonu. Přidržím si vás, ano?“

Gino udiveně vzhlédl, protože Magozzi vyskočil ze židle, a přitiskl si telefon na prsa. „Co je?“

„Možná zmoudříme,“ prohodil Magozzi přes rameno a hnal se k Langerovu stolu.

Gino řekl do telefonu pár slov, zavěsil a pospíšil za ním.

Magozzi zabrzdil u vyplašeného Langera, popadl jeho telefon a stiskl červeně poblikávající tlačítko. „Grace, jste tam ještě? Nezavěšujte… Aarone, dej mi ten seznam obětí od Interpolu!“

Gino zaslechl v parťákovu hlasu potlačované vzrušení a viděl napětí v jeho tváři. Stoupl si tak, aby viděl Magozzimu přes rameno. Ten se skláněl nad psacím stolem s propiskou v ruce, před sebou list papíru, který mu Langer podstrčil.

„Ano, Grace. Zopakujte mi to.“ A za přihlížení Gina a Langera přiblížil propisku k papíru.

„Co se děje?“ zašeptal McLaren a přejel od svého stolu s židlí z druhé strany k Magozzimu. Langer pokrčil rameny, a tak McLaren sledoval, jak Magozzi píše, a s každým tahem propisky čím dál víc vraštil zrzavé obočí.

Zakroužkovával města, kde podle Interpolu došlo k vraždám – Londýn, Milán, Ženevu a všechna ostatní – a ke každému připsal „MRB“ a několik číslic. „Mám to,“ řekl do telefonu. „Děkuju, Grace. Brnknu vám.“

Gino poklepal buřtíkovitým prstem na to, co Magozzi napsal na papír. „Co je to? Co znamená MRB?“

Magozzi ukazoval propiskou na písmeno po písmeni. „Morey. Rose. Ben. Grace zjistila, že naše oběti cestovaly několikrát společně letadlem. Zapátrala po destinacích výletů a klaplo to.“ Pokývl hlavou k papíru. „Tady jsou cíle jejich cest. A tady data. Navštívili ta města a odletěli většinou do čtyřiadvaceti hodin, a právě do té doby spadají podle Interpolu jednotlivé vraždy.“

Chvíli všichni mlčeli. Gino si mnul čelo, masíroval si tak mozek. „To je setsakramentská náhoda, co?“

„Taky bych řekl. Zvlášť když je cesta tak krátká. Kdo letí do Paříže na půldruhého dne?“

„Nebyly to pracovní cesty?“ zauvažoval nahlas Langer.

Magozzi sevřel rty. „Ledaže jejich pracovní náplní bylo zabíjet. Ti lidé šestkrát přicestovali do šesti měst právě v den, kdy v nich Interpol zaznamenal vraždu.“

Gino zkřivil tvář. „To je fakt divný.“

„Víc než to. Tohle není shoda okolností, ale závažná indicie.“

McLaren si ho nevěřícně měřil očima. „Víš, co říkáš, Leo? Že v Uptownu žila banda stařeckých vrahů. To je trochu moc i na mě. Tohle by od tebe nekoupil ani Hollywood.“

Magozzi se zadíval na Gina, který se úporně kabonil, mobilizoval veškeré mozkové buňky. „Pozorně tě poslouchám, Leo, víš, že mám rád nekonvenční hypotézy jako tady Johnny, ale prokristapána! Svatý Gilbert vraždí lidi po Evropě? Bábinka Kleberová ve svých starých ortopedických botách prchá po kočičích hlavách poté, co někoho odpráskla? O čem se tu bavíme? Že tihle lidi se v pětašedesáti letech rozhodli přilepšit si k důchodu jako nájemní vrazi?“

„Morey Gilbert by něčeho takového rozhodně nebyl schopen,“ řekl tiše Langer. „Tys ho neznal, Leo.“

„Třeba ho neznal nikdo.“

„Musí existovat jiné vysvětlení,“ trval na svém Langer.

„Budeme po něm pátrat. Ale nemůžeš zavírat oči před fakty jen proto, že z nich vyplývá pro tebe nepřijatelná pravda.“

Langer mlčel, v duchu si tu větu opakoval pořád dokola, protože dokonale vystihovala to, co dělal v posledním roce – zavíral oči, tajil fakta, tvářil se, že neexistují, protože se zoufale bránil pravdě.

McLaren se nevzdával. „Aaron má pravdu. Tamty dva neznám, ale Moreyho Gilberta ano, a toho dojalo, když někdo zašlápnul slunéčko sedmitečné. Nikdy by nikoho nezabil. Ostatně to, že navštívili ta města, ještě neznamená, že tam někoho zavraždili. Dejme tomu, že v pátek vyrazím do Chicaga. Co myslíte, jaká je pravděpodobnost, že v noci z pátku na sobotu dojde v Chicagu k vraždě? Ale to neznamená, že ji spáchám já.“

Magozzi se usmál, aby trochu uklidnil McLarena, který zjevně podlehl kouzlu osobnosti Moreyho víc, než se domníval. „Kdyby šlo o jednu cestu a jednu vraždu, mohla by to být náhoda, ale v šesti případech? Musíme to prověřit, Johnny.“

Tím vzal McLarenovi vítr z plachet, ale ne nadlouho.

„To je šílenství.“ Spráskl ruce. „Nedává to smysl. Jak staré jsou ty případy Interpolu, patnáct let? Pak by těm lidem bylo už přes sedmdesát, když odkrouhli prvního. Kdo čeká na stáří, aby se stal nájemným vrahem?“

„Třeba to nebyla jejich první vražda, Johnny,“ namítl Magozzi a všichni ztichli. „Grace říká, že se vydali na cesty už mnohokrát předtím a víckrát i později. Někdy se vypravili do zámoří, jindy jen po Státech, ale taky do Mexika, Kanady – vždycky jen nakrátko, často ani ne na čtyřiadvacet hodin. Grace nám faxuje, co zatím zjistila. Pak obtelefonujeme různá místa, ať víme, jestli ty cesty souvisí s vraždami.“

„Ježíšmarjá, kolikrát vycestovali?“ zvolal Gino.

„Kromě do Interpolem zmíněných měst?“ Magozzi vydechl. „V posledních deseti letech spolu vyjeli všichni tři víc než desetkrát. Grace tu stopu dál sleduje. Elektronické záznamy nesahají do vzdálenější minulosti, takže úplný počet se možná nikdy nedovíme.“

Langer zavzdychal, opřel se na židli a unaveně civěl do stropu. „Já nevím. Nikdo z nich nebyl boháč. Odkud brali peníze?“

Magozzi pokrčil rameny. „Z ciziny, z kont ve švýcarských bankách, třeba je měli zakopané na zahradě Rose Kleberové, kdo ví? To, že jsme nenašli zdroj, neznamená, že neexistuje.“

„Tak dobře.“ McLaren podrážděně založil ruce. „Budu hrát tuhle hloupou hru. Myslíš si, že Morey a jeho přátelé vraždili, protože navštívili stejná města ve stejné době, kdy v nich Interpol zaznamenal vraždy. Jenže oběti evidované Interpolem byly zavražděny pětačtyřicítkou, která zastřelila Arlena Fischera. Z toho vyplývá, že vaše oběti zavraždily naši oběť. A nejen zavraždily, také ji trýznily.“

„Tohle dává smysl,“ řekl Gino. „Interpol považuje vraždu Fischera za osobně motivovanou a tihle lidi žili léta víceméně v sousedství, zdá se tedy dost pravděpodobný, že Fischer aspoň jednomu z nich někdy zkřížil cestu. Jenže i kdyby Gilbertovi připustili, že ho znali, daleko se nedostaneme. Neznám ovšem člověka, který by aspoň jednou nechtěl zabít souseda, přiznejme si to. A jestli někdo zabíjí po celém světě pro peníze, asi má trochu protispolečenské sklony. Co ho zastaví, aby si nevyřídil osobní účty s někým, kdo ho nanejvýš rozlítil?“

McLaren dupl na podlahu a rozjel se na židli ke svému psacímu stolu, bradu si podpíral rukama. „Nelíbí se mi to. Vůbec se mi to nelíbí. Měl jsem Moreyho Gilberta rád, moc rád.“

Langer se na něj smutně usmál. „To všichni.“

30

„Cítím se, jako by mi složili na hlavu fůru cihel,“ postěžoval si Gino. Lokty se opíral o desku psacího stolu a rukama se drbal v ježatém blond sestřihu, jako by se něco takového doopravdy stalo.

„Vím, co tím myslíš,“ řekl Magozzi. Naráz je zahltily informace z naprosto odlišných zdrojů, zaskočilo je to. Když před dvěma lety zasáhlo minnesotský venkov tornádo, farmář, který právě sklízel úrodu, seskočil z traktoru a utíkal k protismršťovému krytu. Hnal se přes pole jako o závod, neustále se ohlížel přes rameno po trombě a znenadání narazil do boku dodávky, kterou mu jela na pomoc manželka. Namístě zemřel. Tak se soustředil na tornádo, které ho pronásledovalo, že auto vůbec neviděl.

Právě tak si teď připadal Magozzi. Hnal se za vrahem svých obětí a znenadání narazil na skutečnost, že jeho oběti byly vrahy. Neviděl blížící se auto a narazil.

V prostorách oddělení vražd bylo ticho. Všichni odešli na oběd. Gloria převzala funkci telefonistky a vyřizovala hovory určené ostatním, aby nešťastníkům Ginovi a Magozzimu dopřála klid, nebo jim spíš umožnila vyrovnat se s informacemi.

„Poslal jsi hlídku, aby střežila Jacka Gilberta?“

„Becker byl s vozem nejblíž. Teď už je u školky. Marty má zbraň, hlídá Lily a Jacka jako jestřáb. Řekl Jackovi, že ho zastřelí, jestli se pokusí odtud vypařit, takže ho Becker nebude muset sledovat.“

„Co ještě říkal Marty?“

„Když jsme odjeli, prý uhodil na Jacka, ale nic z něj nedostal. Chce zavřít školku dřív, opít Jacka a pravdu z něj vytlouct, jestli to nepůjde jinak.“

„Takže jsme v pohodě.“

„Jako mouchy na kravinci. Na místě je expolda, nablízku hlídka, máme to pod kontrolou, a víš co? Zatímco my si rveme vlasy, ten umanutej kretén se tam rozvaluje a drží hubu, přitom po něm pase nějaký šílenec a co nevidět ho zase bude mít na mušce, ale to není zas tak špatný. Nikdy bych tomu nenahrál, ale je to možná jediný způsob, jak dopadnout pachatele.“

Magozzi povytáhl obočí. „Na živou návnadu?“

Gino pokrčil rameny. „My jsme to tak nezrežírovali. Ale jsme připraveni. Sere mě, že jsme vyřešili Langerův a McLarenův případ, protože naše oběti zavraždily jejich oběť. Kolegové teď zřejmě zapíjejí oběd a my si tu lámeme hlavu, kdo zavraždil naše vrahy. To je jako nabírat vodu cedníkem.“

Magozzi se podrbal v zátylku a zadíval se na nepopsanou stránku v bloku. „Musí to lítat ve vzduchu. Připadá mi, že je to přímo před námi, jen to pořád nevidíme.“

Magozzi a Gino si kdysi dávno přirazili psací stoly proti sobě, zčásti proto, že si tak mohli snáz předávat písemnosti, zčásti kvůli tomu, že podle Gina se veškeré myšlenky přenášejí přímým vizuálním kontaktem mezi čely, a on chtěl, aby Magozzi zaznamenal všechno, co neřekl nahlas. Magozziho tehdy Ginovo vysvětlení řádně vyděsilo.

Pár minut seděli mlčky, načež se Gino zeptal: „Co děláš?“

Magozzi vzhlédl od bloku. „To co ty. Píšu si poznámky, hledám souvislosti, zvažuju naše další kroky.“

„K čemu jsi dospěl?“

Magozzi se zadíval na malůvky, které mu vždycky pomáhaly při přemýšlení. „Ke dvěma slunečnicím a motýlkovi. A ty?“

Gino zvedl blok a ukázal mu stránku s neidentifikovatelnou obludou. „Ke koňovi.“ Zamračil se. „Spíš bychom měli kreslit současnější chlapský inventář. Bouchačky, auťáky a podobně. Jsme vedle.“

„Vyhoď to.“

„Dobrý nápad.“ Gino hodil list papíru do koše a civěl na nepopsanou stránku. „Můj mozek se tomu vzpírá. Snažím se představit si komando staříků s pouzdry se zbraněmi na vychrtlých postavičkách. Asi už nikdy nepůjdu na výroční trh v Den seniorů. Já se z toho zvencnu.“

„Všechno je to pořád na vodě, Leo.“

„Možná. Jenže víš, co mi říká intuice? Že je to pravda.“

Magozzi přikývl. „Ano. Mně taky. I když je to zatraceně těžko uvěřitelné.“

Gino se škrábal na bradě. „Zaboha nemůžu sehnat chlapa na vyčištění okapů. Tak jak se asi shání profesionální vrah? A kdo v podsvětí by zaměstnal partu starců? Agentura pro nízkorozpočtové úkladné vraždy?“

„Myslíš, že pracovali pro nějakou organizaci?“

„Možná. Neumím si představit dva dědky a tělnatou bábinku, jak brousí v pochybných končinách, kde se tyhle kšefty uzavírají. A na to, aby pracovali na volný noze, byli dost zaneprázdnění a vraždy taky proběhly naprosto hladce. Nanejvýš profesionálně.“ Gino si dlouze povzdechl. „Nerad to říkám, ale trochu se to vymyká z naší kompetence.“

„Tak to neříkej.“

„Tohle je jejich hra, Leo. Třásli se už na vraždy zjištěný Interpolem. Jestli si vážně myslíme, že nám tu operuje tým nájemných vrahů, musíme požádat o pomoc FBI.“

Magozzi začal stínovat okvětní lístky slunečnice. „V tom to právě je. My to nevíme. Aspoň ne určitě. Když je do toho zatáhneme moc brzy, zmrví nám náš případ.“

„Ale jestli je do toho nezatáhneme a ukáže se, že tihle lidi byli nájemnými vrahy, odskáčeme si to jako nikdy.“

„Neodskáčeme. Naším úkolem není dokázat, že Morey Gilbert a jeho skupinka jsou vrazi. Naším úkolem je vypátrat, kdo je zavraždil. V tom musíme vytrvat. Ostatně teorii nájemných vrahů zpochybňuje řada důvodů a podporuje jediná indicie – cesty do zámoří. A vůbec mi nesedí ta trojice. Tři zabijáci na jednu vraždu? Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel.“

Gino odložil tužku. „Čím dýl o tom člověk koumá, tím hůř. Půl hodiny jsme přesvědčovali McLarena a Langera, že naše stařecké trio jsou vrazi, a teď další půlhodinu přesvědčujeme sebe, že nejsou.“

Magozzi se pousmál. „Je to ďábelský kolotoč, co?“

„To jo.“ Gino se naklonil přes stůl a přitáhl si spis o případu Arlena Fischera, který tam Langer před odchodem nechal. „Vytáčí mě i další věc. Všichni chtějí oddělat všechny, prosím, ale čím si to vysloužil Arlen Fischer? Čmajznul ve školce sazenice? Škrtl bábince Kleberové o dveře u auta? Prokristapána, taková kruťárna!“ Posunul fotografie přes stůl k Magozzimu. „Viděls tyhle záběry? Hrůza. Připoutali Fischera ke kolejím ostnatým drátem. To svědčí o promyšleným záměru. Takový zboží se nedostane na každým rohu. Museli si ho opatřit s předstihem. Mučení bylo důležitým bodem programu.“

Magozzi před sebou rozprostřel fotografie, soustředěně si je prohlížel a nutil mozek k chladné úvaze, aby jistá myšlenka, ta, která na něj dotírala už od snídaně s Malchersonem, dostala volný průchod. Možná v něm přebývala od samého počátku vyšetřování, kdy se do paměti ukládalo to, co v tu chvíli nedokázal analyzovat, cosi politováníhodného a žalostného, a hlodala v temném koutku duše, až nastal čas, aby se vyjevila.

A to se stalo.

„Kristepane, Gino, už to mám!“

Gino pomalu vstal a upíral zrak na fotografie, které z jeho hlediska ležely vzhůru nohama, aby viděl to co Magozzi. „Co? Co máš, sakra?“

Magozzi k němu vzhlédl a Gino dosud neviděl v jeho tváři nešťastnější výraz. „Ostnatý drát. Vlak. Koncentrační tábory. Byli to Židé, Gino. Přežili holocaust.“

Gino pomalu klesal zpátky na židli, ale neodtrhl oči od Magozziho.

„Nebyli to nájemní vrazi,“ sklíčeně pronesl Magozzi. „Vsadím svůj odznak proti jednomu dolaru, že Morey, Rose Kleberová a Ben Schuler zabíjeli nacisty – ty, kterým se podařilo uprchnout. A tady toho,“ – zabodl prst do fotografie Arlena Fischera, – „toho znali osobně.“

Gino se znovu zadíval na fotografii na stole, otočil se i s židlí stranou a chvíli tupě civěl do zdi. „Angela mě kdysi dostrkala k tomu, abych sledoval jeden televizní pořad. Byl to rozhovor s Židy. S těmi, co přežili koncentrační tábory. Skupina starých mužů a žen vyprávěla o tom, jak po válce pořádali hon na nacisty a trestali je. Nepatřili k žádný oficiální organizaci podobný tý, co vedl Simon Wiwiwi…“

„Wiesenthal?“

„Jo, ten. Tohle bylo něco jinýho. Nelegální buňky, komanda smrti, prý jich existovala spousta.“

„Ty tomu věříš?“ zeptal se Magozzi.

„Nevím. Nejdřív jsem si myslel, že je to dryáčnická hovadina, jakou televize balamutí diváky v okurkový sezoně, jenže účastníci rozhovoru měli seznamy těch, které údajně zabili, a věděli o řadě případů, které místní orgány neřešily a odložily. Než pořad skončil, ježily se mi chlupy po celým těle.“

31

Když se Langer a McLaren vrátili z oběda, Magozzi a Gino je povolali k sobě a zasvětili je do věci. Langer se s tím nevyrovnával lehce, protože byl Žid a taky proto, že to podstatné do sebe zapadalo a nedalo se s tím polemizovat. Teorie o tom, že Morey Gilbert byl nájemný vrah, měla řadu slabin a skýtala naději, že neodpovídá skutečnosti, kdežto spojení Morey Gilbert a zabiják nacistů jich většinu vyloučilo.

Poprvé za více než třicet let svého života naslouchal příběhům, které mu matka nikdy nevyprávěla, a snažil se pochopit občasnou prázdnotu v jejích očích; tolik si přál, aby mu svěřila strašná tajemství, věděl, že je střeží. Až Alzheimerova choroba jí rozvázala jazyk a zčásti vyslyšela jeho přání. V posledních měsících života se ojediněle a útržkovitě vracela do minulosti, zapomínala, že je její syn, a vzpomínala na hrůzných jedenáct měsíců, které před více než šedesáti lety strávila v Dachau.

I pro přání platí, že není nad opatrnost.

Nemoc jí zasadila poslední ránu a vyhladila z její paměti všechno vyjma Dachau. Její mysl prodlévala v posledních funkčních okamžicích na úzké, hrubé dřevěné pryčně ve špíně, zápachu a beznaději – Langer na židli u jejího lůžka plakal.

Morey Gilbert, Rose Kleberová a Ben Schuler prožili to co ona a stejně tak mlčeli, ale zřejmě měli jiné představy o spravedlnosti a morálce.

Pohlédl na McLarena, který seděl u svého stolu s rukama zkříženýma na prsou, ve tváři hněv a smutek zároveň. Nájemný vrah nebo vrah nacistů, v tom pravděpodobně neviděl tak obrovský rozdíl. McLaren si Moreyho Gilberta zidealizoval. To, že někdy někoho z jakéhokoli důvodu zavraždil, se vymykalo jeho chápání.

Langer tomu nyní uvěřil. Dokonce chápal, co přimělo lidi ponížené na lovnou zvěř, aby se stali lovci, protože matka mu oživila zlomek toho, co přestála v Dachau. A náhle si uvědomil, že tato schopnost pochopit zapříčinila jeho pád.

Vzhlédl k Magozzimu. „Jestli máš pravdu, tak abychom s Johnnym uzavřeli náš případ, musíme dokázat, že člověk, kterého jsme oba měli moc rádi, zavraždil Arlena Fischera.“

„To je jedna stránka věci. Gino a já od vás potřebujeme informace, protože to, do čeho se zapletli Morey a jeho přátelé, nás pravděpodobně navede na cestu k jejich vrahovi.“

„Takže vlastně pracujeme na stejném případu.“

„Přesně to si myslíme.“

McLaren se sklonil nad svůj stůl a položil si hlavu na ruce. Když ji posléze zvedl, Magozzi si pomyslel, že vypadá jako klouček z mateřské školy, který se nechce probudit ze spánku. „Nevím, co si počít,“ řekl. „Půl života se snažím dopadnout zločince, a najednou nevím, kdo je kdo. Považoval jsem Moreyho Gilberta málem za nadpozemskou bytost.“

„Jako většina lidí,“ připomněl mu Langer. „Zachránil hodně životů.“

„Právě. Přes týden zachraňoval životy a o víkendech mizel a vraždil lidi, a to mi nějak nejde dohromady. Kolik lidí musí člověk zachránit, aby se eliminovalo to, že jiné zabil? A co horšího, polovina mého já říká dobrá, jestli to udělal, chápu ho. Prokrista, byl v Osvětimi. Kdo ví, čím vším prošel. Třeba bych udělal to samý. A ta druhá polovina ve mně – detektivovi oddělení vražd – nemůže uvěřit tomu, co si myslí ta první.“

„To všechno teď odlož stranou, Johnny,“ řekl Gino. „Jsme na tom úplně stejně, musíme se přestat obírat mrtvými vrahy a zabývat se tím živým. Pořád je na svobodě.“

McLaren si povzdechl a narovnal se. „Dobře. Poslouchám. Čím začneme?“

Gloria stála v prostřední uličce, vyplňovala ji svou urostlou plnoštíhlou černou přítomností a poprvé v životě poslouchala, aniž se vmísila do debaty. McLaren, ten nemožný otrapa, ji překvapil nejdřív svou hlubokou zarmouceností, která svědčila o schopnosti opravdového citu, a pak tím, co všechno řekl nahlas, z čeho se upřímně vyznal. Dolehla na něj deprese a smutek mu čišel z očí, uvažovala. A už se tolik nepodobal skřítkovi z pohádkové knihy. Když Magozzi začal probírat další postup vyšetřování, tiše se stáhla za recepční přepážku.

„Vidím tři možnosti,“ řekl Magozzi. „Buď byli Morey Gilbert, Rose Kleberová a Ben Schuler zabijáci nacistů, nájemní vrazi, nebo naprosto nevinné oběti zdejšího psychopata, který likvidoval ty, co přežili koncentrační tábor, a společné cesty těch tří se podivnou shodou okolností kryly s termíny těch vražd ve světě.“

„Krucinál, Leo, netahej nás za nos,“ ozval se McLaren. „Všemožně jsi nás přesvědčoval, že zabíjeli nacisty. Proč nezačneme od toho?“

„Protože ve dvojměstí se pořád pohybuje ten střelec. Úkol číslo jedna zní odhalit ho a zadržet dřív, než zavraždí někoho dalšího. Jestli je naše verze zabijáků nacistů správná, pak hledáme člena rodiny, který viděl naše stařečky, jak vraždí někoho z jeho příbuzných, nebo někoho, po kom šli a netrefili ho, a ten je vyhledal a oddělal, aby napodruhé neoddělali oni jeho.“

„Myslíš třeba starého nacistu?“ napadlo McLarena.

„Proč ne? Tihle staří lidé vraždili, tak proč ne i ti z druhé strany?“

Langer zavřel oči a pomyslel si, že takhle to bude pořád dokola. Nikdy se to nezastaví.

„Ale pokud byli nájemnými vrahy, pak bude třeba pátrat v podsvětí,“ zasáhl Gino. „A jestli je sériovým vrahem psychopat, musíme zalovit v úplně jiných vodách.“

„Ovšem.“ Magozzi přikývl. „Přitom nemáme čas ani zdroje, abychom naráz pokryli všechny tři možnosti, takže si musíme být zatraceně jisti, že se vydáme správnou cestou, než na ni soustředíme síly, jinak se s pachatelem mineme. Kloníme se k verzi o vazbě na nacisty, tu budeme sledovat nejdřív. Potřebujeme ji rychle potvrdit, nebo vyvrátit, protože vrah se činí každý den a ve večerních zprávách můžeme koukat na další mrtvolu.“

„Sakra, jak to ale provedeme?“ ozval se McLaren.

„Gino a já zajedeme s písemnými materiály ke Grace MacBrideové. Seznámil jsem ji s nacistickou verzí, prý nám s tím může pomoct. A zatím se budeme věnovat dvěma otevřeným místům činu – domovům Rose Kleberové a Bena Schulera.“

„Kriminalistická laboratoř už šetření uzavřela.“

„Ano, ale to jsme ještě mrtvé považovali za oběti, ne za potenciální vrahy. Musíme se na místa činu podívat z úplně jiného hlediska. Rozdělíme se, přibereme pár volných kolegů a se svými týmy obrátíme jejich domy vzhůru nohama. Hledáme především bouchačku pětačtyřicítku, ale můžou nám posloužit i různé dokumenty.“

„No to určitě,“ posměšně vyhrkl McLaren. „Ať už vraždili z jakéhokoli důvodu, rozhodně si nevedli záznamy, které by je usvědčily.“

„Pokud byli profesionály, tak ne,“ zasáhl Langer. „Ale jestli zabíjeli nacisty, nevylučoval bych to. Byl by to svým způsobem jejich odkaz.“ Pohlédl na Gina a Magozziho. „Měla by se prošťárat i školka,“ řekl s jistou lítostí v hlase.

Gino přikývl. „Ano, probrali jsme to s okresním prokurátorem, když jste byli na obědě. Domy Kleberové a Schulera jsou pořád zajištěný místa činu, ale s areálem Gilbertových je to jinak. Tam se místo činu vlastně neuchovalo, co z něj zbylo – skleník a prostor kolem – pročesala výjezdová skupina a odblokovala ho. Takže potřebujeme soudní příkaz k prohlídce, a na základě toho, s čím můžeme vyrukovat, nám ho nikdo nepodepíše.“

„Co požádat Lily?“ navrhl McLaren.

Gino sykl. „Výborně. Hola, paní Gilbertová, myslíme si, že váš manžel je masový vrah. Můžeme se u vás porozhlídnout?“

Zdrcený McLaren zkřivil tvář. „Jestli je náš jediný důkaz ve školce, jsme vyřízený.“

Magozzi si povzdechl. „Proklepeme nejdřív ta dvě místa činu, než budeme marnit čas shromažďováním důvodů pro vydání příkazu k domovní prohlídce. Když vyjdeme naprázdno, vydáme se za Malchersonem, jestli nemá nějaké silnější páky.“

Gino seskočil z okraje psacího stolu. „Musíme sebou hodit.“

Magozzi varovně zvedl prst. „Měli byste vědět ještě jednu věc. Musíme věnovat určitou péči Jacku Gilbertovi. Ukázalo se, že na něj dneska ráno ve Wayzatě opravdu někdo střílel, a to ze zbraně, která usmrtila Rose Kleberovou a Bena Schulera.“

Langer zamrkal a zpozorněl. „Počkat. Někdo se pokusil zabít Jacka Gilberta? To přece nemá logiku… ledaže v tom jel taky.“

„Jako v rodinném podniku?“ ušklíbl se McLaren.

Gino zavrtěl hlavou. „To nevidím reálně ani já, a že toho chlapíka nesnáším. Ale určitě něco ví a tají to – možná zná i střelce – a tak je terčem číslo jedna. Marty ho donutil, aby pobýval ve školce, a pro jistotu tam hlídkuje náš vůz.“

McLarenovo zrzavé obočí utvořilo horský minihřeben. „Ježíšmarjá. Nastražili jste past a využili Jacka Gilberta jako návnadu.“

„Tohle neříkej nahlas. Nic takového. V momentě, kdyby něco zavánělo, ho šoupneme do lapáku, abychom toho mizeru zachránili. Teď ho na místě střeží Marty a hlídkový vůz je v pohotovosti. Nic lepšího nemůžeme udělat. Kdyby po něm střelec šel, vynasnažíme se prekérní situaci vyřešit co nejlíp.“

32

Když Gino a Magozzi zaparkovali u chodníku před domem Grace MacBrideové, byly skoro dvě hodiny odpoledne. Teploměr v autě – který na rozdíl od klimatizace paradoxně fungoval dokonale – ukazoval rovných třicet stupňů. Vzduch byl nedýchatelně nehybný a těžký. Když kráčeli od auta k domu, Ginovi stékal z čela pot.

„Jeden se koupe ve vlastním potu. Kamaráde, připadám si jako sněhulák, kterýho zamkli ve skleníku s tropickým rostlinstvem.“

Jen Grace otevřela dveře, Charlie se vrhl k Ginovi. Skákal na něj, olizoval mu obličej a kňučel, a počínal si natolik důrazně, že málem srazil Gina ze schodů.

Magozzi složil ruce na prsou a sledoval tu mrzutou podívanou. Ten zpropadený pes přímo bláznil, pahýlem ocasu vrtěl tak vehementně, že neudržel naráz na zemi obě zadní nohy.

„Charlie, Charlie, ty můj kamaráde!“ Gino se řehtal a objímal hloupého psa jako člověka.

Grace stála ve dveřích, vlasy stažené do koňského ohonu, na sobě měla obvyklé černé tričko a džíny. Derringer ukrývalo kotníkové pouzdro a šmouha od mouky změkčovala rozmrzelý výraz v její tváři. „Charlie, domů!“

Charlie se ani nehnul, a tak ho Gino zvedl a vnesl dovnitř.

„Bylo to dost nechutné,“ poznamenal Magozzi.

„Že ti jazyk neupadne. Kdo kdy někoho tak upřímně, horoucně zbožňoval! Ten pes mě k smrti miluje.“

„Právě to mi dělá starosti,“ prohlásila Grace, zavřela dveře a aktivovala zabezpečovací systém.

„Myslíte, že to dělá starosti jen vám?“ Magozzi se snažil netvářit se dotčeně. „Trvalo týdny, než pes vylezl ze svojí skrýše a přišel mi naproti ke dveřím. A když se tu poprvé objevil Gino, málem ho porazil.“

„Mám psí feromony,“ řekl Gino.

Charlie se teď tiskl k Magozziho noze, patrně se omlouval. „Zrádce,“ zpražil ho Magozzi a skoro vteřinu vydržel odolávat, než poklekl na jedno koleno a celí šťastní se s Charliem usmiřovali.

Grace založila ruce v bok a vrtěla hlavou. „Nechápu, co k sobě muže a psy tak přitahuje.“

„Podobná morálka?“ opáčil Gino. Grace se na něj usmála, ale vzápětí přeladila do věcného tónu a natáhla ruku k Magozzimu.

„Nesete fotografie Arlena Fischera?“

„Tady.“ Magozzi vstal a předal jí tenkou složku. „Jsou to snímky z místa činu v kolejišti a z márnice.“

Grace otevřela desky a zběžně do nich nahlédla. „Mohly by posloužit, ale nebude to hračka. I kdyby byl Arlen Fischer nacista, nemusí být na webu ve fotodokumentaci. Chybí tam například hodně fotografií řadových táborových strážných. Pro lovce válečných zločinců to byly malé ryby. Jestli byl důstojníkem, máme větší šanci.“

Magozzi jí podal další složku. „Přinesl jsem taky snímky obětí ze zámoří, které nám poslal faxem Interpol, ale kvalita není valná. Navíc jsou to fotokopie, a vy jste chtěla originály.“

Grace v nich zalistovala a pokrčila nosík. Magozzi nepamatoval, že by se v lidské tváři někdy odehrálo něco půvabnějšího. „Začneme Fischerem, a jestli na nic nekápneme, pustíme se do těch fotokopií. Program pracuje pomalu. Hned ho nastartuju.“

Šli za ní až ke dveřím její pracovničky, ale nevstoupili dovnitř. Charlie a Magozzi sledovali, jak Grace na židli na kolečkách přejíždí vysokou rychlostí z jednoho konce na druhý a obsluhuje několik počítačů najednou, a radši se jí nepletli pod nohama. Gino se z principu vyhýbal malým místnostem s počítači, přesvědčen, že vylučují jakési záření, zhoubně působící na choulostivé partie těla.

Grace se zastavila před velkým počítačem, který Gino považoval za zvlášť nebezpečný, a prováděla podivné operace s myší – tu Gino poznal; a také s jiným přístrojem, který neznal. „Co je to? Vypadá to jako miniaturní mandl.“

„Propána, co je to mandl?“ zeptala se Grace, aniž odtrhla oči od monitoru.

„Mandl? Taková ta mašina na žehlení. Na jednom konci do ní strčíte zmačkaný hadry a na druhým vylezou vyžehlený a rovný. Třeba prostěradla, ubrusy a podobně. Moc šikovná věcička.“

„To je skener, Gino,“ informoval ho Magozzi.

„Co je to skener?“

Grace po nich blýskla očima. „Chcete vědět, co dělám, nebo ne?“

„Rozhodně chceme,“ odpověděl Gino.

„Naskenovala jsem fotografii Arlena Fischera do vlastního nového rozpoznávacího programu, který porovnává lidské obličeje.“

„My přece máme taky takový,“ řekl Gino a podíval se na Magozziho. „Máme takový, ne?“

„Silně pochybuju.“

Grace zakoulela očima a dál ťukala do klávesnice. „Jestli takový máte, jako že nemáte, tak leda flinstoneovskou verzi. Většina rozpoznávacích programů obličejů kooperuje s jednotnou databází – například ty, co jsou instalované na některých letištích. Databáze obsahuje fotografie známých teroristů, zločinců a dalších hledaných osob. V prostoru bezpečnostní kontroly se pořizují digitální snímky cestujících a porovnávají se automaticky se všemi fotografiemi v databázi.“

Na Gina to hluboce zapůsobilo. „Rozpoznávací program je něco jako svědek a databáze album kriminálníků. Omrkne fotky a vyloví všiváka.“

„Správně.“

„To je ohromně jednoduchý.“

„Bylo by, kdyby existovala jednotná databáze všech nacistů. K dispozici jsou jen stovky webových serverů s archivními fotografiemi některých nacistů. Takže nezbývá než servery jeden po druhém kontaktovat, vytáhnout z nich jeden po druhém všechny snímky a zavést je do rozpoznávacího softwaru, který je porovná s fotografií Arlena Fischera. Takovým vyhledáváním může člověk strávit půl života.“

Gino si povzdechl. „Měl jsem si cestou koupit pyžamo.“

„Bohudík to není třeba,“ řekla Grace, prsty stále v pilné činnosti. „Namísto vytahování jednotlivých fotografií z webových stránek a jejich zavádění do rozpoznávacího programu jsem vytvořila program, který vstoupí na web a prohledá ho. Pořád je to pomalé – můžu najednou proklepávat jen deset serverů – ale je to podstatně rychlejší, než když se to dělá postaru. Nejdřív proženu Fischerovu fotografii stránkami nacistických dozorců, protože tam je naděje na brzký úlovek.“

Magozzi se zamračil. „Fischer byl tenkrát mnohem mladší.“

„Nevadí. Lidem přibudou vrásky, povadne pleť, poklesne brada, ztloustnou, pohubnou, podstoupí kosmetické operace, ale kosti zůstávají v podstatě stejné. Program porovnává třicet pět klíčových strukturálních parametrů obličeje. I kdyby vám například rekonstruovali čelist a lícní kosti, pořád zbývá kolem dvaceti ztotožňujících znaků, které program vyhodnotí. A nikdy se nezmýlí.“

„Nikdy?“

„Ledaže by někdo strčil hlavu do mandlu a znovu mu ji vymodelovali.“ Gino se zasmál a šťouchl loktem do Magozziho. „Někdo se učí rychle.“

„Jako blesk,“ souhlasil Magozzi.

„Je to vcelku dost primitivní,“ pokračovala Grace. „Příležitostně mi přineste školní fotografii svojí první lásky z páté třídy, naskenuju ji, ťuknu do klávesy, a jestli někde na webu existuje její snímek, program ho najde.“

Grace přejela k jinému počítači a natáhla ruku. „Dejte mi fotky zámořských obětí. Zkusím na ně nejdřív standardní vyhledávací program, než se něčeho dočkáme.“

Ginovi zakručelo v břiše, zaznělo to jako mohutný sopečný výbuch. „Dám vám za sušenku svýho prvorozenýho syna.“

Grace povytáhla obočí. „Cože, vašeho Překvápka?“

Gino se zamračil a chvilku přemýšlel. „Dám vám za sušenku fotku svýho prvorozenýho syna.“

Grace zapudila detektivy gestem ruky. „Dopřejte mi pět minut, zmáknu to tady a pak vám dám sušenku. Posaďte se v jídelně.“

Gino, Magozzi a Charlie se usadili u jídelního stolu, Grace setrvala u počítače.

Gino pozoroval psa na židli v čele stolu. „Propáníčka, on fakt sedí na židli jako člověk. Až mě z toho mrazí.“

Charlie natočil hlavu a zadíval se na něj.

„Do prdele. Copak ten pes umí lidskou řeč?“

„A proč ne? McLaren zase umí francouzsky.“

Ginův žaludek opět burácivě zaprotestoval. Vyklonil se, aby dohlédl obloukovitým průchodem do kuchyně. „Vplížím se tam a omrknu, jestli se tam náhodou nenajde kůrka chleba.“

„Jídelní skříň hlídá bzučák.“

„Ach.“

Magozzi na něj mrkl. „To byl vtip, Gino.“

„Nediv se, že jsem naletěl. Celý barák je zajištěný líp než trezor.“

„Spousta lidí má alarm.“

„Jenže většina jich nepobíhá po vlastním domě s bouchačkou v kotníkovým pouzdře.“

„Její stav se lepší, Gino.“

„Říkej si, co chceš, já to vidím jinak.“

„Koupila mi židli.“

Gino zavlní1 obočím. „Myslíš jako sem? Speciálně židli pro tebe?“ Podíval se přes rameno do obývacího pokoje. „Kde je?“

„Venku.“

„A to tě netrklo?“

„Nic nechápeš.“

Grace přešla chodbou do kuchyně a vzápětí se odtud ozývaly libé domácké zvuky. Za chvíli vstoupila do jídelny se čtyřmi talíři vyváženými na předloktích. Na třech se v lesknoucí se zelenině kupily sněhobílé kousky humra. Čtvrtý pokrývaly jakési granule a šťávou zalité masové kostky, vonělo to jako specialita ve francouzské restauraci.

Gino významně pohlédl na čtvrtý talíř. „To je nádherná vůně,“ zvolal a trochu posmutněl, když Grace postavila talíř před Charlieho. „Božínku, Grace, sušenky schovejte na příště.“

„Napadlo mě, že jste měli nabitý den a nestačili jste se naobědvat. Tak se zatím najíme, než něco vypadne z programu.“

Gino shlédl na štědrou porci humra na svém talíři a málem zaslzel. „To je rozkošná ňamka…,“ stačil utrousit, než donesl vidličku k ústům. Když dojedl, otřel si pusu ubrouskem. „Něco vám povím, slečno Grace MacBrideová. Kromě Angeliných marinovaných specialit je tohle nepochybně to nejlepší, co jsem v životě jedl.“

„Děkuju, Gino.“

„Taky se mi líbí, jak umíte ozdobit talíře tím zeleným mišmašem.“

„Já talíře nezdobím. To se prostě jí.“

„Vážně?“ Gino opatrně píchal do zeleně. „Co jsou tady ty zakroucený věcičky, co vypadají jako žížaly?“

„Ochutnejte.“ Grace ukázala vidličkou. „Pak vám to povím.“

Gino se prohraboval trávníkem na talíři a pak konečně napíchl na vidličku obávaný malý zelený závitek a opatrně ho vložil do úst. Ostražitě několikrát přežvýkl a vzápětí nabral další. Objektivním měřítkem Ginova požitku z jídla byl počet žvýkacích pohybů. Sousto pečeně spořádal natřikrát, těstoviny nadvakrát a moučník naráz, ale Magozzi by přísahal, že tentokrát polkl bez žvýkání. „Kamaráde, to je žrádlo.“

Grace se na něj dívala se zadostiučiněním, Magozzi poněkud vyplašeně. „Nikdy jsem neviděl, že bys snědl něco zeleného. Nemám v autě připravit sáčky?“

Gino se zatvářil uraženě. „Někdy jím věci rostlinnýho původu.“

„Jaké?“

„Citrónovou zmrzlinu.“ Zazubil se na Grace. „To nic. Co je to? Protože to si zase brzy dám.“

„Matteuccia struthiopteris neboli kapradina pštrosa v šampaňském nálevu se sýrem comté.“

Gino pokýval hlavou. „Tím se to vysvětluje. Snědl bych Leovy boty, kdybyste je nechala uležet v šampaňským nálevu. Není lahůdky, kterou bych neochutnal.“ Odsunul se s židlí od stolu a složil ruce na oblém bříšku. „Jednou jako báječná manželka obšťastníte svýho vyvolenýho.“

Grace ho probodla očima. „To je nejsexističtější hodnocení, jakého se mi kdy dostalo. Víte, že jsem ozbrojená?“

Gino se zašklíbil. „To byla jen malá předehra k upoutání pozornosti.“

„Dobře. Moji pozornost jste získal. K čemu je ta předehra?“

„No, zajímá mě, jaký máte úmysly.“

Grace vyvalila modré oči. Protože se obvykle tvářila neutrálně, působila změna překvapivě. „Prosím?“

„Tady s mým parťákem. Rád bych znal vaše úmysly. Už chápete? Vůbec nejsem sexista. Tak se totiž obvykle ptají ženy mužů.“

Magozzi složil hlavu do dlaní. „Ach, můj ty bože!“

Graceiny oči strávily úžas. Gino dosáhl téměř nemožného, málem ji vyvedl z míry, ale rychle se vzpamatovala. „A co vám je do toho…“

„Je mi do toho, protože je to můj parťák a kamarád, a parťáci a kamarádi si musí pomáhat, navíc vy dva se scházíte dobře půl roku a vsadím se, že nikdo z vás nevyrukoval s tématem, kam to spěje a jestli to někam dospěje.“

Rozčilený a zároveň zrozpačitělý Magozzi vzhlédl. „Ježíšmarjá, Gino, zavři zobák!“

„Prokazuju ti laskavost, Leo. Ty bys pro mě udělal to samý.“

„Nikdy, nikdy!“

Z pracovny se ozvalo tiché zacinkání. Grace dál upřeně pozorovala Gina, ve tváři chladný, neosobní výraz, který ho znepokojil, když se s ní setkal poprvé. Nedalo se z něj nic vyčíst, proto zpozorněl. Když v pracovně zacinkalo znovu, Grace vstala ze židle. „Jdu pro výsledek. Moučník a káva jsou v kuchyni, Leo. Přineste to, ano? A klidně to hoďte Ginovi na hlavu.“

Krátce nato Gino zapomněl na tajemné úmysly Grace MacBrideové a nadšeně civěl na dort z několika vrstev s lesknoucí se čokoládovou polevou. „Ježíšku na křížku, Leo, zakroj do tý roztomilosti, nebo umřu.“

„Buď rád, že ti to nehodím na hlavu. Co tě to popadlo?“

„Popadla mě starost o tebe.“

„Přestaň, prosím tě! Grace má pravdu. Nic ti do toho není.“

„To je největší pitomina, co jsi kdy řekl.“

Teď ho upřeně pozoroval Magozzi a Gino z jeho výrazu snadno uhodl, co si myslí. Zvedl obě ruce na znamení, že se vzdává. „No dobře, dobře, možná jsem to trochu přehnal. Omlouvám se. Rád bych to napravil. Ukroj dort a stvrdíme naše smíření čokoládovým opojením.“

Grace se vrátila a pohodila potištěný list papíru na Ginův talířek na dort – záměrně, tím si byl jist. „Máme pár úlovků, první se týká oběti ohlášené Interpolem. Charles Swift, zedník na odpočinku, byl zavražděn během společného výletu vašich obětí do Paříže. Ve skutečnosti se jmenoval Charles Franck.“ Ukázala doprostřed stránky. „Odsouzen v Norimberku, odseděl si za válečné zločiny patnáct let.“

Gino a Magozzi mlčky a pozorně několikrát přečetli příslušnou pasáž.

„Víme něco o těch ostatních?“ konečně se zeptal Magozzi.

Grace zavrtěla hlavou. „Toho Francka dopadli. Tudíž ho evidovali a po odpykání trestu si legálně změnil jméno, proto se o něm snadno našly dokumenty. Pokud byli nacisté i ostatní, pravděpodobně to důkladně a rafinovaně tajili.“

Gino sykl. „Říkal jsem Langerovi, že jestli federálové stojí o tenhle případ, pak vědí něco, co my nevíme. Vsaďte se, že se to týkalo právě toho Swifta. Skvěle jste zapracovala, Grace.“

„Nesnažte se mě uchlácholit, Gino.“ Položila na stůl další vytištěné stránky, tentokrát se starou černobílou skupinovou fotografií několika mužů v uniformách SS. Grace zakroužkovala jeden z obličejů. „To je Heinrich Verlag, osvětimský padouch, zde známý jako Arlen Fischer, o šedesát let mladší a sedmdesát pět kilogramů lehčí.“

Magozzi si prohlížel fotografii. Kamínky mozaiky se usazovaly na svá místa. „Morey Gilbert byl v Osvětimi. A Ben Schuler taky.“

Potvrdilo se to, v co doufali, a čeho se zároveň obávali. Grace ten svár spatřila v jejich tvářích. „Nikdy nepochopím vás policajty,“ postěžovala si. „Přijdete sem pro informace, já vám opatřím přesně to, co hledáte, a teď jste z toho tumpachoví. Vaši stařečkové zabíjeli nacisty. To jste předpokládali, ne?“

Gino zachmuřeně přikývl. „Ano, mysleli jsme si to. A přitom jsme se kojili nadějí, že nikoho nezabili. Že místo nich nakrásně mordoval lidi psychopat, teda normální sériový vrah.“

Magozzi zasmušile, rezignovaně svěsil koutky úst. „Byli to milí lidé, Grace. Ben Schuler byl osamělý stařík, který o Halloweenu rozdával dětem v chudších částech města desetidolarovky. Měla byste slyšet sousedy, jak o něm mluvili. Rose Kleberová byla laskavá babička, která milovala rodinu, kocoura a svoji zahradu. A Morey Gilbert prokazoval denně bližním víc dobra, než já stihnu za celý život. My teď prokážeme, že byli chladnokrevní vrazi, a všechno bude v háji.“

Grace si podrážděně povzdechla. „Víte stejně dobře jako já, že lidé nejsou vždycky takoví, jak vypadají, Leo. Ostatně nezabíjeli neviňátka. Nacisté napáchali strašné zlo.“

Trochu ho zarazilo, jak to řekla – bez obalu, pragmaticky a samozřejmě ospravedlnila tento neformální výbor občanské bdělosti. Pochopil obrovský rozdíl mezi nimi a cítil, jak se mu sevřelo srdce. „Víte, co je na zlých lidech nejhorší, Grace? To, k čemu nutí dobré lidi.“

O něco později, když odcházeli, Grace lehce stiskla ve dveřích Ginovu paži a zadržela ho, zatímco Magozzi mířil po chodníčku k autu. „Já se snažím, Gino,“ pronesla velmi tiše a provázela očima Magozziho.

Gino si nebyl stoprocentně jist, co přesně tím myslela, ale když k němu vzhlédla, zahlédl to co Magozzi – tato štvaná, báječná žena usilovně potlačovala slzy, a to ho velmi rozesmutnilo.

Když usedli do auta, zavolal Ginovi na mobil Langer. „Na něco jsme kápli v Schulerově domě.“

33

Když Gino a Magozzi vešli do oddělení vražd, náčelník Malcherson stál s Langerem a McLarenem u dlouhého stolu v čele rozlehlé místnosti. Gino zaznamenal, že Malcherson má na sobě tmavošedý dvouřadový oblek a ohnivě červenou kravatu a potěšilo ho to jako nahrávka na smeč.

„Jemináčku, šéfe,“ zvolal rozjařeně. „Vy jste si skočil domů a převlíkl se do protivrahounskýho kvádra. Sekne vám to.“

Malcherson si ho měřil očima. „Neskočil jsem si domů proto, abych se převlékl do ‚protivrahounskýho kvádra‘. Pobryndal jsem si totiž oblek kávou.“

Gino se uchichtl, protože to byl nejapný kec. Malcherson se nikdy ničím nepobryndal. „Víte, kdyby si většina chlapů k tomuhle oblečku vzala takovou kravatu, budou vypadat jako vojenský kapelník za pochodu před hudbou, ale vy bodujete.“

„Upřímně děkuju.“ Malcherson ustoupil od stolu, aby udělal Ginovi a Magozzimu místo. „Langer a McLaren mě zasvětili, k čemu se kloníte. Zdá se, že Langer našel v domě Bena Schulera potvrzení toho, co předpokládáte.“

Magozzi se zadíval na šedesát totožných fotografií rodiny Bena Schulera, stále zarámovaných a rozložených na stole. „Viděli jsme je v domě, připadalo nám to divné. Jimmy Grimm si myslel, že je to jakýsi památník rodiny, protože všichni, až na Bena Schulera, zemřeli v koncentračním táboře.“

Gino se mračil. „Nechápu, jak tohle potvrzuje, že Ben Schuler s přáteli zabíjel nacisty.“

Langer vzal ze stolu jeden snímek a během řeči odstraňoval rám.

„Taky mi to připadalo divné, tak jsem sundal jeden rám a podíval se dovnitř, protože lidé za obrázky leccos schovávají. Tenhle byl první.“ Vytáhl fotografii chráněnou zezadu lepenkou, otočil ji rubem nahoru a ukázal na pavučinkové písmo. „Jméno jsem nerozluštil, ale bezpečně jsem přečetl datum a místo.“

Magozzi zašilhal na rukopis. „Itálie, Milán, 17. července 1992.“ Zaměřil oči na Langera. „To je datum vraždy zaznamenané milánským Interpolem?“

Langer přikývl. „Zatím jsme se podívali na rub šesti sousedních fotografií a na všech je záznam stejného druhu: jméno, místo a datum. Jeden souhlasí s údaji Interpolu, všechny ostatní se seznamem, který nám poslala faxem Grace MacBrideová a v němž jsou uvedeny společné tuzemské výlety Gilberta, Kleberové a Schulera. Hádám, že když zatelefonujeme na policii v těch městech a sdělíme jim data, najdou k nim odpovídající vraždu, pravděpodobně neobjasněnou.“

Magozzi přelétl očima všechny fotografie a za každou si představil mrtvolu. „Ježíšikriste,“ zašeptal. „Ty snímky nejsou žádný památník. Jsou to trofeje. Jedna za jednoho zabitého nacistu. Díváme se na šedesát těl bez života.“

„Šedesát jedna,“ opravil ho Langer. „Nestačil pověsit fotografii za Arlena Fischera.“

Malcherson uchopil jednu fotografii a díval se do tváří lidí, zemřelých před víc než půlstoletím. „Žádné trofeje, Leo. To jsou obětní dary jeho rodině,“ řekl tiše. „Jeden mrtvý ročně.“

Gino zavzdychal a vrazil ruce do kapes. „Páni, zamávalo to se mnou už dřív, ale nad tímhle zůstává rozum stát. Tihle lidi byli šedesát let na vražedný stezce.“ Zadíval se na McLarena, který snímal rámy, vytahoval fotografie a pokládal je na stůl patrně podle chronologie. Od chvíle, kdy vstoupili do oddělení, neřekl slovo. Ale už nevypadal tak sklesle, spíš zahloubané a poněkud rozčileně, což bylo dobré. Skleslí detektivové jsou k ničemu. „Objevili jste něco v domě Rose Kleberové, Johnny?“

„Ale jo. Asi tisíc fotografií vnoučat, spoustu pohlednic s pozdravem nebo blahopřáním, takové ty babičkovské věci. Ale žádnou zbraň a nic takového. Technici tam ještě jsou. Vrátil jsem se, když volal Aaron.“

„Taky jsme něco zjistili díky Grace,“ oznámil Magozzi.

Položil na stůl list se skupinovou fotografií důstojníků SS, ukázal na Arlena Fischera, tehdy mladého muže jménem Heinrich Verlag, a pověděl jim o všem ostatním.

Langer pečlivě zkoumal fotografii. „Fischer byl pro někoho velká trefa – předpokládám, že pro Moreyho nebo Bena Schulera, oba totiž s tím zvířetem měli co do činění v Osvětimi.“

„Ano,“ přisvědčil Gino. „Ani nechci vědět, co jim prováděl, když si vysloužil takovou smrt.“

„Jedno je mi ovšem záhadou,“ pokračoval Langer. „Měli ho před nosem celá desetiletí. Proč tak dlouho čekali, než ho zabili?“

Magozzi pokrčil rameny. „Možná ho odhalili až teď. Nevíme, jak po těch lidech pátrali, ale v něčem byli zjevně dál než Wiesenthal a jiné skupiny – Fischer se ovšem dostal na seznam hledaných osob už v padesátých letech. Asi ho objevili šťastnou náhodou. Nezapomeňte, že Fischer žil dost uzavřeně; pravidelně navštěvoval jen luteránský kostel, takže není tak nepravděpodobné, že Morey Gilbert a Ben Schuler na něj nenarazili léta. Třeba si vyšel před pár týdny na procházku a někdo z nich ho zahlédl z auta. To se zřejmě už nikdy nedovíme.“

Gino pokýval hlavou. „A tak se Morey Gilbert a jeho přátelé vydali v neděli v noci do Fischerova domu. Dokonale si naplánovali, co s ním provedou, včetně toho, že si opatřili vozík. Fischer se možná vzepřel nebo se pokusil utéct. Ať tak či onak, někdo zpanikařil a vystřelil a hrozilo, že Fischer vykrvácí, než ho dopraví k železniční trati.“

„Proto popadli z konferenčního stolku dečku a použili ji jako turniket,“ dodal Langer.

„Správně. Nato ho převezli ke kolejím, provedli to, co si předsevzali, a za pár hodin byl Gilbert mrtvý. Nazítří byla zavražděna Rose Kleberová, další den Schuler. Podle mě někdo z Fischerovi blízkých lidí viděl, co se stalo, a šel po nich, aby srovnal skóre.“

McLaren zavrtěl hlavou. „Všechno souhlasí, až na to poslední. Fischer žil osaměle. Neměl manželku, děti, a pokud víme, ani přátele, a pochybuju, že stará hospodyně by se belhala za skupinkou zabijáků, aby je ztrestala.“

„Pak musíme rozhodit sítě dál než k Fischerovi,“ uvažoval Magozzi. „Někdo je mohl určitý čas sledovat – třeba příbuzný některé z předchozích obětí – a zastřelit Moreyho, když se tu noc vracel domů. Obtelefonujeme města uvedená na rubu fotografií, porovnáme údaje na nich se záznamy o vraždách a pak důkladně proklepneme příbuzné tamních obětí.“

Všichni přistoupili těsně ke stolu a pomáhali McLarenovi vyjímat fotografie z rámů. Gino při tom vrtěl hlavou. „Obvolat všechna tahle místa, obměkčit tamní kriminálku a vypátrat rodinné příslušníky… to potrvá věčnost.“

„Já vím,“ přisvědčil Magozzi. „Zatraceně, kde vězí Peterson?“

„Hernajs,“ zamumlal McLaren a zamířil k nejbližšímu telefonu. „Jel do domu Rose Kleberové, aby pomohl s pátráním. Hned ho stáhnu.“

„Já to zařídím,“ ozval se Malcherson ode dveří a McLaren sebou trhl, zapomněl, že náčelník je v místnosti. „Věnujte se tomu, na čem pracujete.

To je na Malchersonovi nejlepší, pomyslel si Gino. Zasáhne a postará se, pokud se věci komplikují, věří v kompetentnost svých detektivů, ví, kdy se stáhnout a nechat je makat. Když náčelník odcházel, lehce mu pokynul na pozdrav.

Do pěti minut chronologicky seřadili všechny fotografie, přelétli očima jména měst a věnovali pozornost jen těm, která je trkla jako ta ze seznamu Interpolu, a taky minnesotskému Brainerdu s předloňským datem, což Gina mírně vytočilo, protože tam v klukovských letech jezdil na skautský tábor. Za dalších pět minut vpadl do oddělení Peterson, v jindy bledém obličeji celý rudý.

McLarenovi poklesla brada. Jak ses sem dostal tak rychle?“

„Žhavil jsem to ulicemi stovkou. Málem jsem si uhnal infarkt. Malcherson mě celou cestu instruoval a pobízel mě mobilem, abych přidal. Řekněte, kam mám brnknout.“

Magozzi mu podal fotografii. „Začínáme nejčerstvějšími daty a postupujeme proti času. Víš, co máš dělat?“

„Jasně. Zavolám na kriminálku, přeptám se na vraždu, která by odpovídala našim údajům, a zapátrám po příbuzenstvu.“

„Přesně tak. Ale nezapomeň, že jméno lidí na fotografii pravděpodobně nebude odpovídat jménu oběti. Pokud byli nacisty, skrývali se pod jiným jménem.“

„Chápu.“ Peterson popadl fotografii a vystartoval ke svému psacímu stolu.

„Při svatým hovnisku, mrkni na tohle!“ Gino mu strčil pod nos fotografii. „1425 Locust Point, Minneapolis, 14. dubna 1994. Víš, kdo to je? Ten instalatér, co z něj někdo nadělal řešeto. Odložený případ, v neděli jsem k tobě přivezl ten spis, pamatuješ?“

„Valensky?“

„Musí to být on. Jméno se neshoduje, ale jestli toho dne na tý adrese nedošlo k jiný vraždě, a já to čirou náhodou nevím, pak je to určitě náš člověk.“ Gino se odmlčel a rozhlédl se po ostatních fotografiích. „Vsadím se, že až se zorientujeme v tomhle bludišti, vyřešíme spoustu odložených případů široko daleko.“

McLaren se narovnal nad stolem, jeho jindy dobráckou tvář opanovala zuřivost. „To je tedy vrchol. Čert aby ho vzal, lumpa, je mi z něj nanic. Po celou dobu přesvědčoval Morey Gilbert tady Aarona a mě, že je Pán Bůh v pracovní kombinéze, a přitom vraždil i v našem městě.“

„Měl k tomu důvody, které pravděpodobně nikdy nepochopíme, Johnny.“

McLaren zpražil parťáka pohledem, jako by mu přeskočilo. „I v našem městě, Aarone, chápeš? Jestli má někdo problémy s našimi spoluobčany, obrací se na nás a my je řešíme. Tak to má být.“

Langer vyčetl z výrazu ve tváři Johnnyho McLarena skálopevné přesvědčení a vybavily se mu časy, kdy všechno bylo právě tak jasné i jemu. Vražda je špatná, dopadnout vraha dobré. Jak jednoduché. Přímo černobílé. Do problémů se člověk dostává, když připustí, že existuje i šedá zóna. V tom okamžiku si uvědomil, že z nich dvou je lepším policistou McLaren.

„Rozjedeme to,“ řekl Magozzi, shrábl nejnovější fotografie a rozdal je. Když docházel ke svému psacímu stolu, zazvonil na něm telefon.

Balistik Dave měl nezaměnitelně mečivý hlas, ale teď v něm Magozzi zaslechl tíseň a napětí. „Mám děsný frmol, Leo, ale tohle musíte s Ginem vědět hned.“

Magozzi pokynul Ginovi, aby zvedl svůj telefon. „Dobře, Dave, posloucháme oba, mluv.“

„Právě jsem procedil revolver Smith & Wesson Jacka Gilberta vyhledávacím systémem a trefil jsem do černého. Ta zbraň zabila předloni majitele rekreačního areálu v Brainerdu. Podrobnosti ti faxuju.“

„Prima, Dave, dík.“

„Moment, nezavěšuj. Mám ještě něco. Je tam Langer? Nebo McLaren?“

„Jsou tu oba, telefonují.“

„Tak jim to vyřiď, ano? Řekni, že mě to vážně moc mrzí, nevím, jak se to stalo, měli jsme tu tenhle týden vyložený blázinec. Týká se to té pětačtyřicítky z případu Arlena Fischera, jsi v obraze?“

„Ovšem. Vraždilo se s ní v případech, co zaznamenal Interpol.“

„Ano, jenže to není všechno. Krátce nato jsme zjistili další shodu, ale výsledek se zaběhl mezi papíry. Před třemi minutami jsem na to narazil a honem to taky faxuju. Vyřiď jim, že ta pětačtyřicítka zabila Eddieho Starra.“

Magozzi zamhouřil oči a lovil jméno ve své dobré paměti. „Toho Eddieho Starra, který zavraždil manželku Martyho Pullmana?“

Langer u svého stolu o pár metrů dál trhl hlavou, svaly ve tváři mu ztuhly.

„Právě toho,“ potvrdil Dave. „Vraha manželky Martyho Pullmana, dcery Moreyho Gilberta, kristeježíši, lidi! Co se s tou rodinou děje, je snad prokletá?“

„K tomu se musíme společně vrátit.“

McLaren se zadíval na Magozziho, sluchátko si položil na rameno. „Mám tam pořád jen hudební oblbovačku. Co se děje?“

„Dave z balistiky říká, že revolver, který ráno sebrali Jackovi Gilbertovi ve Wayzatě, zavraždil majitele rekreačního areálu v Brainerdu.“

„Toho chlapíka z Brainerdu na rubu naší fotografie?“

„To ještě nevíme,“ odpověděl Gino. „Ale ta pětačtyřicítka je ještě zajímavější. Složila totiž Eddieho Starra, fracka, co zavraždil Hannah Pullmanovou.“

Sluchátko sklouzlo McLarenovi z ramene do klína. „Do prdele.“ Pohlédl na Langera, který stále telefonoval, ale zároveň napjatě pozoroval Gina.

„Ještě vám zavolám, seržante, ano?“ řekl Langer zdvořile do telefonu a zavěsil, aniž čekal na odpověď.

„Vypadá to, že škrtneme ze seznamu další neobjasněný případ,“ informoval Gino. „Smutná pravda je, že to do sebe dokonale logicky zapadá. Morey Gilbert tou zbraní léta zabíjel lidi. Proč by teda neodprásknul výrostka, co zavraždil jeho dceru?“

„Zajímalo by mě, jak to, že ho vypátral dřív než my,“ řekl McLaren.

„Děláš si srandu? Morey pátral po pohřešovaných nacistech šedesát let. Eddieho Starra asi ulovil snadno. Ostatně předstihl vás jen o hodinu. Starr byl ještě zdravě růžolící, když jste o něj zakopli, ne?“

McLaren přikývl. „Tvářičky krev a mlíko.“

„Tak vidíš. Co soudíš o tom, že Jackův revolver složil toho chlapíka v Brainerdu, Leo?“

Magozzi pokrčil rameny. „Jack tvrdí, že je to bouchačka po tátovi, a teď když známe jeho minulost, mu docela věřím.“

„Já taky,“ řekl Gino. „Vrhnu se na ten Brainerd, když nám to balistikové tak pěkně dali dohromady. Pořád je to případ svěží jako čerstvě řezaný kytky. Aarone, máš nějaké zprávy od kolegů z Los Angeles? Krindapána, Aarone, fakt nevypadáš dobře.“

Langer se na Gina chabě usmál, načež vstal a vyšel z kanceláře.

„Co to s ním je?“

McLaren zavrtěl hlavou. „Od včerejška na něj leze chřipka nebo co. Zřejmě se mu přitížilo.“ Přerušil spojení a zmáčkl na svém telefonu tlačítko opakované volby. „Zavolám těm mezkům znovu a představím se jako FBI. Třeba mě nenechají tak dlouho čekat.“

„Pohni s tím,“ pobídl ho Magozzi.

34

Od té doby, co Gino a Magozzi vyložili Jacka u pěstitelské školky, si Marty nevydechl. Detektivové si možná myslí, že Jack střílel ve Wayzatě na fantomy, ale Martymu se svíral žaludek tak jako kdysi v práci, když viselo ve vzduchu něco neblahého. Přenesl většinu svých úkolů na Tima a Jeffa a neustále byl v patách Jackovi, pistoli zastrčenou v zadní kapse džin a košili volně splývající přes kalhoty, aby zbraň nevystrašila zákazníky.

Lily jako obvykle všechno komplikovala. Se synem nepromluvila, ale zjevně si ani nepřála, aby ho někdo zavraždil. Jakmile Magozzi a Rolseth odjeli, přilepila se na Jacka a nehnula se od něj dál než na půl metru, jako by ji k němu někdo připoutal. A zároveň vstoupila do černého pole terče.

Marty se přistihl, že balancuje na bříškách pod palci nohou, připraven vrhnout se před oba, pokud by například dáma ve slaměných opánkách náhle odložila koš s květinami a proměnila se v šílenou pistolnici. Překvapily ho dvě věci: zaprvé se znovu na všechno díval policajtskýma očima a všude viděl potenciální nebezpečí; zadruhé stále dokázal balancovat na bříškách pod palci nohou. Pokud si vzpomíná, nezmohl se na to přes rok. Nahlas se zasmál. Lily a Jack sebou trhli a udiveně na něj civěli, patrně proto, že se v těchto dnech nesmál často, a ještě pravděpodobněji proto, že stálý doprovod smějícího se pistolníka poněkud zneklidňuje. A tak jeho tvář ihned zkameněla v masku a opět si počínal rázně, uvědomil si, nakolik tím mohl vyplašit dvojici, kterou neúnavně hlídá. Jacka měli vzít do ochranné vazby a Lily ho k tomu měla přinutit. Ale nepostarali se o sebe, ve všem spoléhali na něho. Kristepane, jak ho to vyčerpává! Před třemi dny si v opilecké otupělosti strčil pistoli do úst; pak se stal pseudopolicajtem, osobním pseudostrážcem a nejvytíženějším pracovníkem ve školce.

A krucinál, cítí se v té úloze celkem dobře, pomyslel si a málem se zase nahlas rozesmál.

Ovšem v předchozích hodinách si na policajta spíš hrál, než aby jím byl. Když ale Gino krátce před druhou hodinou po poledni telefonoval a sdělil mu, že ráno někdo doopravdy střílel na Jacka, jeho pseudocokoli vyletělo oknem a Marty začal přemýšlet jako muž, jímž byl, a to ne tak dávno.

Neměl by cupitat po školce za Lily a Jackem jako hlídací pes na vodítku. Měl by z Jacka vyrazit pravdu, zjistit, kdo zavraždil Moreyho, dělat práci, k níž ho vycvičili, a především – uzavřít tu zpropadenou pěstitelskou školku.

„Jak to myslíš, že uzavřeš školku?“ dožadovali se Lily a Jack téměř unisono.

Všichni pracovali před skleníkem, překládali z palet na venkovní stůl sazenice a rostliny. Navzdory dusnému vedru se to tu hemžilo lidmi a zboží mizelo, sotva ho stačili vyložit. Jeff a Tim se činili u registračních pokladen, u každého pultu stála dlouhá fronta.

Marty ztišil hlas. „Balistikové zkoumali střelu, kterou někdo vypálil na Jacka před jeho domem. Střílel po něm ten, kdo zavraždil Rose Kleberovou a Bena Schulera. Pro případ, že by to ten kretén chtěl zkusit znovu, vyvedeme zákazníky z palebného sektoru a zavřeme krám. Vy dva budete od téhle chvíle dělat přesně to, co vám řeknu.“

Čekal, že budou protestovat, ale nevzepřeli se.

„Začnu vyvádět zákazníky,“ řekl konečně Jack.

„Nic takového. Pojďte se mnou.“

Marty je odvedl k lavičce u vchodu do skleníku a usadil je, sám se nad nimi tyčil jako majestátní kolos a rozhlížel se po parkovišti.

Lily se podřídila na celé tři minuty. Marty si uvědomil, že podstatně překonala svůj osobní rekord. „Dobré nebe, Martine, to tu máme prosedět celý den?“ zaprotestovala.

Ani se po ní neohlédl. „Gino sem posílá hlídkový vůz. Až přijede, Jack se odebere do domu a zůstane uvnitř se strážníkem, rozumíš, Jacku?“

„Rozumím.“

Strážník Becker vjel na parkoviště za pár minut, vystoupil z auta a představil se Martymu. Tony Becker byl mladý blonďák klamně bezstarostného vzezření, ale loni na podzim byl u toho, když ve skladištní budově, sídle firmy Monkeewrench, propukla střelba. To ho zocelilo, stal se všímavějším a obezřetnějším. Martymu se líbilo, jak se jeho oči neustále pohybovaly a kontrolovaly všechno kolem.

„To je Jack Gilbert,“ vysvětloval chvatně Marty. „On je terč. Odveďte ho do domu a zůstaňte s ním.“

Když odešli, povolal Marty Tima a Jeffa od pokladen. „Zavíráme školku. Vyveďte odtud zákazníky.“

„Vy zavíráte školku?“ otázal se Jeff Montgomery.

„Ano, já.“

Oba mladíci se podívali přes jeho rameno k Lily a ta lehce přikývla.

„Tak jo.“ Tim Matson pokrčil širokými rameny a ohlédl se na frontu u pokladen. „Obsloužíme lidi, co stojí…“

„Ne. Zavíráme okamžitě. Teď hned. Omluvte se jim, řekněte, že rodina je v nebezpečí, a vyprovoďte je. A pak se sem vraťte. S pokladnou, s paragony si nedělejte starosti, běžte!“

Marty věděl, že je vystrašil – vypadali jako párek plyšových medvídků s vykulenýma, ustaranýma očima – ale právě to chtěl. Dva vyplašení mladíci si to pohasí pryč, domů, do bezpečí.

„Jsou nějaké problémy, pane Pullmane?“ zeptal se Jeff. „Jestli ano, nemůžeme zůstat a pomoct vám?“

„Nemůžete zůstat,“ ozvala se Lily z lavičky. „Někdo se možná pokusí zastřelit Jacka. Nechci vás tady. Odeberte se do bezpečí.“

Tim a Jeff se na ni nedůvěřivě zadívali a vyrovnávali se s jejími slovy. Marty věděl, že přemítají o vraždě Moreyho, k níž došlo před několika dny, a jak a zda spolu souvisí to, co se děje, a jaký netvor chce zničit rodinu, která se vůči nim chová tak hezky. Připravil se na řadu otázek, ale ukázalo se, že oba podcenil, zapomněl, že už jsou to skoro muži. Ochranný instinkt se utváří časně a odsouvá všechno ostatní stranou. Oba se napřímili, narovnali ramena a vypjali hruď.

Jeff, který Martyho iritoval tím, že skoro každou větu formuloval jako otázku, náhle vypadal jako muž, a ne kluk, jeho modré oči hleděly zpříma, pevně sevřené rty svědčily o odhodlání. „Proto přijel ten polda?“

Marty přikývl.

„Jeden strážník má pohlídat tohle všechno? Dovolte nám zůstat, pane Pullmane. Pomůžeme vám.“

Výborně, pomyslel si Marty. Přesně to potřebuju. Párek postpubertálních hrdinů. „Poslyšte, hoši, oceňuju vaši nabídku, ale nepředpokládáme, že dojde k nejhoršímu. Je to spíš preventivní opatření. Se strážníkem Beckerem to tady zvládneme, jen by se to komplikovalo, kdybychom se navíc museli starat ještě o vás dva. Jestli chcete opravdu pomoct, vyprovoďte zákazníky, a to hned, a jeďte domů.“

Tim, kaštanové vlasy zvlhlé potem, přešel k lavičce a posadil se vedle Lily. „Vy byste tu taky neměla zůstat, paní Gilbertová. Když musíme odejít my, měla byste jít s námi.“

Lily se na Tima usmála a pohladila ho po hlavě. „Jste hodní chlapci. Nedělejte si starosti. Zítra převezeme Jacka do bezpečí a všechno zase poběží jako dřív.“

Zatímco Tim a Jeff vyváděli zákazníky, Marty věnoval pozornost Lily. „Jak to provedeme?“

„Co?“

„Jak dostaneme Jacka do bezpečí?“

„Snadno. Prostě ho přemluvíš.“

„Na to nemáš dost skotské.“

„Chm. Ve sklepě je celá bedna.“

35

Timovi a Jeffovi trvalo slabou půlhodinku, než vypoklonkovali zákazníky ze skleníků a prostor školky. Dařilo se jim to, postupovali profesionálně, oceňoval Marty. Výmluvně poukazovali na nebezpečí, které hrozí rodině, čímž v zárodku pacifikovali podrážděnost kupujících. „To mě opravdu mrzí,“ opakovala se odpověď lidí, když poslušně nasedali do aut. Drtivá většina z nich věděla o nedělní vraždě Moreyho a představa, že rodinu může postihnout další neštěstí, nabádala k rozvaze. Překvapivě mnoho lidí se ptalo, jestli můžou nějak pomoci. Nijak to nesouviselo se sloganem cestovních kanceláří „Minnesota přívětivá“ – přívětiví byli konkrétní lidé a připomínali Martymu, že výrazně převažují ti, kteří se kloní k dobru, a těch zlých je jen hrstka. Není k zahození, když si to občas připomene ten, kdo po větší část života působí u policie a pohybuje se v temných vodách.

Tim a Jeff se ho do poslední chvíle snažili přesvědčit o tom, aby mohli zůstat. Nabízeli se, že budou celou noc hlídat venku, a i kdyby neodvrátili nebezpečí, aspoň by na ně včas upozornili. Při představě, že dva mladíci za tmy obcházejí školku, se Marty otřásl, protože tušení, že se něco stane, sílilo s každou minutou.

Nahrává tomu i počasí, uvažoval, když konečně přinutil mladíky nastoupit do jejich otlučených aut a oni vyrazili po příjezdové cestě. Hned za nimi zamkl bránu. Zatím nebylo vidět velké mraky, jen průsvitný bílý opar, který zastíral slunce jako šedý zákal oční čočku, ale jejich vznik člověku signalizoval tlak na prsou, naléhalo to na ně jako těžká olověná zástěra u zubního lékaře před rentgenováním. Bylo dusno a špatně se dýchalo, listoví na stromech a keřích zplihlo.

Marty se naposled rozhlédl po parkovišti – viděl jen své malibu, Jackův mercedes a Beckerovo hlídkové auto – načež uspokojen obešel velký skleník a zamířil k záhonům v zadní části školky.

Lily Gilbertová neměla ráda přímé linie, jimiž lidstvo navždycky spoutalo celý svět. Přímky jsou pánovitými, nesmiřitelnými zvěstovateli tyranie. Řady rostlin, řady domů a nakonec řady oněmělých, nehybných a vystrašených lidí.

Přední část pěstitelské školky respektovala tento nesmlouvavý řád – hlavní skleník protkávaly přímé, paralelní uličky, chodník lemoval živý plot, bílé čáry na parkovišti vymezovaly prostor pro automobily. Ale vzadu, kde předchozí majitelé vyrovnávali květináče a vysazovali rostliny do zástupů jako zotročené služebnictvo, Lily zlikvidovala řád přímek a vytvořila šťastný chaos.

Pěšinky vysypané hráškovitým štěrkem se vinuly jako kroky otupělého opilce mezi stromky v sudovitých dřevěných kořenáčích, rozkvétajícími keříky a celoročními záhony – „mateřskými záhony“, jak je nazýval Morey, kde jediná květina vyprodukovala stovky semen, která se pak prodávají na jaře. A na vrcholu léta některé z pěšinek zarostly okrasnými travinami do takové výšky, že se do nich jako do lesa nořily chichotající se děti a schovávaly se v nich, nebo jejich vyčnívající hlavičky svědčily o tom, že se pohybují zákruty a zákoutími lákavého přírodního bludiště, vzniklého z Lilyina odporu k přímkám.

Lily čekala na Martyho na lavičce, obklopena květináči se šeříkem. Vybrala pár keříků, které už rozkvetly, aby zákazníci viděli barvu, ale většina postrádala květy a s nijak pozoruhodnými listy vypadala dost obyčejně. Považovala je za selské rostliny, ale těšila se z nich po dva krátké týdny každé jaro, kdy se oděly jako marniví monarchové.

Marty na svou statnou postavu našlapoval lehce, ale ve školce panovalo takové ticho, že Lily zaslechla chrupání hráškovitého štěrku pod jeho podrážkami dávno předtím, než ucítila, jak plnou vahou dosedl vedle ní na lavičku.

„Pokusím se přesvědčit Jacka, aby pár dní pobyl v hotelu,“ řekl Marty.

„Výborně. Udělám si dovolenou. Ty můžeš taky. Najmi radši apartmán s kuchyní.“

„Jen co se mi podaří umístit Jacka někam dál od tebe, než tohle skončí, Lily.“

Otočila se a podívala se na něj. Lily se většinou pohybovala rychle, považovat ji za starého člověka se zdálo absurdní. Ale vypětí tohoto týdne ji poznamenalo, v obličeji se jí zračil věk a zapudil iluzi síly. Marty se nad ní poprvé zamyslel jako nad křehkou smrtelnicí, nevybočující z řady. „Když půjde do hotelu Jack, půjdu taky,“ řekla.

Marty se pousmál. „A zase je z tebe matka.“

„Když má člověk děti, třeba nezvedené, pořád je matkou, bez ohledu na cokoli. To není dobrovolná funkce.“

Marty si představil Lily a Jacka zamčené v hotelovém pokoji se strážníkem u dveří. Docela se mu to zalíbilo.

„Pobyt v hotelu má jedinou špatnou stránku, Martine, tady ti to totiž svědčilo. Víš, jak jsem na to přišla?“

„Ne.“

„Protože zase piješ jako normální člověk. Dáš si možná skleničku na dobrou noc a nic víc.“

„Nemůžu myslet a pít zároveň.“

„A o čem přemýšlíš?“

„Chci vypátrat, kdo zavraždil Moreyho.“ Natočil se k ní a upřeně se na ni zadíval. „Ty ne?“

Sevřela rty tak, že téměř zmizely.

„Je to trochu zvláštní, Lily. Když někoho zavraždí, členové rodiny se neustále obracejí na policii, telefonují, docházejí na stanici, zajímají se o průběh vyšetřování, jestli jsou na stopě…“

„Tak jako ty a Morey, když se stala obětí vraždy Hannah,“ dodala podivně chladným tónem.

Marty na okamžik zavřel oči. „Nikdy jsi s námi nešla. Nikdy ses nezeptala. Byli jsme v tom s Moreym sami. A teď si počínáš stejně. Morey dodýchal před třemi dny, a ty jsi neprojevila nejmenší zájem o to, kdo ho zavraždil. Nechápu tě.“

Lily nabrala do plic ztěžklý vzduch a dívala se na šeříky, ne na něj. „Něco ti povím, Martine. Pro mě je člověk, ať už zemře na rakovinu, ve válce, zastřelí ho, nebo probodnou, neodvolatelně mrtvý. Smrt znamená konec. Uběhlo sedm měsíců od vraždy toho, kdo zavraždil Hannah. A řekni, žije se ti líp, když víš, že je pod drnem? Mně tedy ne. Na té osobě mi nezáleží. Pohřbi deset tisíc takových, a přesto tady,“ – poklepala si na hruď – „zůstane prázdno.“

Marty se opřel lokty o kolena a složil hlavu do dlaní. „Přesto jsem rád, že je mrtvý.“

Lily zavrtěla hlavou. „To jste vy muži. Zajímá vás, kdo provedl tu či onu zlou věc, a tak po něm pátráte, aby za to zaplatil. Pro muže je to vždycky stejné, oko za oko, jako by se tím něco změnilo.“

V době, kdy Marty a Lily pod tíhou počasí a svého rozhovoru vstoupili pomalým krokem do domu, Jack byl na nejlepší cestě zpít se pod obraz.

Seděl u kuchyňského stolu, láhev glenlivetu v jedné, skleničku v druhé ruce, a udílel nevyžádané právní rady strážníku Beckerovi. Mladý policista se držel stranou a v rámci svého pověření pozoroval okna a dveře. Marty si uvědomil, že je spatřil, sotva se s Lily vynořili poblíž domu.

„Marty, stará vojno, moc mě těší, že jsi přišel. Tady Tony je sympaťák až na půdu, jenže trochu komisní, víš? A taky mě znervózňuje, hopká od okna k oknu, vykukuje a podobně.“

„Je to jeho práce, Jacku. Chrání tvůj nanicovatý život.“

Jack se zachechtal. „Na to je trochu pozdě.“

„Pojedeme všichni do hotelu. Hned po večeři.“

Jack pozvedl skleničku. „Ať je po tvém, Marty. Zatím se chop skleničky, vylepším ti tvůj svět.“

Na to je taky pozdě, pomyslel si Marty. Všiml si, že Lily zpražila Jacka rezavým pohledem, což ho přimělo vykrást se do obývacího pokoje, Becker mu byl v patách.

K jídlu si mohli vybrat z nepřeberného množství salátů a studených masitých pokrmů, jimiž přispěli starostliví přátelé a sousedé. „Pohřební jídlo,“ poznamenala Lily a připravovala talíř pro strážníka Beckera, zřejmě mu ho bude muset vnutit, Marty servíroval Jackovi, který pravděpodobně jíst nebude.

Po večeři vyšel Marty do patra, osprchoval se, převlékl a začal ukládat do svého vaku trochu oblečení. V hotelovém utajení se strážníkem u dveří budou Lily a Jack v naprostém bezpečí. Neexistuje logický důvod, aby tam pobýval s nimi – vyjma nenadálého pocitu, že k nim patří. Přece jen je to jeho rodina, byť rozvrácená. Je to všechno, co má; vlastně všechno, co kdy měl.

Když sáhl do skříně pro svou oblíbenou košili – bílou lněnou košili s krátkým rukávem, kterou mu dala Hannah loni k narozeninám – sklouzla z ramínka a přistála na dně. Marty se sehnul, aby ji zvedl, a spatřil v zadním rohu zastrčené červené plechové pouzdro na drobné rybářské náčiní.

„To mě podržte,“ zamumlal, vytáhl pouzdro a vybavilo se mu, jak nevěřil Lily, když mu vykládala, že Morey jezdí na ryby s Benem Schulerem. Odklopil přezku, otevřel víčko a uviděl v přihrádkách mezidna úhledně uspořádané háčky, třpytky a splávky, stále ještě v neotevřených plastových obalech. Marty se v rybaření moc nevyznal, ale pochopitelně věděl, že návnadu lze použít, až když se vyjme z plastu. To nebylo pouzdro s náčiním opravdového rybáře.

Bezděčně se usmál. Byl hluboce přesvědčen, že Morey ctil všechny formy života a nedokázal by nabodnout na kovový háček živou dešťovku, ale Lily tvrdila naprosto nesporně, že rybařil, tudíž v něm zahlodalo sémě sužující pochybnosti. To, nač nyní hleděl, zjevně dokazovalo, že Morey byl právě takovým člověkem, za jakého ho považoval. Asi by s Benem Schulerem poseděl na břehu nebo v loďce, ale Marty by dal hlavu na špalek, že nikdy nenahodil vlasec. A patrně by v nestřežené chvíli pustil do vody Benův případný úlovek.

Zvedl za očko mezidno a zvědavě se zadíval na to, co spočívalo pod ním – plastový sáček a uvnitř pas.

Z fotografie na vnitřní straně desek se na něj usmíval Morey Gilbert. Ne mladý Morey Gilbert, který přicestoval do Ameriky koncem čtyřicátých let, ale takový Morey, jakého Marty znal. Zkontroloval, kdy byl doklad vydán – před osmi lety – a zalistoval stránkami. S každým dalším razítkem víc a víc vraštil čelo, načež strčil pas do kapsy.

Na dně pouzdra leželo cosi v zašpiněném hadříku. Marty zatáhl za cíp látky a ucukl, když z ní vypadl obsah, srdce se mu rozbušilo a v mysli mu vytanul obraz Moreyho, jak stojí před domovními dveřmi a podává mu papírovou tašku z obchodu s potravinami. Bylo to přesně měsíc po vraždě Hannah.

To je pro tebe, Martine.

Co je to?

Jackovo dědictví, dokud byl mým synem. Nechce ho; teď je tvoje.

Nevezmu si Jackovo dědictví, Morey… Ježíšikriste! Kde jsi k tomu přišel?

Není krásný? Erární model 45-A Colt. S pažbou na zakázku, vyloženou perletí. Je víc než šedesát let starý. Vzal jsem ho mrtvému náckovi, který pravděpodobné zabil amerického důstojníka, aby ho získal. Je to nejcennější věc, co mám, Martine. Je to můj odkaz.

Marty seděl v ložnici na podlaze, lapal po dechu a zíral na pětačtyřicítku s perletí vykládanou pažbou, nesmyslně uloženou na dně pouzdra s rybářským náčiním. Nečekal, že kolt ještě někdy uvidí.

Neuvědomil si, že drží zbraň, dokud neucítil hladkou perleťovou pažbu v dlani. Struktura povrchu, odpor a drobné vroubkování zakřivené spouště – bylo to totéž. Přesně totéž co naposled.

V té místnosti to smrdělo mocí, kouřem a neklamným štiplavým pachem toho, co člověka ruinuje k smrti. Přes cestu mu přeběhl potkan, zastavil se, zadíval se na něj a volným krokem pokračoval dál. Pozoroval vlastní stín na zdi, k níž se blížil, a vybledlé, dlouhé zpečené blond vlasy netvora, který se u ní zhroutil poté, co si píchl jehlu do paže.

A pak spatřil oči, na něž nikdy nezapomene, bledé šlachovité ruce, které podřízly Hannah krk, načež pozvedl kolt a zamířil na čelo Eddieho Starra, jakoby obviňujícím ukazováčkem. Když stiskl spoušť, z hlavně vylétl oheň, ale to ho nepolekalo. Drahnou chvíli stál na místě a prázdnýma očima přihlížel, jak po zdi stéká rudá krev.

Nazítří ráno Marty přijel do pěstitelské školky a vrátil kolt Moreymu. Je příliš vzácný, řekl, stal se součástí dějin rodiny, nemůže si ho nechat. Odpoledne si koupil třistapadesátsedmičku a začal plánovat sebevraždu.

Teď byl klidný, klidnější než řadu měsíců. Opatrně zbraň zabalil, uložil ji zase do pouzdra s rybářským náčiním a to zastrčil do zadního rohu ve skříni, kde je našel. Během posledních tří dnů si uvědomil, že má stále rodinu, závazky k ní, a že se mu kupodivu chce žít.

Odevzdá kolt na policii a sám se přihlásí, aby zaplatil za to, co spáchal, protože tak to má být.

Ale teď ještě ne.

36

Odpoledne k páté hodině viděl Magozzi z okna, že se v dálce kupí zlověstné bouřkové mraky, jako by někdo na západním obzoru vysypal pytel s tobolkami bavlníku. Langer se za několik minut po svém spěšném odchodu vrátil, byl trochu pobledlý, ale jinak v dobré kondici, a všichni se pustili do usilovného telefonování.

Potvrdilo se, že neobjasněné vraždy se časově shodovaly s údaji uvedenými na nejnovějších dvaceti fotografiích ze Schulerova domu. Policie v příslušných místech vyhledávala příbuzné obětí, ale mělo to své meze. Policejní dokumenty z dávnější minulosti spočívaly v zaprášených krabicích a archivy připomínaly spíš skladiště, většina detektivů, kteří na případech pracovali, byla dávno na penzi.

Magozziho to ale příliš netrápilo. Pokud se někdo z příbuzných obětí chtěl pomstít za vraždu Moreymu, Rose a Benovi, nečekal by tak dlouho. Pokud je vůbec usmrtil někdo z rodiny postižených. Tuto teorii stále nic nepotvrzovalo. Možná roztáčejí kola ve vyježděných kolejích, které nikam nevedou, a to Magozziho trápilo.

Nicméně před deseti minutami narazil na něco zajímavého a teď bubnoval prsty do desky psacího stolu a nervózně čekal, až zazvoní telefon.

„Vymaštěnec,“ ulevil si Gino a praštil telefonem. „Šerif v Brainerdu odjel před dvěma hodinami z úřadu, a víš proč? Málem se všemi okresními strážci pořádku zachraňují jelena, pod kterým se na jezeře probořil led.“

Magozzi vyhlédl oknem na velkoměsto, které se tetelilo horkem. „Oni tam mají led?“

„A cos myslel? Duben v Brainerdu vypadá jinak. Tam budou mít led ještě měsíc. Navíc jsou severně od současný teplý fronty, jich se zdejší vedro netýká. Víš, co mi to připomíná? Pohádku o Jeníčkovi a Mařence.“

„To mi laskavě vysvětli.“

„To je nabíledni. Babizna vykrmuje děti, aby ztloustly, než je s ní. A podobně se chovají tamní maníci. Zachraňujou jelena, aby ho na podzim někdo z nich skolil a nacpal do klobás. Já se snažím objasnit šedesát vražd a čumím tady, zatímco oni zachraňují vysokou…“

Zazvonil Magozziho telefon a uťal Ginovo remcání. Chvíli naslouchal, pak si přiložil sluchátko na prsa. „Ať všichni ukončí hovor. Možná se láme chleba.“

Za chvíli Langer, McLaren a Peterson podle pokynu přejeli na kolečkových židlích k Magozzimu, aby vyslechli, co se dověděl.

„Podle Grace vyjeli Morey Gilbert, Rose Kleberová a Ben Schuler před několika lety do Kalispellu v Montaně, ale na Schulerových fotografiích chybí o vraždě v Montaně záznam. Brnknul jsem na tamní policii, abych to ověřil. V den, kdy naše trojice přijela do Kalispellu, k vraždě nedošlo, nicméně střílelo se tam. Nějaký starý podivín, který žije v okolních lesích s dospělým synem – patrně zastydlí zálesáci nebo co – se dostavil do nemocnice se střelou z pětačtyřicítky v noze. Nemohl uvést do protokolu nic víc, než že k jejich srubu přijel černý pick-up a někdo na něj a na syna zahájil palbu, zatímco seděli na verandě. Nevšimli si, co to bylo za auto, ani registrační značky.“

Gino se zamyslel. „Třeba si i všimli, ale nesvěřili se s tím policii. Zálesáci asi moc netouží po tom, aby jim poldové komplikovali život. Dost nás nesnášejí.“

McLaren tiše hvízdl. „Vida. Takže někdo jejich útok přežil.“

„Vypadá to tak. Ten starý cvok věkem odpovídal. Nejlepší na tom je, že když se tam šerif vypravil, nikoho nezastihl doma, a tak promluvil s člověkem z nejbližšího okolí. Podle něj ten staroch se synem odjeli svým karavanem před několika týdny, údajně do Las Vegas, ale zvláštní prý bylo, že se předtím dvacet let nehnuli z místa, a pokud věděl, nepatřili k hazardním hráčům.“

Langer vstal ze židle. „Uvedl registrační značku?“

„Ano. A taky jména.“ Magozzi dal kolovat útržek papíru. „Aarone, spoj se s Vegasem, ať vyhlásí pátrání po vozidle, a přemluv je, aby vyslali kontroly do kempinků. Johnny, ty zařiď vysílačkou pátrání tady a jinak se všichni vrhneme na Zlaté stránky a obvoláme kempinky v okolí dvojměstí.“

Brainerdský šerif zastihl Gina uprostřed telefonování po kempech a mluvil s ním dobrou čtvrthodinu.

Když Gino zavěsil, obrátil se k Magozzimu. „Dobrá zpráva je, že jelena zachránili.“

„To mi spadl kámen ze srdce.“

„A teď ta špatná. Šerif byl celý pryč, že jsme na stopě těch, co zavraždili tamního majitele rekreačního areálu, a málem se zhroutil, když jsem mu řekl, že jsou mrtví. Chtěl jim osobně zakroutit krkem.“

„Znal oběť?“

„Ano. Byl to pracant a ušlechtilý člověk. Starý pán měl ženu a dva syny, jeden chodil na střední školu, druhý studoval na univerzitě v Kalifornii. Půl roku po smrti majitele rekreační areál zkrachoval a manželka spáchala sebevraždu.“

„Kristepane.“

„To není všechno. Ten vysokoškolák zahynul při autonehodě cestou domů na matčin pohřeb.“

Magozzi na něj civěl. „Nevymýšlíš si?“

„Kéž by. Jeho bratr, ten středoškolák, se nato zhroutil, odjel k nějakým otcovým příbuzným do Německa a žije tam, zřejmě aby se vyrovnal s tím, co se stalo.“

„V Německu?“

„Právě. Může to souviset s nacistickou minulostí. Šerif vytáhne spis a všechno nám odfaxuje.“ Gino vydechl a odstrčil zápisník. „A víš co? Staroch byl možná ničema a svět je bez něj lepší. Ale jeho žena a děti? Co provedly? Člověk se ptá, jestli Morey a jeho přátelé někdy pomysleli na to, jakou za sebou zanechají spoušť.“

Magozzi přemýšlel nad šedesáti fotografiemi, potomky šedesáti otců, kteří možná nevěděli, že jejich táta byl nacista – pro ně to byl prostě tatínek.

„Získal jsi kontakt na syna, co zůstal naživu?“

„Zadařilo se. Včera telefonoval šerifovi. Když se tam všechno začalo hroutit, sblížili se a udržují na dálku kontakt. Šerif mi dal číslo. Mám mu zavolat?“

„To bude nejlepší. Jakmile se ujistíme, že je pořád v Německu, škrtneme ho ze seznamu.“

Gino zvedl sluchátko. „Štěstí nám přeje.“

Venku se nakupily bouřkové mraky, ztmavly a blížily se. Langer vstal od psacího stolu a rozsvítil.

37

Opustit pokoj, kde Hannah spávala jako dítě, bylo pro Martyho nesmírně těžké. Přestože po ní v místnosti nic nezůstalo, vydržel se dívat na stěny, na kliku a na staré zvlněné okenní tabulky, neboť věděl, že se na totéž dívala tisíckrát; že ať kamkoli šlápne, šlápla tam už před ním ona. Ale jakmile uložil Moreyho pětačtyřicítku do pouzdra na rybářské náčiní, přestal cítit její přítomnost. Jako by spatřila zbraň, pochopila celou její minulost a odešla z pokoje navždycky.

Ještě dlouho pak seděl na podlaze se zkříženýma nohama, vnímal tu prázdnotu, zatímco za okny se stmívalo. Rozsvítil, uložil poslední věci do vaku, zhasl a sestupoval do přízemí. Pokoj za ním pohltila tma.

Zastihl Lily samotnou v obývacím pokoji, její tvář se ostře rýsovala ve světle stolní lampy. Sledovala v televizi baseballové utkání s vypnutým zvukem. V dolní části obrazovky, s miniaturní mapou státu v rohu, kraulovaly titulky varovné předpovědi počasí. Téměř všechny okresy se názorně zbarvily do oranžova.

„Kde jsou Jack a Becker?“ zeptal se jí.

„Ve skleníku. Jack tam nechal tašku.“

„Jak je to dlouho?“

„Vypadli, hned jak jsi šel nahoru.“

Marty mrkl na hodinky a zamračil se, marně přemýšlel, kolik bylo hodin, když se vydal nahoru, aby se osprchoval a sbalil.

„Jsou pryč asi hodinu,“ dodala. „Zdržel ses nahoře dlouho, Martine… Kam jdeš?“

„Pro Jacka. Chci si s ním promluvit, než odejdeme.“

„Promluvte si v autě nebo v hotelu.“

„Promiň, Lily, ale jestli ví, kdo zavraždil Moreyho, asi by o tom nemluvil před tebou.“

Lily sykla. „Zatím ti toho asi moc neprozradil, co?“

„Přišel jsem na to, jak s ním pohnout.“

Zpozorněla. „Při sprchování?“

„Zamkni za mnou.“

„Nehloupni. Nikdo mě nezastřelí. Jsem nejspořádanější osoba v rodině.“

Marty se usmál. Nemohl si pomoct. A pravděpodobně právě to chtěla. „Myslím to vážně, Lily. Zadní vchod jsem už zamknul a budu stát u hlavních dveří tak dlouho, dokud neotočíš klíčem. Než se vrátím, sbal si věci na pár dní.“

Lily si rozmrzele povzdechla, vstala a vydala se za ním ke dveřím. „Už jsem se sbalila. Během pěti minut. To vám mužům všechno trvá hrozně dlouho, je zázrak, že vůbec něco stihnete.“

Sotva Marty stanul venku, orosil se potem. Pořád bylo teplo a dusno. Mraky na západě zčernaly, stmívalo se dřív než obvykle, šedozelené šero, které vždycky předcházelo letní bouřce, překroutilo barevnost světa jako laciné sluneční brýle se žlutými skly. Štěrkem vysypaná cestička, která vedla od domu k záhonům a vinula se mezi nimi, tonula v tmavošedém stínu, ztrácela se ve zbytcích podivného světla.

Marty s tímhle štěrkem Moreymu pomáhal. Pojížděl se smykovým nakladačem, vyklápěl sypký materiál na hromádky a opatrně, aby nepoškodil záhony, je rozhrnoval radlicí. Ten štěrk byl pěkně bláznivý rozmar. Pocházel z nějakého lomu u kanadských hranic, křemen, achát a další nerosty zbarvily horninu třpytivými růžovými, purpurovými a žlutými žilami. Málem omdlel, když mu Morey řekl, kolik za něj zaplatil.

Ale levný štěrk je šedý, Martine, a moje stará paní nesnáší šedou. Nejspíš od pobytu v táboře. Tam bylo všechno šedé, nic se netřpytilo. Vidíš, jak se ten štěrk na slunci třpytí? To se jí bude líbit. Udělá jí to radost.

To bylo jednou jedinkrát, kdy se Morey zmínil o jejich internaci v Osvětimi, a Marty si toho považoval. Považoval si výsady, že ví, proč je důležité, aby se štěrková cestička třpytila. Hannah se to moc nelíbilo, cestička jí připadala umělá, byť materiál byl přírodní; Jack prohlásil, že je to prostě nevkus. Ale Marty znal pozadí, střežil tajemství jako dar, a Lily skoro denně cestičku uhrabávala.

Ve vztahu mezi Moreym a Lily se nikdy nevyznal. Jestli to byla láska, pak jiný druh, než jaký ho pojil s Hannah. Usilovně vzpomínal, jestli někdy viděl, jak se políbili, objali nebo jen dotkli rukama, a nic se mu nevybavilo. A přesto si prokazovali drobné laskavosti – Lily se těšila z barevného štěrku a po celý život každé ráno připravovala Moreymu pikantní okurkový salát, který jedl jen on.

Zastihl Jacka a strážníka Beckera v kanceláři bez oken za kůlnou na nářadí. Lampa na psacím stole svítila, vrhala na stěny dlouhé stíny, kdežto kouty tonuly v naprosté tmě.

Jack se rozvaloval na popraskané koženkové pohovce u stěny, tvářil se přihlouple, obličej měl červený od chlastu a sluníčka, v ruce všudypřítomnou skleničku; Becker stál ve vstupních vnějších dveřích, napůl uvnitř a napůl venku, takže první velikánské kapky deště pleskaly na jeho ramena v uniformě. Vnitřní dveře, které vedly do kůlny na nářadí, byly zavřené a zajištěné zástrčkou.

„Zdravíčko, Marty!“ Jack plácl na polštář vedle sebe, až koženka zapraskala. „Zbav se tíže!“ Zvedl z podlahy vedle pohovky další skleničku a láhev Moreyho balvenie, kterou zjevně pronesl z domu.

Strážník Becker ustoupil stranou, aby mohl Marty projít. „Detektiv Rolseth mi řekl, že jste ozbrojený, pane, máte zbraň u sebe?“

Marty přikývl, nadzvedl dolní okraj bílé lněné košile a obnažil třistapadesátsedmičku, nepohodlně zastrčenou za opaskem.

„Bez pouzdra to není nejlepší, pane.“

„To mi povídejte. Zmeškal jste výměnu směny.“

Mladý strážník s ním mluvil, aniž se na něj podíval, neustále očima prohledával houstnoucí tmu venku. „Myslel jsem, že vás dopravím do hotelu a pak budu mít volno.“

Marty spokojeně přikývl. Líbilo se mu Beckerovo počínání, to, jak vážně bere svůj úkol. „Jsem rád, že jste tu s námi.“

„Děkuju, pane. Jsou všichni připraveni?“

Marty se ohlédl po Jackovi, který si víc všímal pití než jejich rozhovoru. „Chtěl bych si promluvit mezi čtyřma očima s Jackem, pokud vám to nebude vadit.“

Beckera tím zjevně nepotěšil. Strážník ztišil hlas. „Popravdě řečeno, pane Pullmane, po odpoledni stráveném s panem Gilbertem se skoro třesu na to, až bude v bezpečí za zamčenými dveřmi střeženého hotelového pokoje. Pořád pobíhal sem tam a na člověka, který ráno unikl střele, se choval poměrně lehkovážně.“

„Jen klid, superpoldo,“ zablekotal Jack z pohovky, zřejmě poslouchal pozorněji, než se Marty domníval. „Tamten vyvrhel si nepotrpí na publikum. Střílí osamělé stařenky v jejich domech nebo pálí nazdařbůh ze skrytu za stromem, zkurvenej zbabělec.“

Becker, který o tom pravděpodobně věděl velmi málo, snad jen to, že někdo střílel na Jacka, s pohledem na Martyho tázavě povytáhl obočí, a ten přikývl.

„Tak to v kostce bylo.“

„Dobře. Půjdu kousek dál, ať máte trochu soukromí, ale budu zvenčí pořád pozorovat dveře.“

„Děkuju, Beckere.“ Marty sledoval, jak strážník odchází mezi řadami výpěstků tújí v květináčích, až se podobal jiným stínům, a pomyslel si, že naštěstí nezmokne. Prvních pár velekapek sice signalizovalo průtrž mračen, ale déšť ustal tak rychle, jak začal.

Zavřel dveře, přešel k psacímu stolu, usedl na židli a zavrtěl hlavou, když mu Jack podával nejistou rukou skleničku a bryndal dobrou skotskou na podlahu. „Ne, dík.“

Jack pokrčil rameny a začal z ní pít, přestože v druhé ruce držel svou skleničku.

„Brnknul jsi Becky, kde budeš?“

„Mojí manželce Becky?“

„Tvojí jediné.“

„Jejda, Marty, to můžu rovnou brnknout do Filcherova řeznictví a informovat majitele, kde budu. Pošle mě právě tak do prdele. Jestli chceš, abych někomu brnknul, tak dám přednost řezníkovi, a uslyšíš, co říkám.“

„Nemluvíš moc rozumně.“

„Asi ne. Půl flašky skotské s člověkem zacvičí. Vypadá to, že do deseti minut umřu na otravu alkoholem a střílet po mně bude mrháním municí.“

„To není moc legrační.“

„Proč? Neber si to tak. Becky mě totiž v noci vyhodila z domu – před tou střílečkou. Ať prý táhnu. Adieu, odprejskni, uvidíme se u soudu. Už mě nepustila dovnitř, tak jsem spal na kulečníku a sprchoval se zahradní hadicí.“

Marty prudce vydechl a natáhl se pro jednu z částečně naplněných skleniček, s níž Jack žongloval. „Promiň.“

„Není co. Stejně ten dům nenávidím. Přihřátý designér, kterého najala Becky, pojednal velkou koupelnu jako žabí svět. Věřil bys tomu? To je jako vylepšit reklamu na budweiser hovnem.“ Obrátil do sebe skleničku a znovu ji naplnil. „Doliju ti, ano?“

„Ne. A teď mi pověz, proč Morey odcestoval do Londýna.“

Jack se na něj zadíval. „Cože?“

„Nebo do Prahy. Do Milána. Do Paříže.“ Hodil mu Moreyho pas a Jack nadskočil, když mu dopadl do klína.

„Co to sakra je?“

„Moreyho pas. Našel jsem ho v pouzdře s rybářským náčiním.“

„Táta měl pas?“ Jack ho otevřel a usilovně mhouřil oči. „Propána, tak malá písmena… To je Paříž, nebo Praha? Zatracení žabožrouti, neumí razítkovat, takhle to rozmazat…“

„Je to Paříž. Zdržel se tam den. O nic déle než jinde. Odkdy byl Morey takový světoběžník?“

Jack se napil a listoval stránkami. „Prokrista. Navštívil i Johannesburg?“

„Chceš mi namluvit, že jsi o jeho výletech nevěděl?“

„O těchhle?“ Jack pohodil pas na polštář vedle sebe. „Ne. O těch jsem nevěděl. Nevypadneme konečně odtud? Když se zavřou dveře, je tu hrozně horko.“

„Proč Morey schovával pas v pouzdře s rybářským náčiním? Proč absolvoval spoustu letů do zámoří a na druhý den se vrátil? Co pohledával na všech těch místech, Jacku?“

„Já to věděl. Já věděl, že to takhle bude. Ne, nemýlil jsem se. Policajt nemusí zůstat chlapem, ale chlap zůstane policajtem, ty dál čmucháš jako detektiv. Co teď, Marty? Sehrajeme další scénu výslechu? Nepřesuneme se do kůlny na nářadí? Visí tam na drátě holá žárovka. Můžeš ji rozhoupat, bim-bam, bude to jako ve filmu…“

Marty zavřel oči a bezděčně upil ze skleničky. „Myslel jsem, že si odpustíme tyhle žvásty a vyklopíš pravdu, Jacku. Vím, že v téhle rodině máloco funguje normálně – ostatně to možná v každé rodině – ale tuhle večer jsem to zkusil s Lily a povedlo se.“

Jack se uchichtl. „Vážně? Jakou pravdu jsi jí sdělil?“

Marty se mu podíval zpříma do očí. „Že jsem se chtěl zabít.“

Jackovi klesla ruka se skleničkou od úst. „Ježíšmarjá, Marty! Kvůli Hannah?“

„Ne tak docela.“

To Jacka překvapilo ještě víc. „Tak proč, prokristapána?“

Marty se znovu napil, položil skleničku na desku stolu a odstrčil ji jedním prstem co nejdál od sebe. Alkohol ho pořád sváděl. Kriminál by mě vyléčil, pomyslel si a neradostně se usmál. „Prozradil jsem ti opravdu velké tajemství, Jacku. Quid pro quo. Pravdu za pravdu.“

Jack odložil svou skleničku na podlahu a nahrbil se dopředu, lokty se opřel o kolena. „Měl jsem tě podržet. Vykašlal jsem se na tebe, kamaráde. Na seznamu stovky věcí, kterých za několik posledních let lituju, stojí tohle nejvýš.“

„Pravdu, Jacku. Co víš o tom, kdo zavraždil tvého tátu?“

Jack se usmál, ani se nepohnul. „Pravda nemusí být vždycky prospěšná, víš, Marty?“

„Ten, kdo to spáchal, vraždí další lidi, Jacku. Musíš pomoct.“

„Prdlajs. Už skončil. Kromě mojí maličkosti.“

„Jak to krucinál víš?“

Jack se zadíval do skleničky, nadechl se a prudce vydechl. „Nezbývá, než abych to vzal od začátku.“

Někdy je třeba vyslýchaného bombardovat otázkami, soustavně jimi do něj bušit; ale většinou nastane chvíle, kdy není třeba se ptát a stačí naslouchat. Martyho ruce spočívaly na loketních opěrkách, pozoroval Jacka a čekal.

„Nerad ti to dělám, Marty. Vím, že sis toho starého gaunera považoval.“

„Byl to dobrák, Jacku.“

„Připomíná to Elvisův případ.“

„Ztrácím nit.“

„Vzpomínáš si, jak ti bylo, když ses dověděl, že král rokenrolu je narkoman? Presley, král králů, a co vyšlo najevo? Že ten panděratý fešák je feťák závislý na tvrdých drogách. Ideál se zhroutil, Marty, a můj svět se otřásl. Jsi na to připravený?“

„Jacku…“

„Tatík mi poprvé dal do rukou bouchačku o mých devátých narozeninách. Věděl jsi to? Musíš se připravit, řekl, a od té doby mě každou sobotu dopoledne vozil do střeleckého klubu v Anoce a trénovali jsme střelbu na terč. Máma si myslela, že vyrážíme do McDonald’s a utužujeme chlapskou partu, nesměl jsem jí nic prozradit. Štvalo mě to. Nenávidím zbraně. Ale byl jsem hloupý klučík. A dokud jsem byl s ním, oblbovalo mě to.“ Opět zvedl skleničku a opřel se o polštář. Dlouze se napil a usmál se. „Jsem vyložený odstřelovač, Marty. Ale ve srovnání s tátou nula.“

Marty civěl na Jackovy bílé nohy, které čouhaly z šortek, na oblé bříško a sluncem spálené kouty na čele, z něhož ustoupily vlasy. Zatímco představa Jacka coby dobrého střelce ho vyděsila k smrti, obraz tchána se zbraní v dobrotivé, laskavé ruce mu připadal naprosto neuvěřitelný. „Dozvím se tomu konec, Jacku?“

„To se rozumí.“ Jack potřásl hlavou, jak se snažil soustředit. „Zajímá tě, kdo mohl chtít zavraždit tatíka? Toho báječného člověka, který všechny miloval a všichni milovali jeho… Hovno, Marty. Poslední léta mi to ničilo život, nosil jsem to v sobě, a ty chceš, abych ti to teď vyklopil.“

Marty slyšel, jak v dálce zaburácel hrom. „Ať je to, jak chce, policie to nakonec rozmotá.“

Jack se ušklíbl. „Poldové to nikdy nepochopí, a i kdyby, tak tomu neuvěří.“

„Co nepochopí?“

Jack se snažil přemýšlet, a nepouštěl Martyho ze svého zorného pole. Zvládal to stěží. „Že s nimi konečně někdo zúčtoval. A že to nebyli policajti, jinak by toho totiž byla plná televize. Jenže tyhle kousky se nemůžou dařit věčně, jednou se to na někom muselo zadrhnout.“

„Jaké kousky?“

„Kristepane, Marty, dávej pozor, ano? Ty vraždy samozřejmě. Pokud do toho vidím, tak jich bylo po dlouhou dobu i několik ročně.“

Marty ani nemrkl. „Sereš si do huby, Jacku.”

Jack přikývl, což v jeho stavu vypadalo nebezpečně. „Jo. Většinou. Ale tentokrát ne. Vím, co mluvím.“ Sklonil se, sebral z podlahy láhev balvenie a nalil si skleničku až po okraj, trochu rozbryndal, protože zahřmělo blíž. „Asi půl roku před smrtí Hannah mě tatík vytáhl na víkend do Brainerdu – prý jede rybařit a mně že prospěje, když nebudu dřepět v kanceláři. Když jsme dorazili k velké staré chatě uprostřed rekreačního areálu, brzy se objevila další dvě auta, z jednoho vystoupil Ben Schuler, z druhého Rose Kleberová.“

Marty svraštil obočí. „Takže jsi ji znal.“

„Viděl jsem ji tam poprvé a naposled. Tu milou, tělnatou bělovlasou paní v květovaných purpurových šatech a velkých, dobře rozšlápnutých střevících, a v duchu jsem se ptal, co tam pohledává, copak rybaří se dvěma starými chlapy, tatíkem a Benem? Nevěděl jsem, ani jak se jmenuje. Tatík se na ni obracel jako na kamarádku. Vešli jsme společně do chaty, myslel jsem, že se ubytujeme, uvnitř nikdo nebyl, protože na jezeře probíhaly nějaké závody, jen takový dědek v recepci. A dál? Tatík vytáhl z kapsy bundy revolver, namířil za přepážku a střelil toho chlapa do hlavy.“ Jack zavřel oči a na chvíli se odmlčel, Martymu poklesla brada a srdce se mu prudce rozbušilo v hrudi, jako by chtělo vyskočit. „Myslím, že jsem vykřikl, ale opravdu si nevzpomínám. Nato tatík podal revolver Benovi, ten obešel přepážku, vypálil do chlapa na podlaze a předal bouchačku té milé bábince, která to do nehybného těla taky několikrát chladnokrevně našila. Šaty a černé střevíce měla potřísněné krví a ještě něčím. Je to zvláštní, co si člověk zapamatuje, ne?“ Naklonil se k Martymu a nevesele se usmál.

Martymu najednou úplně vyschlo v krku, na pár vteřin strnul v úžasu a pak ze sebe konečně chraplavě vypravil: „Kdo to byl? Koho zavraždili?“

Jack pokrčil rameny. „Dalšího nacistu, jako ty ostatní. A víš, co se dělo dál?“

Marty na něj civěl a otupěle zavrtěl hlavou.

„Potom, Marty, člověče, když Rose skončila, podala tu bouchačku mně.“

38

Jeff Montgomery se potil v černém gumáku, pod nímž měl tmavomodrý džínový komplet. Bylo to nepohodlné, ale nezbytné. Studená fronta začne v noci vytlačovat onu obrovskou teplou vlnu, vítr bude skučet, teplota klesne o nějakých patnáct stupňů a rozprší se. Každý správný Minnesoťan věděl, kdy si má obléct pršiplášť.

Upřímně si přál, aby studená fronta už přišla. Teploty údajně dosáhly dubnového rekordu, a ačkoli mu horko nevadilo, chladnomilné rostliny tím trpěly. Další problém představovalo krupobití, které často následovalo po vedrech. Nechtěl na to ani pomyslet. Potýkat se zítra v práci s rozbahněnou půdou bude samo o sobě dost zlé, a při pomyšlení na škody způsobené krupobitím na křehkých mladých rostlinkách se mu skoro udělalo špatně od žaludku.

Divná věc, přemítal, že si dělá starosti s rostlinstvem, když před několika měsíci nerozeznal ptačinec od hortenzie. Perspektivu má technika. To mu otec vtloukal do hlavy celý život. Jenže pak rodiče zemřeli a s nimi i sen o technologickém institutu na východním pobřeží, takže studuje ve druhém semestru na minnesotské univerzitě a zároveň pracuje u Moreyho a Lily Gilbertových.

Víc než ve školních lavicích se o rostlinách naučil od paní Gilbertové, pak zjistil, že je na tu práci šikovný, a dřív než si uvědomil, co se děje, téhle profesi propadl.

Rád pracoval s půdou, testoval ve zkumavkách obsah jejích živin, určoval, jaké přísady a v jakém množství vyžaduje vzhledem k druhu výsadby. To vyhovuje mým technickým schopnostem, uvažoval. Ale zamiloval si zeminu i proto, že ji mohl prohrabávat rukama a zalézala mu za nehty, a stejně tak ranní rosu v kalichu tulipánu a čisté zářezy nože, jimiž formoval k okrasným účelům tsugu americkou. Pokud by se mu mělo splnit jediné přání, tak netoužil po ničem jiném než pracovat v téhle pěstitelské školce navždycky, učit se od paní Gilbertové a případně, kdyby našetřil nějaké peníze, stát se společníkem firmy.

Jak divně se to všechno seběhlo – hrůza a otřes ze smrti rodičů ho bezděčně přivedly sem, k životu, k němuž byl předurčen.

Ulice kolem pěstitelské školky se zcela vylidnily, všichni upírali zrak na televizní obrazovky. Očekával se příchod tornáda, a tudíž vystoupení vzrušených meteorologů s informacemi o pravděpodobném vývoji situace. Všichni vyjma jeho, samozřejmě. Nemohl si dovolit nechat se zastrašit počasím, protože plní poslání, a poslání někdy bývají velmi nebezpečná.

Objel třikrát blok kolem školky a zjistil, že všechno je, jak má být. V křoví se nekrčila žádná ozbrojená postava, jediný hlídkový vůz, který přijel odpoledne, stál na svém místě na parkovišti, a co nejdůležitějšího – paní Gilbertová byla v bezpečí domu.

Když v dálce zahřmělo, trochu sebou trhl a nervózní uchichtnutí utlumil rukou. Nebe ve chvíli zčernalo a kupovitá mračna na západě křižovaly blesky provázené hrozivým hřměním, elektrizovaný vzduch se jen tetelil. Panebože, to je show! Poddajný, rozvážný Jeff Montgomery se kradl nadcházející tmou s očima na stopkách, zkoumal každý stín, možnost nebezpečí ho podivně vzrušovala.

Když došel k živému plotu, protlačil se zelení a pomalu, krok za krokem se sunul ve skrytu podél něj. Neustále otáčel hlavu do všech směrů, pozoroval všechno podezřelé, ale nevystupoval z úkrytu. Nikdo ho nesmí zahlédnout – kdyby ho objevil pan Pullman nebo ten strážník, všechno by se zhatilo, vypoklonkovali by ho, nebo co horšího, mohli by ho nešťastnou náhodou i zastřelit. Musí si počínat velmi, velmi obezřetně.

Právě teď mu vůbec nepřipadalo od věci, že myslí na všechno, co pro něj Gilbertovi udělali – platili mu dvakrát víc, než by pobíral v jiných školkách, hradili jeho školné, dokonce mu v prvním měsíci půjčili peníze. I když věděl, že to paní Gilbertová neočekává, jednou jí všechno splatí do posledního centu. To je to nejmenší, co může udělat.

Zmocnilo se ho jakési tajemné rozechvění, když si uvědomil, že se pohybuje na půdě školky, aniž ho někdo vyčmuchal – pardon, zpozoroval. Vida, jak se mu daří! Možná by se měl vykašlat na školu a nastoupit k CIA.

Naposled se tak Marty Pullman cítil – jako by někdo otočil vypínačem a vypnul jeho mozek – když seděl na studeném betonu parkovací rampy a shlížel na svou mrtvou ženu.

Spousta emocí, které ho zahltily oné noci, bojovala opět o své místo – nevěřící úžas, zuřivost, zděšení a nakonec nezměrný žal. Jack měl s elvisovskou analogií pravdu, jeho svět se teď rozkymácel a on ne a ne se zachytit pevného bodu. Jak se vyrovnat s poznáním, že člověk, jehož ctil, protože mu připadal mnohem, přímo nedosažitelně lepší než on sám, byl prolezlý zkažeností jako on? A možná i o něco víc, uvažoval, tedy z kvantitativního hlediska. Pošetilá část jeho mysli hledala úlevu a pokoušela se odhadnout, kolik lidí Morey zavraždil za léta, kdy sedával se svým zetěm-policistou jednou týdně u nedělního oběda. A právě když jeho pobouření nad takovou zradou vrcholilo, málem se nahlas rozesmál. Opravdu je takový rozdíl mezi vražděním nacistů a popravou člověka, který zavraždil jeho ženu?

Není divu, žes ho tolik miloval. Byli jste ze stejného těsta.

Jack už několik minut mlčel, snad aby umožnil Martymu vyrovnat se s tím, co mu řekl, snad očekával zásadní otázku, kterou se mu Marty téměř bál položit. Rose Kleberová si tedy odstřílela své do starce za přepážkou rybářské chaty a podala zbraň Jackovi.

Cos udělal, Jacku? Pro všechny svaté, cos udělal?

Jack se opilecky hihňal a Marty pochopil, že se zeptal nahlas. „Prostě jsem ji zahodil. Mrštil jsem bouchačkou na podlahu, div jsem té staré ženské neutrhl ruku. Člověče, ta se nasrala. Ale ne zas tolik, jako se nasral tatík. Pořád opakoval, abych střílel. ‚Střílej do té nacistické svině‘, tak přesně zněla jeho slova, a tehdy mi poprvé svitlo, co se dělo. Kdyby měl na sobě ten chlap uniformu SS, ve které někoho mučil, asi bych to udělal. Ale nevím. Tenkrát jsem před sebou neviděl žádného nacistu. Jen hodně starého, zhrouceného, mrtvého dědka.“

„Nestřelil jsi do něj.“

„Prokrista, Marty, samozřejmě že ne. Co si o mně myslíš?“

„Nevím, Jacku. Překvapuješ mě.“

„Celá ta naše zasraná rodina je plná překvapení, co?“ hořce poznamenal Jack. „Cestou domů mi tehdy tatík prozradil, co páchali celá ta léta, taky o Osvětimi mi napovídal leccos, co bych radši neslyšel, a že je mojí povinností jako jeho syna nést dál ten odkaz. Prokristapána, a prý jestli umře dřív, než uzavře svoje ‚dílo‘, musím ho dokončit já.“

„Co jsi mu na to řekl?“

Jack se na něj zadíval přes okraj skleničky. „Řekl jsem mu, že už nechci být jeho synem a že nechci být ani Židem. A toho jsem se důsledně držel.“

Marty pomalu pokyvoval hlavou, vybavila se mu fotografie z biřmování a svatební fotografie, to, jak Jack náhle v rodině scházel. Konečně chápal smysl jeho zdánlivě bláznivých aktivit, které Lily nazvala políčkem do tváře. „Měl sis o tom promluvit s Lily, Jacku.“

Jack se smál a pil zároveň. „To je dvousečná zbraň. Vlastně trojsečná. Copak jsem sakra mohl vědět, jestli v tom taky nejede?“

„Prokrista, Jacku, jak sis mohl něco takového myslet?“

Jack na něj chvíli civěl s otevřenými ústy. „Ježíšmarjá, Marty, třeba proto, že jsem si nikdy nic takového nemyslel o otci, a vidíš, jak to dopadlo. Nevěřil jsem ani vteřinu, že by máma mohla něco takového dělat, ale v duchu jsem se ptal, když žila s někým přes padesát let, jestli mohla nevědět, co se děje. Jestli se na tom podílela nebo o tom i jen věděla…“ Bezmocně trhl rameny. „Nedokázal jsem to řešit. Tohle jsem nechtěl vědět. A jestli ji nějakým zázrakem pobláznil tak jako mě, rozhodně jsem jí nechtěl zlomit srdce. Proto jsem se odtáhl od obou a o ničem nemluvil, jen jsem přemítal, jestli tatík dál vraždí lidi, zatímco já nehnu prstem, a abych přežil den, chlácholil jsem se řečmi: „Klídek, Jacku, netrap se, jsou to přece nacisti a nejspíš si to zasloužili.“ Snažil jsem se ujasnit si, jestli bych dokázal žít s tím, že jsem udal vlastního otce a zničil život mámě, anebo jestli dokážu žít s tím, že jsem to neudělal… Ježíšikriste!“ Nadechl se a lokl si ze skleničky. „A tak jsem si pomáhal alkoholem.“

Za dveřmi zajištěnými zástrčkou, které vedly do kůlny na nářadí, se Lily tiskla k rozpraskanému dřevu a naslouchala, oči zavřené a tvář zbrázděnou bolestí. „Bůh tě zatrať, Morey Gilberte,“ zašeptala, otočila se, prošla do skleníku a zamířila ven.

„Měl jsi přijít za Hannah a za mnou,“ řekl Marty.

„Děláš si srandu? Nemohl jsem se k Hannah ani přiblížit. Byla by to ze mě vytáhla za pár vteřin, dobře víš, že ano. A to by ji zabilo, Marty, kdyby zjistila, kdo je táta. Zbožňovala ho.“

„Skoro tak jako ty,“ hlesl Marty, opřel se na židli a zadíval se na Jacka, na pošetilou a nezodpovědnou černou ovci rodiny, na alkoholika a šmejda, který obětoval všechno, aby ušetřil lidi, které miloval. Marty ho v duchu litoval, leč usilovně se soustředil na to, co se potřeboval dovědět. „Řekl jsi, že zabíjení skončilo a zbýváš jen ty, Jacku. Jak to víš?“

„No, je to tak. Obával jsem se toho, ale nebyl jsem si zdaleka jistý, dokud po mně nestřílel ten chlapík. Tatík a ostatní vyrazili na výlet mockrát a zabili spoustu lidí – byl na to náležitě pyšný – ale já jsem s nimi byl jen jednou.“

„V rybářské chatě v Brainerdu.“

„Správně. Za recepcí vedlo pár schodů do mezipatra s ochozem. Pamatuju si už jen to, že tatík mě odtud tahal za ruku, všichni na mě křičeli a já jsem zahlédl, jak se nahoře za dřevěným sloupem mihl stín. Někdo nás viděl, Marty, a jak se říká, tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne.“

Marty zavřel oči a snažil se ovládnout emoce tak jako kdysi ve službě. Později, až dopadne vraha a Jack bude v bezpečí, vybaví si z paměti všechno, co se dneska večer dověděl, a odreaguje se, ale teď byly city něčím, co si nemohl dovolit. Trochu ho překvapilo, že se mu to podařilo tak snadno a rychle. Jack měl zřejmě v jednom pravdu. Polda zůstane poldou.

„Dobrá, Jacku, provedeme to následovně.“ Vytáhl mobil a vyhledal číslo Gina Rolsetha. „Pozveme sem Magozziho a Rolsetha a ty jim povíš všechno, co jsi řekl mně, aby mohli zapracovat a dopadli toho, kdo po tobě střílel. Nehnu se od tebe, dokud nebude pod zámkem, ale nerad se dlouho pohybuju ve střeleckém poli.“

„Ne?“ Jack zaškubal obočím. „Myslel jsem, že jsi zralej na sebevraždu.“

„Situace se změnila, Jacku. Zásadně změnila, člověče.“

Když se ohlásil Gino, Marty mu řekl, že Jack je ochoten vypovídat a má pro ně horký tip. V okamžiku, kdy ukončil hovor, se rozlehla děsivá rána, někde velmi blízko uhodil blesk. Marty byl rázem na nohou. Vzápětí se strhl vítr a liják, bubnoval na střechu a bušil do dveří. Když se dveře rozletěly a práskly o zeď, Marty se otočil, třistapadesátsedmičku v ruce, a zamířil do dveřního otvoru.

Tam stál urousaný Jeff Montgomery, modré oči vyvalené, zatímco déšť se kolem něj dral dovnitř.

Jack hleděl na zbědovaného mladíka kalnýma očima a uvědomil si, že se vzdává. Naposledy ho viděl s tak vyvalenýma očima tu noc, kdy on sám na něj mířil pistolí v kůlně na nářadí. V rodině je příliš mnoho zbraní, pomyslel si.

„Zatraceně, Jeffe!“ křikl na něj Marty. „Říkal jsem vám, abyste se sem večer nevracel!“ Marty zuřil, ale mladík vypadal žalostně jako vyplavená myš, a tak zmírnil tón. „Propána, pojďte dovnitř! Viděl jste Beckera?“

„Totiž… ano, víme?“ Jeff postoupil o krok, ale nespustil oči z Martyho, který zasunul pistoli za opasek a přehrnul přes ni košili.

„Zavolejte ho sem, dřív než ho odnese voda.“

„V tom vám nemůžu vyhovět, pane Pullmane,“ řekl, postoupil o další krok a zavřel za sebou dveře.

Nato vytáhl z černého gumáku pistoli a namířil jí Martymu na prsa.

39

Dlouho očekávaná bouře se ohlásila i na radnici. Hrom rachotil blízko a hrozivé klikaté blesky vystřelovaly z jednoho nabobtnalého černého mraku do druhého a jako by protrhávaly balónky naplněné vodou. Zakrátko začaly velké kapky deště pleskat do oken oddělení vražd.

Ani po hodině telefonování neobjevili karavan z Montany. Pátrání zde ani ve Vegas nepřineslo žádný výsledek, Gino odškrtal ze seznamu dobrou polovinu z okolních kempinků. Chlapíky z Montany si čím dál víc zamilovával hlavně proto, že je nemohli najít. Vstal, protáhl se a vydal se na procházku kolem kanceláře, zatímco Magozzi dokončoval poslední telefonický hovor.

Malý televizor na registratuře běžel málokdy. I míhající se obraz beze zvuku přitahoval pozornost a podle Malchersona hypnotizoval mysl.

K tomu ovšem v oddělení stačilo mnohem míň, pomyslel si Gino a zapnul televizor. V hlavě měl hotový včelín. Ale jestli se na ně žene tornádo, měli by se to dovědět včas, aby se chránili před tříštícím se sklem. Stáhl zvuk, ale během několika vteřin se i tak oči všech upřely na obrazovku a sledovali rtuťovitou rosničku stanice Channel Ten, která tančila před elektronickou mapou. Všude se otáčely kreslené spirálovité trychtýřky.

Langer zakryl mikrofon svého telefonu rukou. „Žene se na nás něco?“

Gino popřepínal na všechny kanály a všude narazil na předpovědi meteorologů. „Podle těch map nastává soudný den.“ Stál blízko televizoru a úkosem sledoval varovný červený titulek kraulující v dolní části obrazovky. „Tornádo zasáhlo Morris, Cyrus a míří na St. Peter… tady je zatím klid.“

Nechal televizor běžet a vrátil se ke svému stolu, aby zavolal Angele, ujistil se, že hlídá počasí, a poradil jí, jak se dostanou do sklepa, pokud to zapomněla. „Dveře jsou pod schody, pamatuj, kdybyste se museli schovat.“

„Tam se nevejdeme, Gino. Jsou tam už mamka a taťka.“ Gino pohlédl z okna. Řádně se rozpršelo, blýskalo se a hřmělo, ale to bylo všechno. „Už?“

„Sotva prvně zabouřilo, hnali se dolů. Vzali si s sebou láhev vodky.“

„Ufuf.“

Dotelefonoval a Magozzi taky právě zavěsil. „Neříkej mi, že už jsi poslal Angelu do sklepa.“

Gino zavrtěl hlavou. „Tchánstvo tam zalezlo dřív a kdoví co se tam děje. Asi bude lepší, když děti uvidí tornádo, než to, co vyvádějí starouši.“

Magozzi se podíval z okna. „Taky si myslíš, že nás to zasáhne?“

„Houbeles. Žili moc dlouho v Arizoně. Tam je podnebí na draka. Počasí na nic. Nemají ponětí, jak se věci mají. Jo, konečně jsem se dovolal tomu šikulovi z Brainerdu, co odfrčel a žije v Německu. Thomas Haczynski, prosím, pane, říkejte mi Tommy. Nemluvil jsem se zdvořilejším mládenečkem, když nepočítám ty dva z pěstitelský školky. Na tomhle případu je nejpotěšitelnější, že se člověk seznámí se slušnější částí mládeže. Věřím, že svět má přece jen naději. Při vší bídě. Slušňák je z toho doteď na hrnci. Když jsem mu řekl, že možná brzy objasníme, kdo zavraždil jeho tátu, zadrmolil, že děkuje za zavolání, a rozbrečel se. Musel předat telefon svýmu strejdovi.“

„Co ten řekl?“

„Nemám tušení. Znělo to německy. Nemám rád tyhle zámořský hovory už kvůli časovýmu posunu, nakonec jsme stejně mluvili každý víceméně pro sebe.“

Magozzi si ztrápeně povzdechl. „Dobrá. Zbraň, o které Jack tvrdí, že patřila jeho tátovi, zabila loni v Brainerdu majitele rekreačního areálu, patrně nacistu…“

„Správně.“

„… jenže nacistova žena spáchala sebevraždu, jeden syn zahynul při autonehodě a druhý, s kterým jsi právě mluvil, pobývá někde v Německu.“

„V Mnichově.“

„A jsme v prdeli.“

Gino zklamaně praštil propiskou o stůl. „Pak nám už zbývá jen ten chlapík z Montany, kterýho naši přátelé Morey, Rose a Ben tak docela neoddělali. A víš co? Tohle mi připadá reálnější. Daleko a mnohem pravděpodobnější je, že když chlapíka střelili do nohy, pochopil, že to někdo myslí vážně, a rozhodl se udeřit dřív, než budou mít šanci to do něj znova našít. Ostatně ta dvojka z Montany jsou něco jako zálesáci, co umí přežít. Jestli tomu někdo odpovídá psychologickým profilem, tak oni.“

„Lituju, vážení,“ ozval se Langer přes uličku a chvilku pohupoval sluchátkem, než zavěsil. „Zálesáci z Montany nás nevytrhnou. Na kovbojském ranči ve Vegas objevili karavan a potvrdili, že tam parkuje skoro čtrnáct dní. Zeptal jsem se na jeho obyvatele a správce řekl, že zatímco spolu mluvíme, tak na ně kouká, a už předtím zkontroloval jejich doklady. Pokud ví, tak se z ranče nehnuli – celé dny tam prý vysedávají a pijí pivo.“

„Tohle nás taky nikam nepostrčí.“ Peterson se vracel od faxu. Pohodil list papíru na Magozziho psací stůl. „To všechno jsou vraždy za posledních deset let, aspoň ty zaznamenané na rubu fotografií z domu Bena Schulera. Pokud by pronásledovali Moreyho Gilberta a jeho komorní gang příbuzní obětí, tak leda na invalidních vozících a s kyslíkovou maskou. Polovina už zemřela, většině táhne na osmdesátku a přežívají díky bypassu, chemoterapii a podobným strašákům – sakra, zestárnout je na hovno. Těch pár, co by snad přece jen ještě dokázalo zorganizovat a provést mnohonásobnou vraždu, má na dobu, kdy byli zavražděni Gilbert, Rose Kleberová a Ben Schuler, železné alibi.“

Gino se zadíval k McLarenovu stolu. Mladému detektivovi trčely vzhůru zrzavé vlasy, a jak mluvil naléhavě do telefonu, neustále si je prohraboval. „Zdá se, že se McLaren k něčemu dopracovává.“

„Ten hučí do svýho burzovního makléře. S vraždama jsme vyšli naprázdno, leda by ses chtěl vrtat v případech starších než deset let.“

„Prokristapána, to ne.“ Magozzi poklesl na židli a tiskl si kořen nosu. „Promarnili jsme větší část dne. Omlouvám se. Zavedl jsem nás na nesprávnou cestu.“

„Proklepat rodiny obětí bylo správný,“ řekl Gino. „Jiná cesta se ani nenabízela. Otázka je, kam jsme dospěli. Nedostávají se nám podezřelí.“

Peterson mu podal tlustou spisovou složku. „To je fax od šerifa z Brainerdu. Třeba se na nás usměje štěstí odtamtud.“

Gino odsunul složku stranou. „Sotva. Jediný, kdo z rodiny přežil, je v Německu. Před chvílí jsem s ním mluvil.“

Peterson spráskl ruce. „Tak co teď?“

Magozzi k němu vzhlédl kalnýma očima. Peterson byl zjevně frustrovaný. Ale to všichni. Byli frustrovaní, unavení a hladoví, uvědomil si, když zaslechl škrundání ve vlastním břiše. Nastal čas, aby uzavřeli den. Sledovali každou stopu, každou teorii, vyčerpali všechny možnosti a teď už jim nezbýval žádný prostor, kam vkročit. Ale přiznat to by znamenalo smířit se s tím, že nemohou dělat nic jiného než sedět se založenýma rukama a čekat, až vrah znovu udeří. Představa, že objasnění případu závisí na objevení další mrtvoly, byla pro detektiva oddělení vražd hrůzná. Jack Gilbert byl zjevným terčem, proto mu poskytli ochranu, ale co když není jediný? Co když vrah Jacka přeskočí a zaútočí na dalšího ze svého seznamu? Teď mohli doufat jen v to, že je k pachateli dovede něco, co ví Jack Gilbert, a že ho Marty přiměje mluvit.

McLaren u svého stolu praštil telefonem. „Víte, co ten kretén provedl? Koupil balík nějakých podělaných akcií v Uruguayi. Dal jsem mu padáka. Tak co je?“

„Vůbec nic,“ hlesl zbědované Gino. „Proklepali jsme všechny možnosti.“

„A co bude dál? Počkáme, až střelec znovu vypálí na Jacka Gilberta?“

„Gilberta ochráníme,“ řekl Magozzi. „Před chvílí jsem mluvil s Beckerem. Bude Jacka hlídat a teď se zřejmě přihlašují někde v hotelu, aby to měl Becker snazší. Víc mě znepokojuje, že náš vrah možná míří na další terč, který ještě neznáme.“

Ginovi zacvrlikal v kapse mobil. „To bude Angela, vadí jí, že jsem se tu zdržel. Je doma se dvěma dětma, zkárovanýma rodičema a bouřkou za dveřma.“ Přijal hovor a odvrátil se, tiskl telefon k uchu, pak se otočil a zvedl ukazováček, přitom pořád naslouchal.

Magozzi si krátil čekání tím, že líně listoval faxem z Brainerdu. Bylo to nejmíň sto stránek policejních hlášení, pitevních zpráv, protokolů z výslechů a novinových výstřižků…

„Jsi pašák, Marty,“ prohlásil Gino do telefonu, tím domluvil a zašklebil se na Magozziho. „Marty zabodoval, rozpovídal Jacka. Jsou v kanclíku ve školce, a jestli prý přijedeme dřív, než Jack vystřízliví nebo upadne do deliria, zazpívá nám do ouška něco, co nás správně nasměruje.“

„Díkybohu,“ vydechl Peterson. „Máme tu dál trčet?“

Gino zavrtěl hlavou. „Stačí, když nevypnete mobily pro případ, že se dovíme něco, po čem budeme muset hned skočit.“ Stiskl tlačítko rychlovolby Angelina čísla, aby jí řekl, ať na něj nečeká, a během vyzvánění se mračil na Magozziho. Ten, místo aby už byl v půli cesty ke dveřím, dřepěl u stolu a na něco čučel. „Ty, Leo, slyšíš mě?“

Magozzi, aniž vzhlédl, zvedl ruku s nějakým papírem a soustředěně ho zkoumal. Byla to fotokopie smutečního oznámení v brainerdských novinách se snímkem zesnulého Williama Haczynského, majitele rekreačního areálu Sandy Shores, a jeho syna Thomase. Starý muž a blonďák mladistvé tváře se objímali kolem ramen. Zářivě se usmívali do fotoaparátu, pušky jim visely na řemeni v podpaží.

Magozzi si prohlížel fotografii jen pár vteřin, ale jako by se do ní pohroužil na hodiny. Ještě jednou se zadíval na syna starého muže, do nevinné tváře a pomněnkových očí mladíka, kterého znal jako Jeffa Montgomeryho. „Ježíšmarjá, Gino! Thomas Haczynski není v Německu.“

Všichni se okamžitě shlukli kolem Magozziho a dívali se na fotografii. Gino civěl na mladého Mongomeryho a uklouzlo mu: „Ten zkurvysyn,“ dřív než si uvědomil, že drží telefon a Angela přijala hovor. Odstoupil od stolu, rychle a tiše řekl pár slov a ukončil telefonát.

Langer, Peterson a McLaren vraštili čela nad fotografií. „Tohle nechápu,“ řekl Langer. „Jak víš, že není v Německu?“

Magozzi zabodl prst do fotokopie. „Ten mladík se jmenuje Jeff Montgomery. Pracuje v pěstitelské školce. Lily Gilbertová se k němu chová jako k vnukovi a Morey mu platil školné.“

Langer prudce vydechl. „A je to syn člověka, kterého Morey Gilbert zavraždil?“

„Vypadá to tak.“

McLaren se otřásl. „Pak to musí být on. Kristepane, mě z toho mrazí. Morey mu platil školné, zatímco on osnoval jeho vraždu a zabil i ty ostatní. Ten kluk je stroj na zabíjení.“

„Myslím, že měl dobrého učitele,“ řekl tiše Langer.

„Sakra, odpoledne jsem s ním telefonoval,“ ozval se Gino. „Byl to zámořský hovor, namouduši. Těžko se dá falšovat…“

„Možná ho v Německu někdo kryje, na tom, jak si to zařídil, teď nezáleží,“ úsečně a naléhavě členil slova Magozzi. „Musíme to okamžitě rozjet. Gino, brnkni Martymu a informuj ho, a zrovna tak Beckera.“

„S Beckerem to zařídím,“ nabídl se Peterson a už kličkoval ke svému stolu. Gino horečně tiskl tlačítka svého mobilu.

Magozzi se obrátil k Langerovi a McLarenovi. „Ten mladík bude pravděpodobně na jednom ze dvou míst – doma, nebo ve školce – musíme zasáhnout současně na obou místech. Vy dva dejte dohromady tým pro zásah v bytě a nežinýrujte se, co se týče posil. Mám pocit, že ten cucák neudělá jen tak paci, paci, pacičky.“

„Rozkaz.“

Gino zuřivě píchal do tlačítek, naslouchal a vzápětí je vyloženě drtil. „Sakra, Marty nebere telefon.“

Magozzi rychle vstal, nabil svou devítku, zasunul ji do pouzdra a utáhl řemení. „Volej do školky, do Lilyina domu, Jackovi na mobil. Máme číslo Jackova mobilu?“

„Operační se nemůže spojit s Beckerem,“ hlásil Peterson, v hlase napětí.

Všichni v místnosti na okamžik znehybněli. Becker jako každý strážník na hlídce měl vysílačku v autě a na rameni; to, že se nehlásil, znamenalo s pravděpodobností hraničící s jistotou, že je zle.

V několika vteřinách Gino a Magozzi vyrazili ze dveří a dusali opuštěnou chodbou. Ozvěna násobila panickou zvukovou kulisu.

40

Marty stál přímo před Jeffem Montgomerym a mladíkova devítka mu mířila na prsa. Jeho myšlenky narážely na pomyslnou, leč zjevnou zeď a tříštily se o ni, vyhlídky byly nevábné.

V posledních hodinách se dověděl, že milovaný starý muž Morey Gilbert byl katem, a patrně je jím i tento holobrádek nevinného vzezření a pomněnkově modrých očí. Otázka vlastně zněla, proč ho to tak překvapilo.

Tolik let práce v protidrogovém oddělení, kde narkomani zbědovaní speedem vypadali jako narkomani zbědovaní speedem, pouliční dealeři vypadali jako pouliční dealeři, zkrátka všichni vypadali přesně podle toho, kým byli, běželo Martymu hlavou. V tomto specifickém segmentu podsvětí platí zvrácená jistota, že to, co člověk vidí, odpovídá skutečnosti, a především to Martyho na té práci přitahovalo. Ale mimo toto prostředí, v reálném světě, skoro každý nosí masku. To samozřejmě věděl od mládí, otec ho dobře připravil do života, ale zapomněl na to.

Na tom teď ale nezáleželo. Martyho očištěná mysl se krkolomnou rychlostí řítila směrem, který mu velel někdejší výcvik a praxe. Proč a jak, veškerá motivace ozbrojeného muže byla naprosto bezvýznamná v okamžiku, kdy se policista ocitl na nesprávné straně zbraně – záleželo jen na tom, co se stane v příštích vteřinách.

Byl příliš blízko u mladíka, a zároveň příliš daleko. Příliš blízko, aby uskočil před výstřelem, příliš daleko, aby ho odzbrojil. Nezbývalo než vyjednávat. „Co to děláte, Jeffe?“

„Plním povinnost, pane Pullmane.“

Neukončil větu otazníkem, pomyslel si Marty a snažil se potlačit pocit, že se pohybuje v předem vymezeném kruhu a ten se kdykoli rozskočí a katapultuje ho směrem, který si nikdy nepřipouštěl. Připadalo mu paradoxní, že jeho nedávný pokus o sebevraždu přerušil právě Jeff Montgomery, když mu přišel oznámit, že Morey nežije, a teď tentýž mladík, který mu nevědomky zachránil život, na něj míří pistolí.

„Jakou plníte povinnost?“ otázal se Marty co nejklidněji.

Překvapilo ho, když se na něj Jeff usmál. „Vy jste byl určitě vynikající policista, pane Pullmane. ‚Když jsi v nevýhodě, naruš pozornost nepřítele. Navaž s ním rozhovor, snaž se ho rozptýlit….‘ Jako z učebnice.“

„Takovou učebnici jsem nečetl.“

„Otočte se, prosím, pane Pullmane. Pravou rukou si vyhrňte košili nad kalhoty a levou rukou vyjměte pistoli zpod opasku. Držte ji jen ve dvou prstech, otočte se ke mně znovu čelem a odhoďte laskavě zbraň sem, tedy k mojí pravé ruce.“

„Střelíte mě do zad, Jeffe?“

„Vyloučeno, pane. To bych neudělal. Provinil bych se proti cti.“

Marty mu kupodivu věřil, nicméně se zdržel slov. Trochu ho znervózňovala vybraná zdvořilost toho zvláštního mladého muže.

Pootočil se a podíval se na Jacka, který seděl v předklonu na pohovce, trochu se kolébal ze strany na stranu a rukama si svíral kolena. Nejhorší byly jeho oči – nezračil se v nich strach, ale rozšířily se, a když se setkaly s Martyho, smutek v nich vystřídala omluva.

Marty na něho mrkl, nato vysoukal košili a uchopil pistoli dvěma prsty přesně tak, jak mu přikázal Jeff, načež se k němu otočil čelem. „Jistě nechcete, abych směrem k vám hodil pistoli, dokud ji nezajistím, Jeffe.“

„Zajistil jste ji, než jste ji zastrčil za kalhoty, pane Pullmane. Zanechte chytračení.“

Zatraceně, mladík má navrch, ale Marty pořád ještě nevydal pistoli, cítil, jak je těžká, když ji drží jen dvěma prsty. Jeho mysl pracovala na plné obrátky a vážila možnosti.

Neodevzdáš zbraň. Tečka. To mu skýtalo dvě možnosti. Odhodit pistoli, využít okamžiku, kdy se pro ni Jeff sehne a rozkolísá se jeho rovnováha, a skočit po něm; nebo se mírně nahrbit, jako by spolupracoval, ale poslat po podlaze zbraň Jackovi, využít zmatku, vrhnout se na mladíka a zneškodnit ho. Jack byl podle vlastních slov dobrý střelec, a kdyby si počínal dost rychle, mohl by využít momentu překvapení a stačil by vystřelit. Jenže Jack byl namol a jeho reakce se podstatně zpomalily.

„Tu bouchačku, pane Pullmane.“

Marty se zadíval na mladíka, který vedle něj pracoval poslední tři dny a plakal na Moreyho pohřbu, poté co ho střelil do hlavy. „Nemůžu vám ji odevzdat, chlapče.“

„Chápu a respektuju vaše stanovisko, pane,“ prohlásil Jeff, ale nepřestával na Martyho mířit, jeho ukazováček zvýšil tlak na spoušť. „Ovšem pokud mi neodevzdáte zbraň, budu vás muset zastřelit.“

„Zastřelíte mě, ať vám to usnadním, nebo ne,“ řekl Marty.

„Ne, pane Pullmane, nic takového. Ani jsem nevěděl, že jste tady, dokud jsem nevkročil do dveří. S vámi nevedu žádný spor a nechci vás zastřelit. Udělám to, jen když budu muset.“

„To vy jste byl v mezipatře v Brainerdu?“ zeptal se lehce konverzačním tónem Jack z pohovky. Marty slyšel bublání, jak si Jack nalévá z láhve do skleničky.

Krucinál, Jacku, co to vyvádíš? Ale Jackova oční víčka lehce zamrkala. Jack ho překvapil, a nejen jeho.

„Prosím?“ otázal se Jeff, oči dál upřené na Martyho a ukazováček na spoušti.

„V Brainerdu. V rybářské chatě. Byl jste v mezipatře, viděl jste, co se stalo, viděl jste nás. Ten člověk za přepážkou, kdo to byl? Váš táta?“

Jeff blýskl očima po Jackovi a Marty vybičoval pozornost. Poprvé od chvíle, kdy Jeff vytáhl pistoli z gumáku, v něm zajiskřila naděje.

Mluv, Jacku, mluv, sugeroval mu beze slov, což bylo naprosto zbytečné, protože Jack se mluvením živil. Odvést pozornost, přesvědčit, oblbnout – v tom byla advokátova síla, a Jack nyní dělal to, co dokonale uměl. Ale proboha, chce to i kus odvahy. Marty trošičku pootočil hlavu a koutkem oka dohlédl na Jacka. Ještě před třiceti vteřinami se zuby nehty držel jako celkem střízlivý člověk; teď mával skleničkou a hrál rozparáděného ožralu.

„Když nad tím tak koumám, na tátu byl dost starej. Takže dědula, co?“

„Byl to můj otec,“ řekl Jeff mrazivě. „Pane Pullmane, odhoďte ihned zbraň, nebo…“

„Kurva. Mít za fotra nácka bylo asi pěkně hustý. Propánajána, já bych se zvencnul. Sympatizuju s váma, človíčku.“

Devítka v Jeffově ruce se zachvěla, do tváře se mu vehnala krev.

Moc tlačí na pilu, pomyslel si Marty a zasáhl. „Jestliže jste viděl všechno, co se stalo v Brainerdu, Jeffe, pak víte, že Jack vašeho otce nezastřelil.“

Jeff se ušklíbl. „Předpokládáte, že vám všechno vylíčil popravdě? Vyšel jsem z pokoje, když jsem zaslechl střelbu. Jack držel v ruce revolver.“

„Nestiskl spoušť, Jeffe,“ trval na svém Marty. „Vašeho otce zastřelili ti druzí. Pokusili se přimět Jacka, aby střelil do mrtvého, ale on to neudělal. Nedokázal to.“

Jeff přimhouřil oči. „Byl tam.“

„To si pište, že jsem tam byl,“ zablekotal Jack z pohovky. „A víte proč? Protože na mě táta tlačil, abych dokončil jeho dílo, tak jako vás k tomu tlačí konec vašeho táty. Dejte na mě, máme hodně společného…“

„Mlčte, prosím, pane Gilberte.“

„… ale fakt by mě zajímalo, jak jste nás vyčenichal.“

Jeff se dál soustředil na Martyho, kontroloval situaci, ale Jack ho trochu znervózňoval a na moment odvedl pozornost od jeho třistapadesátsedmičky, kterou Marty dál držel u boku. Marty mírně pohnul prstem směrem k pojistce.

„Váš otec byl blázen, že přijel vlastním autem. Zapamatoval jsem si registrační značku, spřátelil jsem se se šerifem a pak už nebyl problém zjistit přes dopraváky majitele vozidla. Jakmile jsem našel vašeho otce a zaměstnal se tady, stačilo jen čekat, až se objeví ti dva. Byla to hračka.“

„Proč jste nevyrozuměl policii?“ zeptal se Marty a posunul prst ještě blíž k pojistce.

„V naší rodině řešíme svoje záležitosti sami.“

„A k nim patří vražda Jacka.“

„Správně. Oko za oko. Nejsem bezuzdný vrah. Tohle je akt spravedlnosti a Jack je poslední odsouzený. Vás nemusím zastřelit, pane Pullmane, to vůbec nechci. Původně jsem uvažoval, že zůstanu ve školce, budu pomáhat paní Gilbertové, možná na tom založím svoji existenci…“

Marty zaslechl, jak se za ním Jack chrčivě nadechl, a stálo ho dost úsilí, aby se tvářil nevzrušeně.

„… ale když jsem zahlédl vás, pochopil jsem, že tu představu musím obětovat, zkrátka splním svoje poslání a zmizím. Rád bych ušetřil váš život, pane Pullmane. K tomu, abyste zvolil život, stačí, když odložíte zbraň.“

Marty se ani nepohnul, díval se před sebe, pod bříškem palce cítil páčku pojistky.

„Vybral jste si, pane Pullmane?“

„Vybral, Jeffe.“

„Sakra, Marty, dej mu tu zasranou bouchačku!“ zařval Jack, vyskočil z pohovky, čímž Martyho trochu vylekal, a v tom okamžiku Jeff s ohromující rychlostí a přesností vykopl Martymu třistapadesátsedmičku z ruky. Roztočila se na podlaze, zmizela za pohovkou a narazila do stěny za ní, jen to zadunělo.

Marty zavřel oči a odmítal je otevřít. Patnáct let sloužil u policie a odzbrojil ho takový cucák! Čert aby to vzal, s takovou nikoho nezachrání!

Brána parkoviště pěstitelské školky byla zamčená. Když Magozzi a Gino dorazili na místo, u obrubníku parkovaly čtyři hlídkové vozy a další dva právě přijížděly z Lake Street. Beze světel, bez sirén, díkybohu. Peterson odvedl dobrou práci.

Přiklusal k nim Viegs, klobouk chránil před deštěm jeho vlasové implantáty, kapuce zase klobouk. „Uvnitř je hlídka. Dva naši se protáhli živým plotem, aby to tam omrkli. Po Beckerovi ani památky. Nevěděli jsme, jestli chcete, abychom šli dál. Peterson řekl, ať počkáme.“

„Vydržte ještě,“ řekl Gino, vytáhl mobil a zakryl ho před prudkým deštěm. Vyťukal číslo a naslouchal. „Pullman to pořád nebere,“ konstatoval.

„Spustíme to,“ rozhodl Magozzi. „Viegsi, uzavřete prostor všemi lidmi, které tu máme, jdeme dovnitř.“

Magozzi a Gino si svlékli nepromokavé pláště a nechali je v autě – příliš omezovaly a šustily – a vydali se kolem živého plotu k té straně, kde keře končily a odkud bylo nejblíž ke kanceláři. Bouřka slábla – jen tu a tam se v dálce zablesklo a zahřmělo – ale stále hustě pršelo a vítr profukoval na kost.

Prosím, prosím, modlil se Magozzi k Bohu, byť si svou vírou nebyl zcela jist. Ať tu není Montgomery, kéž je doma a Langer a McLaren mu právě teď nasazují želízka, ať nejsou další mrtví v téhle strašné válce, která jako by nikdy neměla skončit.

Beckera našli u výsadbových záhonů, pár metrů od dveří kanceláře. Ležel na zádech, oči zavřené, déšť mu pleskal do mladého obličeje, celou levou polovinu hlavy zbrotila krev. Nedalo se určit, jestli Becker žije, nebo je mrtvý. Magozzi pevně přitlačil na místo, kde mu měla pod prsty proudit krev v krční tepně, ucítil puls, který mohl být Beckerův, ale taky jeho.

Gino okamžitě jednal, s mobilem v ruce běžel před skleník a vehementně signalizoval strážníkům na půdě školky pokyny gesty rukou, která se naučil na akademii a o nichž domníval se, že už je zapomněl.

Osamocený Magozzi se za jeho zády kradl ke dveřím kanceláře. Kolem rámu dveří pronikaly proužky světla.

Jeff Montgomery vložil do kopnutí takovou sílu, že Martymu zlomil ruku a vrhl ho o pár kroků zpět. Prázdná ruka mu bezvládně visela podél těla, otékala a cukalo mu v ní.

„Promiňte, pane Pullmane, musel jsem to udělat. Jedině tak jsem vám mohl zachránit život.“

Ježíšikriste, zanaříkal v duchu Marty, zavrtěl hlavou a bezmocně se usmál. Jeff věnoval stejnou pozornost záchraně Martyho života jako likvidaci Jacka. Projevil tak bizarní, pokřivený smysl pro čest, dobro a zlo, že si to Marty rychle nedovedl srovnat v hlavě.

A náhle se všechno utřídilo a Marty si uvědomil, že teď se nedívá jen na Jeffa Montgomeryho – dívá se i na Moreyho Gilberta, Rose Kleberovou, Bena Schulera a nakonec, ale rozhodně ne na posledním místě, na Martyho Pullmana. Poprvé za dlouhou dobu se mu opravdu ulevilo. Díval se na věci zpříma, všechno viděl jasně. „Vyslechněte mě, Jeffe. Byl jsem ve vaší situaci. Udělal jsem to, co právě děláte. A dejte na mě, není to správné.“

Jeff si ho cynicky změřil očima. „Nic nechápete. Zabít ve službě není totéž.“

„Nikdy jsem nikoho ve službě nezabil.“

Nato zvědavě povytáhl obočí nejen Jeff, ale i Jack. „Tak co jste vlastně provedl, pane Pullmane?“

Marty se zhluboka nadechl, tak aby se slova nesla na vlně výdechu. „Zavraždil jsem člověka, který zavraždil moji ženu.“

Jack otevřel ústa, zašátral za sebou, nahmatal opěradlo pohovky a opřel se. „Tys zastřelil Eddieho Starra?“ zašeptal a Marty přikývl, aniž se po něm ohlédl.

Jeff se na něj povzbudivě usmál. „To byla vražda z ušlechtilých pohnutek, pane Pullmane. Musel jste to udělat.“

„Zastřelil jsem neozbrojeného člověka, právě když si píchl jehlu do ruky, Jeffe, na tom nebylo nic ušlechtilého. Nevykonal jsem spravedlnost, nepovzneslo mě to, stal jsem se prostě vrahem a nemůžu to zaboha napravit. Vám se nabízí šance, kterou jsem já neměl. Využijte ji. Zvolte si a nezabíjejte. Otočte se, vyjděte ze dveří a budete mít po celý život o co se opřít.“

Vítr venku zesílil, bičoval stěnu kůlny a lomcoval dveřmi v zárubni.

Jeff se na něj podíval, v očích lítost. „To je opravdu moc zlé, pane Pullmane. Udělal jste správnou, čestnou věc, a nechápete to.“ Rychle ukročil vlevo, aby mu nic nebránilo ve střelbě na Jacka, ukazováčkem tiskl spoušť a málem předstihl Martyho reakci na kritickou situaci. Málem, ale zaostal.

V milisekundě, než Jeff překonal poslední odpor spouště, Marty uskočil stranou a s očistným pocitem, že jedná správně a ušlechtile, přeťal dráhu střely k jedinému nevinnému člověku v místnosti. Jako úžasná létající Gorila, pomyslel si a usmál se, když se mu střela zavrtala do dolní části hrudníku.

„Do hajzlu!“ zařval Jeff a zamířil znovu na Jacka, když vtom se rozletěly dveře, třeskly o vnitřní stěnu, nachýlily se v závěsech a Magozzi, přikrčený v prudkém dešti a větru, křikl: „Odhoďte zbraň!“

Jeff se rychle otočil a spustil divokou palbu, protože ztratil přehled a všechno se zvrtlo. Když odlétla tříska od rámu dveří těsně u jeho hlavy, Magozzi stiskl spoušť a opakovaně pálil do prsou Jeffa Montgomeryho, žhoucí adrenalin poháněl jeho svaly a rozproudil jeho mozek tak, že neviděl dětsky hladkou tvář a překvapení v pomněnkových očích velmi mladého člověka, kterého zabil.

41

Magozzi se ve dveřích narovnal, ale dál držel zbraň pevně v rukou a mířil na nehybné tělo Jeffa Montgomeryho. Očima těkal po místnosti, zaznamenával momentky: Montgomery po levici, hruď prostřílenou; přímo před ním Marty Pullman, leží na zádech s očima otevřenýma, košile červená krví; vedle Martyho Jack Gilbert, svezl se z pohovky a klečí u něj. Psací stůl, počítač, židle a prázdná láhev, podlaha potřísněná zbytky jejího obsahu.

Váhavě se nadechl a nechal se zatlačit poryvem větru do malé kanceláře, která páchla alkoholem, korditem a krví. Vykroutil prsty pistoli z Montgomeryho křečovitě sevřené ruky a ucítil na rameni uklidňující dotek Ginovy dlaně, která mu naznačovala, aby ustoupil stranou. „Nech mě, kamaráde. Nech mě být.“

Hladina adrenalinu poklesla a Magozzimu se roztřásly nohy. Sledoval, jak se Gino sklonil, přitiskl prsty k Montgomeryho krku a zase vstal se slovy: „Má to za sebou.“

Když třemi kroky přešli k Martymu ležícímu na podlaze, viděli ve dveřích strnulý hlouček zmoklých policistů s tasenými zbraněmi. „Vzduch čistý?“ houkl jeden z nich.

„Čistý! Potřebujeme rychle záchranku!“ křikl Gino.

Jack roztrhl Martyho košili, svlékl vlastní a pevně ji přitiskl na rány. Marty zachroptěl, v očích bolest.

„Kristepane, Jacku, chceš mě zabít?“

„Nevypadá to tak zle, Marty. Zase budeš jako rybička. S takovou dírkou se vypořádáme, akorát sis zašpinil krví celou košili, blboune jeden. Víš, jak těžko se to pere?“

Marty zavřel oči a usmál se, ale nevypadalo to s ním dobře.

„Vezmu to za vás, Jacku.“ Magozzi se dotkl Jackovy ruky a počkal, až ji odtáhne, načež opatrně přitlačil na sportovní košili na ráně. Dobře věděl, že Marty krvácí víc vnitřně než zevně, což bylo dost zlé. Ztěžka dýchal, plíce a srdce vzdorovaly tlaku, krev, která vsakovala do Jackovy sportovní košile, byla svědě červená – krvácel z tepny.

„Hola, Marty,“ zahlaholil Gino, který přiklekl k jeho hlavě. „Otevři kukadla, kamaráde. Jestli si myslíš, že za tebe sepíšeme hlášení, tak ti přeskočilo.“

„Gino,“ zašeptal Marty a otevřel oči. „Jsem na tom blbě?“

Gino několikrát polkl, aby se mu nezlomil hlas. „Ty šašku! Snad bys nechtěl hned křepčit, když sis pořídil do prsou kuličku? Podle mě si poležíš měsíc na zádech a budeš čurat do bažanta. Proč jsi dopustil, aby tě ten kretén postřelil?“

„Jeff střílel na mě,“ přiškrceně pronesl Jack a sepjal ruce tak, až mu zbělely, jako by se úpěnlivě modlil, aby Martymu nikdo neublížil. Zrychleně dýchal, překotně mluvil, pomrkával ve snaze úplně vystřízlivět. „Do prdele, střílel na mě a Marty mu skočil do rány. Ten magor zastavil kulku vlastním tělem kvůli mně, to já jsem to všechno spískal. Proč jsi to sakra udělal, Marty, proč musíš vždycky ze všeho vyjít jako hrdina na entou…“

Marty vymrštil ruku a stiskl Jackovo zápěstí. Natočil hlavu, otevřel oči a zadíval se na Jacka. „Nejsem hrdina. Jsem stejný jako Morey, Jacku. Pamatuj si to…“

„Kdybys nekecal…“

Martyho ruka sevřela Jackovo zápěstí ještě silněji, stálo ho to hodně sil. Mluvilo se mu čím dál hůř. „Úplně stejný jako Morey. A jako ti ostatní. Musíš jim to říct. Řekni Magozzimu a Ginovi o Eddiem Starrovi. Ať to uzavřou.“ Usmál se. „Po celou dobu jsi byl jediný správný chlap ty, Jacku. Lepší než my všichni. Ty jsi hrdina.“

Jack se dotkl čelem Martyho hlavy a rozplakal se.

Gino se zvedl, usilovně se mračil a odkašlal si. „Zjistím, jak je to se záchrankou,“ řekl, pyšný na to, že se mu jen nepatrně zachvěl hlas. Když se otočil, spatřil dveřním otvorem moře modrých uniforem strážníků, kteří stáli v dešti na tiché noční stráži, tvářili se zarputile, tiskli k sobě rty, tu a tam si některý co nejskrytěji otřel oči hřbetem ruky. Mezi nimi si klestila cestu Lily Gilbertová, malý stařičký buldozer, déšť jí připlácl bílé vlasy k hlavě, stékal jí po brýlích a bubnoval do ramen. Strážníci se před ní rozestupovali a nechávali ji projít. Došla tam, kde ležel Marty, a klekla si vedle Jacka, ani letmo se nepodívala na mrtvolu Jeffa Montgomeryho. Magozzi vstal a ustoupil.

Musela se přiblížit těsně k Martymu, aby ji viděl. Od chvíle, kdy ho zasáhla střela do hrudi, se mu kalil zrak, a to nebylo dobré znamení.

„To jsi ty, Lily?“

„Kdo jiný? Jsem u tebe.“ Přiložila mu staré kostnaté prsty na čelo a ucítila smrtelný chlad.

„Jack ti musí něco říct,“ zašeptal a jazykem objevil v koutku úst krev.

„Já vím. Vyslechnu ho. Ty se teď uklidni.“

„Je pozdě.“

Jackovi se řinuly po tvářích slzy, skapávaly z brady na obnažená prsa a stékaly na jeho legrační bříško. „Mlč, Marty, krucinál, mlč. Uzdravíš se. Přísahámbohu, že se uzdravíš…“

Martymu se ve snaze promluvit zavřely oči, s námahou se nadechl, prsa se mu nadzdvihla a zase klesla.

„Jacku,“ tichounce promluvila Lily. „Neuzdraví se. Umírá. Nech ho, ať řekne, co musí.“

Martyho popelavý obličej se rozšířil smutným úsměvem, ale když znovu otevřel oči, byly jasné, soustředěné a leskly se v nich slzy. „Můj bože, mám tě moc rád, Lily,“ zašeptal. „Snažil jsem se to napravit.“

Usmála se na něj. „Vždycky ses snažil napravit, co se dalo. Jsi prostě takový. Dobrý člověk. Dobrý syn, Martine,“ šeptala a sledovala, jak se jeho oči zavírají naposled.

Jen o kousek dál se Magozzi otočil tváří ke stěně, objevil v táflování odštěpenou třísku a civěl na ni. Slyšel, jak Jack vzlyká, slyšel, jak popotahují někteří strážníci u dveří, slyšel, jak se venku rozkřikl Gino: „Sakra, kde je ta zpropadená záchranka?“, a především slyšel, jak se znovu zvedl vítr, zesílil déšť a šlehal celý svět.

Konečně zaslechl sirény.

Záchranáři pracovali na Martym Pullmanovi dobrých deset minut, dělali všechny ty strašné věci, jimiž brání lidem odejít do neznáma, nevynechali žádný z pokusů, v jejichž účinnost nevěřili od chvíle, kdy ho spatřili, neboť je obklopoval kordon policistů a členů rodiny, kteří na tom trvali. Když nakonec sbalili přístroje, vstali a vykročili ke dveřím, jeden z nich plakal a nestyděl se za slzy. Před dávnými lety zápasil s Martym Pullmanem na minnesotském šampionátu a prohru tehdy nesl s úsměvem, protože čelit Martyho monstrózně svalnaté postavě se rovnalo souboji s gorilou.

Jack se stáhl tak, aby mohli zasáhnout záchranáři, ale ne dál. Jakmile odešli, hned zase klečel u Martyho, nyní všemi žalostně opuštěného.

Jeden po druhém vcházeli dovnitř strážníci, vyhledali očima svého bývalého kolegu a vzdali mu tichou poctu, a zase se vytráceli do hustého deště. Jakmile přestali blokovat dveřní otvor, déšť pronikal dovnitř na Martyho tělo a smýval krev z jeho prsou.

Gino, Magozzi a Lily stáli poblíž dveří a Lilyina ruka našla a stiskla Magozziho prsty. Byla drobná, křehká a zkormoucená. Nastala chvíle relativního klidu, než dovnitř vpadne tým výjezdové skupiny techniků. Příliš dlouhá na to, aby Jack Gilbert klečel u Martyho sám, pomyslel si Gino. Nutil se do nabručenosti, protože neměl Jacka Gilberta rád, odlepil se od stěny, vykročil a zastavil se nad ním.

Déšť odplavil krev a Gino spatřil na Martyho nehybných prsou dlouhou klikatou jizvu. „Ježíšmarjá, jak k tý jizvě přišel?“ zamumlal.

„To mu udělal táta,“ pronesl Jack vyhaslým tónem vedle muže, jehož život právě vyhasl.

„Cože?“

„Tak ho pořezal jako kloučka jeho otec.“

„Kristepane.“ Gino na okamžik zavřel oči, zapřemítal nad tím, co všechno utváří muže, i nad tím, že člověk nikdy do druhého nevidí, a zrůdy jsou všude.

Odvrátil se, když vtom zvlášť silný poryv větru vchrstl otevřenými dveřmi dešťovou spršku, která odporně zapleskala na Martyho odhalených prsou. Ginovi se vybavil začátek tohoto hrůzného případu, kdy Lily Gilbertová zlikvidovala místo činu tím, že tělo mrtvého manžela přepravila z deště do skleníku. Ohlédl se. Lily stála vedle Magozziho, pozorovala ho skrze silné čočky brýlí, neplakala, nic neříkala, jen se dívala.

Gino opět sklopil zrak k Martymu, jemuž déšť zkrápěl tvář, a leccos pochopil.

Magozzi povytáhl obočí, neboť Gino přidřepl k Martymu Pullmanovi, podsunul mu ruce do podpaží a pod kolena, zvedl mrtvého muže a opatrně ho přenesl na pohovku, kam vítr déšť nezaháněl.

Když se Gino otočil, Lily ho stále pozorovala. Pokývla hlavou a přistoupila ke klečícímu Jackovi. Položila mu ruce na otřásající se ramena, sklonila se, políbila ho na temeno a zašeptala: „Pojď, postarej se o matku. Puká jí srdce.“

Náčelník Malcherson se dostavil na místo činu do půl hodiny po střelbě, aby řídil další postup. Magozzi a Gino mu podali hlášení, od Magozziho převzal služební zbraň a zahájil proceduru požadovanou předpisy v případě, že policista někoho usmrtí. Formálně postavil Magozziho mimo službu do doby, než komise potvrdí oprávněnost střelby na Jeffa Montgomeryho – Gino musí stvrdit podpisem veškeré nezbytné písemné podklady pro její jednání – ale Malcherson ani na okamžik vážně neuvažoval, že by ho poslal domů. Jednak by se mu Magozzi vzepřel, což by nemohl tolerovat, a situace by se zkomplikovala – kdyby si oba postavili hlavu, narušilo by to vyšetřování, a jednak Gilbertovi Magozziho znali a důvěřovali mu, a jestli někdo měl klíč k uzavření případu, tak to byli Gilbertovi. Někdy se předpisy respektují do puntíku, jindy ne. Zdržel se na místě činu, zatímco Jimmy Grimm a jeho tým prováděli nezbytné vyšetřovací úkony. V deset hodin propustil Gina a Magozziho, aby ještě promluvili s Gilbertovými.

Detektivové kráčeli po štěrkové cestičce mezi záhony k domu. Barevné nerosty štěrku se navzdory lijáku třpytily a pomrkávaly v paprscích jejich baterek. Teď už se blýskalo jen na východě. Podle Jimmyho Grimma se očekávala od západu další bouřka, nebesa, která si zasedla na Minnesotu, ji budou držet pod palbou celou noc – ale momentálně panovalo ticho před bouří.

Lily je pustila dovnitř zadními dveřmi, měla na sobě suché kalhoty s laclem a košili s krátkými rukávy. Magozzi viděl na jejích kostnatých pažích tuhé pletence svalů a nad zápěstím tetování. „Co víte o strážníkovi Beckerovi?“ zněla její první slova.

„Dostane se z toho,“ odpověděl Gino. „Montgomery ho nepostřehl. Jen ho praštil do hlavy.“

„Kam ho odvezli?“

„Myslím, že do Hennepinovy nemocnice.“

„Je to milý chlapec. Musím mu poslat květiny, než nás vsadíte do vězení.“

Gino a Magozzi si vyměnili rychlý, tázavý pohled. „Nepřišli jsme vás zatknout, paní Gilbertová.“

„Zatím, možná. Račte dál. Čekali jsme vás.“

Uvedla je do kuchyně, kde seděl u stolu Jack, už taky v suchém a střízlivý. Měl na sobě staromódní kostkovaný župan, který nejspíš patřil jeho otci. Rukávy si musel několikrát ohrnout, což Magozzimu připomnělo, že Morey Gilbert byl velmi vysoký muž. Jackovi zarudly oči a opuchl obličej. „Jak je, Jacku?“

„Celkem to ujde. Posaďte se, pánové.“

„Je to hrozná noc,“ řekl Gino. „Zarmoutilo nás, jak skončil Marty. Upřímnou soustrast. A mrzí nás, že se vás ještě teď musíme zeptat na pár věcí.“

„Je to vaše práce,“ řekla Lily, přešla k příborníku a vytáhla misky, lžíce a sklenice, jako by se detektivové zastavili na něco k snědku. „Prosím. Jezte.“ Postavila před každého misku s voňavou polévkou. „To je kuřecí polévka. Lék na všechno. Domácí, opravdu šmalc. Není nad ni.“

Gino netušil, co znamená šmalc, ale neznělo to ani z poloviny tak dobře, jak voněla polévka. Nabral ji na lžíci a zaváhal. Myslela si, že ji zatknou, ale podala jim polévku. Napadlo ho, jestli se nebude posuzovat jako přijetí úplatku, když ji s ní.

„Nežinýrujte se,“ pobídl ho Jack. „Matka ví, proč jste tady. Řekneme vám všechno, co víme. Ale snězte tu polévku.“

„Nejdřív,“ upřesnila Lily. „Pak všechno probereme.“

Magozzi jedl polévku a na rozdíl od Gina pochopil, co pohoštění znamená. Lily Gilbertová je konečně přijala.

Když dojedli, sklidila ze stolu a usedla vedle Jacka. „Pověz jim o Brainerdu.“

Magozzi vytáhl zápisník a propisku a díval se stranou, aby nedal příliš najevo případné překvapení. Zatraceně, jak to, že Jack ví o Brainerdu? Ale odpověď znal, dřív než se na to zeptal, a bylo mu z toho nanic. Jack byl v rybářské chatě s otcem a ostatními. Jack v tom jel s nimi.

I z Gina vyzařovalo napětí, Magozzi věděl, že myslí na totéž, ale oba mlčeli a čekali, co uslyší.

A bylo to skoro horší, než předpokládali.

Jack jim podrobně vyprávěl, jak Morey, Rose a Ben vyrazili do Brainerdu a zastřelili v rybářské chatě starého muže, o stínu v mezipatře a nakonec o tom, jak odmítl podílet se na akci.

Magozzi a Gino současně přestali psát a zadívali se na Jacka.

„Co je?“ otázal se Jack.

„Nic, Jacku. Pokračujte.“

Pověděl jim o cestě domů, hádce s otcem a o všem, co následovalo. „Ale souvislost mezi Brainerdem a tatíkovou smrtí mě nenapadla,“ uzavřel. „Tedy až do včerejška, kdy došlo k vraždě Bena a uviděl jsem fotografii Rose Kleberové v novinách – neznal jsem ji totiž jménem. Tehdy jsem pochopil, co se děje, a že ten, kdo byl v mezipatře a viděl, co jsme provedli, nás jednoho po druhém likviduje.“

„Provedli to oni, Jacku,“ opravil ho Gino. „Ne vy.“

„Na tom nesejde. Tak jako tak mám na rukou krev. Kdybych vám to řekl dřív, možná byste všechno včas pochopili a zachránili Martyho.“

Magozzi přiznal pravdu. „Možná. Ale možná taky ne. Jeff se rafinovaně maskoval.“

Hodil mu kůstku, ale to nadlouho nestačí, Magozzi ovšem nehodlal obětovat víc. Z poloviny se mu chtělo zakroutit Jackovi krkem, protože včasnější, byť částečné zasvěcení do věci by opravdu mohlo zachránit Martyho, ale z poloviny Jacka hluboce litoval. Co asi prožil syn, z něhož se otec pokusil udělat vraha, a pak se ho zřekl, když odmítl?

Jack vstal a nalil si šálek kávy. „Je tu ještě něco. Tatík se svěřil, že to dělali léta a pozabíjeli spoustu nacistů. Řekl, že si vedl seznam na počítači, ale nic jsem nenašel. Zřejmě všechno vymazal.“

„Pošleme někoho, vyzvedne počítač a podíváme se na něj,“ řekl Magozzi.

Jack pokrčil rameny. „Všechno nemusí být pravda.“

„Obávám se, že je,“ prohlásil Magozzi. „Dneska odpoledne jsme to dali dohromady. Ben Schuler zaznamenával zavražděné na rubu fotografií, které visely v jeho domě.“

Lily se na židli trochu narovnala. „Kolik jich bylo?“

„Přes šedesát.“

Zavřela oči.

„Netušila jste, co Morey celá ta léta dělá?“

Sundala si silné brýle, otevřela oči a zadívala se na něj. Magozzi poprvé spatřil její oči bez překážky čoček. Jsou krásné, pomyslel si, a tragické.

„Povím vám, co jsem věděla. Začal o něčem takovém mluvit hned po válce. O lidech, kteří v malých skupinách pátrali po tamtěch a zabíjeli je. Považoval to za správné. Za ušlechtilé. Řekla jsem mu, že jestli někdy opustí náš dům, aby zabil jinou lidskou bytost, ať se nevrací. Už na to nikdy nezavedl řeč.“

„Nejméně dvakrát ročně cestoval bez vás,“ připomněl jí Gino. „Nepřipadalo vám to divné?“

„Jste hodně podezíravý, pane Rolsethe? Když vaše paní vyrazí na víkend s přáteli, pomyslíte si hned: Ouha, nebude tam vraždit? Morey a Ben spolu jezdívali na ryby. Je tak těžké tomu uvěřit? To je namouduši všechno, co jsem věděla až do noci, kdy Moreyho usmrtila střela. Myslela jsem, že je jako každý večer ve skleníku. Ale kolem půlnoci mě probudil a prohlásil, že zabil Zvíře.“

„Jaké zvíře?“ zeptal se Gino.

„Toho, koho jsme pojmenovali Zvíře. Příslušníka SS z Osvětimi.“

„Heinricha Verlaga,“ doplnil Magozzi. „Tady se jmenoval Arlen Fischer.“

Jackovi poklesla brada. „Fischer? Ten chlap, co ho připoutali ke kolejím? To že provedl tatík? A on ti to řekl?“

Lily přikývla. „O Verlagovi jsem věděla. Viděla jsem Verlaga při řadě akcí. Šedesát let jsem mu přála smrt. Proto mě Morey probudil, pyšný jako kocour, který přinesl domů mrtvou myš. Snad si myslel, že proti jeho zabití nebudu nic namítat. Přes tolik společných let mě neznal.“

„Měla jsi mi to říct, mami.“

„Myslíš, že jsem chtěla, aby se můj syn dověděl, že jeho otec je vrah?“

„Já už jsem to věděl.“

Lily se na něj smutně pousmála. „To mi říkáš až teď.“

Magozzi odložil propisku a mnul si oči. Musel vstřebat až příliš mnoho informací, a málokterá vyznívala ve prospěch Jacka nebo Lily.

„Musíme všechno řádně sepsat, přesně zformulovat,“ ozval se Gino, jako by četl parťákovy myšlenky.

Jack se usmál. „Netvařte se tak mrzutě, pánové. Před dvěma dny jste mě chtěli zatknout, teď se splní vaše přání. Byl jsem svědkem vraždy a nehlásil jsem to, přiznání podepíšu. Nejvyšší čas, aby někdo z téhle rodiny nesl zodpovědnost za to, co napáchala.“

Lily ho pohladila po ruce.

„Zatím vám nemůžeme zaručit luxusní ubytování ve Stillwateru. Je tu řada polehčujících okolností. Nevíme, jak to posoudí státní zástupce,“ řekl Gino.

„Ještě otázku, Jacku,“ zasáhl Magozzi. „Marty si přál, abyste nám sdělil něco, co uzavře případ Eddieho Starra.“ Pohlédl na Lily a zaznamenal, jak ji ranilo pouhé vyslovení toho jména. „Věděl, že ho Morey zavraždil, ano?“

Jack na něj chvíli civěl.

„Teď už na tom nezáleží, Jacku. Důkaz stejně máme – zbraň, kterou Morey a ti druzí zavraždili tolik lidí, usmrtila i Eddieho Starra…“

„Morey zastřelil člověka, co zavraždil Hannah?“ zašeptala Lily.

„Ne,“ tiše odpověděl Jack. „Udělal to Marty. A to ho ničilo. Nedokázal s tím žít.“

Magozzi a Gino se po sobě podívali a opřeli se na židlích, jako by jim sedět vzpřímeně najednou působilo potíže.

Magozzi zavřel oči a v duchu neviděl nic než nenávist a pomstu. Vraždící Morey, vraždící Marty… jen Lily a Jack si udrželi odstup, stáli osaměle proti násilí, které jim zničilo život. Přemítal, jestli si uvědomují, jak moc se sobě podobají; a jestli se někdo dokáže prodrat tím chaosem, jejich omyly a pochopit to dobré v nich.

Vybavila se mu slova umírajícího Martyho.

Po celou dobu jsi byl jediný správný chlap ty, Jacku. Lepší než my všichni. Ty jsi hrdina.

42

Během noci se bouře přesunula z Minnesoty do Wisconsinu, zanechala za sebou rozbahněná pole, poškozené budovy a taky zničené životy. Státem se prohnalo devět tornád a média nyní s pochmurnou překotností mapovala následky.

Stručně informovala i o střelbě v uptownské pěstitelské školce, nicméně se soustředila na bouři a seriózněji se případem nezabývala. Ale brzy, když se veřejnost nasytila pohledu na blesky roztáté kmeny staletých stromů, převrácené přívěsy a pláň s troskami dřevěné farmy u Wilmeru, která byla domovem dvaceti tisícům krocanů, média ve snaze urvat co nejvíc z koláče sledovanosti rozvířila atmosféru kolem oddělení vražd. Nijak tím nepotěšila náčelníka Malchersona, když kráčel po ránu chodbou k oddělení. Ostatně neradostné myšlenky dnes budovu opanovaly.

Gloria stála u stolu v čele místnosti, oděná v černém, a třídila poštu. Když Langer a McLaren vyšetřovali vraždu Hannah, Marty Pullman strávil v těchto prostorách spoustu času a Glorii padl do oka. Zčásti proto, že měl nohy do O a ona měla pro muže s nohama do O slabost; zčásti proto, že se vždycky choval jako dokonalý džentlmen, vůči ní se samozřejmou přátelskou úctou, které není nikdy dost. Ale především proto, že mu ztráta manželky zlomila srdce a nestyděl se to přiznat. Každý muž, který tolik miloval svou ženu, si zaslouží, aby se pro něj truchlilo.

Když se Malcherson zastavil u jejího stolu, vzhlédla. „Spal jste vůbec, šéfe?“

„Pár hodin, děkuju za optání. Jsou tu všichni?“

„Peterson vyrazil k nějakému opilému bláznovi, kterého ráno vylovili z Mississippi. Ostatní jsou tady. Magozzi a Rolseth přijeli asi před půl hodinou, vypadají, jako by je protáhl uličkou hanby. Podle mého názoru, a já vím, že na mě dáte, bych je poslala domů.“

„Vynasnažím se, Glorie.“

Malcherson vykročil do zadní části místnosti, kde vlevo pracovali u svých stolů Langer a McLaren, vpravo Gino a Magozzi. Přitáhl si židli do uličky a usedl mezi ně, čistý blok si položil na kolena. „Musíme probrat pár věcí, pánové.“

Langer a McLaren vypadali obstojně – pokud věděl, dokončili hlášení o prohlídce bytu Jeffa Montgomeryho a odjeli domů před půlnocí – zato Magozzi a Rolseth byli v kanceláři, ještě když odcházel o třetí hodině ranní. Magozzi měl vpadlé oči a z tváře mu čišela únava, Ginovi visely pod očima náramné vaky, ale o míře jeho vyčerpání svědčilo především to, že se nevyjádřil k Malchersonovu oblečení.

„Odvedli jste vynikající práci na případech, pánové. Jestli jsem správně pochopil vaše hlášení, objasnili jsme v noci čtyři vraždy.“

„Zaplatili jsme za to,“ trpce poznamenal Magozzi.

„Zachránil jste život Jackovi Gilbertovi,“ připomněl mu Malcherson.

„Ale ztratili jsme Martyho Pullmana. Zpozdili jsme se o deset vteřin.“

„Každá vražda spáchaná v tomhle městě znamená, že jsme se zpozdili o deset vteřin a nezachránili člověka, Leo. Děláme, co můžeme.“ Malcherson vytáhl z kapsy plnicí pero Mont Blanc a zadíval se na Langera a McLarena. „Vypracovali jste závěrečnou zprávu o prohlídce bytu Thomase Haczynského?“

„Pracujeme na tom, ale hlášení obsahují všechno podstatné.“ McLaren otevřel otřepený notýsek s počmáranou obálkou. „Mladík měl pod matrací dvaadvacítku, balistikové ji zkoumali hned ráno. Potvrdili, že s ní zastřelil Moreyho Gilberta. A devítkou, která usmrtila Martyho, zavraždil Rose Kleberovou a Bena Schulera. Našli jsme taky deník, kde si zaznamenával, co a proč udělal. Poslední zápis pochází ze včerejšího večera, než se vydal do školky zabít Jacka. Je to pochmurné čtení, to vám povím. Mrazí z něj. Plánoval ten masakr přes rok, neopominul jediný detail, včetně podfuku s mobilním telefonem, který měl potvrdit, že žije v Německu.“

Malcherson vzhlédl od bloku. „To mi vysvětlete.“

„Zrovna jsme to vysvětlovali Ginovi a Leovi,“ řekl Langer. „Montgomery měl doma jeden z těch drahých hybridních telefonů, co fungují tady i v Evropě. Dá se to zařídit docela jednoduše. Stačilo, aby si založil v Německu účet, získal německé telefonní číslo a nikdo včetně nás nepoznal ten rozdíl. Mohl přijímat hovory nebo volat do celého světa, a pořád to vypadalo, že dřepí v Německu.“

„Zkurvenec,“ vyhrkl Gino, naštvaný, že naletěl. „Chvíli žvanil, pak mluvil německy a předstíral, že je svůj strejda.“

Malcherson si povzdechl. „Magozziho a Rolsethovy případy se tudíž v podstatě uzavřely.“

„Zřejmě ano,“ přisvědčil Langer. „Případ Arlena Fischera je ovšem něco jiného. Víme, že ho Morey Gilbert se svojí svitou zabil, ale ve všem se opíráme jen o indicie. O hromádku letenek a spoustu dohadů. Nemůžeme prokázat, že někdo z nich držel v ruce zbraň a zastřelil jediného člověka, i když víme, že spáchali víc než šedesát vražd, nemluvě o Arlenu Fischerovi. A Moreyho přiznání Lily by roznesl na kopytech student druhého ročníku práv. Je přece stará, probudila se z hlubokého spánku, mohlo se jí to zdát… a podobně.“

„To samý se týká Jackova vyprávění o tom, co se dělo v Brainerdu,“ doplnil Gino. „Jimmymu Carterovi by to možná věřili. Ale ne opilýmu advokátovi, co pobíhá po Wayzatě v županu.“

„Ale v čem je problém?“ zasáhl McLaren. „Přece ty lidi nebudeme dál vyšetřovat. Jsou mrtví.“

„Jestli uzavřeme případ Arlena Fischera na základě našich závěrů, bez řádného důkazu, pak ty lidi odsoudíme bez soudu,“ prohlásil Malcherson. „A já nehodlám přesvědčovat veřejnost, aby uvěřila, že tři místní opory společnosti, roztomilí staroušci, kteří přetrpěli a přežili hrůzy koncentračních táborů jen proto, aby je zasáhla vražedná střela v naší metropoli, byli ve skutečnosti gangem sériových vrahů.“

McLaren rozhodil rukama. „Tak případ neuzavírejte. Nechte ho navždycky otevřený.“

„To nic neřeší,“ namítl Langer. „Deník Jeffa Mongomeryho vejde ve všeobecnou známost okamžikem, kdy uzavřeme vraždy Gilberta, Kleberové a Schulera, a ten obsahuje zápis o tom, jak tahle trojice zavraždila v Brainerdu jeho otce. Všechno vyjde najevo a my to schytáme, že jsme věc nedošetřili.“

Malcherson si uhladil rozčepýřené obočí nad jedním okem. „Média budou mít žně. O takovém tématu novináři s ní. Zakuklený nacista mezi námi a všem na očích, bdělé židovské komando smrti… celé město se před kamerou a mikrofonem nadlouho rozdělí na dva tábory a my budeme přesně uprostřed. To mluvím jen o místních poměrech. Jakmile se to roznese dál, tohle oddělení zasáhne globální mediální bouře.“

McLaren klesl na židli tak, že jeho hlava málem zmizela za psacím stolem. „Takže jsme namydlený, ať případ Arlena Fischera uzavřeme, nebo ne.“

„Vypadá to tak, Johnny.“

„Výborně. Aarone, dej šéfovi bouchačku. Ať nás všechny zastřelí a pak sám spáchá sebevraždu.“

„Je tu ještě jedna alternativa.“ Z Malchersonových očí vyzařovala křemenná tvrdost. Naznačovala, že by se snad mohl za půl roku i smát. „Když věcně předáme případ FBI, pak bude pro nás uzavřený. A veškeré dotazy bude zodpovídat zvláštní agent Paul Shafer. Nebudeme oprávněni podávat o případu informace. Žádným strážcům zákona, Interpolu a už vůbec ne novinářům. Budeme mít svázané ruce, pánové.“

Jeden po druhém se začali detektivové poprvé za posledních čtyřiadvacet hodin usmívat. Všichni vyjma Johnnyho McLarena, který civěl na Malchersona se zbožnou úctou. „Vy jste ten nejmazanější mizera na zemi, šéfe.“

„Děkuju, Johnny.“

Malcherson došel až skoro ke Gloriinu stolu, když na něj Gino zavolal. „Haló, šéfe!“ Malcherson se zastavil, ale neotočil se. „Nazrál čas pro tmavomodrý oblek. Černý vytáhne v tak žalostný situaci každý moula, ale člověk ve vašem postavení? Možná to moc dramatizujeme. Myslím, že jste zase uhodil hřebík na hlavičku.“

Náčelník Malcherson se držel, dokud nevyšel do chodby, a pak se usmál.

Detektiv Aaron Langer vstoupil do náčelníkovy kanceláře o dvacet minut později, právě když Malcherson zavěsil telefon. Šéf byl zjevně sám se sebou navýsost spokojen.

„To byl Paul Shafer,“ řekl. „Nesmírně ho potěšilo, že jsme konečně pochopili, nakolik případ Arlena Fischera přesahuje naše vyšetřovací kapacity.“

Langer se zasmál. „Co jste mu řekl, pane?“

„Čistou pravdu. Že minneapoliská policie není připravena čelit mediálnímu tlaku v souvislosti s tak závažným případem.“

„Tomu nemohl odolat.“

„Neodolal. Jede sem, aby převzal spis. Osobně.“

„Pro nás je tedy případ Arlena Fischera uzavřený.“

„Správně.“

„To je dobrá zpráva, šéfe.“ Langer sáhl po své pistoli, vyňal zásobník, vyprázdnil nábojovou komoru a položil ji pažbou směrem k náčelníkovi na psací stůl.

Malcheron užasle sledoval jeho počínání. Langer přidal ke zbrani ještě služební odznak.

„Smím se posadit?“

„Samozřejmě.“

Langer se usadil na židli a zahleděl se z okna, protože se nedokázal podívat náčelníkovi do očí. Nedokázal to už delší dobu. „Ve chvíli, kdy jsem přijal telefonickou informaci, kde najdeme Eddieho Starra, seděl se mnou u stolu Marty Pullman. Zapsal jsem si adresu a vyšel jsem z oddělení.“

Malcherson čekal, z výrazu jeho nehybné tváře se nedalo nic vyčíst.

„Marty rozhovor vyslechl. Pochopil, čí je to adresa, a já jsem věděl, že to ví. Nechal jsem mu lístek s adresou na očích a odešel jsem.“

Malcherson upíral zrak na otisk prstu na dokonale vyleštěné desce svého psacího stolu a přemítal, komu patří. „Pro všechno na světě, na co jste myslel, Aarone?“ otázal se tiše.

„Nevím, pane. Snad že Marty má právo na šanci, aby vymlátil sračky z člověka, který zavraždil jeho ženu, dřív než tam dorazíme my. Možná někde v koutku mysli jsem připustil, že by mohl udělat i víc. Namouduši nevím, ale na tom nezáleží. A když jsem viděl mrtvolu Eddieho Starra, věděl jsem zatraceně dobře, co se stalo. Spoušť stiskl Marty, to ano, ale já jsem mu to umožnil tím, že jsem tenkrát odešel od stolu.“

Malcherson si decentně odkašlal. „Aarone, nevěřím, že jste měl v úmyslu umožnit Martymu Pullmanovi, aby spáchal vraždu.“

Langer se pousmál jedním koutkem úst. „Vážně? Já si tím nejsem tak jist, a to mě dohání k šílenství celé měsíce. Měsíce předtím jsem pozoroval, jak těžce se vyrovnávají se smrtí Hannah Morey, Lily a Jack, jak se den za dnem rozpadá Marty; nemohl jsem myslet na nic jiného, než že volá do nebe, když takový lump ničí tolik dobrých lidí… chápete, co se ve mně dělo? Rozhodoval jsem, pane. Rozhodoval jsem, kdo je dobrý, kdo zlý a možná si zaslouží smrt. Tak jako Marty, Morey a ti ostatní. Když jsme potom začali rozmotávat tenhle případ, pochopil jsem, že Eddie Starr byl závislý žabař, a i kdyby žil dalších sto let, nikdy by nedosáhl takové bilance mrtvých jako Morey Gilbert… dobří a zlí lidé mi čím dál víc splývali, až jsem pochopil, že je nikdy nedokážu rozlišit.“ Oči mu spočinuly na odznaku. „Měl jsem ho odevzdat, měl jsem to ohlásit už dávno.“

Vstal, poklepal si na kapsy, kterým se odlehčilo, když vyložil svůj život na Malchersonův stůl. Pak se podíval Malchersonovi zpříma do očí a usmál se. Zvláštní, jak se mi ulevilo, pomyslel si. „Víte, kde mě najdete, pane,“ řekl, otočil se a vyšel z kanceláře.

Malcherson po jeho odchodu dlouho nehybně seděl u psacího stolu.

43

Magozzi a Gino u dlouhého stolu v čele místnosti oddělení vražd pořizovali kopie hromady písemností, která se navršila od té noci, kdy došlo k vraždě Arlena Fischera a Moreyho Gilberta. Paul Shafer byl v té době s několika svými poskoky z FBI v Malchersonově kanceláři a formálně přebíral Fischerův případ a veškerou dokumentaci. Za pár minut se dostaví do oddělení, aby ji převzali fakticky.

McLaren před sebou tlačil vozík se čtyřmi velkými krabicemi, které vyzvedl v úschovně důkazů. „To jsou poslední krámy z Fischerova doupěte.“ Zastavil se u Glorie a otřel si čelo. „Nepomůžeš mi s tím, krasavice?“

Natáhla deset prstů s černě nalakovanými nehty a zahýbala jimi. „Mrkej na tohle a pověz mi, co jsi za blázna, že se tak pitomě ptáš.“

McLaren si položil ruku na srdce. „Jsem blázen. A budu vším, čím chceš, abych byl. Stačí říct.“

„Chci, abys táhnul.“

„Chci, abys byla mojí ženou.“

„Ach, pro boží umučení!“ Přibouchla dveře své kóje a odkráčela na krásných černých nohou.

McLaren se zašklebil a dojel k dlouhému stolu. „Myslím, že ji dobývám.“

„Jsi jen takový Lothario, nic víc,“ řekl Gino a chopil se krabice. „Víš, Johnny, kdybys těma svýma chabýma pracičkama vzpíral občas něco jinýho než propisku, nemusel bys žádat o pomoc ženskou.“

„Kdo je Lothario? A kam se zašil Langer? Vždycky, když musíme tahat nahoru tyhle krabice, se někam zdejchne.“

Magozzi odstoupil od stolu, zacvrlikal mu mobilní telefon.

„Zdar, Leo.“

„Zdar, Grace.“

„Viděla jsem to v televizi. S vaším přítelem Martym to dopadlo smutně. Hrozný osud. Jak se cítíte?“

Panebože, jak ho blaží, že si o něj dělá starost. „Nijak zvlášť.“

„Můžu se večer stavit, uvařit něco dobrého, případně si otevřeme jednu dvě lahvinky vína.“

Magozzi poodešel ještě o pár kroků od stolu a ztišil hlas. „Vy byste přišla ke mně domů?“

„Mám pro vás dárek.“

Magozziho nálada dostala křídla a ta se zatřepetala. „Vy nejedete do Arizony?“

„Netěšte se, Leo. Odpoledne přiletí Annie a zítra všichni vyrážíme.“ Plesk. Jezdecká bota Grace MacBrideové rozdrtila klíčící naději.

„Je to takový zvláštní dárek.“

„Dárek na rozloučenou? Zatraceně, Grace, dáváte mi zabrat.“

„Bude se vám líbit. Přijedu v sedm.“

Magozzi zaklapl telefon a dospěl k závěru, že mu čerta záleží na tom, jestli Grace odcestuje do Arizony nebo na Měsíc. Gino má pravdu. Touží po životě. Potřebuje ženu – především takovou, která mu pomůže koupit pohovku. Ó, jen ať si večer přijde, něco zblajznou, trochu popijí, pak aby se zřejmě přetrhl kvůli nějaké té puse, než ho zchladí její jezdecké boty, a tím pádem, s pomocí boží, ji vypoklonkuje. Tak to provede.

Gino se po něm ohlédl a zavlnil obočím. „To byla Grace?“

„Jo,“ odsekl Magozzi, zaznělo to chlapsky, ne jako od nějakého změkčilce, ale od muže, který jde cílevědomě za svým. Tvář se mu přitom rozšířila do přihlouplého úsměvu, snad mu to nekazí image, pomyslel si.

Harley Davidson seděl za volantem patnáct metrů dlouhého upraveného obytného automobilu, jeho svalnaté ruce spočívaly na rozměrném věnci volantu, mohutná postava spočívala v koženém kapitánském křesle, speciálně vyrobeném, aby ji pojalo. Stálo dvacet tisíc dolarů a na dalších tisíc dolarů přišla jeho spěšná letecká přeprava z malé italské nábytkářské firmy, která zakázku přijala; další tři tisíce si vyžádala hydraulika a její montáž. Černý plnovous prořízl bílý úsměv. Vyplatil se každý vynaložený cent. „Krucinál, tohle miluju. Klidně bych řídil do pekla a zpátky a medii bych si.“

Čapí muž vedle něj složil dlouhé, vychrtlé ruce na kostnaté hrudi a zaškaredil se. „Teď je řada na mě. Chci řídit. Na letiště jsi řídil ty, zpátky mám řídit já. Přesedni si!“

Harley mrkl vpravo – v tomhle batoleti nelze spustit oči z vozovky nadlouho, jinak si řidič zavaří. Roadrunner měl na sobě jako obvykle od hlavy k patě oteplovačky z lycry, tentokrát zářivě oranžové. Harleymu připadalo, že mluví s obří kuželkou. „Takovýhle stroj jsi nikdy neřídil, Roadrunnere. Pusť to z hlavy!“

„Ale? Pročpak?“

„Nutíš mě, abych se zamyslel. Zaprvé, nemáš a nikdy jsi neměl řidičák. Zadruhé, v posledních třiceti letech jsi řídil jedině bicykl. Tady nejsou brzdy na řídítkách, ty vypatlanče.“

„Budete se hádat dlouho?“ nedůtklivě na ně houkla Annie za jejich zády a Harley lupl okem do jednoho ze sedmi zpětných zrcátek. Tři měl seřízena tak, že mohl vidět Annie Belinskou, vláčně rozvalenou na jedné z pohovek, ze tří různých úhlů. Měla na sobě jakousi těsně přiléhající žlutohnědou semišovou věc dole s třásněmi a korálky nahoře a – pro pět ran – kovbojské boty s ostruhami. „Prokristapána, přímo cítím ty ostruhy ve slabinách, Annie.“

Annie se mu vpíjela očima do zad. „Představ si, Harley, byla jsem pryč jen čtrnáct dní, a úplně jsem zapomněla, že jsi nechutný čuně.“

„Stýskalo se mu po tobě,“ ozvala se Grace. Seděla na protější pohovce, nohy v jezdeckých botách natažené před sebou a zkřížené v kotnících. „Nám všem.“

Roadrunner se otočil i s křeslem k Annie. „Přivezlas mi dárek?“

„To se rozumí, poklade. Je tamhle v té černé tašce.“

Roadrunnerova tvář se rozjasnila a začal se hrabat v tašce, ustal, až když vytáhl balíček v hedvábném papíru. Strhl obal a rozprostřel světlezelenou kovbojskou košili z lycry s bohatě zdobeným límcem, perleťovými druky a nášivkou s kravskou hlavou na kapse. „Annie, kámoško, to je senzace. Kde jsi kápla na kovbojskou košili z lycry?“

„Phoenix je nákupní ráj pro toho, kdo si oblíbil velkoměstský kovbojský styl. Skoro na všem najdeš třásně, nášivky s kaktusem, kravskou hlavou a podobně. Tohle jsem dostala pár kilometrů za městem ve speciálním obchodě pro cyklisty.“

Roadrunner stál, hlavou málem leštil strop ve výšce dvou metrů třiceti centimetrů a rychle svlékal horní díl oranžových oteplovaček z lycry.

Harley po něm mrkl a vzápětí znovu. „Pro umučení boží, Roadrunnere, to je tvůj hrudník, nebo jsi spolkl xylofon?“

„Chlap s kozama tvojí velikosti nemá co kritizovat.“

„To nejsou kozy, ale prsní svaly.“

Annie si zakryla obličej rukama. „To budete takhle perlit celou cestu do Arizony?“

„Měla jsi je slyšet, když vystrojovali tenhle kočár,“ řekla Grace. „Jako by se vylíhli z divokých vajec.“

Roadrunner, oblečený teď do jihozápadní nádhery, jen zářil. Pózoval v ostře oranžových přiléhavých kalhotách a světlezelené košili. „Jak vypadám?“

Harley na něj krátce pohlédl. „Chceš nás rozesmát? Vypadáš jako mrkev s natí.“

Annie obrátila oči v sloup a zašilhala na Grace. „Jak jsi uspěla s prací pro Magozziho?“

„Uspěla velkolepě,“ zahřímal Harley, nesmířený s tím, že by ho mohli vynechat z rozhovoru, když všude dokřikne. „Naše Graceinka rozlouskla případ pomocí porovnávacího softwaru podob, který stvořila.“

„Jsi hvězda. Ten tvůj vynález vydělá hříšný miliony dolarů, až ho zjednodušíš na idiotskou úroveň a pustíš na web. Co to bylo za případ?“

Grace zavřela oči. „Ani se neptej.“

„Když si něco přeje vědět dáma, rád vyhovím,“ halasil Harley. „Stručně řečeno, seběhlo se to zhruba takhle, Annie. Nejdřív nacisti vraždili Židy, to víš. A co se událo v naší počestné metropoli? Tři Židi, čilí stařečkové, sejmuli nácka. Spravedlnost nespí, co?“

Roadrunner na něj chvíli civěl s otevřeným ústy. „Podle mě je to nejstrašnější věc, co jsem kdy slyšel.“

„Cože?“

„Připoutali devadesátiletého dědu ke kolejím, aby ho rozmašíroval vlak.“

Harley pokrčil rameny, ale zarazil se. „Byl to nacista, pro Kristovy rány. Tak v čem je problém?“

„Jako každý civilizovaný člověk mám určitý problém s vraždou, Harley. Měli ho obvinit, pohnat před haagský tribunál. Soud, právníci, řádný proces, to ti nic neříká? Není to zas taková novinka…“

„Ále, to jsou řeči. Dobrý nacista – mrtvý nacista. Nevěříš mi? Zeptej se Němců a odpoví ti stejně.“

„Jak víš, co si myslí Němci?“

„Protože, ty sralbotko, nesedím na zadku a nejmíň jednou za rok jezdím do Německa nakoupit víno a popařit s nejpohostinnějšími lidmi na světě, co žijí v jedné z nejkrásnějších zemí na světě, a to nejen proto, že tam vyrábějí taky fantastický ležák a auta… a tihle lidi nenávidí nacisty.“

Annie se naklonila přes uličku ke Grace a zašeptala: „S touhle dvojkou debilů nehodlám snášet celou cestu do Arizony.“

Grace si povzdechla a usmála se, celá šťastná, že je tady, poslouchá přestřelky Harleyho a Roadrunnera, Annieiny stížnosti – přesně tak to chodí v rodině, pomyslela si. Někdy ty lidi až bolestně milovala. A jindy, když se cítila ve své kůži, cítila totéž k Magozzimu.

Annie jí opět četla myšlenky. „Bude se ti stýskat po Magozzim, viď?“

„Je moc milý, Annie.“

„Princ z pohádky,“ vyřvával Harley. „Moc příjemný chlapík. Miluju ho. Vždycky když ho vidím, chci ho zlíbat na rty. Jak se ten starý vykuk má?“

Grace pokrčila rameny. „Prožil zlý týden.“ Pohlédla na Annie. „V noci se střílelo. Kvůli tomu případu mezi nacisty a Židy. Zahynul policajt a on musel zastřelit jednoho mladíka.“

„Panebože. Magozzi rozhodně není z těch, co ochotně střílejí po lidech. Chudák.“

Grace přikývla. „Večer ho navštívím. Francouzi tomu říkají bon voyage diner.“

„Měla by ses s ním vyspat,“ mínila Annie. „Chlapi se pak cítí mnohem líp.“

Harley tentokrát otočil na okamžik hlavu o sto osmdesát stupňů. „To má být vtip? Ty jsi s ním ještě nespala? Já myslel, že Magozzi je Ital.“

„Napadlo mě, že by se na tenhle autobus mělo namalovat jméno,“ zvýšil hlas Roadrunner, aby změnil téma.

„Tohle není autobus, tupoune, ale vyšperkovat ho jménem není špatný nápad. K jednomu jsem po tvůrčích mukách dospěl, zaslechl jsem ho právě na cestách po Německu. ‚Trabant‘, jméno bych vyvedl tiskacím písmem na předek a na boky…“

Annie zbledla. „Chceš přejmenovat i firmu na Trabant?“

„Ne, ne, Harley by tak pojmenoval jen autobus, co není autobusem. Všemu dává jména. Chceš vědět, jak říká svému ptákovi?“

„Proboha, ne!“

„Já jsem to ale myslel jinak, Harley. Na autobus by se mělo namalovat jméno společnosti. Třeba Gekon Ltd. Hezky zelenými písmeny a ‚g‘ možná zakroutit jako ještěří ocásek.“

Annie a Grace se po sobě podívaly. Harley si zaťukal mohutnou rukou na čelo.

„Nepřejmenujeme naši firmu po nějakém zakrnělém plazovi,“ prohlásila nesmlouvavě Annie.

Roadrunner zatrucoval. „Nikdo z vás zatím nic nevymyslel.“

„Uvažuju, co by bylo nejlepší,“ pronesla tiše Grace a všichni se na ni zadívali. „Přezdívky Opičkáři se těžko zbavíme, tak proč nezůstat u oficiálního Monkeewrench.“

Na chvíli zavládlo ticho.

„Ten název má trochu pošramocenou pověst, Grace,“ namítl Harley.

„To mají USA taky, a nikdo je kvůli tomu nepřejmenoval.“

Annie se zamyslela, pak se natáhla a cvrnkla Grace do kolena. „Já jsem pro,“ řekla s úsměvem. „Opičkáři nám sedí.“

44

Příjemně teplé dny, chladné, velmi chladné noci. To přináší kanadská studená fronta, když vypudí ze státu bouři s tornádem. V půl sedmé večer klesla teplota na třináct stupňů a Magozzi stál na přední verandě v tlusté černé mikině a přemítal, jak se asi žije tam, kde teplota během čtyřiadvaceti hodin neklesne o dvacet stupňů. Asi nudně. Mnoho Minnesotami by si nemělo o čem povídat.

Těla ožehnutá o víkendových vedrech se přioděla tepláky a větrovkami, lidé se věnovali večernímu kondičnímu běhu nebo věnčili slintající psy, načež se spěšně stahovali domů. Zvedl se nárazový chladný vítr a Magozzi cítil kouř ze spalovaného dřeva, který stoupal z komínů v okolí.

Tahle noc bude jako stvořená pro oheň. Připravil dříví v krbu a pak před ním postál na rozměrném, ničím nezatíženém koberci a přemýšlel, na co se s Grace posadí. Nezapomněl dekantovat červené víno a dát chladit bílé, prostřel stůl v kuchyňce, patřičně rozmístil vidličky, nože, lžíce a lžičky, byť polévkové lžíce považoval za nadbytečné, a představoval si příjemný lenošivý večer u plápolajícího ohně. Zapomněl jen na to, že nemá žádný nábytek, který by stál za řeč, přitom nikdy neviděl Grace MacBrideovou sedět na podlaze. Nebude se jí to líbit. Trvalo by příliš dlouho, než by vyskočila a někoho zastřelila, kdyby musela, a Grace žila mnoho let s vědomím, že bude muset.

„Vyslechni ode mě jediný slovo,“ řekl Gino odpoledne, když se dověděl, že Grace pro změnu opravdu navštíví Magozziho v jeho domě. „Lemčíci.“

„Děkuju, Gino. Navždycky to slovo uchovám v paměti.“

„Nehraj si na chytrolína. Snažím se tě vzdělat.“

„Zkus to.“

„Samečkové lemčíků – těch ptáků je řada druhů – stavějí solidní hnízda na zemi, takový jeskyňky z větviček, proutků, listí a různýho sajrajtu, a pak je zdobí například korunními plátky nebo blýskavými úlomky kamínků stejně jako okolí, vypadá to úžasně. Tím vábí samičky. Ten, co má nejkrásnější kutlošek, vyhrává. Vyplývá z toho neradostný poučení, Leo, kamaráde milený, že máš nejošklivější kutloch ve městě.“

Magozzi si povzdechl a zadíval se na zanedbaný trávník s hynoucími douglaskami, na jediné lehátko na verandě a zahradní gril na nohách upevněných textilní lepicí páskou. Uvažoval, že by z té spoušti vydoloval pár blýskavých kamínků, ale nakonec jen sebral cívku s lepicí páskou, která stále ležela vedle grilu, a vešel do domu. Nic náročnějšího nemohl stihnout.

Úderem sedmé hodiny otevřel domovní dveře a spatřil Grace MacBrideovou na verandě, což pro něj bylo příjemným zadostiučiněním. Přilákal ji bez jediného blýskavého kamínku.

Přišla v dlouhém semišovém plášti lemovaném třásněmi, který na ní ještě neviděl, tím, že zakrýval anglické jezdecké boty, potlačil konflikt kultur. Havraní vlasy jí v prstýncích padaly až na ramena, modré oči se na něj usmívaly, ústa nikoli.

Převzal pytel z lahůdkářství, který držela v jedné ruce, a zaznamenal notebook, který nesla v druhé. „Budeme hrát počítačové hry?“

„Na to je čas,“ odpověděla a vešla dovnitř, jako by jí tu všechno patřilo, a hned jí bylo všude plno. „Nejdřív vám chci předat dárek.“

Zavřel dveře a stanul proti ní v malé vstupní hale, která se stala jeho nejoblíbenější místností v domě. Pohodil klíče na stolek u zdi, jediný zdejší kus nábytku, připadalo mu ovšem, že k dokonalému zařízení haly nic nechybí.

Grace odložila notebook, narovnala se a chopila se rukama klop pláště, lokty od těla. „Jste připravený, Leo?“

„Nevím. Budete mě fotografovat?“

Úsměv rozšířil i její ústa, rozevřela plášť a nechala ho sklouznout na podlahu. Málem ho oslepila. I v džínách, jezdeckých botách a černém hedvábném tričku mu připadala nahá, protože neměla v podpaží sig.

Automaticky přelétl očima k jejímu kotníku a zapátral po derringeru, který si tam připevnila, kdykoli odložila podpažní pouzdro, ale nebyl tam. „No ne, Grace, kde je zbroj?“

„Doma v trezoru. Obě bouchačky.“

„Vy jste sem přijela neozbrojená?“

V očích se jí dětsky zajiskřilo. „Ano. Ale myslela jsem, že umřu, Leo.“ Pevně sevřel pytel z lahůdkářství, bylo mu, jako by objímal něco hřejivého, a přihlouple se usmíval. „To je báječný dárek, Grace.“

„Věděla jsem, že se vám bude líbit.“

Magozzi si uvědomoval, že jiný muž na světě by asi nepovažoval za kdovíjak ohromující a nadějný dárek, že je žena svolná povečeřet s ním neozbrojená, ale tomu by nikdo nerozuměl. Grace učinila obrovský vstřícný krok.

Magozzi nalil víno, zatímco Grace vyložila potraviny a zapnula troubu. Jeho zrak přivábila mělká mísa z ohnivzdorného skla, přikrytá tenkou fólií. „Nádherně to voní.“

„To je beef Wellington.“

„Výborně.“ Magozzi si ne a ne vzpomenout, z čeho přesně se skládá beef Wellington, ale usoudil, že to bude nějaká velikášská pikantní specialita.

„Snad byste mohl zatím udělat místo na stole a zapnout můj notebook. Ukážu vám, co jsem vytáhla z počítače Moreyho Gilberta, než se tohle upeče.“

Magozzi zaváhal, jako by ho Grace najednou přenesla do jiného časoprostoru. Pro něho případ skončil okamžikem, kdy vystřelil na Jeffa Montgomeryho. Dočista zapomněl, že poslal Grace počítač Moreyho Gilberta.

Její prsty zatančily nad klávesnicí a vykouzlily na monitoru kreslenou rybu na háčku a pod ní nápis „Petrův zdar!“.

„Podle Lily hrál počítačové hry každou noc,“ zabručel Magozzi.

„Musela jsem to regenerovat. Jeff Montgomery se pravděpodobně pokusil den po vraždě Moreyho Gilberta všechno vymazat, ale tohle není hra.“ Grace klikla na ikonu a objevila se stránka se třemi sloupci – první zaplněný jmény, druhý adresami a třetí, určený pro datum, prázdný. Magozzi četl jména, ale žádné z nich nesouhlasilo se seznamem obětí, který pořídili podle zápisů na rubu fotografií v domě Bena Schulera. Ovšem netrvalo dlouho, aby pochopil. „Ježíšikriste! To jsou ti, které nestačili zastřelit.“

Grace přikývla. „Myslela jsem si to, a tak jsem jména porovnala s Wiesenthalovými seznamy. Musíme je odeslat do jeho dokumentačního střediska. Podle tamního seznamuje většina těch lidí nezvěstná.“

„Zatraceně, jak je objevil Morey Gilbert?“

Graceiny prsty se opět rozběhly po klávesách. „V tom je půvab, nebo hrůza věci, záleží na úhlu pohledu. Nevím, jak vystopoval ty dávnější, ale světová webová síť mu práci usnadnila.“ To, co vypadalo jako nekonečná série webových adres, se míhalo na monitoru. „Když jsem kontrolovala protokol všech návštěv na webovém serveru, které vymazal, vstávaly mi vlasy na hlavě. Všechny adresy patřily neonacistům nebo bílým rasistům – a on celé hodiny strávil chatem s nimi a každému poslal tutéž zprávu.“ Zastavila tok dat a naskočil výrazný nápis.

VAROVÁNÍ! ŽIDÉ VRAŽDÍ NAŠE BRATRY! BRAŇTE SE!

Magozzi se zadíval na zprávu a pak na e-mailovou adresu, na niž ukázala Grace.

„Morey Gilbert si zřídil anonymní účet a chránil se heslem. Na pevný disk se ukládaly tisíce odpovědí. Spousta z nich byla k ničemu, ale některé představovaly kapitální úlovek.“ Grace se opřela na židli a povzdechla si. „Hlásili se mu, Leo. Přečetli si varování nebo jim o něm někdo řekl, zahájili korespondenci a mnozí, kteří se důvodně obávali o život, si domluvili osobní schůzku s mužem, o němž se domnívali, že je zachrání. E-maily to dosvědčují. Vystupoval jako návnada, a jakmile zabrali, dostal je.“

Magozzi si mnul čelo dlaní. Moreyho systematické slídění po kořisti ho rozrušilo málem víc než samotné vraždy. Ptal se sám sebe, jestli někdy dokáže pochopit, že takový člověk a celým městem oplakávaný filantrop koexistovali v jednom těle.

„Jin a jang,“ tiše pronesla Grace, která vyčetla z jeho tváře, nač myslí. „Obojí je v nás všech, Leo.“ Zaklapla notebook, odsunula ho stranou, upravila stůl do původního stavu a vyčkávala. „Jídlo, nebo víno?“ zeptala se nakonec.

„Víno.“

Usadili se na nejvyšším schodu u verandy, soumrak houstl v tmu a víno zahánělo večerní chlad. Ne že by to Magozzi potřeboval. Grace se ho dotýkala ramenem, a takhle nemohl prochladnout.

Navzdory dohasínajícímu dni se venku stále zdržovalo pár lidí. Jeden z nich se zastavil v přítmí na hranici Magozziho pozemku a vyhledal ho očima.

Magozzi o tom nepřemýšlel, neanalyzoval situaci, ale okamžitě reagoval na to, že se mu instinktivně sevřel žaludek a do mozku vystřelil signál, že je to velmi, velmi špatně. Ta podivná postava by tu neměla být. Poprvé za celý den pocítil obrovskou prázdnotu na boku tam, kde měla být pistole.

Otočil hlavu a zabořil rty do Graceiných vlasů poblíž ucha jako muž, který špitá sladká slůvka milované ženě. „Zachovejte klid, Grace, a vstaňte. Zajděte do domu a vyjděte zase ven zadními dveřmi, rozumíte?“

„Co se děje, Leo?“ zašeptala, hlas se jí zachvěl obavou, ale to už se neznámý blížil k domovní cestičce, hlavu obrácenou směrem k nim, a pozoroval je, takže Magozzi změnil taktiku. Podal Grace skleničku a hlasitě, aby ho pohybující se stín nepřeslechl, řekl: „Nalej tentokrát plnou, ano?“

Všechny svaly v Magozziho těle se až bolestně napjaly. Trochu se uvolnil, když zaslechl, jak za Grace zaklaply přídavné dveře s drátěnou sítí proti hmyzu. Je v bezpečí Bože, prosím, chraň ji, a ty bez, Grace, vyběhni zadními dveřmi, utíkej k sousedům, statečnost není na místě, neudělej nějakou hloupost…

Postava se blížila po cestičce a nabývala povědomých rysů, Magozzi seděl a poněkud křečovitě se usmíval na uvítanou, snažil se chovat přirozeně, rozum mu namlouval, že se nemá čeho bát, kdežto instinkt ho varoval, že mu zbývají poslední vteřiny života. A instinkt už zosnoval plán. Cokoli se stane, musí se to stát tady venku. Grace unikne do bezpečí. Toto vědomí ubralo jeho úsměvu na křečovitosti a soustředil se na svůj celoživotní a nejdůležitější příspěvek světu – na záchranu Grace MacBrideové.

Grace se uvnitř přitiskla ke stěně vedle dveří, ruka automaticky sáhla po sigu, který nebyl na místě, a zmocnil se jí strach. Nedostávalo se jí dechu, skoro neviděla, podlamovaly se jí nohy. Rázem si vzpomněla na situaci před půl rokem – tehdy naposledy ztuhla hrůzou a bezmocností v loftu společnosti Monkeewrench – horečně tehdy hledala prostředek nápravy, našla ho, svitla v ní naděje na záchranu a vnitřně se zklidnila, když pocítila posilující váhu sigu v ruce.

Slyšela, jak se kroky na cestičce přibližují. Netušila, kdo přichází a s jakým záměrem, informovaly ji jen Magozziho oči a tón hlasu, ale víc nepotřebovala.

V duchu se řítila do schodů k Magozziho ložnici – ukládá zbraně tam? Služební pistoli mu v noci odebrali, ale určitě má další – každý polda jich má víc – ale kam ji schoval a najde ji proboha včas? Její mysl dávno opanovaly zbraně. Kruci, zbraně a nic než zbraně, zaslepily ji a život se pak netočil kolem ničeho jiného.

„Buďte zdráv, pane Magozzi.“

Zaslechla hlas drátěnou sítí a úkosem zahlédla postavu, která se zastavila v bezpečné vzdálenosti od Magozziho, ruce v kapsách bundy. Jedna kapsa se nadouvala víc než druhá, rýsovala se v ní hlaveň namířená na Magozziho prsa.

„Vstaňte prosím, pane. Pomalu. A jděte do domu.“

Nikde zbraň, nikde zbraň, nikde zbraň – hlavou jí táhla ochromující mantra, nedokázala udělat krok, a vtom uslyšela Magozziho odpověď: „Omluvte mě. Ale nic takového nečekejte.“ Náhle se jí mysl rozjasnila a vyplnil ji Magozzi. Ten Magozzi, který seděl na zahradní židli na jejím dvorku s Charliem na klíně; ten přitrouble se usmívající muž, který jí líčil svůj dlouhodobý svůdcovský plán. Magozzi jí před řadou měsíců zachránil život a pak se znovu a znovu objevoval u jejích dveří, odmítal nechat ji samotnou a nepolevoval.

Grace MacBrideová nevedla plnohodnotný život a naprosto jistě věděla, že má-li nějakou šanci, pak v muži, který sedí na schodech k verandě, připraven pro ni zemřít.

Zvedla obě sklenice z podlahy, kam je odložila, bokem vrazila do dveří s drátěnou sítí, až třeskly zvenčí o zeď, a vrávoravě vyšla na verandu. „Ty, kocourku, víš, že… Ohoho. Ahojky! Já nevěděla, že máme návštěvu.“

Málem se zřítila ze schodů, vyšplíchla víno, přiopile se šklíbila jako ještě nikdy, pohled na Grace MacBrideovou coby hloupoučkou domácí husičku byl tak fascinující, že vznikla časová prodleva, byť vteřiny neúprosně utíkaly.

Postava na cestičce ji ihned zaregistrovala, na okamžik se zarazila, a právě v tom okamžiku se Magozzi odrazil na schodech ke skoku, kterým překonal vzdálenost mezi smrtí a životem, a vrazil hlavou do hrudi Tima Matsona tak prudce, že ten padl na záda na tvrdou vybetonovanou cestičku.

45

První hlídka dorazila na místo za necelých pět minut po tom, co se Tim Matson rozplácl na cestičce k Magozziho domu. I teď se divoce svíjel a zápasil s metry textilní lepicí pásky, kterou mu Grace ovinula kolem rukou a nohou, zatímco ho Magozzi držel; Matson vydával zuřivé zvuky, tlumené pruhem, jímž mu přelepila ústa.

Gino se objevil o pár vteřin později; McLaren několik vteřin po Ginovi. Magozzi seděl na zemi vedle olepeného Matsona, krajně vyčerpaný, a napadlo ho, že se brzy zřejmě dostaví celé oddělení.

Pohlédl na Grace, která na schodech k verandě vypadala menší a osamělá, upřeně se dívala do země, a v tu chvíli Magozzi pochopil, že jim to spolu nikdy nemůže vyjít. A že byl hlupák, když si myslel, že by mohli mít šanci. Grace se bála všeho, co je neodlučně spjato s Magozziho profesí a co ho někdy pronásleduje až domů, zatraceně.

Další hodinu se Magozzi a Grace podrobili výslechu. Odpovídali na otázky, vylíčili, co a jak se stalo, McLarenovi, technikům výjezdové skupiny i prvním novinářům. Gino celou dobu seděl v hlídkovém voze se spoutaným Matsonem a dělal bůhvíco. Když všichni odjeli, Gino vešel do domu a usedl ke kuchyňskému stolu ke Grace a Magozzimu.

„Jak je vám dvěma?“

Magozzi a Grace se po sobě podívali, ale nic neřekli a Gino z toho, jak se tvářili, nic nevyčetl. Chvíli vyčkával a čím dál víc se cítil nesvůj. Na stole stála otevřená láhev vína, na vinětě se skvěla nějaká nejspíš francouzská slova. McLaren by je rozluštil; Ginovi na tom nezáleželo. „Nalil bys mi sklenici tý věci, Leo? A pověz mi, co ti ten čápek řekl, a vůbec, co víš.“

Magozzi se přestal dívat na Grace. Po tom, co se odehrálo, k němu nepromluvila. A naposled slyšel její hlas, když popisovala situaci McLarenovi. „Moc toho nenapovídal. Přišel po cestičce a vyzval mě, abych se odebral do domu.“ Přešel ke skříňce pro sklenici a postavil ji před Gina.

„Ale předtím jsi poslal Grace dovnitř. Proč?“

Magozzi trhl rameny. „Viděl jsem ho přicházet a neměl jsem z toho dobry pocit.“

„Zachránil mi život,“ tiše pronesla Grace, ale Magozzi zavrtěl hlavou.

„Grace zachránila život mně.“

Gino obrátil oči v sloup a sáhl po láhvi. „Dejte pokoj. Mluvil jsem venku s McLarenem. Vyslechl jsem hodně o společenským dýchánku plným vašeho vzájemnýho obdivu. Jste perfektní akční dvojka, skvěle se doplňujete, jen ať nezajdete na tyhle opičky. Máš tušení, proč tě ten cucák přijel sejmout?“

„Zřejmě proto, že jsem mu zastřelil přítele.“

„To není přesný, kamaráde. Zastřelil jsi mu bráchu.“

Magozzimu vystřelilo obočí vzhůru. „Tim Matson byl bratr Jeffa Montgomeryho? Toho mrtvého?“

„Přesně tak. Vytáhl jsem z něj v autě pár věcí.“

Grace se poprvé zpříma podívala na Gina. „Co jste s ním prováděl?“

„Nic.“ Gino zvedl ruku. „Přísahámbohu. Strhl jsem mu bleskově z pusy pásku – doufám, že si mladík moc nezakládá na kníru – a to hlavně pro jeho pohodlí. A taky aby mohl mluvit, samozřejmě. Oba bráchové makali na plánu víc než rok – základem byla věrohodná změna totožnosti a zfalšování jeho smrti. Usoudili, že kdyby Montgomery zahynul dřív, než odkrouhne všechny ty, co zavraždili jejich tátu, nikoho nenapadne, že je tu ještě bratr, který dílo dokončí, a nikdo tudíž po něm nebude pátrat. Lidi, řeknu vám, že po debatě s tímhle mladíkem mě bude ještě léta tlačit noční můra. Je jako led. Jejich milovanému taťkovi se dokonale podařilo je vycepovat, ale myslím, že tenhle se takový narodil. To on oddělal Bena Schulera, a hodně drsně si se stařečkem pohrál, než ho zavraždil. Když se dověděl, že jsi zastřelil Jeffa, rázem jsi poskočil do čela pořadníku kandidátů smrti, ale jen co by tu skončil, hodlal se přesunout do pěstitelský školky a odpravit Jacka Gilberta.“

„To všechno jen tak vyžvanil?“ zeptal se Magozzi. „Nepožádal o advokáta?“

Gino se zamračil a podrbal se na hlavě. „V tom je ten paradox. On se dme pýchou na sebe sama, až se mi z toho chtělo zvracet. Umínil si, že je vlastně mučedníkem. Vsadím se, že do týdne o něm uvidíme pořad v televizi, do cely mu dají počítač a zřídí webovou stránku, takže začne psát knihu. Sakra, Leo, kvůli tomuhle lituju, že v Minnesotě neexistuje trest smrti. My tak akorát děláme z těchhle netvorů celebrity.“

Pohlédl na Grace. „Vy jste ho nezastřelila, Grace. To mi vážně imponovalo.“

„Neměla jsem zbraň.“

Gino zamumlal něco jako „no jo, jasně“, ale vzápětí si všiml, že nemá podpažní pouzdro, a podivil se, že mu to uniklo. „Pro všechny svatý! Vy jste přijela bez bouchačky?“

Zadívala se mu do očí a Gino Rolseth poprvé uviděl, jak se Grace MacBrideová spontánně usmála. Dokonce poodhalila zoubky, a páni kluci, tomu se říká zuby jako perličky.

Ginova tvář se rozzářila a následovalo vítězoslavné gesto. „Jen tak dál, Grace. Výborně.“

Když Gino odešel, Grace se chystala vyhodit beef Wellington. Magozzi věděl, že se pustila do likvidačních prací ve snaze vymazat z domu, než odejde, veškeré své stopy.

Vzal jí z rukou ohnivzdornou mísu, chopil se vidličky a pustil se do jídla. Utěšoval se bláhovou, směšnou nadějí, že dokud jí nevydá mísu, Grace neodejde. Musí počkat, až dojí, a on potřeboval získat čas.

„Proboha, Leo, nejezte to. Peklo se to v troubě dvě hodiny. Z omáčky je škraloup. Maso se spálilo. Tohle vás zabije.“

„Je to výtečné.“ Nepodíval se na ni. Seděl u stolu, rukama objímal mísu a krmil se.

„Dejte si to aspoň na talíř…“

„Ne!“

Grace k němu přisedla, pozorovala, jak jí, a čekala.

Magozzi se dál upřeně díval do mísy. „Chtěl jsem rozdělat oheň v krbu. Doufal jsem, že před ním posedíme a popijeme víno, potom jsem vás chtěl políbit a zbavit jezdeckých bot.“

„Vtipy stranou.“

„Tak jsem si to naplánoval.“

Grace se natáhla, vysvobodila z jeho sevření ohnivzdornou mísu a sebrala mu ji. „Bohužel, Leo. Myslím, že na to je trochu pozdě.“

Dvě vteřiny civěl na pitomý kuchyňský stůl. Ne, panebože, na to není pozdě, přemýšlel, rozhodně ne na líbání, a vůbec, je nejvyšší čas, aby přestal chodit kolem horké kaše a vzal situaci pevně do rukou. Vyskočil ze židle, aby ji popadl, ale máchl do prázdna. Zatraceně, ta je rychlá!

Zastihl ji v obývacím pokoji. Jednou nohou stála na schodišti vedoucím k ložnici a smála se na něj. „Co je, Leo, proč vám to tak dlouho trvá?“

Stál a díval se na ni, chtělo se mu vzlétnout, ale jako by nemohl chytit výstupné proudění. „Opravdu zítra odjíždíte do Arizony?“

Grace si netrpělivě povzdechla jako vždycky, když trval na nějakých pravidlech a konvencích nebo uvažoval o vzdálené budoucnosti.

„Do té doby zbývá mnoho a mnoho hodin, Leo.“