P. J. Tracy

Sněžná slepota

Prolog

Poté co vlekly mrtvolu v tom vedru tak daleko, musely se na chvíli posadit – dvě mladé ženy v letních šatech bez rukávů si na svahu kopce objaly kolena, horký vítr roztančil jejich vlasy a vkrádal se jim pod sukně; mrtvý muž ležel za nimi. Obě se dívaly přímo před sebe na zvlněnou zelenou prérijní planinu, nikam jinam.

„Měly jsme ho přivázat k nějakému prknu nebo k čemu,“ řekla Ruth po několika minutách. „Nezaplétal by se tak do trávy.“

Laura otevřela ústa, ale vzápětí je rychle zavřela. Málem jí uklouzlo, že příště si poradí líp. Zavřela i oči a spatřila silné, poškrábané ruce, které se prodíraly trávou, prsty zaťaté, jako by se pokoušely zachytit o stébla. Léto vrcholilo a vysoká tráva bičovaná větrem se zadrhávala na hrubém materiálu rukávů.

„Začneme?“

Lauře poskočilo srdce. „Za chvilku.“

Ale bylo nemožné udržet Ruth delší dobu v klidu. Připomínala jednoho z těch drobných ptáčků, kteří třepotají křídly tak rychle, že je člověk nevidí, a neustále, jakoby v permanentní panice, poletují sem tam. Snažila se zachovat klid, aby vyhověla Lauře, ale její ruce pilně, až horečnatě cupovaly jeden trs trávy za druhým. „Bolí mě hlava.“

„To je těmi hřebínky. Vždycky tě z nich bolí hlava.“

Ruth si vytáhla hřebínky z vlasů a zavrtěním hlavy je uvolnila, krásné blond kadeře se jí svezly na záda jako tekutá sluneční záře. Hloupá Ruth, úpravou zevnějšku stejně staromódní jako jméno, jímž ji obdařili: vlasy měla příliš dlouhé a sukni příliš krátkou. Možná právě z toho vyplynulo všechno ostatní. Vydržela sedět skoro minutu, načež se začala vrtět.

„Přestaň střečkovat, Ruth.“

„Nekřič na mě!“

Laura zaslechla v jejím hlase dotčenost, a aniž se na ni podívala, věděla, že se Ruth rozechvěl dolní ret. Brzy jí vytrysknou slzy. Ne, neječela na ni, ale možná zvolila příliš ostrý tón. Špatně. Ruth byla vždycky snadno zranitelná, a to ještě předtím, než se jí začalo kulatit bříško. Musí se k ní chovat citlivěji. „Promiň, jestli to vyznělo hrubě. Už jsi vymyslela jméno pro maličké?“

„Nerozptyluj mě! Musíme vykopat tu jámu.“

„Chci, aby ses uklidnila. A odpočinula si.“

„Odpočinula?“ Ruth se na ni podívala, jako by se rouhala. „Musíme toho moc a moc udělat.“

„Jen jedinou věc.“

Nato se Laura usmála a poprvé po letech se cítila volná. Doopravdy. Zavraždit muže a pohřbít ho – to byl veškerý jejich dnešní program.

„Emily,“ vydechla po několika vteřinách Ruth.

„Cože?“

„Emily. Dám jí jméno Emily.“

„Co když to bude kluk?“

Ruth se usmála. „Nebude.“

To byla historka, kterou si Emily pamatovala do svého posledního dne, a udivovalo ji, že si ji zapamatovala se vším všudy. Slyšela ji jen dvakrát v životě – jednou od tety Laury, která jí o tom potají vyprávěla, když Emily dovršila třináctý rok, jako by to byl zvláštní a tajný dárek k narozeninám; a znovu od matky v den, kdy opouštěla rodnou farmu, aby se provdala za Larse a zařídila si vlastní život. Matka se během vyprávění na rozdíl od tety chichotala, což ji trochu vyplašilo. Dodala ovšem, že to vůbec nebylo moc zábavné, ale ať si ten příběh zapamatuje pro případ, že nastane den, kdy jí poslouží.

Dneska jí poslouží, pomyslela si Emily a ptala se sama sebe, jestli to konečně po tolika letech dokáže. Ale pokud to udělá, k čemu byla všechna ta promarněná léta?

Nastal poslední den; poslední den tajemství. Ležela v posteli na zádech, pravou ruku si tiskla k plochému břichu a tlačila, zatlačovala bolest dovnitř. Zadržovala tu zlou, rostoucí změť svíjejících se, nenasytných chapadel, která obnažovala nervy na dřeň. Panebože, to bolí!

Slabý, obzorem ostře ohraničený pruh světla nadzvedával za oknem ložnice černou oponu, kvalita tmy uvnitř místnosti se pozvolna měnila. Té místnosti, kde se odbývala láska a peklo jednoho a téhož života.

Dřív než zacvrlikalo nejranější ptáče, Emily svěsila nohy na podlahu a příval ochromující bolesti jí přitlačil hlavu ke kolenům. Usilovně svírala oční víčka a pod nimi spatřila roj jisker.

Dokonale zdrcující změť. Drobná žena, svinutá do klubíčka šedivých vlasů proťatého ostrými koleny a osamělá v zajetí agónie, zatímco ptáci nepochopitelně vítali ráno veselou, nahodilou disharmonií.

S ohledem na seznam úkolů pro dnešní ráno činila podivné věci. Připravila si a snědla ovesnou kaši, vypila převzácný hrnek kávy; pečlivě umyla misku, hrnek a talířek ozdobený ornamentálně vyvedenými a nyní vybledlými růžemi, uvědomila si, že ten vzor tu byl vždycky, a užasla nad svou dlouholetou lhostejností. Všechno vnímala zřetelněji a jasněji, jako by dosud viděla svět rozostřenou optikou.

A pak zamířila do jídelny ke staré skříni se zbraněmi.

V pravé dlani jí spočinula pistole, ovinula ji artritickými prsty. Cítila se dobře. Cítila se v právu. Nepoužila ji řadu let. Pět? Šest? Od té doby, co zastřelila veverku, kterou zmrzačila odjíždějící cisterna s naftou, takže vřeštěla na příjezdové cestě, dokud její oči nevyhasly.

Emily střílela výborně. Lars na to dohlédl, protože lišky a medvědi stále volně navštěvovali kurníky a odlehlé selské dvory minnesotského venkova. „Naučíš se střílet, Emily, a budeš střílet, pokud budeš muset,“ obořil se na ni, protože sebou trhla, když jí poprvé vložil do rukou novou pistoli; a tak se stalo. Jak nekonečně vzdálené její mysli bylo to, k čemu použije zbraň naposled. Něco tak nepředstavitelného! Zabije úmyslně a promyšleně, byť v chladné a bezútěšné hrůze, nicméně jen splní další nepříjemný úkol.

Jsem zlá, zrůdná žena, pomyslela si a vyšla pod stříšku nad zadním vchodem. Necítila výčitky svědomí ani vinu. Jak je to ohavné. A hříšné!

Když vyšla z domu a zamířila k přízračné stodole, slunce ještě nevystoupalo nad vrcholky topolů a cestička zarostlá vysokou trávou stále tonula v šeru časného rána.

Představovala si, jak v těch chvílích vypadá, a nahlas se tomu zasmála: bláznivá stará ženská, navlečená do vyšisovaných šatů a v ortopedických botách, pistoli v ruce, se chystá k rychlé vraždě, aby ukončila, co si předsevzala, dřív než bude příliš pozdě.

Obešla keř hortenzie a vyvstala před ní obrovská stará stodola, otevřená vrata pro zemědělskou techniku před ní zela jako bezedná černá ústa.

Náhle bolest v žaludku přeskočila jinam. Nelítostně jí provrtávala hlavu a bez varování jí zmrtvěly ruce.

O zbraň mě nepřipravila, pomyslela si pošetile. Nevzala mi ji. Pořád ji cítím. Ztěžkla a ochromuje mi ruku.

Ale pistole ležela už na zemi, sluneční paprsky pobleskovaly na dlouhé vyleštěné hlavni a posmívaly se Emily, která upadla vedle ní. Rty se jí ani nepohnuly, výkřik se zasekl uvnitř hlavy.

Ne, panebože, prosím ne! Ještě ne! Nejdřív ho musím zabít.

1

V Minneapolisu zatím ještě pořádně neuhodila zima. Každá očekávaná sněhová bouře se stočila k jihu a vysypala řádný podíl sněhu náležící Minnesotě na státy, které o něj nestály ani si ho nezasloužily, například na Iowu.

Minnesoťaně zatrpkle pozorovali, jak se po občasné spršce zazelenaly jejich trávníky, zatímco v garážích se na jejich sněžných skútrech vršil prach. Pár zarytých jezdců se vydávalo o víkendech do Iowy, aby vyzkoušeli nové stroje, ale o deštivých pondělcích se o tom nezmínili. Bylo to prostě příliš ponižující.

Dnešek měl všechno změnit a celý stát jímala závrať z očekávání.

Sněžit začalo v deset hodin dopoledne, a to chlácholivě hustě, jako by se sníh omlouval za pozdní příchod. Do hodiny nebylo v metropolitním dvojměstí vidět jediné stéblo trávy, na ulicích to klouzalo, neboť nový sníh skryl povrchovou námrazu, a průměrná rychlost vozidel na dálnici klesla k deseti kilometrům za hodinu. Zpravodajské minikamery nabízely záběry obědvajících řidičů za volantem aut, která poskakovala stylem „stop and go“ po desítkách centimetrů, taková dopravní situace by normálně účastníky silničního provozu rozlítila, ale všichni řidiči se usmívali.

Na radnici detektivové Leo Magozzi a Gino Rolseth dokonale propadli malému překvapení, které venku uchystala příroda. Seděli v zadní části místnosti u psacích stolů přiražených proti sobě a zubili se na sebe. Takový obrázek se v minneapoliském oddělení vražd nevidí často, ale toto byl jedinečný den.

Gino plácl nohama na desku psacího stolu a založil si ruce za hlavu. „Tak bezvadnej den už nikdy nezažijeme. Myslím v práci.“

Magozzi o tom přemítal. „Možná bychom právě teď měli odejít do důchodu. Zabalit to na vrcholu slávy a stát se golfovými profíky někde na havajských hřištích.“

„Golfový profík nezažije takovýhle blaho.“

„Asi ne.“

„Ostatně ty ani já neumíme hrát golf.“

„Co na tom může být tak těžkého? Napálíš mrňavý míček do mrňavé jamky. Jako bys hrál elektrický kulečník.“

Ginův úsměv vygradoval. „Jsme pravděpodobně jediný detektivové oddělení vražd v dějinách, co našli živou oběť vraždy.“

„Prdlajz. To se určitě stalo stokrát.“

Gino protáhl obličej. „Jo. Dejme tomu. Ale ne v těchhle končinách. A mohla klidně umřít, kdyby nebylo dvou největších detektivů na světě.“ Zavrtěl hlavou ve šťastných pochybách. „Tohle je skoro lepší než sex, člověče.“

Magozzi si pomyslel, že Gino zase jen žvaní, ale v pohodovém rozpoložení nehodlal polemizovat.

Před čtyřmi dny je vyslali k pravděpodobné vraždě. Zakrvácená ložnice, opilý exmanžel několikrát vyšetřovaný kvůli týrání a domácímu násilí a pohřešovaná žena, chráněná od rozvodu soudním příkazem vymezujícím bezpečný odstup netvora. Magozzi a Gino ji objevili dnes brzy ráno zamčenou v kufru auta odstaveného na dlouhodobém parkovišti na letišti – oběť téměř nedýchala. Lékaři Hennepinovy všeobecné nemocnice prohlásili, že se z toho dostane, a detektivové se od té doby přímo vznášeli.

Gino natočil svou židli proti oknu a jeho přihlouplý úsměv se změnil v pravý opak. „Uf, do řiti. Ono pořád padá.“

„Výborně. Lidi se málokdy zabíjejí, když sněží.“

„Myslíš? Počet vražd se zvýšil v posledním čtvrtletí o šest procent.“

„Protože nesněžilo. Teď se to zlepší. Mrkej na tu fujavici, člověče!“ Magozzi přešel k oknu a shlížel na pohromu, kterou způsobila vánice na ulici.

Gino se k němu připojil a zavrtěl hlavou. „Tyhle statistiky vražd nedávají smysl. Měly by se vzít v úvahu jiný hlediska. Zimy jsou totiž v tomhle státě takový, že podněcujou vražedný sklony snad v každým. Kéž by tohle zase brzy skončilo, kamaráde.“

Magozzi zastrčil ruce do kapes a usmál se. „Musíme vzít i tenhle faktor v úvahu.“

„Propána, dej už pokoj.“

„Promiň, kamaráde. Ale vypadá to, že přece jen vypuknou zimní slavnosti. Dětem sněží.“

„Zatraceně.“ Ginovo blažené rozpoložení se definitivně rozplynulo. „To abych po dva dny volna stavěl v mrazivým povětří přiblblý sněhuláky pro pitomý dětský slavnosti. Kápnou konečně počítačoví mágové z firmy Monkeewrench na toho, kdo mě do těchhle konin vždycky uvrtá?“

Gino se velmi zdrženlivě stavěl ke všem charitativním akcím sponzorovaným minneapoliskou policií, neboť jakýsi štědrý anonymní přispěvatel nabízel vždy dvojnásobnou částku pod podmínkou, že Gino bude jakýmsi obětním beránkem atrakcí.

„Pochybuju, že to Opičkáři dokážou,“ odpověděl Leo.

Gino mhouřil oči. „Abys věděl, je to fakt zajímavý. Čtyři géniové vykoumali nejrafinovanější software na světě k rozlousknutí zločinů, levou zadní se můžou nabourat do databáze Národní bezpečnostní agentury, a přitom nedokážou vyčmuchat jméno k číslu bankovního účtu. Tohle smrdí, a ty to víš. Za tím stojí Opičkáři. A zejména slečna Grace MacBrideová osobně.“

Při zmínce o Grace se Magozzi pousmál. „Proč by se, prosím tě, do toho montovala? Má tě ráda.“

„Hele, ještě mi to myslí. Třeba proto, že jsem měl drobný výhrady k vašemu vztahu. Doteď kvůli tomu šílí.“

„Nešílí.“

„Nic mi nevykládej. Je to pořád stejný.“

V poledne leželo na zemi patnáct centimetrů sněhu, většina škol pouštěla žáky domů a lidé vyráželi na běžkách postranními ulicemi, které ještě nestačily protáhnout pluhy. Během odpoledne přibylo dalších deset centimetrů sněhové pokrývky, teplota poklesla a provoz na dálnicích se zastavil, neboť je ucpali zkroušení přespolní občané, kteří se zmýlili v odhadu situace a nepraštili s prací dřív.

Po setmění se sněhová bouře zbavovala bílého břemene rychlostí třícentimetrové vrstvy za hodinu. Ulice tonuly v záplavě sněhu a většina metropole se uzamykala na noc. Tommy si pomyslel, že všichni ti, kdo se usadili u krbu a popíjejí grog, nebo čím se takoví lidé napájejí, jsou praštění, protože si nechávají ujít první opravdové zimní sněžení a pohled na ztichlé dvojměstí, v němž se zastavil život.

Z pobytu v opuštěném parku na něj padala tíseň. Pokud mohl soudit, lidé se vyskytovali jen na osvětleném sáňkařském svahu, který se zvedal za rozlehlou loukou. Na tu dálku vypadali jako barevní mravenci a stěží odtud něco zaslechl. Ačkoli v této dosud dlouhé holé zimě město poprvé nabídlo lyžařské běžecké tratě, všichni až na zaryté stoupence si počkají na denní světlo a dokonale upravené stopy, než vyrazí na skluznicích. Zítra bude na trasách nával, ale dneska večer patří jemu.

Ani za optimálních podmínek se nevydávalo mnoho lyžařů na výše položené tratě v lesnaté části parku, zvlášť ne po setmění, a proto si je Tommy oblíbil. Neplahočily se na nich děti, pomalí veteráni neblokovali úzké profily mezi vysokými stromy, nikdo nenarušoval jeho rytmus a nebrzdil ho.

Ti, kdo tratě upravovali toho dne, je protáhli jedinkrát poté, co napadlo zhruba patnáct centimetrů sněhu, ale od té doby přibylo dalších víc než deset centimetrů. Tommy miloval takovou výzvu, odhodlaně prořezával nový sníh dlouhými lyžemi a zanechával v něm první stopu.

Prudké stoupání k lesu bylo zrádné, Tommy už cítil rezavou bolest ve stehnech a v ramenou, a to byl na lyžích teprve hodinu. Každodenním tréninkem ve fitcentru si vypěstoval sílu a vytrvalost, ale žádný lyžařský simulátor ho nemohl připravit na běh v terénu, ať ho nastavil na sebevětší zátěž. Nenapodobil zákeřné nerovnosti v přírodní stopě ani podklouznutí na zledovatělém podkladu, kdy nohy ujíždějí do stran namísto dopředu a zatíží úplně jinou svalovou skupinu. Kdyby takový stroj vynalezl, vydělal by možná miliony dolarů.

Zastavil se, aby se nadechl, protřepával si ruce a nohy, na okamžik ztichl a zpozorněl, zda za sebou neuslyší svist Tobyho lyží. Toby zaostal, pravděpodobně se pral se stoupáním k lesu, které mu od nepaměti činilo potíže. Vždycky byl trochu pomalejší, trochu slabší a taky byl snadným terčem různých pohrom, které mohou člověka postihnout. To nejlepší, co ho potkalo, bylo od čtvrté třídy kamarádství s Tommym – jinak by z něj ostatní děti vymlátily duši jen proto, že si vůči němu mohly dovolovat. Tommy spolehlivě odrážel surovce, Toby si ho zidealizoval, a tak to vydrželo celá léta až dodnes. Protivníci bývali silnější a podlejší, ale Tommy stále vybojovával Tobyho bitvy, ať s partou kluků na ulici nebo s nadřízenými v práci, užíval si to. Líbilo se mu být hrdinou, především se mu líbilo to, že se hrdinové těšili úctě. A to ať bojovali na hřišti, ve válce nebo na ulici – mezi muži to vytvářelo nerozborné pouto. To ženy neznají.

Stál příliš dlouho a v goretexové kombinéze mu začínala být zima. Otevřel ústa, aby křikl na Tobyho, když vtom konečně uslyšel přibližující se svist lyží. Chvíli naslouchal a mračil se, protože zvuk se nenesl od stopy za ním; přicházel ze strany, od lesa. A pak spatřil chabé paprsky lyžařských svítilen, které se míhaly mezi kmeny stromů.

Odfrkl jinovatkové chmýří, popudilo ho, že za několik vteřin bude mít ve stopě společnost. A rozpálilo ho doběla, že nebude nejlepším, nejsilnějším a nejrychlejším běžkařem v parku. Běhat mimo stopu a značky lesem ve skoro třiceticentimetrové vrstvě nového sněhu vyžadovalo velkou sílu a výdrž – větší než měl on – a nic neštvalo Tommyho víc než být druhý.

Pomyslel na to, že vyrazí stopou, dokud má ještě malý náskok, ale uvědomil si, jak by ho ponížilo, kdyby ho silnější lyžaři předstihli. Nic takového se nestane. Čekám, až mě doběhne kamarád, řekne jim, ležérně postojí a nechá je profrčet, jako by je mohl předběhnout, kdyby opravdu chtěl.

Vystoupil ze stopy a sledoval, jak se blíží, jeho svítilna vyhledala černé kombinézy a lyžařské masky, které mířily stálým tempem směrem k němu. Možná jsou silní, ale určitě hloupí, přemítal, pod lyžařskými maskami se přece při takové dřině musí potit.

Deset metrů za ním se objevil ve stopě Toby a usilovně si pomáhal hůlkami, aby se udržel v Tommyho stopě a snáz se mu postupovalo. I on vyrazil v zimě na běžkách poprvé a výstupem do táhlého kopce k lesu mu zeslábly a roztřásly se stehenní svaly.

Překvapilo ho, že v chumelenici před sebou vidí víc než jednu svítilnu, přestože postupoval jedinou běžeckou stopou. O pár metrů dál spatřil Tommyho, jak nedbale postává vedle tratě a vyhlíží lyžaře blížící se od lesa. Zavrtěl hlavou nad pošetilci, kteří se odvážili běžet v noci mimo stopu, zabral hůlkami a posledními, silnými odpichy se k nim blížil. Uprostřed skluzu zahlédl, jak první lyžař z lesa dojel až k Tommymu, přiložil pistoli k jeho hlavě a stiskl spoušť.

Toby Myerson upadal do lahodného spánku a vynořoval se z něj; pokaždé, když zamžikal a otevřel oči, se krajina změnila, jako by někdo stiskl tlačítko rychloposuvu filmu.

Předtím táhlý sáňkařský svah za loukou vypadal jako dětská dálnice v dopravní špičce, posetá výraznými barvami miniaturních oteplovaček, vzduch zesládl radostným pokřikem dětí. Šťastná hudba ho uvnitř hřála a celého ho prostupovala.

Toby s potěšením pozoroval postavičky, které se spouštěly dolů ze zasněženého kopce, na jehož úpatí se s nimi překotily sáňky a boby. Kutálely se jako míčky a pak se zase škrábaly do kopce jako pestrobarevný hmyz, čilé a neúnavné, neuvěřitelně živé. Jeho pozornost upoutalo o něco vyšší a obratnější dítě než ostatní a on si z duše přál, aby překonalo otevřenou plochu parku a přišlo ho pozdravit. V tu chvíli se ho zmocnil podivný pocit, trápilo ho, že by mohl někomu nahnat strach. Děti se vyděsí snadno a kdyby je vyděsil, utekly by od něho; Toby si pomyslel, že kdyby se to stalo, nejspíš by umřel, protože musí říci něco… o něčem… o něčem zlém. Jen si nemohl vzpomenout o čem.

Když znovu otevřel oči, všechno potemnělo. Zprvu si pomyslel, že v parku zhaslo osvětlení, ale to bylo vyloučeno, protože když pozvedl oči k osvětlovacím tělesům, dál viděl světlé body, nikde patrně nepraskla žárovka. Divná věc.

Na sáňkařském svahu zůstalo nyní jen pár temně se rýsujících opozdilců a to jediné, co slyšel, bylo volání posledních rodičů na děti, aby se vyškrábaly na kopec, protože se park zavírá, jde se tudíž domů spát.

Nechoďte. Prosím vás, nechoďte!

A pak si Toby uvědomil, že je mu moc a moc zima. Dlouho se nepohnul a pozoroval děti. Pravděpodobně hodiny. Panebože, na co myslel? Musí se rozhýbat, rozproudit krev, vydat se domů do tepla.

Krajina se kupodivu v nejmenším nezměnila, i když urazil kus cesty. A nejpodivnější bylo, že jeho mysl řídila každý pohyb nohou a rukou, a přesto nevnímal skluz lyží na sněhu a necítil napětí v tricepsech.

Protože se nehýbeš, Toby.

Ach, můj bože!

Jeho tělem proběhl krátký nával horka, pokusilo se zmobilizovat a vyslat k srdci adrenalin. Toby se soustředil, aby nepomrkával, a křičel ze všech sil na poslední dítě, které stoupalo do kopce, proboha, už je skoro nahoře, křičel a křičel, ticho rozčísla hrůza a rozhořčení, protože teď pochopil, že umírá, nemůže se ani hnout a… Proč se to dítě neotočilo?

Na hřebeni kopce se poslední dítě uculilo na otce a oba se otočili, aby přehlédli vylidněný, absolutně tichý park.

2

Provoz na Theodore Wirth Parkway zcela zkolaboval – dřív než zasáhla přetížená jednotka sněhových pluhů, kola vozidel rozjezdila třicet centimetrů čerstvě napadaného sněhu ve zrádnou břečku, a když teplota v noci prudce poklesla, břečka zmrzla v ledové brázdy. Vozovka si nezadala s bobovou dráhou. Magozzi zastavil – už dlouho předtím počítal ťukance o blatník.

K hlavnímu vchodu do parku zbývaly ještě dva bloky. Seděl strnule, bez hnutí v autě a závistivě pozoroval davy chodců v nejteplejším zimním oblečení, jak vesele a bez zdržování kolébavě míjejí zablokovanou dopravu a míří na první vrchol zimních slavností – soutěž o nejlepšího sněhuláka. Bylo jich bezpočet a všichni čelili větru, chladu a dopravním komplikacím, jen aby přihlíželi, jak si jiní lidé hrají se sněhem, a kupodivu všichni se tvářili šťastně.

Tohle město se do zimy úplně zbláznilo. Anebo ho obývají samí blázni – to Magozzi zatím nerozsoudil. Jakmile napadlo dost sněhu, ulice se uzavíraly a stávaly se dějištěm různých disciplín: závodů saní tažených psím spřežením, lyžařského maratónu či hokejových klání. Velký rozruch také budili otužilí občané v plavkách svým idiotským máčením se v zamrzajícím jezeře nebo řece. Tady měly domovskou základnu snad veškeré zimní sporty vymyšlené člověkem a své místo tu mělo i sezónní umění pod širým nebem.

Nadělte Minnesoťanům led a oni z blízkého jezera sklidí na dvacet tisíc ledových plátů a postaví z nich palác. Nadělte jim trochu sněhu a záhy najdete na předních zahrádkách ve zmenšeném měřítku repliku Mount Rushmoru nebo Bílého domu. Skulptury z ledu a sněhu tu povýšili na umění a z celého světa přijížděli soutěžící, aby se zúčastnili některé z četných akcí celozimního festivalu. Kdo by si pomyslel, že soutěž ve stavbě sněhuláků, sponzorovaná minneapoliskou policií kvůli dětem, vzbudí takovou pozornost?

Urazil po centimetrech polovinu bloku podél lesnatého výběžku parku a spatřil jeho otevřenou plochu, kolem níž pokračoval bulvár. Jako všichni řidiči před ním zabrzdil a ohromeně zíral oknem ven.

Park se tu otevíral do nejmíň dvanáctihektarové zvlněné pláně bez vyšší vegetace, v létě vypadala jako golfové hřiště. Dnes připomínala oslepivě bílé bojiště po invazi sněhuláků. V odstupu několika metrů jich ve stráni vyrostly stovky, shlíželi na bulvár černýma očima bez života, mrkvové nosy jim hloupě trčely; Magozzimu poklesla čelist.

Když se konečně propracoval do parku, zajel na první volné místo, které našel, mezi dodávku se satelitním vysílačem Channel Ten a dopravní značku PARKOVÁNÍ ZAKÁZÁNO. Sáhl po rukavicích a termosce na sedadle spolujezdce a vystoupil právě v okamžiku, kdy ho do obličeje udeřil prudký závan mrazivého větru.

Parkem přecházely sem tam stovky diváků a pozorovaly, jak sníh ve zmrzlých rukou nabývá tvary; Magozzi uvažoval, kde najde svého parťáka v tom obrovském moři anonymních dvounožců, zachumlaných od hlavy k patě v kožiších a kompletech z lehkého materiálu thinsulate.

Nakonec objevil Gina na opačném konci pláně, jeho skromných sto sedmdesát pět centimetrů vysoká postava se tyčila uprostřed třeštící, povykující drobotiny, která kolem něho vířila ve světlých duhových barvách bund, šátků a čepic.

Naproti tomu Gino byl celý v černém, jako by držel smutek, obepínala ho prošívaná bunda tak tlustá, že stěží ohnul paže. Na hlavě měl jakési kožešinové zvíře, ruce mu vězely v kožených palčácích pro řidiče sněžných skútrů, jež si velikostí nezadaly se sázecími lopatami na pizzu. Měl zjevně černější náladu než své odění, protože s vervou kopal do spodní koule rodícího se sněhuláka.

„Prima bunda, Gino. Kolik kvůli ní zastřelili kachen?“

„Nejvyšší čas, že ses ukázal. A k tvojí otázce, zdaleka ne dost. Necítím končetiny, určitě jsem omrzl. Trpím podchlazením. Zatraceně, nesnáším zimu, nesnáším sníh, nesnáším omrzliny. Napadá mě, proč tady žiju?“

„Protože miluješ komáry?“

„Chyba lávky.“

„Kvůli změnám ročních období.“

„Taky ne. Tady každou podělanou zimu mozkový buňky pochopí, že zmrznout na smrt je děsný. Celý léto jim pak trvá, než se zmátoří, jenže hned je tu zase zima a celý ten hnusný kolotoč pokračuje.“

„Stejně ti to ale sekne – málokdy se můžeš předvést s klapkami na uších.“

Gino si poněkud rozpačitě upravil černou kožešinu na hlavě. „Teď se směješ, ale za chvilku ti namrzne prcina, Leo. Vítr má v poryvech pětačtyřicet stupňů pod nulou a ve svým oblečení se za pět minut rozběhneš k auťáku. Ty teď nakupuješ oblečení s náčelníkem? Vypadáš jako mafián.“

Magozzi si uhladil předek svého nového kašmírového svrchníku, byl to vánoční dárek od Grace MacBrideové. „Ten materiál údajně ohromně hřeje. Koukej, slunce vychází brzy.“

„Když vyjde slunce na Havaji, oteplí se. Když vyjde slunce v Puerto Vallarta, taky se oteplí. Když v lednu vyjde slunce v Minnesotě, oslepí tě sníh.“

„Tohle je taky pravý důvod, proč tu žiješ.“

„Abych si užil sněžný slepoty?“

„Ne, abys mohl nadávat na počasí.“

Gino o tom dlouze podumal a nakonec přikývl. „Uhodils hřebík na hlavičku, Leo. Horší než špatný počasí je nudný počasí.“ Shýbl se a nabral palčákem suchý prachový sníh. „Poradíš mi, jak z tohohle chmýří mám uplácat sněhuláka?“

Magozzi mávl směrem ke skupině dětí s lahvemi plnými vody, vybavenými pumpičkovými rozstřikovači. „Dívej se a uč se. Používají vodu jako lepidlo.“

„Výborně, Michelangelo, tas na ně bouchačku a jménem minneapoliské policie jim zrekvíruj láhev s vodou.“ Pln naděje se zadíval na Magozziho termosku. „Řekni aspoň, že v tom máš šnaps.“

„Horkou čokoládu. V mrazu člověk nemá pít alkohol. Krátkodobě se ti sice rozšíří cévy, jenže pak se podchladíš.“

„Podchlazenej už jsem, tak jakýpak copak?“ Gino se otočil ke svému nepodařenému, ubohému polosněhulákovi, jemuž každý poryv větru urval pořádný kus těla. „Prokristapána, koukej na to! To je nejhorší sněhulák v celý soutěži.“

Magozzi ustoupil o pár kroků a zkoumal nedokončené dílo. „Třeba bys mohl soutěžit v kategorii konceptuálního umění. Přihlas ho pod názvem Sněhulák s lupenkou.“

„Ty dneska hýříš vtipem, co?“

„Snažím se tě rozveselit. Přijede Angela s dětmi?“

„Až na vyhlášení výsledků. Chci získat aspoň čestný uznání, tak mi s tím píchni.“

„Proč ne, jsem připraven. Jak na to půjdeme?“

„Musíme si stanovit téma.“

Magozzi přikývl. „Dobrý nápad. Co navrhuješ?“

„Sakra, já nevím. Chtělo by to něco, co by mělo policejní šmrnc, když jsme poldové.“

„Souhlasím. Sněhulák jako policajt se hodí.“

„Ale nic moc okázalýho. Vidíš tamtoho u lesa?“ Gino ukázal na sněhuláka u lesíka s běžeckými lyžemi pod dolní koulí, hůlkami podpírajícími trup a elvisovskými slunečními brýlemi na mrkvovém nose.

„Připadá mi moc vychrtlý, ale provedení oceňuju. Může nám posloužit za vzor.“

„To beru. Ty máš fantazii, já ovládám řemeslo. Urči postup.“

„Zkusíme udělat kouli, která se nerozpadne.“

Gino a Magozzi se vrhli do práce, hňácali, kouleli, tvarovali. Slunce se posouvalo stále výš a svítilo jim do zad, sníh měkl a snáze se s ním pracovalo. Za půl hodiny vytvořili hrubý základ úctyhodného sněhuláka.

„Začali jsme sakramentsky nadějně,“ konstatoval Gino. Ustoupil a obdivoval jejich ruční práci. „Ještě pár detailů, dotáhneme výraz a máme favorita. Co myslíš?“

„Podle mě má moc velký panděro.“

Gino zakoulel očima. „K sněhulákům patří velký panděro.“

„Možná to trochu vyváží ruce.“

„Ty perlíš. Skoč tamhle ke keřům pro větve.“

„Rvát rostlinstvo v parcích je v rozporu se zákonem.“

„Na to kálím. Nepřihlásím do soutěže bezrukýho sněhuláka. A nechytrač a nevytahuj na mě zákon proti diskriminaci hendikepovaných.“

Magozzi se cestou k hustému houští lemujícímu kraj lesíka zastavil, aby si prohlédl lyžujícího sněhuláka. Teď se do něj naplno opíralo slunce, jeho levá strana se začínala lesknout a měknout. S trochou štěstí roztaje, dřív než se dostaví porota, takže ubude konkurence.

„Ten je váš?“

Magozzi shlédl na zrzavého kloučka, který se náhle objevil po jeho boku.

„Ne.“

Kloučkovi bylo osm, nanejvýš devět let, ale obhlížel sněhuláka kritickým okem ostříleného porotce. „Fakt se povedl. Líp než ten, co staví tamhle jeden tlusťoch.“ Ukázal na Gina.

„Mluvíš o mém partnerovi.“

Klouček k němu vzhlédl, nijak ho to nevyvedlo z míry. „Nevypadáte jako gay.“

Jak se ten jazyk vyvíjí, pomyslel si Magozzi. Snad každé slovo má dnes několik významů. Doufejme, že už někdo pracuje na modernizaci výkladového slovníku. „Není to partner, jak si myslíš. Je to polda a můj parťák.“

Na kloučka to zapůsobilo. „Už jste někdy někoho odprásknul?“

„Ne,“ zalhal Magozzi.

„Ach!“ Zklamaný klouček se obrátil k lyžujícímu sněhulákovi a pustil z hlavy Magozziho stejně rychle, jako ho zaujal. Neživé předměty ho zjevně zajímaly víc než polda, který nestřílí lidi.

Magozzi se rozhlížel, jestli v křoví nečíhá hlídač parku, aby ho přistihl při činu, načež se pustil do nezákonné sklizně paží pro jejich sněhuláka.

O několik vteřin později uslyšel řev. Magozzi se bleskově otočil k jeho původci, ještě předtím mu sjela ruka k pouzdru s pistolí, a spatřil zrzavého kloučka znehybnělého před lyžujícím sněhulákem, modré oči vykulené a ústa neskutečně otevřená.

V momentě stál u chlapce a díval se na mrkvový nos, který se v tajícím obličeji skláněl dolů, z mrkve sklouzly sluneční brýle a pod nimi se objevily velké, hrůzou vytřeštěné oči vyplněné převážně bělmem. Opravdový nos za mrkví byl voskově bílý, přesně jako z palety barev vyhrazených zpodobení mrtvých.

Ouha! Do prdele!

Klouček pořád řval. Magozzi položil kloučkovi ruce na ramena a jemně ho pootočil od sněhuláka, který nebyl sněhulákem, směrem k zrzavému muži a ženě horečně pádícím k vyděšenému synovi.

3

Okamžitá minimalizace dopadu škod na sněhulákovém poli byla výzvou. Kloučkův řev způsobil davovou paniku, a než Magozzi a Gino pochopili, co mají před sebou, seběhlo se k nim maximálně možným tempem nejmíň padesát lidí, nohy se jim bořily po kolena do hlubokého sněhu. „Co tu vyvádíte?“ hulákali. „Pusťte to dítě!“ Další barvité věty se jen hrnuly a naprosto jasně z nich vyplývalo, co si mluvčí myslí.

V této metropoli se dalo stoprocentně předpovědět mnoho věcí – jednou z nich bylo, že když vykřiklo dítě, každý dospělý v doslechu mu přispěchal na pomoc. Nečekal na druhý výkřik, nemyslel na vlastní bezpečnost, nezaváhal ani na okamžik. V loňském roce se díky tomu podařilo zabránit čtyřem únosům dětí – při posledním pokusu se museli policisté prodrat obyvateli snad celé čtvrti k hnusákovi, který už nikdy nepozná v zrcadle vlastní obličej. Magozzimu se doneslo, že ten úchyl podává z vězeňské cely žalobu na všechny lidi, kteří zamezili tomu, aby si odvezl pětiletou holčičku.

Byla to jedna z věcí, pro něž byl Minneapolis příjemným místem k životu, ale u tohoto zvláštního případu to značně ztěžovalo práci. Magozzi si nebyl jist, co mu dělá větší starosti, zda hrozba zkázy stop na místě činu, či devastující nářez od občanů s nejlepšími úmysly.

Odstoupil od kloučka, zvedl do výšky odznak a ukázal ho davu. Trochu to lidi přibrzdilo, ale jeho ani Ginovy rozhořčené pokyny je nezastavily, dokud zblízka na vlastní oči nespatřili nezraněného kloučka v otcovské náruči. Bohužel se přiblížili natolik, že uviděli i těstovitý obličej a kalné oči, předtím skryté za elvisovskými slunečními brýlemi lyžujícího sněhuláka. Tento pohled postupující dav definitivně zastavil a všichni oněměli hrůzou. Ale ze všech směrů se sbíhali další lidé včetně několika hlídačů parku, kteří se protlačili dopředu v očekávání pěstního boje nebo infarktu, a inkasovali přitom víc, než předpokládali. To, co uviděli, je ochromilo stejně jako ostatní čumily, a na veškerý nácvik technik k ovládnutí davu rázem zapomněli.

Magozzi ohlásil událost mobilním telefonem, zatímco Gino podupával kolem jako uprchlík z psychiatrické léčebny, rozhazoval rukama a zaháněl lidi zpět za křiku „Minneapoliská policie! Ustupte!“, dokud nezbrunátněl a neochraptěl. Dav poněkud ustoupil, ale ne dost, Ginovi připadalo, že ucpává prasklinu v přehradní hrázi prstem. Frankenstein a rozzuřená chátra, napadlo by někoho.

Naštěstí dějištěm zimních slavností postupovalo pět strážníků minneapoliské policie a rychle dorazili na místo. Uniformy okamžitě zakročily a do minuty vyklidily prostor kolem Gina a Magozziho.

„Zatraceně, to jsou věci,“ brumlal Gino a pozoroval, jak náhle poslušní občané uctivě pokyvují hlavami před strážníky a dle pokynů se stahují. „V takový situaci by jeden hned znova vlezl do modrýho mundúru. Já tu mávám odznakem na všechny strany a nic. Pak se objeví tihle maníci s plechovými knoflíky, a bingo, všichni poslechnou.“

Magozzi přehlížel strážníky, kteří zabezpečovali místo činu, v naději, že spatří někoho, koho dobře zná. „Měl bys sundat tu pohlavní pokrývku. Klapky na uši snižují autoritu.“

„Jo, zato ty v tom svrchníku přímo rosteš.“

Oba se na chvíli odmlčeli a civěli na sněhuláka, přemýšleli a vnímali věci, o nichž by nikdy nemluvili, a to ani mezi sebou.

„To nebylo zrovna snadný,“ poznamenal konečně Gino a zavrtěl hlavou.

„Co konkrétně?“

„Nikdy tě nenapadlo, že je asi dost těžký zabudovat mrtvolu do sněhuláka?“

„Až doteď nikdy.“

„Totiž, jak přinutíš schlíplýho, mrtvýho chlapíka, aby postál, než ho oplácáš sněhem?“

Magozzi se zamyslel. „Nevím. Třeba nebyl schlíplý.“

„Uvažuješ o posmrtný ztuhlosti a podobně?“

„Ano. A podobně. Třeba taky někdo vrahovi pomohl.“

Gino o tom chvilku přemýšlel, a pak zavrtěl hlavou. „Nevím. Je to hrozně divný a divný věci bývají sólovky. Vsadím milion babek, že když tohle proženeme databází Národního informačního střediska pro trestnou činnost, nenarazíme na nic podobnýho.“

„Nesázím se.“

„Doprčic. Mohl jsem z tebe snadno vyrazit prachy.“ Gino ustoupil o pár kroků a pokračoval v ohledávání. „Možná ho něčím podepřeli.“

„Pořád nevíme, jestli je uvnitř tělo. Třeba je tam jen hlava.“

„Prokrista, Leo!“

„Koukej, ty jsi posedlý logistikou, já probírám možnosti. Ale hlavně a především se musíme ptát, proč někdo umístil mrtvolu do sněhuláka. To není zrovna nejpohodlnější způsob, jak se zbavit mrtvoly. Pachatel hodně riskoval, když se do něčeho takového pustil ve veřejném parku v noci před takovou událostí.“

Ginův stav u každé vraždy procházel třemi fázemi. První trvala pouhý okamžik, a to když v oběti spatřil člověka. Obvykle se z ní rychle vymanil, dřív než ho to příliš sklíčilo. Druhou fázi charakterizovala odtažitost, smysl pro povinnost na místě činu převážil nad lidskostí. Třetí fáze se vyznačovala zlostí až zavilostí, která trvala až do dne, kdy uzavřeli spis. Tentokrát se fáze vystřídaly neobyčejně rychle, pomyslel si Magozzi při pohledu na brunátného parťáka.

„Doprkvančic, tohle mě fakt sere, víš? Prokristapána, soutěž se organizuje pro děti. Co to musí být za vyvrhele, když ukryje mrtvolu tam, kde ji můžou najít děcka?“ Vytáhl mobilní telefon a stiskl tlačítko rychlovolby. „Musím zastavit Angelu, než sem dorazí s dětma.“

Zatímco Gino mluvil s Angelou, Magozzi gestikuloval na dva strážníky, kteří se brodili zasněženou planinou se sněhuláky a hledali místo činu, aby je označili, roli svítivých žlutých pásek nasazenou na ruce. „Vymezte kolem sněhuláka prostor dvacet na dvacet.“

„Hravě. Kolem kterýho?“

Magozzi ukázal palcem za své rameno a strážníci se dovlekli až k nálezu.

Mladší z dvojice zadržel dech a rychle ustoupil o krok. Starší se zadíval do mrtvých očí uvnitř sněhuláka, dokonce přistoupil ještě blíž a poklesla mu čelist. „Ježíšmarjájosef,“ zašeptal. „To je Tommy Deaton.“

Magozzi sáhl do kapsy svrchníku pro zápisník. „Vy ho znáte? Jste si zcela jist?“

„Toseví, že ho znám. Pár tejdnů jsem s ním pochůzkařil, než ho přeložili na Druhej okrsek.“

„Počkejte. To je jeden z nás?“

Starší strážník s kamennou tváří přikývl. „Sakra, byl to prima kluk. Zažranej do tohohle řemesla.“

Magozzimu připadalo, že ho někdo právě zasáhl direktem na žaludek. Otočil hlavu a upřeně se zadíval na tvář ve sněhulákovi, snažil se v ní nalézt cosi známého. Ve městě s tolika policisty jich mnoho mění okrsky, mění si směny, mění profesní zaměření, rozhodně nemůže znát všechny. Magozzi se cítil provinile, že nezná tohoto muže.

Pohlédl na Gina, který cpal mobil do kapsy. „Slyšel jsi?“

„Jo, slyšel. Tím hůř, člověče.“

U parkoviště vyvolala náhle rozruch dodávka výjezdové skupiny kriminalistické laboratoře; pomaličku se prodírala shlukem pracovníků médií, čumilů a vytočených hlídkujících strážníků, kteří jí klestili cestu. Jakmile Jimmy Grimm a jeho technici vystoupili z vozidla a začali vykládat své nádobíčko, novináři zpoza modrého kordonu je zahrnuli prudkou palbou otázek.

„Koukni na to,“ znechuceně vyzval Gino Magozziho. „Jsou úpornější než supi. Zatraceně, co si myslí, že jim lidi z výjezdovky řeknou? Ještě ani neviděli místo činu.“

„Jimmy s novináři nikdy nemluví. Myslím, že vypsali odměnu na jeho hlavu. První zpravodaj, který z něj vyrazí zahýkání, se stane žurnalistou roku.“

Magozzi hleděl do dálky a sledoval, jak Jimmy Grimm a jeho tým postupují plání směrem k nim, v bílých kombinézách vypadali jako oživlí sněhuláci, mezi nimiž kličkovali.

„Hodně štěstí v novém roce, detektivové,“ rozmrzele pronesl Jimmy, když se přiblížil.

„Ještě před hodinou to celkem ušlo,“ zamumlal Gino.

„To mi povídej. Slyšel jsem, jak jste včera zachránili tu ženu z kufru auta, bral jsem to jako dobré znamení.“

„Spíš to věstilo neštěstí.“

„Zřejmě.“ Jimmy si povzdechl, očima pročesával okolí a třídil vjemy pro pozdější závěry. „Tak ukažte, co máte.“

Magozzi a Gino ustoupili stranou a pozorovali Jimmyho, který dlouho a soustředěně zkoumal sněhuláka. Pokud ho něco překvapilo, nedal to najevo. „Musíme naložit do vaku celého potrefeného sněhuláka. Uvnitř můžou být stopy.“

Magozzi se k němu přiblížil a tiše řekl: „Známe pravděpodobnou totožnost, Jimmy. Tommy Deaton. Před časem pracoval u nás, pak přestoupil na Dvojku.“

Grimm si Magozziho dlouho měřil očima, povzdechl si, obrátil se ke svému týmu a vyštěkával rozkazy jako zupácký seržant. „Nafoťte to, pak Zmrzlíka podložte polyuretanem a vyloupneme obsah jako vajíčko. Proboha, opatrně, ať nepotratíte jedinou vločku. Předpokládám, že něco najdeme i pod sněhovou nadílkou. A pořiďte na místě další fotky, než ho uložíme…“

Zatímco Jimmy stále mluvil, starší strážník, který rozvinoval vymezovací pásku poblíž Magozziho a Gina, zvolnil krok. Jeho vysílačka mlčela, ale strážníkova ruka spočívala na řemeni ramenního postroje. Chvíli se na ně díval, aniž hlesl, a pak se zhluboka nadechl. „Máme tu ještě jednoho,“ řekl přidušeně. Pohodil hlavou směrem ke sněhulákovi obklíčenému opodál modrými uniformami. „A je to další z nás, jmenuje se Toby Myerson. Taky makal na Dvojce.“

Jimmy dál instruoval svůj tým; strážníci dál vytlačovali zvědavce od místa činu; zpravodajové z médií dál vykřikovali otázky – všechno v parku vypadalo a rozléhalo se přesně tak jako před pěti vteřinami. Tito tři muži však věděli, že se situace změnila – Magozzi, Gino a starší strážník – a mlčky po sobě pokukovali ještě několik vteřin, báli se podívat kamkoli jinam.

Konečně se Magozziho oči vydaly na pouť přírodním výstavištěm, soustředil pozornost na jednoho sněhuláka, na druhého, pak na dalšího. „Kolik myslíš, že jich tady je?“

„Nejmíň sto,“ odpověděl Gino.

Starší strážník zavrtěl hlavou. „Víc než dvakrát tolik. Co máme dělat?“

Magozzi a Gino se po sobě podívali a vzápětí se ohlédli na parkoviště, odkud všechno snímaly teleobjektivy kamer.

„Všechny rozeberte,“ řekl Magozzi.

4

V parku bylo více než sto policistů různé odbornosti, přesto trvalo dobrou půlhodinu, než zničili práci dětí. Gino a Magozzi se přesunuli do středu otevřené pláně, aby měli co nejdokonalejší přehled, svíral se jim žaludek a očima těkali sem tam v očekávání, kdy zvednutá paže v modré uniformě nebo výkřik oznámí další hrůzný nález.

Naráželi jen na skutečné sněhuláky, ale Magozzimu kdovíproč připadalo, že přihlíží masakru, když technici kriminalistické laboratoře a strážníci systematicky a pečlivě rozebírali jednoho po druhém. S každým dalším se nahrbil, zadržel dech a čekal nejhorší – pesimismus byl chorobou rizikového povolání, která rychle propukala a měla vleklý průběh – ale zbytek sněhulákového pole byl dosud čistý.

Většina rodičů dávno odvedla děti, ale několik jich vytrvalo. Sledovali dění s krutou, škodolibou radostí a vůbec si nevšímali zděšeného výrazu ve tváři svých potomků.

„Prokristapána,“ soptil Gino. „Nemůžeme zatknout ty kretény pro týrání dětí?“

„To by neobstálo.“

„Uvědomuješ si, co se stane? Tyhle děti se budou celý měsíc noc co noc s křikem probouzet hrůzou, načež rodiče okamžitě obviní policii, že postiženým nezajistila dětské psychology. A proč to všechno? Protože tady tvrdli na čumendě ve zvrácený naději, že uvidí dalšího chudáka nebožtíka, a na sklonku dne se zaradujou, že se neocitli na jeho místě.“

Smutné na tom bylo, že Gino žertoval jen zpola a zpola měl nejspíš pravdu.

Jeden z mladších strážníků se vynořil z anonymního modrého moře na opačné straně scenerie a křupavě zamířil k detektivům, uši a nos mu zčervenaly zimou, ve tváři směs úlevy a sklíčenosti. „Probrali jsme všechny. Nikde nic.“

„Díkybohu,“ utrousil s povzdechem Gino.

Strážník přikývl, v očích se mu zračila zdecimovaná pláň, která v odpoledním slunci a pod bezpočtem nohou rozbředla. „Znali jste je osobně?“ zeptal se nakonec.

Magozzi a Gino zasmušile zavrtěli hlavami.

„Já taky ne. Ale je mi, jako bych je znal.“ Beze slova se odvrátil a vykročil, bezpochyby poprvé v životě se zamyslel nad vlastní smrtelností.

Magozzi a Gino ho následovali a v půli cesty narazili na Jimmyho Grimma.

„Hledám vás, hoši. Odstrojili jsme prvního. Pojďte se mrknout.“

Ihned si všimli, že pachatel připoutal mrtvé tělo Tommyho Deatona k dřevěné tyči vyznačující upravenou běžeckou stopu obyčejnou žlutou šňůrou z umělé hmoty, která se dostane prakticky všude, počínaje čerpacími stanicemi a konče hypermarkety. Brada, nevyztužená sněhovou náprsenkou, mu klesla na hruď a Gino si pomyslel, že neviděl nic smutnějšího.

„Uf, člověče, nemůžete ho odříznout?“

„Ne, dokud ho takhle neuvidí doktor Rámbaččan. Uvízl v dopravní zácpě, ale brzy by měl přiharcovat.“

„Tady máš odpověď na svoji otázku, Gino,“ řekl Magozzi.

„Na jakou otázku?“ zajímal se Jimmy.

„Jak se dá mrtvola udržet vestoje, než se kolem ní postaví sněhulák.“

Jimmy přikývl. „A ty lyže nejsou žádná prkýnka k podpírání. Ten chlapík byl zarytý běžkař. Kombinéza, co má na sobě, stojí nejmíň šest set dolarů, lyže a hůlky kolem tisícovky.“

„Sleduješ teleshoping?“

„Vůbec. Zato mám tři potomky, dva z nich závodně lyžují, takže každé Vánoce krvácím. Hučím do nich, aby se věnovali něčemu levnějšímu, aby vstoupili třeba do debatního klubu, ale marně.“ Přešel k Deatonovu tělu a ukázal na jeho skráň. „Jediná střela malé ráže ho pravděpodobně na místě usmrtila. Nejde o průstřel, při pitvě tudíž narazíme na kulku. A ve vlasech je tečkování, takže se střílelo hodně zblízka.“

Sehnul se k podložce s úhledně naaranžovanými sáčky na doličné předměty a zvedl jeden obsahující koženou náprsní tašku. „Tohle jsem mu právě sebral. Je v ní řidičák, kreditky a dvě stě sedmdesát osm dolarů.“

Magozzi sklopil zrak k opasku Tommyho Deatona s pouzdrem na pistoli, v němž měla spočívat služební zbraň, ale nespočívala. „Bouchačka nikde.“

„Právě.“

„A co Myerson? Už ho vyhrabali?“

„Mančaft na tom pracuje. Pojďme se tam podívat, ať tady v klidu pořídí snímky Deatona bez sněhuláka.“

Obezřetně se vyhnuli prostoru vymezenému páskou, která lemovala běžeckou stopu protínající prořídlý lesík – jedinou stopu, která vedla od Tommyho Deatona přímo k Tobymu Myersonovi. Stovky lidí, které se tudy přehnaly předtím, než páska prostor uzavřela, si pochopitelně nepočínaly tak šetrně. Magozzi věděl, že šance na objevení nějakého důkazu je veškerá žádná. Ale dva technici z kriminalistické laboratoře se krčili u holého javoru a pečlivě sbírali pinzetami úlomky kůry – to bylo dobré znamení.

„Našli jste něco?“ zeptal se pln naděje Jimmy.

„Možná. Je tu čerstvá tříšť z kůry stromu, a protože bobři upadli do zimního spánku, doufáme, že to způsobila střela.“

„Stáhněte pár lidí od sněhuláků a rozšiřte okruh pátrání podél stopy o několik set metrů. Proklepejte každý strom.“

„Už sem táhnou. Budeme vás informovat.“

Toby Myerson na tom byl prakticky stejně jako jeho kolega z Druhého okrsku, stál na lyžích a žlutá šňůra ho poutala ve vztyčené poloze k další orientační tyči běžecké stopy, ale jeho pravá ruka trčela v nepřirozeném úhlu a rukáv jeho běžecké kombinézy byl potrhaný a téměř zčernal.

Magozzi tiše stál, pohyboval jen očima a vštěpoval si všechno do paměti. „Ta rána na paži musela děsně krvácet. Kam se poděla krev?“

Jimmy se na něj spontánně usmál. „Máš postřeh, Ostrovide. Zjistili jsme, že něco prosáklo sněhem, ale není toho dost. Myslím, že ji nekoupil do ruky tady. Hledáme stopy krve mezi těmi dvěma sněhuláky.“

Gino přikývl. „Na pravý ruce nemá rukavici. Našli jste ji tady někde?“

„Ne.“

„Testovali jste ruku na střelný prach?“

„S nulovým výsledkem.“

„Hm. Takže nevystřelil, ale určitě se vehementně snažil.“

Jimmy se na něj zamračil. „Jak jsi na to přišel?“

Gino si poklepal na čelo velkým palčákem. „Vidím to tady jako na dlani. Dva kamarádi si šli zalyžovat na první sníh, zlosyn schovaný za stromem vyskočil, odprásknul Deatona, Myerson viděl, že ji parťák koupil, strhnul si rukavici, aby tasil bouchačku, ale nestačil vystřelit, vrah ho zasáhnul do ruky se zbraní a on ji pustil.“

Magozzi zakoulel očima, ale Jimmyho to fascinovalo. „Co se dělo dál?“

„Chudák Myerson se pokusil utéct, odrážel se nezraněnou rukou, ale doběhl jen sem, protože vykrvácel.“

Jimmy Grimm se zadíval na Magozziho. „Kam na tohle chodí?“

„Vymýšlí si. Jako vždycky. Jenže tentokrát na tom něco bude. Má to logiku.“

Grimm vážně přikývl. „Až na jednu věc. On nevykrvácel. Tahle střela roztříštila kost, ale nebyla smrtelná.“ Obešel tyč, k níž byl Toby Myerson připoután, a ukázal na malý otvor v šíji mrtvého muže. „Ten hajzl oběť pronásledoval a prostřelil Deatonovu kamarádovi páteř. Ani to zřejmě nebyl smrtelný výstřel, ale pravděpodobně oběť okamžitě paralyzoval.“

Gino se zachmuřil. „Tak co ho zabilo?“

Grimm uhnul očima a pokrčil rameny. „Kdo ví? Musíte počkat, až se v něm povrtá doktor a zjistí to. Třeba zemřel na infarkt, třeba na podchlazení, masivní selhání orgánů…“

„Ježíšikriste,“ zašeptal Magozzi. „Myslíš, že mohl ještě žít, když kolem něj stavěli sněhuláka?“

„Možná. Možná i dlouho potom.“

Magozzi zavřel oči.

5

Sídlo Harleyho Davidsona teď vypadalo jako vystřižené z vánočních pohlednic Curriera a Ivese. Normálně působilo průčelí až zlověstně, ale oděné čerstvě napadaným sněhem a se sváteční výzdobou, kterou majitel ještě neodstrojil, vypadal výstavný dům spíš jako pohádkový perníkový zámek než vznešené doupě obrovitého motorkáře. I vysoký železný plot s dlouhými ostrými špicemi, nyní pokrytými houbovitými sněhovými čepičkami, odpovídal celkovému ladění. Na okapu někdejší kočárové remízy pomrkával vkusně naaranžovaný řetěz světel a pečlivě zrestaurované starodávné sáně se tyčily před velikánskými vraty, jako by očekávaly, že do nich zapřáhnou koňské spřežení ve slavnostních postrojích.

Pro Harleyho ovšem koňská síla znamenala něco úplně jiného a kočárová remíza byla ve skutečnosti luxusní garáží; pohled dovnitř každému okamžitě vymazal z mysli Currierovy a Ivesovy fantazie. Ale všechna ta převzácná auta a motocykly a velikánský přepychový obytný automobil využívaný společníky firmy Monkeewrench zvanými Opičkáři jako mobilní kriminální ústředna, spočívaly pod přikrývkami a plachtami v očekávání teplého počasí a suchých silnic. Harleyho to dohánělo k šílenství.

V druhém patře rozlehlého domu, v prostorách firmy Monkeewrench, plálo světlo. V kůži oblečený zámecký pán trůnil za svým gigantickým psacím stolem a dojídal svou carnivore speciál z nedaleké pizzerie, kdežto Roadrunner rázoval místností s psací deskou s klipsem a hlasitě předčítal z listu. Svou tyčkovitou, bezmála dvoumetrovou postavu dnes přioděl bílými cyklistickými oteplovačkami z lycry a Harley si pomyslel, že vypadá jako papírová tiplice.

„Vyčisti grafiku na stupni dva,“ recitoval Roadrunner.

Harley roztržitě přikývl a otíral si kečup z černého plnovousu. „Otročím na tom.“

Roadrunner si puntičkářsky zatrhl položku v jejich interním manuálu a pokračoval. „Dobrá. Fonty neodpovídají…“

„Jasně, jasně, já vím. Otročím i na tom.“

„Zvyš zaváděcí rychlost mezi úrovněmi tři a čtyři.“

„To je tvůj problém, kamaráde – moje úroveň komunikuje skvěle.“

Roadrunner ho obdařil nerudným pohledem. „Ty sis pro svoji úroveň zatím nevytvořil kód.“

„Já vím, ale až to udělám, bude perfektní. Co ještě?“

Roadrunnera neopustila rozmrzelost, ale vrátil se bez komentáře ke svému seznamu. „Z beta verze nám sem pronikají drobné rušivé impulzy, ale zdá se, že Annie a Grace je překryly… ach! Tohle je něco: HARLEY, OBLEČ TU PRAŠTĚNOU LEDOVOU PRINCEZNU!“

Harley se rozzářil. „Kdo to napsal? Annie?“

„Ledová princezna potřebuje šatičky, Harley.“

„Už je oblečená.“

„Jen do bikinek.“

„Ale je oblečená. Tím se to mládeži zpřístupnilo.“

„Má to být pravopisná hra pro děti od pěti do deseti let. Je to naprosto nevhodné.“

Harley se otočil na pracovní židli a zadíval se z okna. „Podívej se na to. Ještě neplužili. Nemá smysl váhat, koupíme motorové sáně, ať můžeme brázdit Summit Avenue.“

„Hodláš se zabývat Ledovou princeznou, nebo ne? Jestli se ti nechce, já ji doladím.“

„Výborně, tím pádem bude vypadat jako Laňce Armstrong.“

Roadrunnerovi zrudly tváře a Harley v tom okamžiku považoval za jisté, že mu vbodne do hlavy čerstvě ořezanou tužku.

„Krucipísek, Roadrunnere, nešil. Dobrá, obleču ji do roláku, do hábitu jeptišky, jak si přeješ.“

„A nemůžeš proklát skřítka Chytrolína rampouchem, když děti napíšou něco špatně.“

„Nerozumíš vtipný nadsázce. Uvolni se, ano? Má to být zábavná hra, ne? Aspoň jsi to do mě pořád hustil, ale bereš to nějak moc vážně.“

„Protože je to vážná věc. A sleduje ušlechtilý cíl, Harley. Zisk z téhle hry pomůže spoustě dětí, aby se ze školy vracely do bezpečí, z vlastní zkušenosti víš, jak je to důležité. Víme to všichni – proto jsme neváhali s pomocí charitě, rozumíš?“

„Polib mi šos, ovšemže rozumím. Hrozně rád se na tom podílím a vůbec na dobročinnosti. Ale tohle naprogramuju ve spaní. Hravě a s přehledem. Je to nuda.“

Roadrunner si povzdechl, odklátil se ke svému psacímu stolu a klesl na židli. „Vím, kam míříš. Ale shodli jsme se, že po dobrodružství ve Four Corners si pár měsíců dáchneme. Ostatně v tomhle počasí nemůžeme vyjet s korábem na silnici.“

„Já vím, jenže já se přímo třesu na pořádnou akci. Co takhle rozeslat náš virus a umlčet několik spammerů?“

Roadrunner ho hned zpražil nesouhlasným pohledem. „Nevyžádané e-maily nejsou nelegální. Kdyby nás přistihli, zavřou nás.“

„Víš, co jsem ráno našel ve svojí schránce? Spam tohohle znění: ‚Máš malé péro? Nezoufej, pomůžeme!‘ To už může být nelegální.“

„Zdá se, že o tobě někdo poreferoval.“

„To mi nestojí za odpověď.“ Harley se obrátil k počítači a jeho prsty se rychle rozběhly po klávesnici.

„Co tě to popadlo? Nerozjíždíš nějakou koninu?“

„Klídek. Jen kontroluju svoje maily.“

„Jinak jsi pro dnešek skončil s prací?“

„Je sobota. Mám slibný rande.“

„Dobrá, tak já vyrazím domů.“

„Snad v tomhle počasí nepojedeš na kole?“

„Proč ne? Bude to dobrý trénink. Navíc přestalo sněžit.“

„Sněžit má přestat až zítra. Mrkni na předpověď!“

Roadrunner se rozmrzele šklíbil na svůj monitor. „Tak si vezmu taxíka.“

„Nebuď labuť. Odvezu tě… Vydrž minutku.“

Roadrunner věděl, že Harleyho „minutka“ se může protáhnout na hodinu, začal tedy surfovat po webových stránkách místních zpravodajských kanálů, hledal předpověď počasí. Namísto toho objevil videozáznam a fotografie z Parku Theodora Wirtha a dal by hlavu na špalek za to, že spatřil na jednom záběru v pozadí postávat Magozziho a Gina.

„Harley! Musíme zapnout televizi!“

V jiném světě, na druhém břehu Mississippi, odbočil Magozzi v neoznačeném služebním voze na poměrně širokou příjezdovou cestu vinoucí se mezi čerstvými sněhovými závějemi a vypnul motor. Zadívali se s Ginem čelním sklem na obydlí Tommyho Deatona, jeden z předválečných cihlových jednopatrových domů, které se natěsnaly do postranních uliček na okraji Minneapolisu, a to zejména poblíž jezer. Detektivové nejevili nejmenší ochotu vystoupit z auta.

„Před deseti lety to tady bylo na spláchnutí,“ řekl Gino.

„Pamatuju si. A víš, kolik tu teď stojí domeček?“

„Takhle blízko jezera? Nejmíň čtvrt milionu dolarů, a to hlavně díky minneapoliský policii. Posílily se tu hlídky, vymetly ulice od padouchů, sami poldové se tu hezky rychle zabydleli a ceny nemovitostí letěly nahoru. Podle mě by policie měla inkasovat procenta z kupní ceny. Není tady někde to polský řeznictví?“

„Kramarczukovo? Nablízku rozhodně ne.“

„I kdyby do Kramarczukova řeznictví bylo tisíc kilometrů, pořád je to blízko. Kamaráde, takový klobásky nedostaneš v celý zemi. Když jich koupím domů paklík, Angela na mě týden nenajde chybu. Příště to tu musíme prošmejdit.“

Magozzi si odepnul bezpečnostní pás, ale stále se nechystal vystoupit z auta. „Já žasnu, dřepíme tu, mrzne nám kdeco, a my se bavíme o pitomých prdlavých klobáskách.“

Gino si povzdechl. „Tak nějak to děláme pokaždý, když musíme vyrozumět rodinu. Posledně jsme prokecali před domem pět minut o umělým hnojivu na trávník.“

„Vážně?“

„Debatujeme o lecčem, jen když můžeme oddálit zarmucující návštěvu. Všiml sis příjezdový cesty? Někdo ji pěkně prohrnul.“

Magozzi přikývl a konečně se chopil kliky. „Možná zapracovaly služby. Možná paní Deatonová. Zeptáme se na to.“

„Jo, nahrává to naší ohleduplnosti, co? ‚Safra, paní Deatonová, s lítostí vám sděluju, že váš manžel zemřel, ale ať se v tom nebabráme, kdo vám uklidil příjezdovou cestu?‘ Prokrista. Je zázrak, že na nás v takový situaci lidi nevytáhnou bouchačku a nezastřelí nás.“

Manželka Tommyho Deatona jim otevřela za hodnou dobu a v momentě, kdy ji Magozzi spatřil, pochopil proč. Drobnou ženu zdobil monokl a podlitiny v oteklém obličeji, bílý bambulovitý obvaz zakrýval její nos. Než je pustila dovnitř, velmi pečlivě si prohlédla jejich odznaky a zároveň zaznamenala i jejich snahu necivět na její poničenou tvář. Policistova žena věděla, co si detektivové myslí. „Mám nový nos,“ rychle vysvětlila a rozpačitě se usmála. „Manželův dárek ke třicátinám.“

Magozziho myšlenky se zatoulaly na vedlejší kolej, kladl si otázku, kam spěje svět, když manželové obdarovávají své mladé manželky k narozeninám operací u plastického chirurga. Co jim tím chtějí popřát? Všechno nejlepší k narozeninám, miláčku, a prokristapána, nech si spravit obličej.

Manželka Tommyho Deatona si je prohlížela s nejistou zdvořilostí, patrně se v duchu ptala, proč přijeli. Když jí to sdělili, zhroutila se v předsíni na kobereček.

Poté co se probrala, jí Gino a Magozzi pomohli vyřídit pár telefonátů, a pak jí asi čtvrt hodiny kladli všechny ty strašlivé otázky, které jí museli položit; Mary Deatonová seděla vzpřímeně na pohovce, slzy jí stékaly po tváři, ale trpělivě odpovídala. Znala rutinu.

Nesentimentálně důrazný a tvrdošíjný Gino se k ní choval ohleduplně jako vždycky, když plnil tak choulostivý úkol, svou srdečností proteplil celý dům. „Takže jste neměla důvod k obavám, když se Tommy včera v noci nevrátil domů?“

„Ne. Jak jsem řekla, je blázen do běžek. On i Toby, oba čekali měsíce na pořádný sníh. Tommy řekl, že pravděpodobně přespí u Tobyho. Bydlí mnohem blíž parku a rádi si spolu po lyžování dají pár piv. Co se týče řízení pod vlivem alkoholu, je Tommy pedant, proto v zimě často přespával u Tobyho.“

„Počínal si opravdu zodpovědně.“ Gino se na ni usmál.

„Ano, je zkrátka takový.“

Vyjadřovala se o něm v přítomném čase, což Magozziho vždycky, když mluvil s přeživšími členy rodiny, znervózňovalo. Zpravidla to neodráželo snahu popřít skutečnost. Prostě jen dlouho trvalo, než smrt prosákla do konverzačních postojů.

Gino se pousmál. „Bývám celé noci mimo domov, a i když manželka ví, že jsem v práci, celá ustaraná mi volá na mobil – kde jsem, co dělám, kdy přijedu domů… a tak.“

Mary Deatonová se na něj podívala, jako by nikdy o něčem takovém neslyšela. „Opravdu?“

„Ach ano.“

Téměř se usmála. „Tommyho by netěšilo, kdybych ho takhle kontrolovala. Potrpí si na to, že je svým pánem, víte, jak to myslím?“

„Ovšem.“

Přijeli rodiče Mary Deatonové, namířili si to rovnou k dceři a vyvolali nový příval slzí a žaluplné tiché bědování, dospělá žena se okamžitě propadla do dětství, kdy ji rodičovská náruč chránila prakticky před vším. Magozzi a Gino se stáhli a dívali se všude, kam se dalo, vyjma uskupení tří lidí, snažili se neslyšet výtrysk sdíleného zármutku, jemuž by podlehl i nejotrlejší policista, kdyby se do něj zaposlouchal.

Konečně se otec odpoutal, přešel k detektivům, představil se jako Bill Warner a potřásl si s oběma rukou. Byl vyšší než Gino, menší než Magozzi, měl šedivé vlasy ostříhané na ježka, výrazný obličej, štíhlou sportovní postavu a hodně o něm prozradilo to, jak si počínal.

Ginovi stačil jediný pohled. „Vy jste policista,“ řekl.

Bill Warner se na něj posmutněle usmál. „Bejvávalo. Sloužil jsem u minneapoliské policie dvacet let. Před dvěma roky jsem odešel na odpočinek, ale těší mě, že se to pozná. Mary říká, že jste na ni byli opravdu laskaví. Zeptali jste se na všechno, nač jste potřebovali?“

„Na všechno, co momentálně potřebujeme vědět,“ odpověděl Magozzi. „Později se možná objeví ještě něco.“

Warner přikývl. „To bývá vždycky. Jsme plně k dispozici. Kdokoli z nás.“ Vytáhl z náprsní tašky navštívenku a podal mu ji. „Alice a já odvezeme dneska Mary k nám domů. Je tam číslo pevné linky i mého mobilu. Můžete mi sdělit něco o tom, jak se to vlastně stalo? Mary ví jen to, že zemřel, a ve zpravodajství omílají pořád stejné žvásty. Cestou sem jsem poslouchal rádio jen čtvrthodinu, a i tak jsem pouštěl ty pokrytecké fráze jedním uchem sem a druhým tam. Novináři se slétli na ty traumatizované děti jako mrchožrouti, jenže tragédie přece nebyla jen to…“ Zarazil se, nabral dech a zarudlá tvář mu o odstín zesvětlela. „Promiňte. Reaguju úplně špatně. Totiž, kdyby nezatelefonovala Mary, vůbec jsme nevěděli, že oběťmi vraždy jsou dva policajti. Reportéři dál bědujou nad těmi rozbořenými sněhuláky, zabedněnci, přitom…“ Málem se zase nechal unést a znovu se omluvil.

„Nerozčilujte se. Mezi námi, to, že zavraždění byli policisté, zatím neuniklo do médií.“ Magozzi jemně stiskl mužovo nadloktí, což i při vyjádření soustrasti pozůstalým činil zřídka, a ještě porušil základní profesionální pravidlo: stručně muže informoval o tom, co dosud zjistili, protože Bill Warner byl jedním z nich a dobře věděl, že musí o věci pomlčet. Magozziho stále pronásledovala ochromující vidina Tobyho Myersona, paralyzovaného a bezmocného, ale stále živého a při vědomí, kolem něhož kdosi pěchoval sníh, zatímco on pomalu umíral a pravděpodobně si to uvědomoval. V tom směru se omezil na nejnezbytnější fakta, předpokládal, že tchán parťáka svého zetě znal, přesto Warner zbledl. Ještě že Deatonová smrt byla rychlá, Magozzi pochopitelně zdůraznil. Bil Warner naslouchal bez přerušování jako správný policista, ale ke konci se svezl na židli a složil hlavu do dlaní.

Tou dobou se dům začal plnit lidmi, což znemožnilo jakýkoli důvěrný rozhovor. Sjížděli se příbuzní a přátelé, předsíň a obývací pokoj zmodraly uniformami, smrt kolegů strážníky semkla.

Magozzi naposled pohlédl na Mary Deatonovou, a pak s Ginem zamířili ke dveřím. Uprostřed stále početnějšího davu mu připadala ještě drobnější a bezmocnější, podobala se dítěti stiženému válečnou neurózou, jehož ochranu převzali vojáci.

Venku postáli u neoznačeného policejního auta, zhluboka vdechovali mrazivý vzduch a čekali, až strážník, který jim svým vozem zatarasil cestu, přeparkuje. Vypadalo to tu jako sjezd policejního sboru. Hlídkové křižníky zaplnily příjezdovou cestu a parkovaly ve dvou řadách i na ulici. Detektivům se poněkud ulevilo, že neponechávají vdovu po Tommym Deatonovi jen tak, a hodně jim přitížilo vědomí souvislostí toho, co se stalo.

„Bohudík si to nemusíme zopakovat,“ ozval se Gino. „Když jsem byl na hajzlíku, volal McLaren. Až s Tinkerem vyrozumí pozůstalé, sejdeme se s nimi na oddělení.“

„Byl Myerson ženatý?“

„Dopadl skoro hůř. Spokojený starý mládenec se ve svých necelých osmadvaceti letech nastěhoval zpátky k matce, protože vážně onemocněla, a většinu volnýho času trávil tím, že o ni pečoval. McLaren ho znal a je z toho úplně vedle. Zatraceně, Leo, někdo vraždí poldy. Dobrý poldy. A to pěkně drze, demonstrativně na slavnosti sponzorovaný minneapoliskou policií. Bezprostředně se nás to týká a je mi z toho nanic. Doprkvantic, pořádně přituhlo. Za tu dobu, co jsme byli v domě, klesla teplota snad o dvacet stupňů.“

Magozzi otevřel dveře auta a nastavil tvář západnímu větru. Zvolna nabíral na síle a ve vzduchu bylo cítit, že další sněžení na sebe nenechá dlouho čekat.

6

Steve Doyle měl v sobotním odpoledni odhrabat z příjezdové cesty sníh, aby manželka s dětmi dojela večer z Northfieldu bez problémů až k domu. Měl umýt plný dřez špinavého nádobí, které se nahromadilo během týdne jeho mládeneckých večeří. A především se měl rozvalovat na pohovce, popíjet vychlazené pivo a sledovat v televizi přímý přenos hokejového zápasu minneapoliských hokejových hvězd. Měl by, měl by…

Namísto toho o vzácném dni volna vysedával u svého psacího stolu a četl nechutné osobní materiály dalšího ničemy, o něhož bude muset pečovat – to všechno proto, že vánice včera přerušila provoz na všech autobusových linkách a znesjízdnila většinu silnic, takže Kurt Weinbeck, právě podmíněně propuštěný z vězení, se nemohl dostavit v pátek odpoledne na schůzku se sociálním kurátorem. A z jakéhosi důvodu známého jen Bohu a trestnímu soudnictví se jeho nadřízený rozhodl poopravit časový plán a povolal Doylea do úřadu o víkendu, aby s dotyčným ničemou probral podmínky propuštění, možnosti jeho zaměstnání a ubytování v „domě v půli cesty“, přestupní stanici, kde bude několik měsíců přivykat normálnímu životu. Jako by se něco stalo, kdyby to projednali až v pondělí.

Dopil kávu a nalil si další šálek, ačkoli jím už lomcoval kofein, a věnoval opět pozornost spisu před sebou. Čím déle četl, tím větší se ho zmocňovala deprese. Kurt Weinbeck byl mnohonásobný zločinec bez naděje na společenskou reintegraci, jak zjišťoval – patřil k početným přelétavcům, které opakovaně vracel z cely na ulici systém nejen slepý, ale přímo klinicky mrtvý. Doyle považoval takové typy za vhodný materiál pro výrobu dusíkatého hnojiva, neboť nebyly ničím jiným než společenskou mrvou.

Ačkoli Doyle sotva dovršil čtyřicítku a podle všeho mu do totálního vyhoření zbývalo ještě několik let, byl skálopevně přesvědčený, že překročil osudový práh. Manželka ho už dobře dva roky žádala, aby změnil místo, a on venkoncem opravdu uvažoval o tom, že ji poslechne. Kurt Weinbeck by vlastně mohl být jeho úplně posledním případem a pomyšlení na to ho poněkud povzbudilo.

Věnoval se své profesi od mládí, oddán křesťanské naději a pevné víře, že každý zločinec je nešťastnou obětí svedenou z pravé cesty a že právě on a Bůh můžou napravit každého hříšníka. Po pěti letech se stal cynickým agnostikem a dospěl k názoru, že trest smrti možná není tak špatný vynález. Po dalších deseti letech dozrál v zarytého ateistu s pistolí ráže .357 v zásuvce psacího stolu, protože polovina jeho svěřenců ho děsila k smrti. Když člověk přečte tolik spisů o úchylech, kteří pohlavně zneužili vlastní děti, znásilnili kdekoho a podřízli krk každému, kdo jim stál v cestě k další dávce cracku, začne si myslet, že pokud nějaký bůh shlíží na vezdejší svět, není o co stát. Rok za rokem sledoval, jak systém, který ho platí, zavírá zločince jen proto, aby je po čase vyvrhl a oni znovu páchali totéž co předtím. V poslední době fantazíroval o tom, že vytasí velkou bouchačku a zastřelí každého nového podmíněně propuštěného, který se k němu dostaví; ušetřil by tak státu spoustu peněz a světu spoustu žalu.

Prašť s touhle prací, říkal si. A hned, dřív než bude pozdě.

Vstal a zapnul malý televizor zavěšený na konzole ve zdi, doufal, že zatímco čeká, uvidí aspoň část hokejového utkání, ale namísto toho civěl na mimořádné zpravodajství a přímý přenos z Parku Theodora Wirtha, kde horda minneapoliských strážníků ničila sněhuláky. Zesílil zvuk a cítil, jak se mu svírá žaludek, napadlo ho, že mohlo dojít k teroristickému útoku – k čertu, proč neudeřit v parku plném dětí? O teroristický útok podle současných měřítek samozřejmě nešlo – ale zanechat mrtvoly na takovém místě, kde je objevily děti, považoval ze svého hlediska za terorismus.

Když se po několika minutách Weinbeck dostavil, Doyle ztišil televizi, zaujal místo za psacím stolem a rychle vizuálně zinvetarizoval svého nejnovějšího klienta. Podmíněně propuštění se většinou dělí na tři základní kategorie: tlusté bídáky, svalnaté bídáky a vychrtlé bídáky. Tenhle patřil do třetí kategorie, měl velké, těkající oči, které bleskově zmapovaly místnost, a neskladné, hubeňourské tělo, které sebou škubalo jako zhulený mungo.

„Zpozdil jste se o třicet minut, pane Weinbecku. Uvědomte si, že jsem na vás mohl nechat vystavit zatykač.“

„Odpusťte, pane. Už se to nestane.“

„To si vyprošuju. Propříště, dostavte se dřív, a pokud se nemůžete dostavit dřív, dostavte se nejpozději včas. To je jedno z pravidel, stačí se jimi řídit a budeme spolu vycházet po dobrém.“

„Ano, pane, rozumím.“

Doyle okázale listoval spisem. „Vidím, že vás podmíněně propustili potřetí. Myslíte, že dokážeme, aby to bylo naposled?“

Weinbeck zaníceně přikyvoval a spustil očekávané žvásty o tom, jak si protrpěl výčitky svědomí, konečně se poučil, děkuje za novou šanci a tentokrát ji nepromarní, blablabla. Doyle ve vhodných momentech přikyvoval, ale jeho oči přitahovala televizní obrazovka.

„Něco se děje?“ zeptal se Weinbeck a zadíval se tam, kam Doyle.

„Nic, co by se týkalo vás.“ Postrčil přes stůl hromádku písemností. „Tohle je vaše bible. Vykládá pravidla a předpisy, postupy, upravuje ubytování a pracovní podmínky…“

„… kdy budu jíst, spát, močit… znám rutinu.“

„Zajisté, ale přesto si to projděte. Pokud máte dotazy, ptejte se hned.“

„Kdy můžu mluvit s manželkou?“

Doyle na něj vyvalil oči. „To nemyslíte vážně.“

„Je to moje žena.“

„Rozvedla se s vámi přede dvěma lety. Znáte rozsudek. Jestli se k ní přiblížíte víc než na sto metrů, budete zpátky za mřížemi, dřív než se nadechnete.“

Weinbeck se pokusil o přátelský úsměv. „Jak to mám dodržet? Nikdo mi neřekne, kde je. A já s ní potřebuju mluvit. Žádám jen o to, abych jí mohl zatelefonovat. Prej máte její číslo.“

„Nic takového, Weinbecku, dobře víte, že je to vyloučeno. Už jste si zavařil dost. Copak chcete všechno zahodit a vrátit se do Stillwateru, namísto abyste nám všem ušetřil potíže?“

Chování Kurta Weinbecka se okamžitě změnilo, tvář prostoupil nacvičený výraz úcty a poslušnosti. „Ne, pane, to rozhodně ne. Promiňte, že jsem se zmínil. Jen o ni mám starost. Rád bych věděl, jestli se jí daří dobře, nic víc.“

Doyle dlouho zkoumal mužův obličej. Krucinál, jak tyhle zjevy nenávidí, nenávidí je, protože si myslí, že ho můžou obehrát s úsměvem na rtech a předstírat souhlas se vším, jako by člověk byl úplný idiot. Všichni jsou to vypočítaví, zrádní parchanti. Opravdu tomu věřil. A přesto pod těžce vybojovanou ochrannou vrstvou cynismu se hloupě, rušivě mihotal plamínek idealismu. Nedokázal ho zaplašit a pravděpodobně proto i po tolika letech zklamání dál vykonával svou profesi. Hlava byla moudřejší, ale srdce stále věřilo, že i ten nejhorší ničema je stále lidskou bytostí a pokud mu kompetentní osoba podá ve správný okamžik pomocnou ruku, najde cestu zpátky. A co ho to stojí? Jedinou větu, pár uklidňujících slov.

„Sám jsem mluvil s vaší maželkou. Daří se jí teď dobře.“

Tentokrát se Weinbeck spontánně usmál a Doyle pookřál jako už měsíce ne.

„Děkuju, pane. Vaše slova pro mě hodně znamenají. Takže končíme?“

„Ještě deset minut.“

„Mohl bych dostat něco k pití? Třeba kolu? Viděl jsem v chodbě automat.“

Doyle k němu přisunul po stole několik formulářů. „Přinesu vám ji. Podepište se na místech, která jsem odfajfkoval. Čím dřív budete hotov, tím dřív odejdete.“ Uchopil Weinbeckův spis, aby ho odnesl s sebou, a když obcházel psací stůl, zastavil se, aby se ujistil, že se Weinbeck podepisuje na správném místě. Někteří z těch mizerů byli tak pitomí, že bez ohledu na zatržené řádky nepochopili, kam se mají podškrábnout.

Zahlédl, jak se směrem k němu blýskavě mihla čepel, ale ne včas.

7

Přestože bylo sobotní odpoledne, na radnici to hučelo jako v úle. Hlavní vchod ucpali snad všichni zpravodajové a kameramani ze státu a jako obvykle, kde běží kamery, tam se hrnou politikové.

Když si Magozzi a Gino klestili cestu „bez komentáře“ vřavou otázek, které třaskaly kolem dokola, Magozzi zaznamenal přítomnost neméně tří členů městské rady, několika zákonodárců, pracovníků pro styk s veřejností ze starostova úřadu a překvapivě i tiskového mluvčího odboru dopravy, bůhvíco tam dělal. Patrně doufal, že dosáhne zvýšení rozpočtu na zimní údržbu komunikací a veřejných prostor, aby mohl napříště odstranit veškeré bílé nadělení, do něhož by se daly ukrýt mrtvoly.

Jediným relativně klidným místem v celé budově bylo kupodivu oddělení vražd. Už přede dveřmi, které dělily recepci od kancelářské haly, slyšeli zevnitř vybraně zdvořilý hlas telefonující Glorie, a Magozzi nevěděl, co je znepokojivější: jestli to, že Gloria přišla do práce v sobotu, nebo že s někým hovoří tak uctivě. „Detektivové se zdržují stále na místě činu, pane. Ano, určitě to vyřídím.“

Gloria byla urostlá plnoštíhlá žena černé pleti, měla ostrý jazyk, úzkostlivě dbala na svůj zevnějšek a osvojila si svérázný, jedinečně nespoutaný styl. Přivykli tomu, že ji vídali s vlasy spletenými do drobounkých copánků i s pestrobarevným turbanem na hlavě, jednoho dne v sárí a nazítří v minisukni a střevících na platformě, ale tentokrát zvolila nečekanou inovaci.

Stála u psacího stolu v čele kanceláře s rukama na oblých bocích a shlížela na pomrkávající světélka na telefonní miniústředně – vypadala jako velmi vysoká a velmi černá Priscilla Presleyová. Vlasy jako uhel si vyztužila do tvaru kopírujícího dráhu přemetu s vrutem, nadýchané růžovočervené šaty se leskly a při každém pohybu šustily. Gino něco takového neviděl od doby, kdy mu táta ukazoval fotografie ze svého školního plesu, který se konal někdy v šerém dávnověku. Otevřel ústa, aby něco řekl, ale Gloria ho zpražila pohledem a ukázala na něj prstem.

„Umíš si odpustit srandičky, Rolsethe?“

„Jo.“

„To je dobře, protože na vtípky je moc špatný den.“

Gino přikývl. „Chtěl jsem jen říct, že jsi v tom vyložená hvězda. Červená ti ohromně sekne.“

„Pche.“ Rozložitá ramena jí trochu poklesla. „To není červená, mamlasi, ale třešňová, a pochopila bych, že tě model nenadchl, kdybys v něm viděl jednu nevěstu. Vypadala totiž, jako by ji zabalili do umaštěného ubrusu.“ Plácla šustivě pozadím na židli a zasténala. „Právě volal náčelník. Byl v půli cesty domů k jezeru, když s tou novinou vyrukovala média. Nestihne se vrátit před televizním zpravodajstvím o páté hodině, což je asi dobře. Místní stanice vyšperkovaly agenturní zprávu, CNN přebírá jejich materiály. Nejdřív informovali palcovými titulky, ten úvodní se povedl: ‚Sněhuláci – komplicové minneapoliského vraždění‘. Myslí si, kdovíjak nejsou fikaní, prevíti.“

Magozzimu tuhly lícní svaly. „Zatraceně, máme tady dva mrtvé strážníky.“

„Jistě, vraždy poldů spolehlivě upoutají, jenže tentokrát by je z čela hitparády vytlačily záběry uniformované hordy, jak před očima spousty plačících dětí bourá stovky sněhuláků.“

„Ježíšmarjá! Tohle ukazujou?“

„To si piš. Regionální, celonárodní televize a pravděpodobně už to letí i světem. Omílají jednu a tu samou sekvenci. Náčelník ohlásil na devátou hodinu tiskovku v přímém přenosu, chce mít v osm na stole všechno, co jste zchrastili, aby se zorientoval.“

Johnny McLaren a Tinker Lewis seděli v druhé polovině kanceláře u svých psacích stolů a žhavili telefony, zcela zavaleni papíry; jinak tu bylo prázdno. Magozzi a Gino přejeli na kolečkových židlích k Tinkerovu stolu, zčásti proto, že McLarenův vypadal jako vnitřek kontejneru na netříděný odpad v době stávky pracovníků komunálních služeb.

Tinker někomu do telefonu poděkoval a šetrně zavěsil. Po celou dobu, co ho Magozzi zná, si počíná ve všem šetrně, což je v oddělení vražd poměrně vzácné. Měl hnědé, neustále jakoby posmutnělé oči, a dnes je vyloženě prostoupil žal. „Druhý okrsek blokuje prakticky všechno, co se týče Tommyho Deatona a Tobyho Myersona. Jejich poslední interní hodnocení, hlášení o zatčeních, věci z jejich skříněk v šatně, zkrátka všechno kromě osobních dat. Seržant tvrdí, že ničím nevybočovali, ostatně dneska by si stejně na nic nevzpomněl. Všichni tam mají hlavu ve smutku.“

Magozzi přikývl. „Musíme s nimi zatřást, zjistit, jestli případ souvisí s profesí zavražděných nebo dokonce s činností Druhého okrsku.“

„Jo, tohle jim dělá kapku starost.“ Tinker se zadíval na McLarena, který s uchem přilepeným ke sluchátku cosi škrábal na útržek papíru. „Johnny mluví s chlapíkem, co s Myersonem občas vyrážel po službě mezi lidi. Vymáčkli jste něco z rodiny Deatonových?“

Magozzi zavrtěl hlavou. „Tlačili jsme na ně, jak jsme mohli, ale nic kloudného jsme z nich nedostali. Manželka padla jako podťatá, když jsme ji vyrozuměli. Sebralo ji to. Co rodina Tobyho Myersona?“

Tinker se opřel na židli, zavřel oči a znovu si vybavil matku Tobyho Myersona, znehybnělou na invalidním vozíku, jednu svraštělou tvář pokleslou po mozkové mrtvici, která ochromila polovinu jejího těla a ve značné míře i její řeč, leč nestrávila vědomí, emoce a oči, které vypovídaly víc, než se chtěl Tinker dovědět. „Jeho rodina rovná se matka. Toby o ni pečoval. Co s ní bude teď, je ve hvězdách.“

Pomalu odsouval fascikly pečlivě označené štítky na psacím stole stranou, některé silnější než ostatní. „Začala přicházet hlášení, brzy nás ovšem zavalí lavina. Dneska tam byly stovky lidí, musíme prozkoumat všechny fotografie a videozáznamy médií, vyslechnout obyvatele domů z okolí parku, a víte, jak to chodí. Jakmile se lidi dovědí o vraždě, hlásí nám tisíce zaparkovaných aut, která se jim zdají při zpětném pohledu podezřelá…“ Znechuceně si povzdechl, tváře se mu každým rokem ve službě o něco propadly. „Tenhle svazek bude vážit tunu.“

Magozzi přikývl. „Zapojili jste do toho Espinozu?“

„Toseví. Předáváme mu kopie všech materiálů, zavádí je do softwaru Opičkářů, ale potřebuje získat ještě spoustu údajů.“

„Jako vždycky.“

Johnny McLaren konečně zavěsil sluchátko a pohlédl krví podlitýma očima směrem k nim. Říkalo se, že ohnivě rusovlasý detektiv o každém víkendu vyrážel v pátek večer na flám, který se protáhl na osmačtyřicet hodin. Když ho teď Magozzi při sobotě viděl, docela tomu věřil. „Něco málo mám. Možná je to k něčemu, možná k ničemu. Toby Myerson a Tommy Deaton byli včera večer spolu. Oba jsou fanatici běhu na lyžích, nemohli se dočkat, až vyrazí do stopy.“

Gino pokýval hlavou. „Jo, to nám řekla i Deatonová manželka. Teda, když jsem omrknul prvního sněhuláka, napadlo mě, že do něj umístil trofej nějaký cáklý sériový vrah. Když jsme našli toho druhýho, povídám si, při svatým hovnisku, to je snad zimní olympiáda sériových vrahů. Pak vyšlo najevo, že oba jsou našinci, a vypadalo to na kreténa, co má pifku na poldy. Ale jelikož víme, že ti dva spolu kamarádili, může v tom hrát roli něco osobního. Ostatně třeba byl terčem jen jeden z nich, kdežto ten druhý se prostě připletl do cesty.“

Tinkerovi se to zalíbilo. „Možná to vůbec nesouvisí s tím, že sloužili u policie.“

„To by byl scénář snů.“

„Zamlouval by se mi víc, než kdyby sériový vrah kosil lidi náhodně nebo se zaměřil jen na poldy,“ prohlásil Magozzi.

„Pochopitelně. Což ovšem neznamená, že to tak není.“

Všichni zvedli hlavy, neboť na podlaze zaklapaly Gloriiny podpatky a uličku mezi psacími stoly vyplnila její postava v třešňovém odění. „Skočím si něco zakousnout, než se přihrne náčelník. Doufám, že pro něj shromažďujete hlášení?“

Rusovlasý hubeňour McLaren si ji prohlížel a zazubil se, rázem zapomněl na mrtvé policisty, zapeklitý případ a na to, že ho čeká noční bdění. „Prozraď mi, jak to, že ti tak odstává sukně?“

Gloria ho ignorovala. „Než se vrátím, ústředna bude registrovat všechny volající, ale dneska večer slouží Evelyn, tak mějte pochopení. Posledně přerušila telefonát předsedy městský rady, aby spojila náčelníkovi idiota, co tvrdil, že CIA v jeho obývacím pokoji plánuje svržení vlády. Náčelník ji málem vyhodil.“

„Já bych jí nic nevyčítal,“ ozval se Gino. „Předseda městský rady nebo idiot posedlej stihomamem, podle mě si jeden nevybere.“

Gloria se zavlnila, otočila se na podpatku a probodla očima McLarena. „Krinolína dělá divy,“ ucedila a vyšla ze dveří.

„Co je to krinolína?“ zašeptal McLaren.

Gino ho obdařil pohledem. „Ty jedno módní embryo! Je to v podstatě tvrdá spodnička. Vyztužená plastovými obručemi, co drží sukni od těla. Byl to hit padesátých let. Nejspíš chystá retrosvatbu. Žasnu, že ji něco takovýho zaujalo a dokonce ten vynález vzala na sebe.“

McLaren dál civěl na místo, kde naposled viděl Glorii.

Už hodinu byla naprostá tma, a Grace přesto stále i v domě slyšela znervózňující skřípění lopat o beton. Ve čtvrti obývané lidmi dělnických profesí nebylo mnoho sněhových fréz a lopaty se činily celý den, když z chodníků a příjezdových cest odstraňovaly následky včerejší chumelenice. Chopilo se jich pár srdnatých výrostků, kteří postupovali od domu k domu a inkasovali za spoustu těžké práce drobnou odměnu. Napůl dětských podnikavců nebylo ovšem nyní mnoho, většina jejich vrstevníků vysedávala u televize nebo herních konzolí a natahovala ruku po kapesném, jež dostávala za svou pouhou existenci. Těch pár, kteří se lopotili před malými staršími domy na Ashland Avenue v Saint Paulu, se nikdy neobtěžovalo zaklepat na dveře Grace MacBrideové.

Když před šesti lety dům zakoupila, nechala zabudovat do chodníku a příjezdové cesty vyhřívací rošty, takže by se po nich dalo jezdit na inlajnech i za sněhové kalamity. Ne že by se Grace štítila fyzické práce, ale tehdy se skrývala před většinou lidí a nehodlala se vystavovat jejich očím při prohazování cestičky minnesotskou zimou. Teď už jí sice nehrozilo, že by ji někdo chtěl zavraždit, ale není nic hloupějšího než pokoušet osud.

V útulném domku, který proměnila v pevnost, se dnes večer oddala svérázné macbrideovské nonšalanci.

Takto oblečenou Grace ještě nikdy nikdo neviděl, pochopitelně kromě Charlieho, a protože lidská řeč byla tím jediným, co pes dosud neovládal, nemohl ji pomluvit. Flanelovým pyžamem ji obdaroval Roadrunner, bylo jemné, teplé a – blahořečila tyčkovitému muži – černé. Zjevně koupi důkladně promyslel, protože nohavice kalhot byly dostatečně široké, aby umožnily snadný přístup k derringeru připevněnému ke kotníku, který neodložila, ani když pracovala doma. Nicméně jemný a lehký flanel jí neskýtal pocit bezpečí. Grace se od zbytku světa raději oddělovala odolnějšími tkaninami.

Kdyby to byl někdo jiný než Magozzi, neotevřela by domovní dveře. Když spatřil její odění, přitrouble se usmál. „Vida, ty jsi v pyžamu. To mě ohromně povzbuzuje.“

„Přišel jsi dřív, Leo.“

„Chtěl jsem ti pomoct s vařením.“

„Večeře je na sporáku. Zrovna jsem se chtěla obléct.“

„I s tím ti můžu pomoct.“

Grace po něm loupla očima a ustoupila stranou, Magozzi si odložil svrchník a pozdravil se s Charliem. V poslední době se tu objevoval často, takže pes k němu nevyrazil jako střela, když vešel. Radoval se, to ano, ale uměřeněji a téměř uctivě, jako by Charlieho maličký mozek zaregistroval Magozziho proměnu z kamaráda v pána. Grace to přijala se smíšenými pocity. „Na policajta, který má na krku dvě nové vraždy, jsi v dobrém rozmaru.“

Magozzi ani nevzhlédl a dál hladil psa. „Už to víš?“

„Volali Harley a Roadrunner, abych si pustila televizi.“

Narovnal se a zadíval se na ni, netvářil se vůbec rozjařeně. „Byli to taky policajti, Grace. Oba.“

Během půldruhého roku, co ji Magozzi znal, málokdy byl svědkem toho, že by Grace dala výrazněji najevo své city. Ve svých skoro pětatřiceti letech neměla v obličeji jedinou vrásku, žádné rýhy od smíchu v koutcích úst ani nejmenší stopu po mračení mezi obočím. Jako by hleděl do nepopsaného obličejíku nemluvněte nepoznamenaného životními radostmi a strastmi, a z toho Magozzi vždycky posmutněl. Ale občas, když se podíval velmi pozorně, spatřil v jejích očích něco, co se jinde neprojevilo.

„Promiň, Leo,“ vydechla a Magozzimu připadalo, že dveře, jež se za ním zavřely, ho oddělily od vnějšího světa a hrůz, které se v něm dějí.

Chopila se jeho ruky a odvedla ho do kuchyně, přehlédla to, co pobublávalo na sporáku, nalila dvě sklenice vína a posadila se naproti němu ke kuchyňskému stolu. „Pověz mi o tom,“ řekla a Magozzi si uvědomil, že taková slova neslyšel ještě od žádné ženy. Znělo to jako magická formule.

Tohle Ginovi skýtá Angela, pomyslel si. Člověk přijde domů utahaný, znechucený, a tam ho čeká báječná žena, kterou doopravdy zajímá, jak prožil den. To není maličkost. Nejenže se těší z toho, že jsou spolu, oni touží sdílet s tím druhým i čas, který netráví společně. V Magozzim dozrávala potřeba takové životadárné vzájemnosti. Docela rád by věděl, jestli si Grace uvědomuje, co právě činí.

„Čemu se usmíváš, Leo?“

Magozzi začal nenávidět svůj vlastní dům. Byl tmavý, prázdný, a co horšího, chyběla v něm žena i pes. S neuvěřitelně těžkým srdcem dnes večer opouštěl Grace, ale musí časně ráno do práce a do té doby je třeba pročíst spoustu naléhavých hlášení, což nepřicházelo v úvahu, pokud naproti němu seděla Grace ve flanelovém pyžamu.

Vytáhl z ledničky pivo Summit Pale, zapnul televizi a obrnil se vůči zprávám o desáté hodině.

Zpravodajský tým celý den vybrušoval událost dne tak, aby měla maximální dopad, a to se projevilo. Dramatický, rozjitřující text prošpikovaný přídavnými jmény jako strašlivý, otřesný a příšerný ladil s umně sestříhanou sekvencí, která prezentovala organizované, systematické vyšetřování ve vymezeném prostoru místa činu jako dění na fotbalovém stadionu zachváceném davovou panikou. Zvlášť působivé byly záběry křičících a plačících dětí, které přihlížely, jak muži v modrých uniformách ničí jednoho sněhuláka za druhým. Každá televizní stanice bez výjimky představila minneapoliskou policii jako bandu bezcitných debilů.

Všechny sice odvysílaly útržky z tiskové konference náčelníka Malchersona, ale ani ty nepůsobily dobře. Mistr klidného, otevřeného informování veřejnosti se tentokrát neprosadil. Začal dobře poukazem na případ bývalého trestance, posedlého záští proti policistům, kteří ho dostali za mříže, ale novináři ho neustále bombardovali otázkou, kterou si kladli sami policisté: Co je to za vraha, který ukrývá mrtvoly do sněhuláků? Vypadalo to jako nízkonákladový thriller.

Kristin Kellerová ze stanice Channel 3 nasadila manipulaci veřejným míněním nestydatě korunu. Záběry Magozziho a Gina prodírajících se beze slova mezi novináři do radnice komentovala nejponurejším tónem hodným zvěstování konce světa. „A tak člověka napadá, jestli minneapoliská policie netají pravdu, aby zabránila panice mezi obyvatelstvem metropole. Kriminální psycholog na odpočinku, který si přeje zůstat v anonymitě, mi sdělil, že pracné zabudovávání mrtvol do sněhuláků nepochybně odpovídá psychopatickému sériovému vrahovi…“ Dramaticky se odmlčela a zadívala se přímo do kamery. „Vrahovi, který velmi pravděpodobně udeří znovu.“

Telefon zazvonil dřív, než stačil rozbít pěstí obrazovku televizoru; ani se nemusel podívat na displej s číslem volajícího, věděl, kdo s ním chce mluvit.

„Zdar, Gino.“

„Leo, nedělej si žádný zábrany a vyjadřuj se jadrně podle libosti, kdežto já nemůžu, protože tu se mnou sedí děti.“

„Zřejmě koukáš na Channel 3.“

Gino zachrčel, zjevně se mu stěží podařilo zadržet nepublikovatelný výraz.

„V podstatě neřekli nic, o čem jsme neuvažovali sami, Gino.“

„Nejde o to, co řekli, ale jak to řekli. Těmi žvásty se dopouštějí šíření poplašné zprávy. Děti se budou bát sněhuláků. Přestanou je stavět. Až vyrostou, budou bránit ve stavění sněhuláků svým dětem. Televize přestane uvádět animovaný film Sněhulák Zmrzlík a v rádiu nebudou vysílat písničku z něj. Kvůli neomalenosti Kristin Kellerové se v celé zemi změní zimní krajina.“ Gino rázně zakončil spílání, zavěsil a zanechal Magozziho se zteplalým pivem a horou písemností.

8

Kurt Weinbeck procitl a pomrkával, poté se prudce napřímil na sedadle a poplašeně se rozhlížel. Přemítal hlavně, jak se mu podařilo usnout, a taky co ho probudilo. Pravděpodobně zima. Nebo možná poryvy větru, které rozhoupaly malé auto. Ne, vyloučeno. Tahle plechárna uvízla tak dokonale v dírách vyhrabaných čtyřmi pneumatikami, že by s ní nepohnul o píď ani hurikán.

Příkop byl neskutečně hluboký a každý minnesotský kluk věděl, co to znamená. Postavili tu mizernou silnici tak, že vedla přímo středem močálu, navezli pod ni spoustu zeminy, ale vystupovala jen o fous nad hladinu spodní vody. Takových silnic mírně nad okolním terénem byla ve státě řada a lemovaly je příkopy tak hluboké, že s jarním táním se v nich dalo utonout. Jezdit po nich v zimě připomínalo olympijskou soutěž automobilů na kladině. Uhnout o pár centimetrů na jednu či druhou stranu znamenalo, že to člověk měl za sebou.

Uvědomil si to v okamžiku, kdy auto dostalo smyk a odpoutalo se od vozovky. Nebýt na dně příkopu šedesát centimetrů čerstvého sněhu, při dopadu po nekonečných vteřinách by praskly nápravy. Nedařilo se mu odtud vyprostit, ač se snažil sebevíc. Rozhoupal auto dopředu dozadu, zatímco pneumatiky hrabaly ve sněhu a zavrtávaly se hlouběji o další centimetry, až začaly prokluzovat na ledovém základě a vůz definitivně uvízl. A co horšího, zahrabal se tak hluboko, že dveře svíral sníh a nedaly se otevřít.

Zkurvená sněhová rakev. Starý Cameron Weinbeck se zahrabal s autem tak hluboko, že sníh zatarasil dveře a on se zaboha nemohl dostat ven. Pochopitelně jako vždycky slušně nasával, proto mu možná zpočátku nebylo tak zle, když otupěle seděl a čekal, dokud mu nezamrzla oční víčka a neodpadly prokřehlé prsty. Pravděpodobně si ještě trochu užil, než dopil poslední láhev, a pak už to s ním šlo rychle z kopce.

Ve standardním, rutinním smutečním projevu nezazněly podrobnosti, ale když Kurt Weinbeck coby osmiletý stál nad otcovou rakví, lidé je přetřásali. A teď, po čtyřiadvaceti letech, měl naplnit rodinný odkaz on.

Málem si nadělal do kalhot, ale naštěstí ho napadlo stáhnout okno a protáhnout se jím.

Když se soukal z auta a škrábal z příkopu, hustě sněžilo a teplota na to, že měl na sobě lehký tříčtvrťák a tenisky, klesala až příliš rychle. Rozhlížel se po zasněžených lesích, pusté planině a opuštěné silnici a pomyslel si, že se ocitl uprostřed nicoty, což byl v tomto státě nadužívaný obrat, byť takový pocit člověka přepadal hned za humny metropolitního dvojměstí.

Televize vtloukala divákům do hlavy zásady bezpečného zimního cestování automobilem už od poloviny listopadu. Každý má vozit v kufru zvláštní výbavu: svíčky, zápalky, polévku v konzervě, přikrývky a mnoho dalších věcí, jež můžou zachránit život lidem, kteří provedou každou zimu stejnou hloupost jako on, jeho otec a řada Minnesotami. Potíž spočívala v tom, že lidé, kteří za sněhové bouře hloupě uvízli v příkopu, většinou prohloupili už tím, že s sebou doporučenou výbavu nevozili; v tomhle autě na potvoru chyběla. Ostatně tenhle zatrachtilý hatchback nemá ani pořádný kufr.

Další důležitá zásada zněla: Zůstaň u auta! Někdo tě najde. Kurt Weinbeck se rozhlížel a pomyslel si, že se sotva dočká. Kromě toho si ani moc nepřál, aby ho někdo našel. Musí pokračovat pěšky, dobrat se jiného auta a uhánět pryč z tohohle proklatého státu a – bože dej, ať se sem nikdy nevrátí.

Ale ještě předtím musí vyřídit poslední záležitost a ani na vteřinu nepomyslel na to, že ji pomine. Poslední tři roky se dusil v cele, uvažoval o ní, čekal na kýžený den, a ten teď nastal.

Odhrabal sníh od výfuku, vsoukal se zpátky do auta, aby se před náročnou cestou trochu zahřál a případně mu trochu oschly boty. Nastavil topení na nejvyšší výkon a stáhl okno tak, aby vznikla štěrbina a neudusil se výfukovými plyny.

Dobře udělal, pomyslel si, protože teplo ho rychle uspalo na celé dvě hodiny – byly už tři hodiny ráno – a nový sníh pravděpodobně před nějakou dobou výfuk znovu zaslepil.

Vypnul motor, podruhé a naposled vylezl oknem z auta a vykročil. Nevěděl, kde přesně je, ale věděl, kde musí být. Vrátí se k jezeru a vydá se po břehu, protože civilizace se v Minnesotě nachází vždycky poblíž vody. Nemovitosti na břehu jezera se prodávaly za proklatě velké peníze, byť byly i povážlivě zchátralé. Zpátky k jezeru nebylo tak daleko a snad se k němu dopachtí.

Když člověk pobývá příliš dlouho ve vězení, kde neustále svítí světlo, zapomene, jak vypadá opravdová tma. I krajina zahalená v bílém potřebuje aspoň nepatrně nasvítit, aby se vymanila z černi, jinak sejde naslepo. Měsíc je ideální – osvětluje zimní svět jako obrovský stroboskop –, ale při takové záplavě sněhu postačí i svit hvězd. Ale nesvítil měsíc ani hvězdy a on se obtížně orientoval i na silnici.

Jezero našel za půl hodiny, ale vůbec necítil nohy. Sněhová pokrývka na břehu jezera byla hlubší než na silnici, bořil se do ní po kolena, džíny nasákly sněhem, který povolil a vzápětí zmrzl, načež mu při každém kroku drásaly lýtka.

V příští půlhodině mu ztuhly tváře a zradily ho obličejové nervy, a přesto nespatřil jediný dům, jedinou stavbu, vyjma přízračných stínů rybářských budek na ledě, jichž si nevšímal. V mnoha z nich byla kamínka, bůhví že ho přitahovaly, ale nemohl couvnout.

Po další čtvrthodině dospěl k závěru, že dorazil k největšímu jezeru ve státě bez jediného domu na pobřeží, takže zemře. Přitom nebyla vlastně moc velká zima, aspoň podle minnesotských měřítek. Deset, možná patnáct stupňů pod nulou – umrznout k smrti za této mírné zimní teploty by bylo trapné.

A tak se mořil dalších deset minut, odbočil od břehu jezera a vystoupal do mírného kopce, kde se před ním rozprostřela plochá, pustá a zdánlivě nekonečná rovina. V kopci, jakkoli povlovném, málem vypustil duši. Než se vyškrábal nahoru, dvakrát upadl, plíce mu jen hořely a vlasy zbrocené potem mu přimrzly k čelu. Začal počítat kroky namísto minut a věděl, že to je špatné znamení. Ohni nohu v koleni, poručil si. Stehenní svaly zavyly bolestí, zvedl chodidlo a necítil, jak se znovu boří do sněhu, vzápětí zatajil dech a rozkašlal se, načež provedl totéž s druhou nohou. Při pátém kroku přestal počítat, protože si nevzpomněl, která číslovka následuje. A pak to spatřil.

Mdlé, slabé světlo, sotva v dálce viditelné skrze padající sníh, možná přelud, a možná taky ne. Opět začal počítat kroky.

Nebylo to takové útočiště, v jaké doufal, ale neproháněl se jím vítr a uvnitř bylo o několik stupňů tepleji než venku. Díkybohu mu zachránilo bídný život ve chvíli, kdy poprvé po dlouhé době měl pro co žít.

Má je pomsta, pomyslel si, vrávoral na promrzlých nohou, šátral ve tmě promrzlými prsty, až našel, co potřeboval, aby přežil noc.

9

Iris Rikkerová deset let nevstala před východem slunce a tohle se jí vůbec nelíbilo. Když klopýtavě postupovala ve tmě ložnicí k vypínači na zdi, narazila loktem do prádelníku a šlápla do kočičích zvratků.

„Doprčic. Doprčic.“

Provinilý kocour se zhmotnil, jen rozsvítila. Seděl vedle onoho malého překvapení a vyplašeně mhouřil oči, zorničky velikosti špendlíkové hlavičky.

„Vyznamenal ses, Puku,“ zabručela Iris, doskákala na bosé noze do koupelny a druhou strčila do vany.

Voda byla ledová. Iris sykla skrze zuby, když jí dopadla na nohu. Trvalo příliš dlouho, než teplá voda z antikvárního průtokového ohřívače ve sklepě vystoupala dvě podlaží, a Iris neměla času nazbyt. Musí si pořídit bojler. Posunul se v seznamu domácích vylepšení na první místo, teď si ho může dovolit. Konečně, aspoň něco.

Ani zvuk tekoucí vody nepřehlušil kvílení větru, který se opíral do severní strany staré zemědělské usedlosti. Zmrzlý déšť se sněhem bubnoval do okna koupelny, jehož dřevěný rám pokryly zmrazky. Nová okna. Asi by měla dostat přednost.

Zatímco si utírala nohu, pošilhávala po okně bičovaném krupkami a přemýšlela o tom, že se přestěhuje do Kalifornie nebo na Sibiř – kamkoli, kde se dá racionálně předpovědět počasí. Přede dvěma dny jela na kole k čtyři sta metrů vzdálené schránce na dopisy, včera zmizela pod třiceticentimetrovou vrstvou sněhu. K ránu ji pak další sněhová bouře obalila ledem, takže se nedala otevřít.

Kocour vyčkal, dokud Iris nevstala z toalety, načež vcupital do koupelny, zastavil se a civěl na ni.

„Voyeure. Vyblitý voyeure!“

Puk na ni zamrkal, načež k ní přešel a začal se jí třít o nohy. Iris si to vyložila jako kočičí omluvu a hladila prořídlý černý kožíšek. Kocourovi bylo na jaře patnáct let a neměla by mu vyčítat občasnou vzpouru zažívacího systému. „Chudáčku Puku! Není ti dobře?“

Kocour začal příst a pohotově se uvelebil Iris na nártu.

Bylo šest hodin ráno a pořád tma, když Iris konečně sestoupila do kuchyně. Oblékla si to, co si večer připravila po mučivé hodině nerozhodnosti. Černé dlouhé kalhoty, bílý svetr a černý blejzr na ni počkaly přehozené přes opěradlo židle. Poránu měla pod očima zarudlé kruhy a mejkap nepomohl.

Vypila polovinu prvního šálku kávy a snědla polovinu misky cereálií, když zazvonil telefon.

„To je Iris Rikkerová?“ zeptal se mužský hlas.

„Ano, kdo volá?“

„Poručík Sampson. Jsme dole u jezera Kittering, za veřejným přístavištěm, vyznáte se, ne?“

„Já…“

„U severního mola, hned za soudem, vedle Shortyho autoservisu. Máme tu mrtvolu.“

Iris znehybněla, telefon ji spojil se zbrusu novým světem. Nadechla se. „Za půl hodiny jsem tam.“

„To sotva. Silnice jsou zasraný. Ale jenom žádný strach. Tenhle vám neuteče.“

Na cvaknutí, které oznámilo náhlé ukončení spojení, zamrkala. Zavěsila, ustoupila o krok od telefonu a založila si ruce. Rozhlédla se po útulné kuchyni – bílé skříňky na příbory a nádobí, tmavozelená tapeta, džbán se sušenými květinami na dubovém stole. Voněla to tu čerstvou kávou a skořicovou svíčkou, kterou zapálila večer. Byla to pěkná kuchyně – prostá venkovská kuchyně – a telefonáty o mrtvolách sem nepatřily.

Na celé vnitřní straně dveří šatníku bylo zrcadlo a Iris, zatímco si obouvala deset let staré kozačky a černý kožešinový kabátek s kapucí, který si koupila minulý týden, se do něj dívala. Něco starého, něco nového, pomyslela si a podivila se nad tím, že sama sobě připadá tak malá – je to vůbec ona, ta křehká žena s blond vlasy a modrýma očima, příliš velkýma vzhledem k obličeji, a velmi bledou pletí?

Hernajs, tady nemají mrtvoly co dělat. Na mrtvoly nikdy nepřišla řeč, ani jednou.

Upřeně civěla do odrazu svých očí a hledala duševní posilu v tom, kým a čím byla – děvčetem z města, pak suplující učitelkou mateřského jazyka na kterékoli škole v okrese, která jí nabídla práci, až se nedávno stala pomocnicí šerifa a dva měsíce skromně pracovala na nočních směnách coby dispečerka, neboť učení na částečný úvazek nestačilo pokrýt její životní náklady. Iris zavřela oči a zhluboka, rozechvěle se nadechla. Tím byla do včerejška. Ode dneška je nově zvolenou šerifkou jednoho z největších venkovských okresů v Minnesotě a nějaký mamlas jménem Sampson si myslí, že je tou správnou osobou, které má telefonovat, když se někde najde mrtvola.

„Achich,“ vydechla do zrcadla, rozeběhla se do koupelny o patro výš a jentaktak to stihla.

Puk ji našel klečet před záchodovou mísou.

Iris se po něm nevraživě ohlédla. „Čum a uč se, Puku!“

Kromě obludy přebývající pod postelí a jiných podobně báječných strašáků dětských let se Iris nikdy ničeho doopravdy nebála. V životě, podle běžných měřítek šťastném, neměla důvod se bát. Tedy dokud ji neopustil Mark, ten mizera. Tím se z jakéhosi důvodu všechno změnilo. Náhle se v noci ozývaly ve starém domě zlověstné zvuky, ze tmy za okny se vynořovaly lidské obličeje. Teď stála s rukou na klice u zadních dveří, ochromená pomyšlením, že musí vykročit ven pod přístřešek, a to jen proto, že tam byla tma. Ach, jak ho za to nenávidí, otřásl jejím donedávna samozřejmým sebevědomím.

Krucinál, nikdy ses nebála tmy a nebojíš se jí ani teď.

„A basta,“ řekla nahlas, otevřela dveře a vykročila pod stříšku.

Jakmile Iris opustila hájemství domova, zaútočil na ni vítr. Strhl jí z hlavy kapuci a omotal jí vlasy v bláznivých propletencích kolem hlavy. Po čtyřech krocích od zadních dveří opustila kužel venkovního osvětlení a vstoupila do tmy. Prodírala se naslepo po kolena hlubokým sněhem ke svému exploreru SUV, a opět proklínala Marka, protože proházení příjezdové cesty patřilo k jeho úkolům. Škoda že nevydržel do prvního sněhu – hodně lidí při jeho odklízení zemřelo na infarkt.

Neviděla vůz, dokud do něj málem nevrazila, a světe div se – ten krám vypadal jako obrovská kostka ledu. Smetla sníh na čelním skle a narazila pod ním na slušnou vrstvu ledu, ten seškrábe možná tak za čtvrt hodiny. Kristapána, proč nekoupili dům s vyhřívanou garáží? To byla další věc, kterou trpce vyčítala Markovi, ačkoli tuhle hloupost zavinila výhradně sama. Mark totiž na tento drobný nedostatek nemovitosti poukázal, ale onoho dne bylo dvacet sedm stupňů nad nulou a svítilo slunce, takže kouzelné staré zemědělské stavení s krásnou zahradou a nízkou cenou na poutači ji dočasně obalamutilo.

Škubla za kliku dveří na straně řidiče a málem ji utrhla, ale zámek odolal. Samozřejmě ty zpropadené dveře zamrzly, protože jí bylo prostě souzeno, aby ji dnes ráno postihla veškerá možná nepřízeň, kterou minnesotská zima může uchystat. A kdo ví, jestli se jí podaří nastartovat, neboť byla nemožně laxní a nevyšetřila si čas k návštěvě autoservisu, aby nechala vyměnit baterii, přestože to měla už čtvrt roku na seznamu naléhavých úkolů. Zima je mírná, není to momentálně třeba, teď nemám čas, abych se tím zabývala, baterie počká do zítřka, do příštího týdne, měsíce, roku… Tak zní litanie rozeného váhavého střelce.

Vnitřně přeřadila z nefalšovaného naštvání na nejvyšší stupeň pěnění a začala bušit pěstí do mezírky mezi dveřmi a sloupkem karoserie ve snaze zbavit ji miniledovce, který se vytvořil přes noc, a když to nepomáhalo, zkusila to přizpůsobenou verzí kopů z halfvoleje.

Kopy se osvědčily a dveře se konečně skřípavě otevřely, přičemž Iris zasypala ledová tříšť. Odříkala modlitbičku, strčila klíček do zapalování a jak předpokládala, uvítalo ji tiché vytí startéru poháněného téměř vybitou baterií. To není dobré. Vůbec to není dobré. Dostává šerif špatnou známku za to, že se dostaví pozdě na místo vraždy? Objeví se na její pamětní desce opak smajlíka? Šerifka Iris Rikkerová

Dál protáčela motor, protože nevěděla, co jiného si počít, a propadala panice, protože vytí sláblo, ale staré esúvéčko přece jen zázrakem prskavě ožilo.

Očistila čelní sklo tak, aby viděla aspoň přímo před sebe, nechala běžet motor a několik minut působit odmrazovač, načež přidala plyn. Auto se zakymácelo, zápasilo se závějí, nicméně čtyři poháněná kola zapracovala a Iris se rozjela po okružní příjezdové cestě. V záři světlometů se záhy zjevila strašidelná stará stodola, kde přebývá duch.

Krucinál! Šlápla na brzdu, chvíli seděla bez hnutí a zírala na dveře v křídle velkých vrat zvečera zavřené, a nyní dokořán.

Byl to jeden z detailů, jimiž místní obyvatelé vyšperkovávali duchařské historky, které rádi vyprávěli o tomto starém stavení. Dveře se údajně samy otevíraly, za letní noci se ve tmě třepotala podivná světélka a ozýval se tichý nářek. Někteří lidé tvrdili, že ho slýchávali poté, co stará paní, jíž usedlost patřila, se s pistolí v ruce skácela mrtvá na příjezdové cestě. Byly to pochopitelně vzrušující nesmysly okořeňující opravdovou záhadu, a to proč stará paní skutečně svírala v ruce zbraň. Iris bezpečně věděla, že třepotavá světélka jsou svatojánské mušky a zvuky podobné nářku vyluzují kojoti žijící v lese za polnostmi. A záhadu otevíraných dveří vysvětlil bez prodlení typický projev zdejšího podnebí.

Stávalo se to během léta několikrát, prudký vítr se opřel zezadu do stodoly a dral se škvírami dovnitř. Zástrčka na sto let starých dveřích dávno ztratila původní tvar a udržovala je zavřené jen silou vůle, a ta pod náporem větru zakolísala. A dnes v noci se vítr opravdu vyřádil a rozumí se, že otevřel dveře dokořán. To se dá zcela logicky vysvětlit. Tak proč se jí potí dlaně?

Kašli na to. Tvař se, že sis ničeho nevšimla.

Ach, uf, ta myšlenka se jí zalíbila, jenže mrznoucí mokrý sníh se vršil u dolní části dveří. Za několik hodin přimrzne k podkladu a ledový klín způsobí, že dveře zůstanou otevřené celou zimu a vítr bude sníh zahánět do stodoly. Neměli tam uskladnit tu postel.

To byl jeden a jediný předmět materiální povahy, jehož si Iris doopravdy považovala – postel s nebesy z doby občanské války, kterou rodina vlastní už sto padesát let, a teď stojí v průvanu ve stodole mladší než ona, protože je příliš velká, aby prošla domovními dveřmi. Pečlivě ji obalila prošívanými přikrývkami a přikryla těžkou nepromokavou plachtou, ale věděla, že starému ořechovému dřevu sníh nesvědčí a stejně tak ani matracím.

Dá se to stihnout za půl minuty. Nejvýš za minutu.

A přesto dál seděla za volantem, pozorovala, jak mokrý sníh víří v paprscích světlometů, srdce jí přihlouple zadrhávalo, ale posléze si připadala směšně.

Rychle vystoupila z auta, brodila se po kolena sněhem a začala odkopávat nově vytvořenou ledovou překážku u dolní části dveří. Když místo dostatečně očistila, aby se dveře daly zavřít, prošla dveřním otvorem do tmy, jaká bývá jen v hlubokých jeskyních, a sáhla do kapsy pro baterku, kterou ovšem zapomněla na sedadle v autě.

Tiše zaklela a šouravě postupovala dál s tím, že něco tak velkého jako postel s nebesy ve tmě najde. Slyšela pod nohama šustit slámu, stará prkna popraskávala pod nápory větru, který necítila, a vysoko pod střechou spokojeně povrkávali holubi. Slyšela vrzání a sténání starých trámů, stěžovaly si tak na vítr, snažila se v tom vystopovat hudební prvky, ale znělo to jako hrůzostrašná zvuková stopa filmového hororu.

Konečně nahmatala pod rukama postel, dotýkala se noh obalených přikrývkami a plachty splývající z nebes přes postranice. A pak objevila růžek, kde vítr odhrnul prošívanou přikrývku a odhalil kousek matrace.

Stáhla si rukavice a vydechla úlevou, když zjistila, že matrace nenavlhla, zakryla holé místo a vydala se zpátky k autu.

Ve stodole za ní zpod prošívaných přikrývek na posteli hleděly dvě vytřeštěné oči.

10

I v SUV s pohonem čtyř kol trvalo Iris přes půl hodiny, než ujela dvacet pět kilometrů po okresní silnici ke křižovatce s Kittering Road. Poručík Sampson – nebo kdo to sakra byl – měl ohledně silnic pravdu. Na nové vrstvě ledovky to klouzalo, velké bílé chuchvalce se vynořovaly ze tmy a rozpleskávaly se na čelním skle. Napadlo dalších deset centimetrů sněhu, oznámil rozhlasový moderátor se zvrácenou radostí rodilého Minnesoťana.

Starousedlíci okresu Dundas považovali svůj domov za mezní území Minnesoty. Necelých sto kilometrů na jih lákalo studenty posledních ročníků střední školy dvojměstí Minneapolis-Saint Paul jako dvoudolarová děvka; ale krok za severní hranicí sousedního okresu člověk snadno narazil na cestách do kojota nebo medvěda.

Lidé samozřejmě přicházejí. Pustá krajina po obou stranách expresní dálnice se začínala zalidňovat a dokonce i ti, kteří mají farmaření jako koníčka a oblékají se u Armaniho, se odvážili tak daleko na sever, ale tam, kudy ujížděla Iris, bylo zatím domů žalostně málo a stály daleko od sebe.

Svírala prsty volant a představovala si, jak dlouho se musí plahočit v mrazu pro pomoc zdejší obyvatelé, jestliže jim dnes ráno ustřelí pneumatiky a auto skončí ve škarpě zahrnuté sněhem. Přesto mnoho lidí – zvlášť starousedlíků – se dívalo na mobilní telefony velmi podezíravě.

Když odbočila vlevo na úzkou, klikatící se silnici, kola exploreru se střídavě protáčela, zabírala a zase protáčela a Iris přemítala, jestli zemře na cestě hned první den v nové funkci. Jezero Kittering číhalo vlevo a o dvacet metrů níž než silnice, která se vpravo tiskla k úbočí kopce. Za pár měsíců se v bílém ledu objeví tůně černé vody jako otevřené tlamy hladové po dalším autě, jež se pustí do křížku s vysloužilými svodidly a prohraje.

Traduje se, že silnice na Kittering Hill k okresnímu soudu sprovodila ze světa víc lidí než tamní soudci obžalovaných, a zejména dnes tomu Iris Rikkerová věřila.

Než vyjela zrádný kopec, slízala si Iris veškerou rtěnku z dolního rtu a necítila ruce. Nahoře přestala křečovitě svírat volant a natahovala a pokrčovala prsty, aby v nich obnovila krevní oběh.

Dosmýkala se k jednopatrové zděné budově, k sídlu úřadu šerifa a vězení zároveň, jejíž okna žlutě svítila do sněžné tmy. Krátce se zadívala vlevo a zachvěla se při pomyšlení, že brzy vstoupí do budovy a postaví se tváří v tvář lidem, kteří se probudili do dnešního rána jako podřízení první šerifky v dějinách okresu. Měla koupit koblihy, koláčky a podobně. Snad by ji pak pustili dovnitř hlavním vchodem.

Za budovou soudu silnice prudce klesala k jezeru. Když dojela na její konec, uvědomila si, že je u veřejného přístaviště; na jezeře se rýsovaly rybářské budky obalené ledem. Shortyho autoservis, šedá stavba vyztužená kovovými sloupy, se nacházel přímo na břehu jezera. Jeho parkoviště zaplnila změť vozidel v různém stadiu zkázy a zbavená registračních značek včetně tahače, k němuž byl lanem připojen jako pes na vodítku ledem obalený zelený vrak. U něj postával ojíněný zástupce šerifa okresu Dundas.

Iris explorerem úplně zablokovala vjezd na parkoviště a prodírala se sněhem k němu.

„Rikkerová, jo?“ zeptal se zpod kapuce, která mu téměř zakrývala obličej.

Iris potlačila chuť odseknout: „Jo, Rikkerová,“ ale rozhodla se zachovat dekorum. „Ano. Vy jste poručík Sampson?“

„Jo.“

„Myslím, že se ještě neznáme,“ řekla Iris a natáhla ruku v palčáku, kterou poručík Sampson buď neviděl, nebo se rozhodl ignorovat. Obyvatelé okresu jí sice dali o sedm hlasů víc než úřadujícímu šerifovi, ale jeho podřízené to očividně nijak nepotěšilo.

Sampson bouchl pěstí do kufru vraku, Iris sebou škubla leknutím. „Lotynkový auto.“

Iris zašilhala skrze sněžný závoj na starou rachotinu. „Děláte si legraci? To auto je cenou v loterii?“

Zafrkal nebo si povzdechl či vydal jiný zvuk, který Iris neuměla rozšifrovat. A možná byl jeho původcem vítr. „Zapomeňte. Nejste zdejší.“

Iris nejdřív chtěla podotknout, že žije v okrese už celý rok a její boty od té doby nevkročily na chodník metropole, ale rozmyslela si to. V takovém kraji zůstane navždy cizákem, pokud se nenarodila ve stavení, které vlastnoručně postavil s pomocí páru mezků její prapraděd, nebo se nebude moci prokázat něčím podobně nesmyslným.

„Každou zimu putuje vrak na zamrzlý jezero,“ vysvětloval. „Celej okres pak sází na den a hodinu, kdy se ta stará šunka proboří ledem. Pamatuju to od dětství. Vítěz se smí rok chvástat, výtěžek jde na charitu. Jenže tentokrát nějaký kretén odtáhl auťák nad spodní pramen, teplá vlna v posledních týdnech způsobila, že led včera praskl, a vrak šel pod vodu dřív, než se přehnala první sněhová bouře.“

Iris potlačila nutkavý třas a snažila se tvářit šerifovsky. „Takže mrtvola je v tom autě?“

„Ne. Já jen aby řeč nestála. Mrtvola je tamhle.“ Trhl hlavou směrem k jezeru. „Hned za tím shlukem budek. Pojďte.“

Rázem byl o tři metry před ní a málem se jí ztratil v houstnoucím sněžení. Iris honem rozpohybovala nohy a pospíšila za ním k pobřežní čáře a dál na led, který určitě čekal na jediný chybný krok městského děvčete, aby praskl a stáhl ji do mrazivých hloubek. Tak proto jí vykládal o tom autě, mizera, pomyslela si. Aby věděla, že led pod ní může kdykoli prasknout.

Mizera, mizera, mizera, opakovala si v duchu a plahočila se za ním zmrzlými návějemi, které vypadaly jako vzdouvající se vlny, potila se pod vrstvami oblečení a přesvědčovala sama sebe, že to dokáže. Jestli přežije tenhle pochod, ohledání mrtvoly bude hračka. Ostatně mrtvoly už viděla. Chodila na pohřby. A samozřejmě si miliónkrát představovala mrtvého svého exmanžela, nejlépe vedle devatenáctileté děvky, k níž utekl ani ne za měsíc po tom, co ji nastěhoval do staré zchátralé zemědělské usedlosti tak daleko od hlavního města, že lidé jako by tu mluvili i jiným jazykem.

Když se Sampson náhle zastavil, div nenarazila do jeho zad. Iris ve vířícím sněhu mhouřila oči a spatřila v bezprostřední blízkosti dva pomocníky úřadu šerifa v zimní výstroji. Jeden čučel a mlčel. Druhý, dětsky buclatý a modrooký, pokývl hlavou. „Dobrýtro, šerifko. Jsem Neville, k vašim službám.“

„Dobrý den,“ řekla Iris a zatajila dech, když podřízení ustoupili stranou, aby jí ukázali, co se skrývá za nimi.

Svým způsobem to nebylo tak hrozné, jak se obávala – žádné tratoliště krve, to, nač se dívala, na první pohled nevypadalo jako mrtvá lidská bytost –, ale v jistém smyslu to bylo horší; třebaže Iris neměla solidní bojler nebo kotel ústředního topení, měla televizor a sledovala vysílání dlouho do noci.

„Panebože,“ zamumlala a hleděla na tlustého zledovatělého sněhuláka opřeného o jednu z ledem obalených rybářských budek. Sněhulákova hlava a sněhulákovo tělo nebyly tak pohádkově dokonalé jako u těch, co viděla v noci v televizním zpravodajství, ale byly na dosah – a ze ztěžklého, zmrzlého sněhu čouhaly ruce. Natažené, bělostně modré a nepochybně lidské ruce držely rybářskou udici.

„Předpokládám, že jste večer viděla telku,“ poznamenal Sampson.

Iris dokázala jen přikývnout.

„Podle všeho tu máme sněhuláka číslo tři.“

Iris se dostatečně nadechla a zeptala se: „Povolal jste koronera?“

„Hned po vás.“

„Kde tedy je?“

„V Mexiku.“

„V Mexiku?“

Sampson pokrčil rameny. „Je leden a jsme v Minnesotě. Kdo mohl, odjel do Mexika. Tohohle se bude chtít ujmout minneapoliská policie a kriminalistická laboratoř. Podle mě se přerazí, aby tu byli do pěti minut po našem telefonátu.“

„Z Minneapolisu?“ Iris se v mrazivém vzduchu kouřilo od úst, svítalo. „Na těchhle silnicích jim potrvá hodiny, než se sem dostanou.“

„Tak ať.“

„Kdy jste jim telefonoval?“

„Já netelefonoval.“

„Proč?“

„Nejsem kompetentní.“

Iris v mrazivém svítání pobouřeně zasupěla a zatoužila po několika klidných nocích na dispečinku, aby si početla v manuálu upřesňujícím předpisy, pokud něco takového vzniklo. „Hm, kdo je kompetentní?“

„Jen šerif.“

Iris zavřela oči a zalovila v kapse kožešinového kabátku po mobilním telefonu. „Komu mám volat, jaké číslo?“ Sampson kopal do sněhu kanadami, očividně teplejšími než její kozačky. „Bejt na mně, brnknu na minneapoliskou policii detektivům Magozzimu a Rolsethovi. Včera v parku okukovali ty sněhuláky. Ale volejte na pevnou linku, zvlášť v tomhle nečasu. Musím do úřadu, kdyby se ozvali.“

„Výborně. Poslyšte, vy jste zdejší vyšetřovatel vražd?“

„Ne.“

„Hm, tak sem povolejte toho pravého, ať převezme místo činu.“

„Vyšetřovatel vražd už je tady.“

Iris upřela zrak na dva pomocníky, kteří páskou vymezovali obdélník kolem sněhuláka. „Který z nich to je?“

Tentokrát Sampson udělal vlevo hleď, aby se na ni podíval, a Iris spatřila poprvé jeho obličej. Usmíval se, byť spoře. „To jste přece vy, šerifko Rikkerová.“

11

Magozziho probudilo v pět hodin ráno bubnování ledových krupek do okna ložnice. Překulil se na bok, ucpal si uši polštářem, aby čelil zvuku, načež si vzpomněl, že někdo zavraždil policisty a zazdil je do sněhuláků.

Během půlhodiny se osprchoval a oblékl, na pánvičce si připravil míchaná vajíčka s lahůdkovou šunkou a nevšímal si kazatele, který se objevil na obrazovce, jen pustil televizi. Čert aby to vzal. Nedělní ráno. I ve státě závisláků na zpravodajství a předpovědi počasí kralovalo v éteru jeden den v týdnu náboženství, a pokud někdo chtěl vědět, jestli v noci nenastal konec světa, musel počkat, dokud muži v černých hábitech konečně neřeknou, že boží láska je všude. Magozzi usoudil, že nikdo z těch horlivců zřejmě neviděl zprávy.

Zatímco snídal, surfoval po televizních kanálech a zjistil, že v regionálních zprávách poněkud rozšířili to, co odvysílali včera, kdežto kabelové stanice se spokojily s prvními materiály z Minneapolisu, patrně proto, že byly kvalitní. Několik roztřesených amatérských záběrů Magozzi v noci neviděl – občané už stačili prodat videa se svými šťastnými dětmi stavějícími sněhuláky a minneapoliskými policisty, kteří je při hledání mrtvol rozmetávali.

Slyšel z ulice rachocení a skřípot městských sněhových pluhů a posypových vozů a zahlodalo v něm rozčarování, byť v porovnání se situací před třiceti lety. V jeho dětství sněžení jako včera ochromilo metropoli nejméně na den, možná na dva – všichni zůstali doma a radovali se z nečekaných prázdnin, hodiny jako by se otočily zpátky o sto let. Táta vytáhl děti sáňkovat přímo na ulici, maminka doma pekla koláčky a vařila ve velkém hrnci silnou polévku a celý dům voněl vlněnými palčáky usychajícími na radiátoru. Ale nakonec zaslechli hrozivý zvuk, velká nákladní auta před sebou tlačila pluhy, tváře rodičů se rozšířily úlevou, že se všechno vrací k normálu, kdežto děti zabědovaly a honem dokončovaly domácí úkoly, které odložily stranou.

Ministerstvo dopravy od té doby urazilo značný kus cesty a Minneapolis se naučil vyrovnat se s čímkoli, co mohla způsobit příroda. Úklid vozovek, chodníků a parkovišť probíhal rychleji než kdekoli v zemi a Magozzi nepamatoval, kdy naposled odpadla škola a nikde se nepracovalo celý den, natož dva dny po sobě. Pokrok se vždycky neztotožňuje s dobrem, usoudil.

Gino telefonoval, právě když mířil ke dveřím. „Co právě děláš?“

„Jdu se ven podívat po dětech, které bych vytáhl sáňkovat.“

„Zabil bys je. Venku mrzne. Vyraz do práce. Hned jak přijedeš, máme se dostavit do kanceláře k Malchersonovi.“

„Ty už jsi v práci?“

„Zrovna vjíždím na parkoviště, mimochodem, na nedělní ráno hodně zaplněný.“

„Budu tam za dvacet minut.“

„Nebudeš, leda pomlácený. To, čím sypou silnice, aby roztál led, dneska ráno nefunguje. Trochu jsem na to šlápnul a projel jsem tři semafory za sebou na červenou. Nesednu za volant do jarního tání. Vem si vysoký boty, má ještě sněžit.“

Náčelník Malcherson dokonale ztělesňoval minnesotský stoicismus a skandinávskou věcnost – patrně prožíval i nějaké emoce, ale zjevně nebyly určeny pro veřejnost. Dneska ráno ovšem tíha ztráty dvou mužů očividně poznamenala jeho obličej, tvářil se jako zpráskaný pes. Zdálo se, že povislá pleť pod posmutnělýma očima a výrazná spodní čelist ohaře poklesly od tiskové konference o několik centimetrů, jako by si je celou noc stahoval rukama dolů. Když Gino a Magozzi vstoupili do kanceláře, sotva vzhlédl od papírů na psacím stole. „Dobré ráno, detektivové. Posaďte se prosím.“

I Gino, který zřídkakdy propásl příležitost komentovat náčelníkovu fikanou eleganci v odívání, se krotil a zdvořile šel rovnou k věci. „Dobrýtro, šéfe. Včera večer jste na tiskovce úžasně zabodoval. Nebylo snadný tam stát a zachovat klid, když vás všichni pisálkové jebali.“

Malcherson ho ignoroval. Kdyby se někdy hlouběji zamyslel nad lichotkami detektiva Rolsetha, patrně by ho propustil na hodinu.

„Musíme v tomto případě postupovat velmi rychle, pánové. Novináři se drží zuby nehty scénáře o sériovém vrahovi, my se k tomu musíme vyjádřit a doufám, že tuto eventualitu vyloučíme. Bohužel jsem v hlášeních ze včerejška nenašel nic, co by rozptýlilo obavy.“

„My taky ne, šéfe,“ řekl Gino. „Mohl to být bývalý ukřivděný polda, jak jste prohlásil, nebo magor na kebuli z blázince a vůbec leckdo. Žurnalisti se na tom točí, protože se pinoží za sledovaností a vyšším nákladem. Rozdíl mezi námi a jimi je v tom, že jim ukvapený závěry projdou, kdežto my musíme respektovat fakta.“

Malcherson přikývl, sklapl spisovou mapu s hlášeními ze včerejší noci a uložil ji do zásuvky. Nikdy nehromadil na dokonale vyleštěném psacím stole nic, čím se momentálně nezabýval, nestály na něm ani fotografie členů rodiny. Ty umně naaranžoval na polici v knihovně. „Máte pro mě poránu něco nového?“

Magozzi přisvědčil a položil nadité desky na psací stůl s téměř provinilým pocitem, že ho zaneřádil. „To jsou kopie protokolů ze soudní pitvy a předběžné závěry kriminalistické laboratoře.“

Malcherson ztrápeně pohlédl na obsáhlý fascikl. „Můžete pro mě nové informace shrnout?“

Magozzi otevřel vlastní desky a začal odškrtávat položky. „Všechny střely na místě činu vypálila dvaadvacítka, balistikové na nich dál pracují. Víc se dozvíme k polednímu. Našly se stopy, ale na obou místech značně znehodnocené, Jimmy Grimm pochybuje, že z nich zmoudříme. Když jsme včera odjeli z místa činu, technici výjezdovky objevili stopy krve, která odpovídá krevní skupině Tobyho Myersona, a jednu jeho rukavici.“

„Myslíme si, že se to odehrálo takhle,“ pokračoval Gino. „Tommy Deaton běžel ve stopě před Myersonem, vrah na něj číhal za stromy a zčistajasna ho překvapil, když se blížil k lesíku. Myerson viděl, že ji kamarád koupil, sundal rukavici a sáhl po pistoli. Jenže vrah měl buď kliku, nebo je to rozený ostřelovač a trefil ho do ruky se zbraní, což vysvětluje tu krvavou stopu. Myerson překonal ještě skoro celou pláň, což není špatný výkon, když uvážíme, že střela mu roztříštila loketní kost. Pak ho zasáhla další do krční páteře, nejspíš v bezprostřední blízkosti místa, kde kolem něj střelec uplácal sněhuláka, protože pravděpodobně okamžitě ochrnul.“

Malcherson si chvíli v duchu představoval dění popsané Ginem, jeho maska skandinávského ledovce nepovolovala. „Bohužel, a to mě znepokojuje nejvíc, naprosto nic na místě činu nepopírá verzi o sériovém vrahovi. Něco ji dokonce podporuje.“

„Co konkrétně, náčelníku?“ otázal se Magozzi.

„Ty mrkve.“

Magozzi se na něj usmál. Prvotřídní oblek a vypulírovaný zevnějšek dosud nepotlačil v náčelníkovi detektiva, žil v něm dál, Malcherson stále myslel jako policista. „To je správný postřeh, pane. Mnoho lidí vozí v autě pro všechny případy lano, ale mrkev je velmi výmluvná. Dotyčný se připravil na to, že bude stavět sněhuláka.“

Malchersonův telefon zablikal. „Omluvte mě prosím na okamžik, pánové.“

Magozzi se poněkud usmál náčelníkově vybrané zdvořilosti a pozoroval, jak Malcherson telefonuje a zároveň sáhl po lékovce s tabletami. Zdánlivě dlouho si rychle a urputně něco zapisoval, aniž reagoval slovy na sdělení volající osoby. „Okamžitě to rozjedu, šerifko,“ řekl konečně. „Detektivové Magozzi a Rolseth právě shodou okolností sedí u mě v kanceláři. Vydržte prosím, hned vás přepnu na repro.“ Přidržel hovor a Magozzi si všiml, že náčelník je o tři odstíny bledší než před několika minutami.

„To je šerifka Iris Rikkerová z okresu Dundas.“

Gino pokývl hlavou, poznal jméno, které se před dvěma měsíci objevilo v novinách. „Jestli je někdo zelenáč mezi zelenáči, tak je to ona. Tahle dispečerka porazila ve volbách na hlavu úřadujícího šerifa.“

„Správně. Zřejmě má vlastního sněhuláka. Poslechněte si, co má na srdci.“ Stiskl tlačítko a pokynul Magozzimu, který se naklonil k telefonu.

„Tady Leo Magozzi, šerifko Rikkerová. Náčelník nás informoval, že jste našli dalšího sněhuláka, jako jsou ti naši.“

„Už jsem řekla náčelníkovi, že si nejsem úplně jista. Podle toho, co jsem viděla v noci v televizi, nevypadá přesně jako ti včerejší v Parku Theodora Wirtha, ačkoli tak původně mohl vypadat. Těžko se mi to za dané situace posuzuje.“ Magozzi se zamračil, snažil se ze spršky slov vytřídit to podstatné. Připomnělo mu to hovory s agenty FBI. „Vysvětlete nám to, prosím.“

„Vaši sněhuláci vypadali jako výtvory velmi šikovných rukou, skoro jako umělecká díla.“

„A ten váš?“

„Tady ráno padal mrznoucí déšť, pak mokrý sníh a teď chumelí…“

„Tady taky.“

„… takže i jestli to zpočátku byl zjevný duplikát, povětrnostní podmínky podobu vážně poznamenaly. Poslala jsem vašemu náčelníkovi fotografie, posuďte sami.“

Magozzi pozoroval náčelníka Malchersona, jak u počítače na komodě za psacím stolem stahuje z internetu soubor.

„Zatím se všemožně snažíme za současných podmínek uchovat místo činu v původním stavu,“ pokračovala šerifka Rikkerová. „To znamená, že jsme nerozebrali sněhuláka a neprovedli jsme ani prvotní ohledání zesnulého, nemůžeme tudíž ani s jistotou konstatovat, že došlo k vraždě.“

Gino zvučně zívl a i Magozzi mírně pěnil. „Víte jistě, že uvnitř je mrtvola?“

V následné pauze málem zaslechl, jak přešlápla, načež o poznání úsečněji odpověděla: „Vím to naprosto jistě, detektive. Lidské ruce trčí ven. Podívejte se na fotografii.“

„Nemůže to být někdo, koho zaskočila vánice a zasypal ho sníh?“

Tentokrát se odmlka protahovala a na Magozziho dýchla z dálky podrážděnost. S mnoha policistkami je potíž, zvlášť se ženami na vysokých postech, aspoň podle jeho zkušeností. Nedokážou přijmout dobře míněnou poznámku jako muži. „Objekt má velmi určitý tvar, detektive. Provedení sice zaostává a povětrnostní vlivy si vybraly svou daň, ale nám všem je nad slunce jasnější, že někdo obestavěl tělo sněhulákem. Zvažte souvislost s vaším případem. Považovali jsme řekněme za slušnost vás vyrozumět. Až prostudujete fotografii, možná snáz rozhodnete, zda je nezbytné vyslat sem za stávajících povětrnostních podmínek své lidi.“

… možná snáz rozhodnete, zda je nezbytné…? Do háje, kdo se tak vyjadřuje? Magozzi si třel spánek a viděl, že Gino dělá totéž a tváří se ztrápeně. Z té ženy je bude ještě pořádně bolet hlava.

„Dobře, šerifko Rikkerová. Vidím, že náčelník stáhl váš snímek. Vydržíte chvilku, než si ho prohlédneme?“

„Samozřejmě.“

Malcherson přidržel hovor a ustoupil stranou, aby Gino a Magozzi viděli na monitor počítače.

„Propáníčka, ta je háklivá,“ zavrčel Gino. „Jako by jeden mluvil s dikobrazem.“ Nato si oba detektivové dlouho soustředěně prohlíželi digitální fotografii.

„Ouha, máme tu dalšího,“ konstatoval Gino.

Magozzi se natáhl a stiskl tlačítko na náčelníkově telefonu. „Šerifko Rikkerová? Odpusťte, že jsme vás nechali čekat. Detektiv Rolseth a já přijedeme co nejdřív. Máte problémy s nasazením výjezdové skupiny techniků na místo činu?“

„Zavolám do kriminalistické laboratoře, jakmile skončíme.“

„Nechte to na nás. Rád bych tam měl stejný tým, který pracoval na sněhulácích v parku.“

„Ovšem, pane.“

Magozzi povytáhl obočí. Předtím reagovala podrážděně, teď ho oslovuje „pane“. Navíc jim projevila přízeň i tím, že podrobně popsala, kudy pojedou, a zakončila telefonát poděkováním všem – aspoň to tak Magozzi pochopil. Mluvila zdvořile, vážně a poněkud zdlouhavě, na všechny se obrátila jménem, jako by je četla z poznámek, což pravděpodobně činila. Jestli tohle je policajtka, Magozzi je medvídek Pú.

„Nepoznal jsem poldu, co by takhle bublal,“ poznamenal Gino, když náčelník ukončil hovor.

„Abych uvedl věci na pravou míru, než se stala strážkyní zákona, vyučovala mateřský jazyk,“ řekl Malcherson.

„Děláte si srandu? No, tím se všechno vysvětluje. Jen americká učitelka vychrlí pět set slov, aby řekla to, co se dá shrnout do čtyř. Nerad bych, aby mě zatýkala – určitě by mi sdělila moje práva ve vlastní desetistránkové verzi.“

Malcherson si ho kysele změřil očima. „Mě její lingvistická vytříbenost inspiruje. Nemusím snad vám oběma připomínat, abyste se k šerifce Rikkerové chovali se stejným respektem jako k jiným voleným činitelům a kolegům střežícím zákon, slovní projev nevyjímaje.“

„Kliďánko, náčelníku. Buduji respektovat, než něco zmrví, zatím se zdá, že si vede slušně. Jen by se měla dostat rychlejc k jádru pudla. V naší práci hraje čas většinou důležitou roli, ne?“

Iris Rikkerová v okrese Dundas zavěsila a zavřela oči, aby neviděla kancelář, v níž seděla. V duchu si opakovala předchozí rozhovor a snažila se zbavit pocitu, že minneapoliští detektivové ji považují za naprostou idiotku.

Její myšlenky přerušilo nedbalé zaklepání na dveře, s dusotem vstoupil poručík Sampson, stáhl si kapuci bundy a kolem dokola roztrousil sníh. „Co minneapoliská policie?“

Iris na stručnou otázku stručně odpověděla. „Detektivové Magozzi a Rolseth už vyrazili. Posílají sem i stejnou výjezdovou skupinu, která pracovala na místě činu v Minneapolisu.“

Sampson sebou plácl na rozměrnou koženou pohovku a natáhl nohy k odpočinku. „Dobře tak.“

Iris vstala a zadívala se oknem k jezeru, napadlo ji, že je výhodné mít místo činu na dohled z okna šerifské kanceláře. V houstnoucím sněžení toho moc neviděla a byla ráda. „Potřebujeme zakrýt místo činu plastovými fóliemi, aby se uchovalo pokud možno neporušené. Máme něco takového?“

Sampson neodpověděl hned, Iris se tedy otočila a pohlédla směrem k němu. Nelíbilo se jí, že se vyvaluje na pohovce jako ve svém obývacím pokoji. Copak to není nezdvořilé? Právě se ujala svého úřadu a jestli má odvádět dobrou práci, musí prosadit základní pravidla slušnosti hned na začátku, a teď se k tomu naskytla první vhodná příležitost…

„Plastový fólie jsou dobrej nápad,“ řekl poručík Sampson a rozmetal vnitřní monolog o vhodném chování, který hodlala zopakovat nahlas, dokonale ji zmátl, vypadalo to, že ji snad chtěl svými slovy potěšit. „Ale netlačte na pilu. Poslal jsem hochy do půjčovny pro stan. Už ho staví. Bože, to je ráno! Dáte si do oken paličkovaný záclony, nebo je necháte tak?“

Iris ho probodávala očima dobrou minutu, nakonec usoudila, že by snáz změnila chování dešťovky. Pravda, člověk jako Sampson patřil k tomuto úřadu víc než ona. Bez kapuce vypadal jinak. Měl kaštanové vlasy, které ladily s bystrýma hnědýma očima, a na tváři víkendové strniště. Vypadal přesně jako ten, kdo patří do dřevem obložené kanceláře s LCD televizorem, koženou pohovkou a hromádkou časopisů Playboy na stole.

Sampson se zvedl z pohovky, zjevně rozmrzelý jejím mlčením. „Rád bych věděl, jestli nám píchnou hoši z Minneapolisu, nebo tady budeme muset vyšetřovat sami.“ Zastavil se ve dveřích. „Asi byste měla vyslechnout noční uklízečku, co objevila mrtvolu.“

Iris zaškubalo oční víčko. „Ano, ovšem.“

„Pošlu ji sem. Margie Jensenová, jestli ji neznáte.“

„Děkuju.“

Iris vyčkala, až vyjde z kanceláře, načež klesla zpět do pitomého koženého křesla a zatoužila po smrti, nebo aspoň po domově s kocourem, který se jí vyzvrací u nohou.

Vůbec ji nenapadlo zeptat se, kdo objevil mrtvolu. Krucinál, neví si s ničím rady. A Sampson to ví.

Nikoho neoblafneš, Iris. Nebyla jsi pochůzkářkou, nehlídkovala jsi a nevyšetřovala na místě činu. Nemluvíš ani stejnou řečí jako tihle lidé.

Postarší malá žena v pracovní kombinéze zaklepala násadou smetáku do dveřní zárubně a ihned vstoupila dovnitř. „Jsem uklízečka Margie Jensenová a nic nevím.“

Iris se na ni usmála. Tak to jsme dvě.

12

Táhlo na devátou hodinu a hustě sněžilo, když Magozzi a Gino konečně nasedli do jednoho z policejních vozidel do města i do terénu a vyrazili na sever.

Magozzi řídil, Gino strnule, mlčky seděl vedle něj, příliš těsný bezpečnostní pás si upravil na břiše coby svérázný bypass a upřeně civěl čelním sklem, jako by mohl zabránit katastrofě, když nebude mrkat. „Tyhle podělaný rádoby off-roady nesnáším,“ řekl konečně. „Sedíme hrozně vysoko. Vsadím se, že se cestou dvacetkrát převrátíme.“

„Nepřevrátíme,“ oponoval Magozzi. „Ledové koleje pod sněhem jsou hodně hluboké.“

Ranní ledové krupobití se změnilo v chumelenici s prudkými poryvy větru, sněhové pluhy se stěží udržely i na komunikacích ve městě. Magozzi odhadl viditelnost na délku plus-minus dvou aut. Když vyjeli ze skrytu budov v centru, podmínky se zhoršily, natož pak jakmile za sebou nechali předměstí a pokračovali otevřenou krajinou.

„Připadá mi, že jsme přejeli konec světa, Leo. Prd vidím.“

„Po obou stranách se rozkládají bažiny, nic tu nebrzdí vítr. Zlepší se to, až vjedeme do lesů.“ Magozzi vedl vůz novou, snad deseticentimetrovou vrstvou sněhu, která se utvořila po posledním průjezdu pluhu.

„Víš jistě, že jsou tam někde lesy?“

Magozzi se intenzivně soustředil, aby viděl okraje vozovky. „Nevím, a neotravuj. Jedeme na sever. A sever Minnesoty je známý svými lesy, ne? Opři si hlavu. Zamlžuješ čelní sklo.“

Gino zaklonil hlavu, snažil se vypnout, ale za pár vteřin se znovu nachýlil dopředu a mžoural do vířícího sněhu. „Jedeš moc rychle.“

„Hernajs, Gino, uklidni se. Pořád mě vytáčíš, meleš jako stará bába. Když jsme spolu hlídkovali, jezdil jsi jako šílenec.“

„Jo, ale oženil jsem se, mám děti a rád bych se dočkal jejich maturity.“

Magozzi si povzdechl a ubral plyn. „Tak. Jedu padesátkou. Přežiješ to?“

„Dám ti vědět. Sakra, snad nejedeme nadarmo, už teď mě tenhle vejlet stál deset let života.“

„Bude to stejný pachatel nebo napodobitel. Malér je to v obou případech a taky nehodlám srážet podpatky při spolupráci s tou podivnou šerifkou.“

„To mi povídej. Podle náčelníka je to učitelka jazyka mateřského a mně se hned vybavila slečna Kinneová, jak práská pravítkem do katedry. Vychrtlá, zakyslá stará rachejtle. Nad vším ohrnovala nos, nasraná na celej svět. Mluvila stejně jako ta Rikkerová, nikdy jsem jí pořádně nerozuměl. Chrlila slova jako vodopád. Jen proto, že má někdo ohromnou slovní zásobu, nemusí ji nacpat do jediný věty, ne?“

„Třeba byla nervózní.“

„Když myslíš. Připrav se, že mi budeš tlumočit. Když polda hýří přídavnými jmény, jeden si těžko vybere, můj mozek hned stávkuje… Kristapána, Leo, sněží z boku, vidíš vozovku?“

„Ne.“

Devadesát pět kilometrů překonali přesně za dvě hodiny, a to jeli po dálnici. Když odbočili a pokračovali po silnicích první třídy, Magozzi by ochotně vyměnil policejní SUV za sněžný skútr. V první zatáčce dostali smyk, několikrát jentaktak neskončili v příkopu a na úzké silnici o jednom jízdním pruhu v každém směru a bez krajnic dřeli v hlubokých vyjetých kolejích spodkem vozu o navršený sníh. Gino bědoval.

„Tohle vypadá, že se blížíme k pólu, člověče. Copak tady nemají sněhový pluhy?“

Magozzimu na volantu zbělely klouby prstů, což se mu nestávalo často. „V téhle otevřené, placaté krajině vítr nic nezastaví. Možná to tu protahovali před deseti minutami, těžko říct. Dávej pozor na dopravní značky, blížíme se k další odbočce.“

„Ty umíš potěšit. To pojedeme po okresce?“

„Chceš řídit?“

„V tomhle nečase nechci ani sedět v autě. Až pojedeme kolem slušnýho hotelu, vylož mě a stav se pro mě v dubnu.“

Po dalších dvaceti minutách se smýkli na křižovatce vlevo směr Kittering. Když Magozzi vyrovnal vůz, držel se pravého okraje vozovky silnice a vyhlížel na strmém svahu nějaký orientační bod. Ať Gino mhouřil oči sebevíc, vrchol kopce neviděl. „Zapomeň na pól,“ zavrčel. „Vjíždíme do hor a tenhle průsmyk je horší než Donner Pass… Uf, kamaráde, ten sráz vlevo je ale prďák, takže si odpusť parádičky, ať nesáňkujeme…“

„Nesejčkuj.“

Magozzi ucítil, že zadní náprava ustřelila, ubral plyn a doufal, že se nezastaví a nezačnou klouzat zpátky z kopce. Když konečně vyjeli na vrchol, trvalo plných pět vteřin, než mu povolily křečovitě zaťaté zuby. Zajel mezi dvě služební auta šerifova úřadu zaparkovaná před budovou a vypnul motor. Zůstali s Ginem sedět a oddychovali.

Po chvíli se Gino zavrtěl a odepnul si bezpečnostní pás. „Slušelo by se vystoupit a pokud možno políbit zem.“

Magozzi zavrtěl hlavou. „Vyloučeno. Z okna nás můžou zahlídnout zdejší matadoři, co se prohánějí po těchhle silnicích celé dny. Považovali by nás za nemehla.“

„My jsme dvojka nemehel.“

„Nemusíme to inzerovat hned na začátku.“

Žena ve stejnokroji za pultem s ústřednou si prohlédla jejich odznaky a pokývla hlavou. „Dobrý den, páni detektivové. Šerifka vás očekává. Hned se vás ujme. Jaká byla cesta?“

Gino zafuněl. „Řeknu jen jedno. Dolů z tohohle kopce pojedu jen za posypovým autem se solí.“

„Kopec se nikdy nesolí. Kvůli zamoření jezera, až začne tání.“

„Ó, vážně? Nemyslíte, že mrtvoly všech lidí, co se zřítí do jezera, zamoří jezero mnohem víc než špetka soli? Málem jsme mezi nima skončili.“

Žena po něm blýskla očima. „Děláte si legraci. Opravdu jste to vzali přes Kittering Hill?“

„Z hlavní odbočit vlevo na Kittering a vyšplhat do kopce k úřadu šerifa. Jeli jsme přesně podle instrukcí.“

Tiše hvízdla. „Páni, v tomhle počasí nikdo kopec nevyjíždí. To je hotová sebevražda. Měli jste přijet zadem.“

Gino rudl. „Jak zadem? Lepší cestou?“

„Samozřejmě, neodbočit na Kittering, ale až na Cutter. Silnice se vine kolem kopce, nestoupá tak prudce a stromy ji chrání před vrtochy počasí. Který vtipálek vám poradil tuhle cestu?“

Gino a Magozzi zachovali kamennou tvář a zarděla se žena, neboť pochopila.

„Ach… totiž… poslyšte, abyste se nedivili, šerifka Rikkerová pravděpodobně neví o zadní cestě.“

„O něčem takovém by šerifka měla vědět,“ upjatě poznamenal Magozzi.

Žena potřásla hlavou. „Ještě se v úřadu neohřála. Někdo ji měl poinformovat, než se sem dneska ráno rozjela sama, připadá mi to jako naschvál nováčkovi.“

„Jak dlouho je u fochu?“ zeptal se Gino.

„No… než ji zvolili, pracovala pár měsíců na dispečinku, jenže po sněhu tady nebylo ani památky, dneska je první den šerifkou a sesypalo se toho na ni nějak moc. Skočila do toho rovnýma nohama.“ Ústředna se rozbzučela a žena se omluvně usmála. „Promiňte, páni detektivové.“

Gino sevřel Magozziho paži a odtáhl ho stranou. „Buď jsem se ocitl v paralelním vesmíru, nebo mě klame sluch, jako bych právě slyšel, že pár měsíců v dispečinku je veškerá zkušenost, kterou ta bréca má…“

„Povím tvojí Angele, že mluvíš o ženě jako o bréce…“

„… to znamená, že nejmíň kvalifikovanou strážkyní zákona v celém státě je šerifka jednoho z největších okresů Minnesoty, a ta teď povede vyšetřování vraždy, kterou možná budeme mít na hrbu i my.“

„Zvolili ji v listopadu, Gino. To přece víš.“

„Jasně že vím. Jenže jsem si myslel, že má za sebou několik let v oboru, a teď se ukazuje, že akorát mačkala knoflíky na operačním pultu. Ježíšikriste, Leo! Co je to za koninu?“

„Říká se tomu demokracie.“

„Jestli s ní budeme muset spolupracovat, pak to bude výcvik bojem, a já vůbec nemám náladu dělat někomu chůvu…“

„Pánové?“

Gino a Magozzi sebou trhli, za nimi ozval týž hlas, který slyšeli z reproduktoru v Malchersonově kanceláři. Magozzi se otočil, netuše, co všechno zaslechla.

Osoba, která se přiblížila a oslovila je, nebyla vychrtlá, zakyslá stará rachejtle ani ostřílená, průbojná žena, která cílevědomě kandidovala na pozici šerifa. Iris Rikkerová byla křehká blondýna, něžná tvář a velké modré oči by patrně jen stěží déle vytrvaly ve lži. Vypadala natolik neoficiálně, jak jen si lze představit, k čemuž přispělo i to, že před nimi nestanula v uniformě. Zato se vyzbrojila pistolí a Magozzi nevěděl, jestli se za dané situace má cítit líp nebo hůř.

„Detektivové Magozzi a Rolseth?“ zeptala se nejistě.

„Ano… Vy jste šerifka?“

„Šerifka Iris Rikkerová. Těší mě, že vás poznávám.“ Zdvořile se usmála, podala jim ruku a Magozzi rychle dokončil představování.

„Moc mě mrzí, že jste sem museli jet v takovém počasí. Byly silnice v hodně zlém stavu?“

„Kdepak, přímo je vysmýčili,“ odpověděl Gino podrážděně jako vždycky, když na něho doopravdy či pomyslně sáhla smrt.

„Dorazili už technici z laboratoře?“ otázal se Magozzi.

„Ano, přijeli několik minut před vámi. Můj zástupce je doprovodil na místo činu. Nedáte si kávu?“

Magozzi po ní překvapeně blýskl očima. Uprostřed vánice mrzne mrtvola a tým techniků, a ona nabízí posezení nad kávou? Pohlédl na Gina, jemuž se mimořádně dařilo potlačit své opovržení až na to, že obrátil oči v sloup a ostře pronesl: „Technici se nemůžou pořádně pustit do práce, dokud neprovedeme první ohledání, a jestli je necháme čekat, tak se právem naserou.“

Iris Rikkerová vypadala poněkud vyplašeně a vzápětí zrozpačitěla. „Proboha. Ovšem. Odpusťte. Myslela jsem…“ Popadla z věšáku na zdi kožešinový kabátek a pospíšila ze dveří, dřív než si ho oblékla.

Gino si zapnul zip, pozoroval ji prosklenými dveřmi a vrtěl hlavou. Šerifka klouzala a smýkala se přes parkoviště k velkému novému esúvéčku, a právě když se natahovala po klice, udělala v pádu kotoul vpřed.

„Jestli tohle bude náš případ a budeme muset spolupracovat s touhle ženskou, spáchám harakiri,“ vyjádřil se Gino.

Magozzi si natáhl rukavice. „Je to její první den a určitě první vražda. Trochu shovívavosti z tvojí strany by neškodilo.“

„Prdlajz. Máme na krku dva z našich řad, na shovívavost není čas.“

„Bobby Windemeyer.“

„Cože?“ Gino se zarazil těsně předtím, než otevřel dveře.

„Bobby Windemeyer byl tvůj první mrtvý, nepamatuješ? Jen ses na něj podíval, sesypal ses a brečel jsi jako nemluvně. Pohnul jsi tělem, šlápnul jsi do krve a dokonale jsi zasvinil místo činu.“

„Mhm. To už je hodně dávno.“

„Správně. A tohle bude jednou hodně dávno pro Iris Rikkerovou. Všichni jsme někdy začínali.“

Gino se tvářil, že neslyší, a nasupeně se hrnul k autu, které právě předjelo k hlavnímu vchodu s rudolící Iris Rikkerovou za volantem. „Prokrista, snad si nemyslí, že s ní pojedeme? Sakra, doufám, že líp řídí než chodí.“

13

Detektiv Tinker Lewis, zavrtaný pod prošívanou přikrývkou, naslouchal bubnování ledových krupek na okno ložnice a ke stavu plného bdění ho vábila vůně čerstvě uvařené kávy a smažené slaniny, která se linula do schodů.

Musí být neděle, jinak by se Janis nepřiblížila ke sporáku. Jen ať si vaří kávu a smaží půl kila slaniny, ve šťastný den budou snad tři čtyři plátky poživatelné. Tinker děkoval nebesům, že Janice se této činnosti věnuje jediný den v týdnu. Jinak patří kuchyně jemu.

Když sestoupil dolů, Janice stála s rukama v bok nad hromadou mastnotou se lesknoucí slaniny, která chřadla na papírové utěrce. „Kašlu na to. Smažit slaninu je idiotská práce.“

Tinker třídil hromádku vidličkou, hledal plátky, které nebyly buď syrové, nebo spálené na uhel. „Kdybys nemámila čas těmi hloupými operacemi srdce, mohla bys zůstat doma, učit se vařit a stát se lepší ženou svému ubohému ztrápenému manželovi. Koupím ti zástěru.“

„Přesně na to čekám.“ Zadívala se na něj a zamračila se. „Proč ses oblékl do práce? Je neděle.“

„Umřeli policajti, všichni pracujeme.“

Pohlédl jí do tváře a radši by si dal pár facek. Janis byla členkou transplantačního týmu kliniky a včera se podílela na maratónském chirurgickém výkonu v aseptické, izolované atmosféře operačního sálu. Bez televize, rádia, zpráv z vnějšího světa. Když přijela domů, hluboce spal a neslyšel ji.

„Promiň.“ Uchopil ji za ruce, usedli ke kuchyňskému stolu a vyprávěl jí to, čeho se manželky policistů děsí. Někdo zavraždil policajty a její manžel jde do přední bojové linie.

Když skončil, chvíli tiše seděla a držela ho za ruce. „Včera jsme na sále zachraňovali život, a venku zatím někdo dva zmařil. Občas se ptám, proč se tolik snažíme.“

Tinker ji obdařil jedním ze svých smutných úsměvů. „Zachránili jste dítě. To jsem rád.“

„Desetiletého kloučka.“

„Já vím. A bude slavit další narozeniny. Tomu říkám úspěch, Janis. Moc a moc to znamená.“

Na okamžik zavřela oči, vstala a natáhla ruku dlaní vzhůru. „Dej mi to. Jestli se vrátíš včas, uvaříš nám něco slušného k jídlu.“

Tinker váhavě vytáhl z pouzdra služební zbraň, předal ji manželce a zavrtěl hlavou, když sáhla do nejhořejší police ve skříňce pro čisticí soupravu a pustila se do práce. Ošetřil pistoli včera večer, ale kdyby jí to řekl, nic by na věci nezměnil. Stal se z toho zvláštní rituál – zkontrolovat a znovu zkontrolovat jeho zbraň kdykoli, když se něco dělo, snad proto, že to byl jediný způsob, jak mohla aktivně přispět k jeho bezpečí. Netušil, kde se tomu naučila – pravděpodobně to odpozorovala během let, kdy sloužil na ulici – ale pracovala precizně, až puntičkářsky. V tom, že zlaté ruce chiruržky zachraňující životy zajišťovaly řádné fungování nástroje smrti, spatřoval ironii, vždycky ho to rozrušilo a od něčeho tak nepatřičného se raději odvracel.

Když zazvonil telefon, okamžitě po něm sáhl. Viděl, že Janis strnula, přestala pracovat a naslouchala, což činila, kdykoli telefon zazvonil v takovou dobu. Trochu se uklidnila, když řekl: „Ahoj, Sandy. Jsem rád, že tě zas jednou slyším.“ Ale znovu na ni dolehla nervozita, protože Tinker nemluvil a vytáhl svůj zápisník.

Tinkerovi trvalo půl hodiny, než dojel do moderního centra Minneapolisu, normálně trasu absolvoval za deset minut. Mokrý sníh na silnicích a chodnících překryl vrstvu ledu, následky husté chumelenice se nedařilo odstranit a dopravní policie varovala před cestováním po více než polovině státu. Minnesoťané tentokrát uposlechli a vysedávali doma, dokud nevyjde slunce nebo nevyjedou posypové vozy.

Ulice v centru byly i na nedělní ráno překvapivě opuštěné, což bylo dobré i proto, že malá honda sebou smýkala sem tam. Všechna pohostinská zařízení, kde se podávaly pozdní snídaně a časné obědy, byla zavřena, ze střech visely rampouchy a pokud si Tinker pamatoval, téměř všechny kostely zrušily nedělní bohoslužby.

Z nebe se nepřestával sypat zledovatělý sníh. Přirazil k obrubníku před jednou ze starých veřejných budov, která sloužila jako dočasné útočiště několika institucí, zatímco okres odstraňoval toxickou plíseň z nového, za závratnou sumu vybudovaného administrativního komplexu. Všichni nad tím kroutili hlavami.

Strážník, o něhož požádal, čekal na chodníku zachumlaný v zimní výstroji, na jeho kožešinové čepici se třpytily krystalky ledu. Tinker si pomyslel, že vypadá jako vánoční výzdoba, kterou zapomněli odstranit.

„Vy jste detektiv Lewis?“

„Ano.“

„Chalmers z Druhého okrsku. Zasvětíte mě trochu, než mi přikážete, abych vylomil dveře vládní budovy?“

Tinker zvedl do výše svazek klíčů. „Ukázalo se, že jeho manželka má náhradní klíče, takže do puntíku ctíme zákon. Nic vám neřekli?“

„Jen to, že sem mám přiharcovat. Když oddělení vražd pískne, jsme tady, zvlášť po včerejšku. Seržant si myslí, že všechno, nač se podíváte, může souviset s tím, co se stalo našim klukům v parku.“

„To bych netvrdil, ale cokoli jen trochu nesedí, mě vyvádí z míry a chci se na to podívat. A upřímně přiznávám, ten člověk je můj kamarád. Steve Doyle. Sociální kurátor. Včera odpoledne se měl sejít s právě podmínečně propuštěným vězněm, ale nikdo ho od té doby neviděl. Jeho manželku zdržela sněhová bouře v Northfieldu, vrátila se domů pozdě v noci a zjistila, že je pryč. Nezavolal, nenechal vzkaz, nikde ani stopa. Hned ráno mi telefonovala domů.“

Chalmers si sundal čepici a praštil jí o nohu, ledové krystalky se rozprskly. „Kámoš nekámoš, zeptám se rovnou. Nevyrazil ten chlapík do diskrétního motelu, když panička odjela z města?“

„Ani náhodou.“

Chalmers se mu chvíli díval do očí, pak pokývl hlavou a vykročil k hlavnímu vchodu. „Tak se schováme před tou slotou a uvidíme, co a jak.“

Budova byla stejně pustá jako ulice a páchla zatuchlinou drolících se cihel a staré omítky. Okresní instituce byly zjevně posledními nájemci před nezbytnou renovací.

Stanuli v chodbě úřadu sociálního kurátora, dveře do jedné z kanceláří zely dokořán. Tinker se tím směrem zadíval a cítil, jak se mu na zátylku ježí vlasy. Člověk může ztratit platovou třídu, když nechá odemčený vládní úřad, a kancelář sociálního kurátora je zvlášť choulostivým místem. Obsahuje spoustu materiálů, které se jinde nenajdou: důvěrné svědecké výpovědi, adresy obětí, mnoho zapečetěných spisů, zejména o mladistvých provinilcích.

Tinker rozepnul pouzdro se zbraní, ale připadal si před Chalmersem poněkud hloupě. Napadlo ho, že Steve možná pracoval dlouho do noci a rozhodl se, že tu zůstane, protože začal padat mrznoucí déšť. Nebo jiný sociální kurátor obětoval část víkendu, aby vyřídil pracovní resty, a oni teď vpadnou dovnitř s tasenými bouchačkami a vyděsí chudáka k smrti. Vlastně dobře udělal, že nezavřel dveře, pomyslel si Tinker.

Podíval se na Chalmerse a pochopil, že jeho myšlenky se ubírají stejným směrem, oba pokrčili rameny, pohnuli se kupředu a zastavili se u zárubně otevřených dveří. Naslouchali. Naráz sebou trhli, protože nějaký drobný živočich náhle zašramotil ve zdi, nato se na sebe trochu zahanbeně usmáli. Opravdu se vyplašili.

Vstoupili tedy do opuštěné kanceláře a spatřili první stopy krve.

Nebylo jí mnoho, jen řádka kapek a červený proužek, který vedl k psacímu stolu Stevea Doylea. Strážník Chalmers se zadíval na krev a podrbal se na hlavě. „Kápli jsme na místo činu, nebo se někdo nešikovně říznul o papír?“

„Hrome, to bych taky rád věděl. Na pořezání o list papíru je krve moc, na přivolání záchranky málo.“

„To je rébus.“

Chalmers pomalu kroužil kolem kanceláře, Tinker přešel ke Steveovu psacímu stolu a znehybněl, jen oči mu těkaly, aby všechno vstřebal. A najednou bylo po rébusu. Příliš mnoho věcí se vymykalo z přirozeného řádu. Na stole spočíval převržený hrnek od kafe, loužička tekutiny se vpíjela do dřevěné desky. V koutě běžel beze zvuku televizor, na obrazovce se střídaly záběry rozparáděného obecenstva ve studiu, lidé hrozili pěstmi a na někoho nebo na něco ukazovali a němě křičeli. A nejvýmluvněji působil Steveův kabát, který visel na věšáku kousek od stolu, prázdné, splihlé prsty rukavic čouhaly z kapes.

Chalmers se zastavil vedle Tinkera, rozhlížel se po televizoru, rozlité kávě na stole a opuštěném kabátě. „Nelíbí se mi to.“

„Mně taky ne.“ Tinker koncem tužky stiskl na telefonu tlačítko pod blikající kontrolkou. Na záznamníku bylo sedm vzkazů. Čtyři od jakéhosi Billa Stedmana, který se dožadoval, aby mu z úřadu okamžitě zavolali. Zbývající tři namluvila Sandy, každý ustaranější než předchozí.

„To je jeho manželka?“ zeptal se Chalmers.

„Ano.“

„Neměl bych brnknout Stedmanovi?“

Tinker zvedl hlavu. „Vy ho znáte?“

„Toseví. Vede dům v půlce cesty blízko Livingstonu. To je první zastávka pro spoustu kriminálníků ze Stillwateru, když nějaká komise kreténů rozhodne, že je čas pustit je zase mezi lidi.“ Chambers vytáhl svůj mobil, vyťukal číslo a předal telefon Tinkerovi.

„Znáte číslo nazpaměť?“

„Bodejť, my všichni. Tyhle místa jsou na špici seznamu, když paseme po špinavcích. S těma parchantama je to pořád dokola, jeden mizera horší než druhej.“

Když se Bill Stedman ohlásil, Tinker se představil, sdělil mu, proč volá, pak si pět minut dělal poznámky, načež ukončil hovor a zadíval se na Chalmerse. „Máte vymezovací pásku?“

„Na služebně.“

„Musíme to místo tady zajistit.“

Za necelou půlhodinu vtrhl do haly Bill Stedman a s ním závan mrazivého vzduchu, takže teplota klesla během pěti vteřin o deset stupňů. Byl to statný chlap, spíš svalnatý než obtloustlý, a Tinkera napadlo, že možná navštěvoval nějaký čas vězeňskou posilovnu. „Zvedá se vítr, rtuť letí dolů,“ oznámil a stáhl z vyholené hlavy pletenou čepici pokrytou námrazou. „A ještě znova zapadáme sněhem. Himbajs, jak se vede, Chalmersi? Vaši chlapci to těžce schytali. Když jsem se dověděl o Deatonovi a Myersovi, málem mi to zlomilo srdce. Měl jsem oba rád.“

Chalmers přikývl. „To my všichni. Tady detektiv Lewis byl na místě činu.“

Stedman se obrátil k Tinkerovi. „Myslíte, že tohle nějak souvisí s těmi mrtvými ve sněhulácích?“

Tinkera stálo jisté úsilí, aby se neušklíbl. Pravda byla taková, že chtěl prokázat laskavost manželce pohřešovaného přítele, ale tihle muži jeho úlohu silně přecenili, myslí si, že je na stopě toho nebo těch, co zavraždili Tommyho Deatona a Tobyho Myerse. Tinker si najednou připadl provinile. Ne přímo jako podvodník, ale nebylo k tomu daleko. „V tuhle chvíli nemám tušení. Zatím nevíme, co přesně se tady stalo, ale z toho, co jste řekl do telefonu, nemám vůbec dobrý pocit.“

Stedman si měřil očima žlutou pásku, která překřížila dveřní otvor do kanceláře sociálního kurátora. Přistoupil k ní a nahlédl dovnitř.

„Tohle je zatím spíš preventivní opatření. Není tam moc krve. Nemuselo dojít ke zločinu. Třeba to byla jen nějaké nehoda.“

„Pochybuju.“ Stedman se chmuřil. „Povím vám, jak to funguje. Když ty fešáky propustí, nějakou dobu je monitorujou elektronickým náramkem, zvlášť recidivisty, co dostali flastr podruhé nebo potřetí. Nikdy se neví, co tahle cháska provede, takže všichni postupujeme přísně podle předpisů. Kdyby se včera propuštěný vězeň nedostavil na schůzku, Doyle by mi zatelefonoval, jen co by na něj vyřídil zatykač. Navíc Weinbeck se u mě vůbec ve lhůtě nehlásil – tím se automaticky vystavuje zatykač, a proto jsem se snažil spojit s Doylem. Dejte na mě, ten chlap tady byl, teď je na útěku, seděl za násilný trestný čin a to nevypadá dobře.“

Tinker se tvářil neutrálně. Dopřál sluchu svému instinktu, ale nestál o to, aby mu totéž někdo přednesl nahlas. Zadíval se na kufřík, který držel Stedman v ruce. „Děkuju, že jste to přinesl. V takovém dni by nevyhnal ven psa.“

„Nevadí. Byl jsem dva dni zavřený v domě se šestnácti bývalými trestanci pošahanými z dlouhého věznění, tak co. Musím vidět vaše doklady, než vám tohle ukážu.“

Tinker mu předložil pouzdro s odznakem a průkazem a pozoroval, jak Stedman přenesl zrak z fotografie na jeho obličej a zase zpátky. „V pořádku, detektive. Stačil jste se podívat po Doyleově kopii spisu?“

Tinker přikývl. Předchozích dvacet minut probíral v latexových rukavicích každý spis a kus papíru na Steveově psacím stole i uvnitř, včetně zamčených zásuvek a skříní. „Nikde jsem nenarazil na Weinbeckovo jméno, až na Steveův záznam v diáři o včerejší schůzce.“

Stedman si povzdechl a zamířil k čalouněné lavici u zdi. Usedl, položil kufřík na podlahu a vytáhl tlustý fascikl. „Kurt Weinbeck si odpykal ve Stillwateru tři z pěti let. Podmíněně ho propustili v pátek – šest měsíců měl pobýt u mě s mojí cháskou.“

„Za co seděl?“ zeptal se Tinker.

„Za tohle.“ Stedman mu podal svazek fotografií.

I strážník Chalmers couvl, když spatřil nejhořejší snímek. „Ježíšmarjá! Co je to?“

„Tak vypadala jeho manželka, když se s ní viděl naposled,“ odpověděl Stedman. „Byla v osmém měsíci těhotenství.“

Tinker si prohlížel fotografii zblízka. Stěží na ní poznal lidskou bytost, přestože věděl, na co se dívá. Probral se ostatními snímky znetvořeného obličeje a položil je na lavici rubem nahoru. „A za tohle si odkroutil jen tři roky?“

Stedman zavzdychal a začal listovat ve spise, až našel lékařské zprávy z nemocnice. „Věřte – nevěřte, manželka i dítě to přežily. Poležela si půl roku ve špitále a v dalších dvou letech podstoupila desítky operací, které ji daly dohromady. Kvůli ní jsem chtěl, abyste to tu obrátil vzhůru nohama a našel Doyleův exemplář spisu. Jedině v něm a nikde jinde je totiž její adresa.“

„Ve vaší kopii chybí?“

„K adresám takových obětí nemá z důvodů ochrany přístup nikdo, ani soud. Doyle adresu dostal, protože ji měl vyrozumět, až propustí jejího exmanžela, a na to vemte jed, že nenechal spis někde povalovat.“

„Takže doma ho nepřechovával.“

„Pracuju s ním léta. Spis s takovou informací by si domů neodnesl. Držel ho tu pod zámkem se všemi důvěrnými materiály. Určitě jste prošel všechny zamčené skříně?“

Tinker zvedl svazek klíčů a zachřestil jimi. „Do jedné.“

„Takže se pohřešuje podmínečně propuštěný vězeň, pohřešuje se sociální kurátor a teď i spis s adresou oběti.“ Stedman vytáhl cigaretu, naklonil se na lavici dopředu a zapálil si. Nikdo ho neupozornil na zákaz kouření ve veřejných budovách. „Mám kopie soudních dokumentů. Oběť si po rozvodu vzala zpět svoje dívčí jméno. Julie Albrightová. To je všechno, co vím a co vám můžu poskytnout, kromě hromady zkušeností s prevítama jako Weinbeck.“ Zvedl hlavu a zadíval se Tinkerovi do očí. „Půjde po ní, detektive.“

14

Šerifka Iris Rikkerová vypadala za volantem velkého SUV mrňavá, Magozzi doufal, že dosáhne aspoň na pedály. Usedl vedle ní a přenechal zadní sedadlo Ginovi – ztíží mu tak výhled čelním sklem a tím i možnost předjímat to nejhorší. Jeho nonstop komentář na cestě sem ho div nedohnal k šílenství, a to je na něj zvyklý. Chápal, že pro šerifku by dnes dopoledne byl další stres neúnosný.

Gino strčil hlavu mezi přední sedadla. „Sepnula jste na téhle věci pohon všech čtyř kol?“

„Tohle jezdí jako čtyřkolka pořád,“ odpověděla Iris.

„Jo? Fakt? Podle mě by mělo na přístrojový desce něco svítit na znamení, že zabírají všechny čtyři kola, ne?“

„Jistěže.“ Auto se pohnulo a vyjeli z parkoviště.

„Nic takovýho nevidím.“

„Prosím?“

„Kontrolku pohonu čtyř kol.“

Iris pohlédla na Magozziho, který potlačoval úsměv.

„Tady je, Gino.“ Magozzi ukázal na středovou konzolu.

Gino se stáhl na zadní sedadlo.

Sjížděli z kopce k jezeru a místo činu včetně rutinních aktivit se rozmazaně zhmotňovalo skrze bílý sněžný závoj: auta šerifova úřadu, hlídkové vozy státní policie, dodávky kriminalistických techniků a několik soukromých vozidel; Magozzi doufal, že patří policistům, kteří právě neslouží, a ne zvědavé veřejnosti. Média se zatím bohudík neobjevila. Ale nejpozoruhodnější byl křiklavě barevný, pruhovaný a puntíkovaný stan s našitými tvářemi usmívajících se klaunů, který se tyčil na zamrzlém jezeře.

Gino znovu nalehl dopředu. „Do háje, co to je? Do města přijel cirkus nebo co?“

„To je místo činu,“ odpověděla Iris.

„Moc pěkný stan,“ poznamenal Gino. „Ohromně pozvedne náladu. Budete taky rozdávat bonbony?“

Iris si dosud myslela, že nemá výbušnou povahu. Pozvracely ji kočky, muži ji podváděli, středoškoláci, které učila, ji většinou ignorovali, ale nikdy nepocítila nutkání oplatit ironický šleh. Možná proto, že kočkám, manželům a středoškolákům připisovala stejnou duševní úroveň – všem tvorům neschopným změny, biologicky předurčeným chovat se určitým způsobem. Anebo proto, že postavit se na odpor prostě neměla v povaze. Teď cítila, že detektiv Gino Rolseth ji patrně změní, protože musela vyvinout značné úsilí, aby zachovala nevzrušený tón. „Bob, majitel firmy Party Rental na Main Street, byl tak laskav, že nám stan zapůjčil. Jinak se to tak nahonem nedalo zařídit.“

Gino zasténal. „Výborně. Brzy se to tu bude rojit děckama z celýho okresu, budou si chtít koupit vstupenky.“

„Třeba byste mohl stát u vchodu a zabránit jim ve vstupu svojí velikánskou stříkačkou,“ sladce pronesla Iris a honem zaklapla ústa, užaslá, odkud se ta slova vzala.

„Teda, co jsem si všimnul, vaše stříkačka je větší než moje. Ostatně jak jsem slyšel, na to, abyste si poradila s dětma, máte kvalifikaci.“

Magozzi se mírně sesul na sedadle a zavřel oči.

Iris protáhla vůz na volné místo v přístavu a zaparkovala. Tak o tohle jde. Nejenže nafoukaní detektivové z metropole ohrnují nos nad okresními poldy. Jde především o ni, o to, že učitelka mateřského jazyka nosí šerifský odznak. Žena nosí šerifskou hvězdu! Rolseth pravděpodobně nenávidí všechny ženy. Sexistické čuně. Jenže může to zrovna tak být svědomitý detektiv, který nechce, aby důležité vyšetřování zbabral někdo tak nezkušený jako ona. Bůh ví, že by mu to nemohla vyčítat. Jestli si Iris něco uvědomovala, tak míru vlastní nekompetentnosti.

Povzdechla si a pootočila se i se sedadlem k nim. „Jedinou alternativou k stanu bylo zatlouct do ledu kůly a přetáhnout přes ně nepromokavou plachtu, což jsme vzhledem k špatnému stavu ledu nemohli riskovat.“

Gino se na ni nesouhlasně zamračil. „Jakýpak špatný stav ledu? Je polovina ledna.“

„Jistě vám neuniklo, že až do minulého týdne byla velmi mírná zima, navíc všechna zdejší jezera napájí vydatné prameny, takže někde ještě nezamrzla hladina a jsou tu slabá místa. Buďte opatrní.“

„Říkáte, že led není bezpečný?“

„Informovali mě, že je. Mimochodem, kdybyste slyšeli, že pod vámi praská led, neztrácejte hlavu. Stávalo se mi to často, když jsem se vydala na jezero, ale není důvod k panice.“

Když Gino došel k přístavní hrázi, znehybněl a vyvalenýma očima čile zkoumal led. „Tady je trhlina – velká a klikatí se.“ Ukázal na ni, aby ji Iris nepřehlédla. „Co to znamená?“

Iris se ustaraně zadívala na led. „Předtím jsem ji tu neviděla. Nevstupujte na led.“

Detektivové sledovali, jak obezřetně vykročila na led a opatrně si to šine podél trhliny. „Jdeme,“ rozhodl Magozzi.

„Moment. Chci vidět, jestli se propadne.“

„Neblázni, Gino, podívej na ty rybářské budky. Jestli je led unese, unese i nás.“

„To říkáš ty. Kdy jsi naposled dusal na ledě jezera napájenýho vydatnými prameny uprostřed mírný zimy?“

Magozzi pokrčil rameny. „Nikdy.“

„Do prdele,“ zamumlal Gino.

Když došli k Iris, rozmlouvala před vchodem do stanu s dvěma svými pomocníky. Oba vypadali skoro jako sněhuláci, jejich čepice a bundy zmizely pod sněhem a oni sami se netvářili nijak šťastně, ať už proto, že tam stáli, nebo že se na ně obrátila šerifka Rikkerová.

Ještě z dálky Magozzi zaslechl, že se šerifka Rikkerová zeptala jednoho z pomocníků, jestli se všichni, kdo se dostavili na místo činu, podepsali na seznam přítomných. „Co si myslíte?“ odsekl pomocník a Iris se, kupodivu a k nevíře, muži za otázku omluvila.

Magozzi a Gino se po sobě podívali. Každý šerif, s nímž se kdy setkali, by takového muže okamžitě vykázal do uctivé vzdálenosti a vzápětí by ho propustil.

V okrese Dundas se situace vyvíjí poněkud nestandardně, pomyslel si Magozzi, zjevně se vyhrocuje proti nové šerifce. Pomocníka vůbec nepálilo, jestli Iris Rikkerová může něco ohrozit, zachoval se jako neandertálec – muži tu zjevně nesnášejí, aby jim šéfovala žena. A ještě pravděpodobnější je, že jim vadí ženy, které mají napsáno na čele, že jsou ztělesněním poddajnosti. Nikdo nemá rád nadřízeného, který si nedokáže zjednat respekt, natož aby mu věřili; většina lidí to prostě nesnáší a chápe jako svým způsobem zradu. Studenti po ní pravděpodobně házeli papírové kuličky a pomocník provozoval dospělou variantu téhož. Zatraceně, jak to, že ji zvolili?

Když vstoupili do stanu plného lidí, zastihli Jimmyho Grimma nedaleko vchodu, ponechával tak prostor hemžení techniků kolem sněhem obalené postavy – fotografovali ji a natáčeli na video. Magozzi si všiml, že Iris rychle ustoupila o krok, všechna ta světla a ruch ji poněkud vyplašily.

„Jimmy, jak to vypadá?“

„No, během jízdy sem na mě pětkrát sáhla smrt, v tomhle cirkusovém stanu mi určitě umrznou koule, ale jinak je mi přímo skvěle. Jestli ovšem bude dál takhle sněžit, skončíme všichni v Batesově motelu. Viděli jste ten podnik při vjezdu do města?“

„Ano. Je to vyložená putyka a blešárna. Ani se nedivím, že nabízejí volné pokoje. Znáš šerifku Rikkerovou?“ Magozzi ji přivolal gestem.

Jimmy jí tiskl ruku a jen se usmíval. Dokázal se orientovat v lidech téměř tak dobře jako na místě činu a zařadil šerifku mezi zelenáče v okamžiku, kdy vešla do stanu. Vypadala jako ztracené děvčátko, ačkoli se to všemožně snažila zakrýt. Pravděpodobně je to její první mrtvola, určitě první vyšetřování vraždy, pokud k ní došlo.

Jimmy byl milý chlapík, zvlášť laskavý k dětem, zvířatům, ztraceným duším a zelenáčům všeho druhu – nemusel znát její minulost, aby pochopil, že vykročila do neznáma a klopýtavě se vyhýbá nebezpečným úskalím na trnité cestě poznání. Pokusil se jí ulehčit situaci. „Kdybyste se chtěla na něco zeptat, šerifko, obraťte se na mě, tihle dva nic nevědí, jen se tak tváří. Ať si tu klidně okounějí a vykládají svoje rozumy médiím.“

Iris se usmála a potřásla mu rukou. „Moc mě těší, pane Grimme, děkuju, že jste přijel.“

Kristepane, zabědoval v duchu Magozzi. Šerifka stojí ve stanu s mrtvolou, kolem níž se rojí kriminalističtí technici, a ona se chová jako hosteska na koktejlu. „Tak co jsi zatím zjistil, Jimmy?“ přerušil přívětivé tokání.

„Podívejte se sami. Udělejte místo, hoši,“ vyzval techniky s fotoaparáty a kamerou, ti uposlechli a Magozzi a Gino přistoupili blíž.

Gino pohlédl na objekt a zkřivil obličej, jako když nedávno kousl do McLarenovy pizzy s ančovičkami. Rikkerová měla pravdu. Pokud tohle původně vypadalo jako vzorový sněhulák z parku, počasí mu dalo zabrat. Velikánská hlava zešišatěla a mokrý sníh ji rozbrázdil, rampouchy na tlustých tvářích vytvářely dojem, že ta věc pláče. Nebylo ovšem pochyb, že na místě stojí sněhulák a modrobílé ruce patří ostatkům člověka, který kolem sebe určitě něco takového nepostavil.

„Mohlo by to být číslo tři,“ řekl Magozzi a Gino stojící vedle něho přikývl.

Iris o krůček za nimi se ani nepohnula, nohy, ruce a nos dokonale prokřehlé, nicméně se snažila tvářit zasmušile a profesionálně, přestože se jí ve skutečnosti chtělo poskakovat a tleskat rukama. Číslo tři znamenalo, že pachatelem je vrah z Minneapolisu a případ přísluší tamním detektivům, kteří od ní ihned převezmou vyšetřování. Sláva-bohu! Potlačovala úsměv.

„Taky to může být napodobenina,“ řekl Magozzi.

Úsměv v duši Iris zakolísal.

„Imitace nemám rád,“ prohlásil Gino. „Tahle zkurvená udice mě vytáčí stejně jako ty lyže. Jestli je to inspirovaná vražda, tím hůř, pak tu máme dalšího pošuka.“

„Třeba není,“ ozvalo se za nimi, a když se otočili, představil se jim poručík Sampson. „Ta vaše dvojka z parku to koupila při lyžování. Tenhle možná chytal ryby.“

„V tomhle nečase nikdo nechytá ryby,“ prohlásil Gino.

Sampson trhl rameny. „Je zima. Sněží. Počasí rybám nevadí a určitě nevadí rybářům. Každá ta budka teď vykuřuje.“

„Vykuřuje?“

„Z kamínek.“

„Oni si tam topí?“ zeptal se Gino.

„Topí, mají tam televize i ledničky. Standardní vybavení. Tamhle jsou ovšem šoumeni. Fundamentalisti sedí venku za každýho počasí jako tamhleten. Snáze se přesunou, když je třeba vyříznout novou díru.“

„Neslyšel jsem o horším způsobu, jak si užívat.“

Sampson se na něj usmál. „Měl byste to někdy prubnout.“

„Nikdy. Bůh stvořil led pro hokej a skotskou, pro mě je slovíno. Ale ať tak nebo tak, teď si užijeme jinýho zimního sportu…“

„A v jiném vražednému revíru,“ dodal Magozzi. „Jestli tu nepůsobí imitátor, pak vrah cestuje.“

Gino se zadíval na své zimní boty. „Do prdele.“

„Je váš.“ Technik s fotoaparáty a kamerou se cestou ze stanu zastavil u Jimmyho. „Zapracuju na snímcích v dodávce.“

Magozzi se ve stanu rozhlédl po tvářích. „Kde je Anant?“

Doktor Anantánand Rámbaččan byl hlavním soudním lékařem Hennepinova okresu; Magozzi ho považoval za svérázného filozofa a jedinou osobnost v rámci systému, která neslevila nic ze své lidskosti. A co nejdůležitějšího, včera po odchodu Gina a Magozziho ohledal Deatonovo a Myersonovo tělo, proto Magozzimu záleželo na tom, aby se dostavil i na toto místo činu.

„Je v Minneapolisu, má na pitevním stole pětileté děvčátko,“ odpověděl Jimmy. „Prolomil se pod ním včera odpoledne led na Cedarském jezeře a víš, jak to Anant prožívá, když jde o děti.“

Magozzi to věděl. Ať pracoval na čemkoli, jakmile ohyzdnými lítacími dveřmi projel vozík s dítětem, Anant mu dal přednost před vším ostatním. Děti ukládáme ke spánku vždycky první, detektive Magozzi. Za života i po smrti, a tak to má být.

„Kdo tu tedy je?“ zeptal se Jimmyho.

„Doktor Dred.“

Magozzi nespokojeně zavrtěl hlavou.

„No, říkám mu tak do očí. A on se baví. Jmenuje se ovšem Rowland, což tolik neladí s jeho účesem. Je schopný, Anant ho má rád, já taky, a včera asistoval u ohledání Deatona a Myersona, takže je v obraze. Našeho přítele předběžně ohledal a prohlásil za mrtvého, načež zmizel v dodávce, aby se zahřál. Vrátí se dokončit ohledání, jen co oběť vyloupneme ze sněhu.“

Jimmy sledoval, jak jeho lidé prostírají kolem rybařícího sněhuláka plastovou plachtu, a když dosáhli uspokojivého výsledku, jejich šéf rukama v palčácích tlumeně tleskl. „Tak, a jako včera v parku, chlapci a děvčata. Rozeberte sněhuláka, ať víme, na čem jsme.“

Iris stála na místě, ale zavřela oči a naslouchala chřestění a praskání zmrzlého sněhu, pečlivě odkládaného po kouscích na plastovou plachtu. Otevřela je, až když dopadl na plachtu velký plát a někdo vyhrkl: „A do hajzlu!“

Sněhulák – to, co z něj zbylo – vypadal groteskně. Jeho hlava zůstala celkem neporušená, ale zledovatělý sníh z lidského trupu se naráz rozpadl. Patrně proto, uvažovala odtažitě racionální část její mysli, že krev bránila dokonalému přimrznutí. Mužova hruď byla zdevastovaná. Zmrzlíkova hlava spočívala na hororovém tratolišti.

Na Iris šly mdloby, ale ucítila silnou ruku v palčáku, která ji podepřela v předloktí a protitlakem udržela její stabilitu.

„Dýchejte pomalu a zhluboka,“ šeptal jí mužský hlas. „Dívejte se stranou, nezavírejte oči. Hlavně dýchejte.“

Kdyby se nepatrně pohnula, pootočila hlavu, aby zahlédla tvář mluvčího, nepochybně by upadla do hlubokého bezvědomí. Nebo by se jí vzbouřil žaludek. Hlas ovšem poznala. Ze všech lidí ji podržel Rolseth a snažil se ji přimět, aby vypadala jako opravdová policistka.

Když odstranili poslední sníh z hlavy oběti, Iris strnule hleděla na obnažený namodralý obličej, zavřená, oteklá oční víčka a otevřená ústa.

„Poznává ho někdo?“ otázal se Magozzi.

Nikdo se neozval.

„Myslím, že na sejmutí otisků prstů nemáme šanci, dokud neroztaje.“

Jimmy Grimm zavrtěl hlavou. „Ze všech určitě ne. Přimrzly k udici. Kdybychom se je teď pokusili oddělit, prasknou jako preclíky. Tahem za udici by se odtrhla valná část pokožky.“ Sehnul se, aby lépe viděl. „Snad by se dalo něco sejmout z palce. Částečně se odlepil.“

„Dělejte, co můžete. Čím dřív ho identifikujeme, tím dřív se ukáže, jestli to souvisí s těmi dvěma ze včerejška.“ Magozzi se zadíval na Iris. „Máte přístup do databáze otisků?“

Iris otevřela pusu, aby promluvila, rozechvělá blahem, že dokáže odpovědět aspoň na jednu otázku, ale poručík Sampson ji předešel. „Sejměte otisk a já ho z kanceláře do deseti minut porovnám. Možná rychlejc, jestli pochází ze státu. V minnesotský databázi máme úplný soubory. Ušetříme spoustu času.“

Gino zpozorněl. „Moment. Já se odtud nemůžu dovolat mobilem, a vy tu máte v každým kanclíku tak vymakaný počítače?“

Sampson pokrčil rameny. „Jistě. Bezdrátový počítače, satelitní navigaci. Jako v centru.“

Gino založil ruce na prsou a zafuněl. Jeho auto nemá satelitní navigaci.

Sampsonovy činy nezaostaly za slovy. Přihnal se z kanceláře ani ne za pět minut a v ruce držel potištěný list papíru. „Našel jsem protějšek za dvě vteřiny. Ten chlapík je sociální kurátor Hennepinova okresu. Bytem v Minneapolisu. Jmenuje se Stephen P. Doyle. Svítá vám?“

Magozzi se zadíval na žalostné ostatky Stephena P. Doylea a pokýval hlavou. Muž měl na ruce zlatý snubní prsten. „Někomu způsobí svítání zármutek.“

15

V době, kdy Tinker konečně dorazil do kanceláře, byl Johnny McLaren v oddělení vražd sám. Postával u kávovaru, v ruce hrnek, a pozoroval odkapávání nápoje – ta zatracená věc snad musí dodržovat omezení rychlosti, pomyslel si. Zrzavé vlasy mu trčely na hlavě jako při popravě elektrickým proudem a pleť v oválném obličeji měla nezdravou barvu mléčného vanilkového koktejlu.

„Promiň, Johnny, jdu pozdě.“

„Ježímarjá, Tinkere, málem jsem kvůli tobě povolal policejní psy. Janis volala před třema hodinama, že ses vydal na nějaký krátký privátní zástoj. Myslel jsem, že někde ryješ nosem na dně škarpy, zaboha jsem se ti nemohl dovolat na mobil.“

Tinker pověsil kabát na věšák, urovnal ho a klesl na židli. „Jo, pěkně jsem si máknul a dost mě to vzalo. Z privátního zástoje kouká malér.“

McLaren zatajil dech. Pokud k jeho irskému dědictví náleželo nějaké prokletí, nebyly jím jeho víkendové románky s ušlechtilou několikaletou whiskey – Irovy problémy nevyplývaly z toho, že je policista a osamělý muž. Jeho opravdovým prokletím byla morbidní a děsivá fantazie. Deset vteřin poté, co Tinker řekl „malér“, jeho mysl dospěla k závěru, že tím privátním zástojem byla návštěva u lékaře a kolega umírá na nějakou strašlivou nevyléčitelnou nemoc a pravděpodobně za psacím stolem nedožije rána.

„Proboha, Tinkere, oč jde? Jak se cítíš?“

„Těžko říct. Je mi z toho šoufl…“

Tinker vzhlédl k McLarenovu obličeji, na vteřinu se zarazil a obrátil oči v sloup. „Uf, nech toho, Johnny. Tohle děláš vždycky. Někdo si tu zatrhne záděru, a ty probdíš celou noc ve starostech, že nás napadla masožravá bakterie. Přestaň s tím, nebo se zblázníš. Nic mi není. Mám starost o Stevea.“

„Ach. No dobře. Kdo je Steve?“

Tinker ho stručně zasvětil a Johnny tiše naslouchal; snažil se nedávat najevo úlevu, že ne Tinker, ale možná utrpěl jen někdo z jeho kamarádů. Když mu Tinker podstrčil pod nos fotografii brutálně zohavené exmanželky, krve by se v něm nedořezal.

„Ježíši! A toho chlapa pustili?“

„Pustili.“

„A ten chlap, co jí tohle udělal, teď ví, kde ta žena žije?“

„Přesně tak.“

„Komu přísluší ji najít?“

Tinker pokrčil rameny. „Než se Julii Albrightové dostanu na stopu, může být na její zahradě. Nasadil jsem na to Tommyho Espinozu. Právě se nabourává do řady zabezpečených webových stránek, zákon nezákon. Když ji nenajde, obrátí se na lidi z firmy Monkeewrench.“

„Takže počkáme, co to dá. A co je s tvým kamarádem?“

„I to je hra na čekanou. V kanceláři to vypadá divně, jenže od toho, co jsem viděl, se neodpíchneme. Tak jsem to nahlásil technikům výjezdovky a doufám, že vytáhnou králíka z klobouku. Namluvil jsem jim, že se tam mohlo stát leccos, trochu jsem to nafoukl, přesvědčivé důkazy o tom chybí. Ať si mě za to třeba předvolají na kobereček.“ Když zazvonil telefon, vyskočil a popadl ho dřív, než na to McLaren vůbec pomyslel. Doufal, že uslyší Espinozův hlas nebo dokonce někoho z techniků, ale byla to jen Evelyn z ústředny. Několik minut ji uklidňoval – zvláštní věc, dokáže uklidňovat jiné lidi, když by sám málem vyskočil z kůže – a zavěsil. „Lidi pořád volají kvůli sněhulákům,“ vysvětlil McLarenovi. „Evelyn došlo valium.“

McLaren mávl rukou. „Takhle to vypadá od rána. Děcka si staví sněhuláka před vlastním domem a po deseti vteřinách volá soused na tísňovou linku a žádá o vyslání hlídky, aby ho rozebrala a podívala se, jestli uvnitř není mrtvola. Víš, kolik sněhuláků postavili děti ve městě po té metelici?“

„Asi hodně…“

„Nemáš ponětí. A pak jsou tu samozvaní strašpytlové, kteří strhnou sněhuláka sousedových dětí sami, děti z toho šílí, rodiče se naserou a dožadují se, ať souseda zatkneme pro nedovolený vstup na cizí pozemek a ničení jejich soukromého majetku, traumatizaci jejich dětí a blablabla. Na lince devět jedna jedna zdvojnásobili počet operátorů, a přesto nestačí brát hovory, bůh pomoz nešťastníkovi, který se v opravdové nouzi potřebuje dovolat.“

Tinker se nadechl a v duchu se přenesl od Stevea Doylea a Julie Albrightové k práci, které se měl věnovat dnes. „Kde jsou všichni? Myslel jsem, že budeme mít plný dům.“

McLaren se vrátil ke kávovaru. „Měli jsme. Nastoupili všichni. Hodně jich vyrazilo do terénu, ždímají informátory nebo vyslýchají poslední z lidí, co byli včera v parku; jiní se zavřeli do temnic po celé budově a zkoumají televizní zpravodajské šoty a hory amatérského videa s růžolícími usoplenými dětičkami, což je kolosální ztráta času, jestli chceš znát můj názor. Pachatel rozhodně nepózoval pro rodinné video.“

„No, kdejaký psychouš si to teď užije.“ Tinker blýskl očima po svém kabátě a snažil se zaplašit bezděčné pomyšlení na kabát Stevea Doylea visící v prázdné kanceláři sociálního kurátora.

„Jo, já vím. Ale musí se to udělat, i když je to opruz.“

„Kde jsou Magozzi a Gino?“

McLaren na okamžik zmateně zamžikal, načež obrátil oči v sloup. „No jo, jasně, tys to ještě neslyšel…“

„Co jsem neslyšel?“

„V okrese Dundas máme zřejmě dalšího sněhuláka.“

Roadrunnerův obličej, nohy a ruce dokonale prokřehly a tělo zapouzdřila více než centimetrová vrstva zmrzlého sněhu, což ho přinutilo pomyslet na včerejší oběti vražd ve sněhulácích. Roztřásl se, ale nijak to nesouviselo s teplotou. Jestli dorazí k Harleymu, než přimrzne k sedlu jízdního kola a sám se promění ve sněhuláka, bude mít štěstí.

Navzdory nepříjemnému počasí a hrozícímu podchlazení zastavil na mostě Hennepin Avenue, aby nabral dech jako vždycky, když jel touto trasou, díval se na velkolepou, zamrzlou Mississippi a v dálce na kamenný obloukový most, na starou zděnou budovu mlýna na nábřeží, dávno již renovovanou, aby pojala lidi namísto zrna a mouky. Vypadalo to jako zvětšená stará pohlednice na pozadí uhlazeného moderního centra výškových staveb. Metropole byla hezká i v bezútěšném lednovém sněhovém přívalu; zdálo se, že se nesluší, aby se v tak příjemném prostředí odehrávaly strašlivé vraždy.

Stál tam, dokud vydržel stát, pak tvrdě šlápl do pedálů a ujížděl přes most; dvakrát na ledě ošklivě upadl, než si uvědomil, že k Harleymu na kole rozhodně nedojede. Otočil se a zamířil domů.

Pěšinka, kterou Roadrunner proházel na své příjezdové cestě, dokonale posloužila jeho horskému kolu, ale nebyla dost široká ani pro jedinou velikánskou pneumatiku Harleyho hummeru. Ale půldruhametrové závěje byly pro mohutné vozidlo dětskou hračkou, a tak Harley proplužil až k domovním dveřím a stiskl houkačku.

Roadrunner mu zamával z okna svého pseudoviktoriánského domu, zatáhl žaluzie a lehce kulhavě pospíšil ke dveřím. „Díky, že jsi pro mě přijel,“ řekl, když vyšplhal do obrovitého vozidla a připoutal se.

„Nechce se mi věřit, že jsi tak velkej vůl a pokoušel jsi dneska bicykl. Co tvoje koleno?“

Roadrunner se dotkl pulzující boule velké jako husí vejce, kterou si způsobil při jednom z pádů, a nahrbil se. „Jde to. Zaledoval jsem si ho. Musel jsem to zkusit. Taxíky a autobusy dneska nejezdí.“

„Musíš si pro takovýhle případy pořídit lepší kola, chápeš?“ Pohladil něžně volant. „Kup si takovýho broučínka a tvůj život se změní. Třeba na to sbalíš i nějakou buchtu.“

„Tohle je jezdící nestydatost. Divím se, že sis to koupil.“

„Jen klid. Jsem velikánskej chlap a potřebuju velikánský auto. Kromě toho nebydlím ve slunným Los Angeles a nevozím v tom děti na trénink fotbalovýho mančaftu. Tohle je výhradně zimní vozidlo a žijeme v Minnesotě.“

„Měl sis koupit hybrid. Teď letí moc pěkné hybridní džípy do města.“

„Ať. K těm můžou přilnout jen odpůrci aut. Viděl jsi snad někdy řídit hybrid Arnolda? Těžko.“ Harley zařadil zpátečku a šlápl na plyn. Když hummer přejížděl zledovatělé koleje, ani neposkočil.

Roadrunner zakoulel očima a vzdal ztracenou bitvu. „Proč se dneska tak hrneš do práce? Myslel jsem, žes nudou zcepeněl.“

„To taky, ale jen do doby, než jsem v noci zabrouzdal po webu a narazil na dost drsnou věc kolem těch včerejších sněhuláků v parku.“

„Na jakou?“

„Jen tak z hecu jsem nažhavil náš kriminalistický monkeewrenchský software, aby probral internet, jestli v minulosti nějaký vykuk uložil mrtvolu do sněhuláka, a šel jsem spát. Když jsem ráno vstal, počítač podle záznamu makal šest hodin a objevil v chat roomu jedinou položku, a to stručnou štvavou výzvu. Stálo tam: ‚Minneapoliští sněhuláci‘ a jediný řádek: ‚Zabij ho, dokud je čas. Šoupni ho do sněhuláka.‘“

Roadrunner mávl rukou. „No a? Miliony bláznů prezentujou na webu ujetý blbiny.“

„Stopro s tebou souhlasím, jenže tuhle hlášku poslal někdo včera v devět hodin ráno.“

„Hm… vida. A to něco znamená?“

Harley si ho nasupeně změřil očima. „To si piš, že to něco znamená! Uvaž, Roadrunnere – Magozzi a Gino objevili mrtvoly až v sobotu v poledne. Tři hodiny po odeslání hlášky. Někdo věděl o tělech ve sněhulácích dávno předtím, než je našli.“

Roadrunnerovi poklesla brada. „To smrdí, Harley. Vstoupil jsi do chat roomu? Šel jsi po stopě?“

„Pekelně jsem se snažil. Za živýho boha jsem se nikam nedostal.“

„Nekecej…“

„Vážně. Jeden by z toho zcvoknul. Internetové adresy se vymazávaly, měnily se kódy, podle mě to bylo naprogramovaný jako bludná smyčka. Pamatuješ, kdy se mi nepodařilo proniknout k odesilateli?“

„Ne.“

„Vidíš.“

Roadrunnerovy oči těkaly sem tam jako vždycky, když znervózněl. „Musíme se tam dostat, Harley. Musíme odesilatele vyhmátnout a pak brnknout Magozzimu.“

„Konečně chápeš, proč si dneska všichni mákneme.“

Když Harley a Roadrunner vyjeli do druhého patra Harleyho sídla na Summit Avenue, Grace se už pokoušela vyloudit nemožné z jednoho z počítačů firmy Monkeewrench. Annie Belinská se vznášela za ní, veškerou nádhernou nadměrnou hmotnost oděnou v červených sametových šatech lemovaných hermelínem a kozačkách s jehlovým podpatkem.

„Pořád nic?“ zeptal se Harley, když se vysoukal z bundy a pohodil ji na podlahu.

Annie otráveně zavrtěla hlavou. „Zkoušíme to z různých stran, před chvílí se Grace podařilo prolomit zabezpečovací software. Jenže než jsem došla od svého stolu k jejímu, kikslo to.“

Grace se odsunula od stolu a promnula si oči. „Právě jsem pochopila proč. Za první hradbou jsou další a další. Kolik jsme za posledního čtvrt roku instalovali zabezpečovacích systémů, sedm? Tenhle je stejně dobrý jako ty naše. Možná lepší, a to jde o pitomý chat room.“

Annie odklapala ke svému stolu a smazala obsah obrazovky. „Božínku, nesnáším, když mě někdo vyřazuje z debaty. Kráčím dál ve tvých šlépějích, Grace. Ať tam mají hradbiček kolik ráčí, budu bořit jednu za druhou, dokud se nedostanu do hradu.“

„Dám cestu na síť, ať můžeme pracovat všichni, ale chvíli to potrvá…“ Grace přerušilo zazvonění telefonu. Identifikátor jí napověděl, že volá minneapoliská policie, zvedla tedy sluchátko. Chvíli poslouchala, pak řekla: „Sdělte mi jméno a dopřejte nám pět minut.“ Rychle ukončila hovor, otočila se i s pracovní židlí a zadívala se na ostatní. „Vykašlete se na chat room. Volal Tommy Espinoza od policie. Potřebuje rychle s něčím píchnout.“

„Týká se to těch zamordovaných ve sněhulácích?“ zeptala se Annie.

„Ne. Tohle je jiný případ. Musíme najít jednu ženu dřív než její exmanžel.“

„Je to zlé?“

„Zřejmě by to mohlo být dost zlé.“

Harley postrčením myši oživil obrazovku. „Po čem máme jít?“

„Znám jen jméno. Julie Albrightová.“

„Výborně. Víme dokonce, v kterém žije státě?“

„Začneme Minnesotou.“

„Proč mají poldové s jejím hledáním takové trable?“ zeptal se Roadrunner.

„Skrývá se.“

„Když ji nemůžou najít poldové, jak to, že ji může najít exmanžel?“

„Ukradl spisy. Ví, kde ji hledat.“

„Federální daňový úřad to ví taky,“ řekl Harley a jeho prsty se rozlétly po klávesnici. „Proč to Espinoza nezkusil?“

„Zkusil. Spis je zaplombovaný.“

Harleymu klesly ruce do klína. „Propána, Grace, dostat se k přísně tajným údajům je svinská práce. To potrvá mnohem dýl než pět minut.“

„Tak radši začneme.“

Po deseti minutách, zatímco ostatní ještě ťukali do kláves, Annie zatleskala a zvolala: „Mám ji… ach, božínku, podívejte se na to. Žije v Bitterrootu.“

„V našem Bitterrootu?“ zeptala se Grace.

„Právě tam. V okrese Dundas.“

Harley protáhl obličej. „V tom zapadákově, kde jsme loni na podzim poškádlili jejich hightech zabezpečení? Copak tam někdo žije?“

Grace zvedla telefon, aby zavolala Tommymu Espinozovi. „Patrně uvádí jako doručovací adresu pracoviště. Nezapomeň, že se skrývá.“

16

V době, kdy se Gino a Magozzi vydali na zpáteční cestu do dvojměstí, přestalo sněžit a mračna zamířila na východ do Wisconsinu. Ginovi připadalo mnohem lepší, když krajinu halilo sněžení. Teď zíral na zavátá pole a rozptýlené farmy s hlubokým podezřením člověka, který se ocitl v cizí zemi.

„Já ti nevím, Leo. Mně připadá venkov prostě otřesně šeredný. Samý pustý pole a nic, na čem by spočinulo oko.“

Magozzi se usmál hlavně proto, že se vracel ve vytopeném autě do metropole a sněhové pluhy po jejich utrápené jízdě opačným směrem stačily prohrnout silnici. „V létě tahle pustá pole produkují to, co z tebe dělá dobře živeného krasavce.“

„Měli by ta pole zmenšit a postavil tu pár restaurací. Přísahám bohu, že když jsme před chvílí míjeli krávy, div jsem neslintal.“

„Osm kilometrů od Dundas City je restaurace, co doporučoval Sampson.“

Gino si odfrkl. „No jo, Švédský rožeň, to asi vymyslel nějaký místní vtipálek. Už jsi někdy viděl vystupovat v televizní show vařečce švédskýho šéfkuchaře? To má svůj důvod, kromě toho, že všechny jejich jídla jsou nedomrlý. To není pořádná kuchyně pro labužníky, ať si ten jejich rožeň strčí za klobouk.“

„Tak se tam nestavíme?“

„Himbajs, ne. Ani za cenu, že umřeme hlady, než se dobereme někam k dlabanci.“

S pomocí blinkrů se proplétali shlukem budov, který se nazýval městem. Jeho podivné jméno Gino nedokázal vyslovit, a ani přečíst ta ještě podivnější písmena s přehláskami a lomítky. Veliká tabule hlásala přátelské kontakty se sesterským městem ve staré vlasti. Ani jeho název nedokázal Gino vyslovit.

O něco dál si Gino všiml u silnice cedule a nahlas přečetl: „, Zde přenocoval Vilhelm Moberg.‘ Kdo je Vilhelm Moberg a koho zajímá, kde spal?“

„To je slavný švédský spisovatel.“

„Jo? A co napsal?“

„Román Vystěhovalci. O svízelném osídlování Minnesoty.“

„No jasně. To jsem myslím viděl v bijáku. Nebylo tam taky, jak je zaskočila sněhová bouře, oni rozřízli koni břicho a uložili do dutiny dítě, aby nezmrzlo?“

„Myslím, že vykuchali vola.“

„To je fuk. Celý rok po tom, co jsem film viděl, jsem měl příšerný sny. Jeden žasne, proč se lidi usadili zrovna tady.“

„Guvernér vsadil na marketink. Potřeboval osídlit zbrusu nový stát, tak rozdával zadarmo půdu těm, co o ni stáli. Pomlčel o sibiřských zimách a komárech a vychválil úrodnou půdu a krajinu zkrášlenou jakoby fjordy. Prohlásil to tady za nový domov daleko od původního domova, sen o staré vlasti zapůsobil. Ze Skandinávie sem proudily davy.“

Gino se skepticky rozhlížel po sněhem zavátých pláních, zamrzlých jezerech a kostrovitých stromech a přemítal o mrtvém koni nebo volovi, či co to bylo za zvíře. „Když se sem doštrachali, museli se pěkně nasrat. Jak to, že o tom tolik víš? Jsi hotová encyklopedie.“

„Dával jsem pozor při dějepisu. Jak to, že ty o tom nic nevíš? Copak Rolseth není skandinávské jméno?“

„Vždycky jsem si myslel, že je germánský, jenže kdo ví? Když si vezmeš historii Vikingů, vyplývá z ní, že tak jako tak všem koluje v žilách trocha skandinávský krve.“

„Správně.“

Když se přiblížili k dalšímu bodu na mapě, podél silnice se vyrojily čerpací stanice, restaurace a neidentifikovatelné uskupení budov. Gino pozorně vyhlížel čelním sklem a psovsky začenichal.

„Copak?“

Gino se přihlouple rozzářil a ukázal vzhůru. „Na nebi je čajová konvice.“

Magozzi vzhlédl a spatřil fantaskní vodárenskou věž ve tvaru staromódní čajové konvice zdobenou malovanými kvítky a nápisem: VÄLKOMMEN V MALÉM AMERICKÉM SVERIGE. Musel se usmát. „Panebože, to jsou věci!“

„Něco takovýho se nenajde na celým světě.“

„Taky doufám.“

„No tak, nebuď takový morous. Tohle má určitě skrytý význam.“

„Nebo nemá.“

„Nevadí. Je to originální, to uznej. Jak často vídáš kvítka na vodárenský věži? Nenapiješ se pak s chutí obyčejný vody? Podívej, ve White Bear mají na vodárenský věži namalovanýho medvěda a jeden nemůže nemyslet na to, co se může stát, když potká medvěda v lese.“ Gino zaslechl tlumené pípnutí a vytáhl svůj mobilní telefon. „Glory aleluja! Ten krám konečně narazil na signál.“

„Počasí se zlepšuje. Anebo se blížíme k jediné věži mobilní sítě široko daleko. Radši mluv rychle.“

Gino přikývl a stiskl tlačítko rychlovolby. „Nahromadily se mi zprávy z kanceláře za dobu, co byla tahle věc v kómatu. Třeba Tinker a McLaren případ vyřešili, když jsme byli pryč, a my můžeme vyrazit na dovolenou. Haló, Tinkere, jedeme nazpátek. Cože? Jak to myslíš otočit se? Právě jsme odjeli a dej na mě, vypadá to tu jako v zemi třetího světa. Namísto vysílacích věží ční k nebi čajový konvice a mezi jezery se ztrácejí domy… no jo, dobře, vydrž.“ Gino vytáhl zápisník, propisku, poslouchal a čmáral na papír.

Telefonát byl dlouhý a Gino většinou mlčel, což Magozzi považoval za dobré znamení – pravděpodobně s případem v Minneapolisu pohnuli. Ve chvíli, kdy vjížděli na parkoviště Švédského rožně, Gino odreferoval Tinkerovi polovinu informací o sněhuláku na jezeře.

„… ještě se nedá říct, jestli zaúřadoval ten samý pachatel. Zavražděný měl rozmašírovaný hrudník, tudíž to nekoupil z dvaadvacítky jako Deaton a Myerson, a obětí se nestal polda, i když ten chlapík taky bděl nad zákonem. Působil jako sociální kurátor v Minneapolisu, jmenuje se Steve Doyle. Tinkere? Haló, Tinkere! Jsi tam ještě?“ Gino zase ztichl, poslouchal a mračil se. „Postaráme se na tomhle konci,“ řekl konečně. „Vy zatím zjistěte, kde byl Weinbeck v pátek večer, když to schytali Deaton a Myers. Ještě ti brnknu.“ Ukončil hovor a pohlédl na Magozziho. „Musíme se vrátit k šerifce.“

Magozzi povytáhl obočí. „Nechceš se nejdřív najíst?“

„Nemáme čas. Šlápni na to, já budu mluvit.“ Gino rozsvítil čtecí lampičku, Magozzi vykličkoval z parkoviště a co nejrychleji ujížděl zpátky k jezeru Kittering.

„Steve Doyle se pohřešuje od včerejška. Poslední schůzku měl s hajzlem Kurtem Weinbeckem, který zmizel ze Stillwateru po odpykání části trestu za to, že málem zavraždil těhotnou manželku. Weinbeck se neukázal ve lhůtě v domě na půl cesty, v Doyleově kanceláři je nepořádek a našla se tam krev, jeho auto zmizelo z garážovýho stání. Zmizel i spis té ženy s kontaktní adresou, takže Tinker si myslí, že Weinbeck jde po svojí manželce. A víš co? Ona žije tady v okrese Dundas – přesně v Bitterrootu.“

„To znamená, že Weinbeck pravděpodobně oddělal Doylea.“

„Leccos tomu nasvědčuje.“

„Žádná dvaadvacítka neudělá takovou díru do hrudníku, jakou má Doyle.“

„Jo, bodejť. Tím pádem to není náš sněhulákový vrah. Tinker řekl, že když vešli do Doyleovy kanceláře, běžela tam televize. V době, kdy se tam měl Weinbeck včera dostavit, televize vysílala podrobný zpravodajství o fiasku v parku. Třeba ho viděl a napadlo ho shodit Doyleovu vraždu na našeho pachatele a zabudovat mrtvolu do sněhuláka.“

„Třeba. Anebo změnil zbraň. Třeba zavraždil všechny.“

„Není to pravděpodobný, ale nepolepšil by si tím našinec? Vzniknul by úhledný balíček. A já bych se mohl v šest ládovat Angelinýma špagetama.“

„Snílku.“

„No jo. Na Weinbeckově seznamu je jen jeho rodinný hnízdo. Tihle zbabělí parchanti obvykle nekráglují poldy, ale Tinker a McLaren to omrknou i z toho hlediska. Jo, a co se týče Weinbeckovy exmanželky teď se jmenuje Julie Albrightová – Tinker zatroubil na poplach a varoval ji, ale ona ho poslala někam, prý ji to nevzrušuje – věřil bys tomu?“

„Třeba změní názor, až jí oznámíme, že exmanžílek zavraždil sociálního kurátora, aby dostal ji.“

„Já bych názor změnil. Výsledkem je, že s ní musíme osobně promluvit a přesvědčit ji, aby přijala ochranu místní policie nebo naši. Chlapík jako Weinbeck se nebude s ničím párat.“

„Možná ho ukrývá. Takové věci se stávají.“

„Taky mě to napadlo.“

17

Iris seděla v rozměrném koženém křesle v šerifské kanceláři – teď ve své kanceláři –, žvýkala další sousto sendviče s arašídovým máslem a kyselou okurkou a cítila se provinile, že vůbec jí, zatímco venku za oknem se na jezeře pachtí tým techniků kriminalistické laboratoře a snaží se rozšifrovat galimatyáš spjatý s násilnou smrtí lidské bytosti. Kdykoli zavřela oči, viděla zmrzlý děs v mrtvém obličeji Stevea Doylea, leč přesto pojídala ten zatracený sendvič. Děje se s ní něco nedobrého.

List papíru před sebou zaplnila rukopisnými poznámkami, které si dělala během telefonátu s detektivem Rolsethem. Z pouhého pohledu na ně ji rozbolela hlava.

Důležité bylo, že pokud Kurt Weinbeck opravdu zavraždil Stevea Doylea – a podle všeho ano –, její první vražda se objasnila. Zlé je, že se pohybuje na svobodě, patrně někde v jejím okrese, slídí po jedné z jeho obyvatelek a jen ona zodpovídá za to, že ho dopadne dřív, než zavraždí někoho jiného.

Zadní částí zapadla tak hluboko do koženého čalounění, že si připadala, jako by ji křeslo polklo, chodidly se nedotýkala podlahy. Určitě je to signál shůry, jestli tam tedy někdo přebývá. Nehodí se do křesla, nehodí se do této kanceláře a nehodí se pro tuto práci. Poslední sousto klesalo do žaludku jako suchá cihlová drť, arašídové máslo jí zalepilo jícen.

Když sestupovala do přízemí, Sampson už postával v hale a minneapoliští detektivové právě vcházeli hlavními dveřmi. Magozzi směrem k ní pokývl na pozdrav, jako by se dávno znali, a Iris pohyb opětovala. V tom spočívá tajemství komunikace s muži. Kdykoli to lze, používej signály, ne slova. Slova je matou.

Magozzi si pomyslel, že Iris vypadá poněkud unaveně a je rozrušená, nebylo taky divu. První den ve funkci šerifky mírumilovného venkovského okresu, a už má první mrtvolu, vrah se tady někde potlouká a usiluje o druhý úlovek. S tím rozhodně nepočítala, když na tuto funkci kandidovala.

Naproti tomu Sampson si počínal překvapivě nenuceně. Zavazoval si tkaničky kanad a vzhlédl. „Telefonoval jsem Julii Albrightové, že přijedeme.“

Gino šoupal botami na promáčené rohožce. „Náš člověk s ní mluvil a prý nebude snadný ji přesvědčit, že ji musíme vzít pod ochranu.“

„To je pravda. Připadá jí, že v Bitterrootu je v bezpečí.“

Gino se vrátil v myšlenkách na parkoviště před letištěm, kde přede dvěma dny vytáhli z kufru auta polomrtvou ženu. Taky si myslela, že je v bezpečí. „Ta žena nikde nenajde bezpečí, když po ní jde takový hajzl. Tenhle je dokonce horší než většina, protože vraždí jiný lidi, aby se k ní dostal. Až budeme mluvit s Julií Albrightovou, musíme všichni táhnout za jeden provaz, nebo ji nikdy nedostaneme pod svoje křídla.“

Sampson se napřímil a přetáhl si přes služební opasek bundu. „Nejsem si jistej, že kdekoli bude zpola tak v bezpečí jako tam, kde teď je. Nejdřív omrkněte Bitterroot, sami uvidíte. Byla jste tam někdy, šerifko?“

Iris zavrtěla hlavou, držela se nové signálové komunikace.

„Tak budu řídit. Můžete jet s náma, detektivové. Kdo nezná cesty a cestičky, tomu dá zabrat, než to najde.“

„Já jsem pro,“ řekl Magozzi. „Jak daleko je to město?“

„To není město, ale korporace.“ Šerifka Rikkerová zápasila se zipem na kožešinovém kabátku a to ji rozčilovalo. „Podle poručíka Sampsona někteří zaměstnanci bydlí přímo v areálu Bitterrootu. Julie Albrightová je jedním z nich.“

„Vzdušnou čarou je tam vrána za deset minut,“ poznamenal Sampson. „Auťákem to trvá dvacet.“

„Tohle nechápu.“ Gino upřel oči na sáček s pečivem, který spočíval na nedalekém pultu. „Když vrána všude doletí rychlejc, proč je nepozorujou a nepostaví podle nich silnice?“ V břiše mu zakručelo a Sampson se neubránil úsměvu.

„Je tu moc jezer a močálů. Silnice mezi nima bláznivě kličkujou. I zdejší potřebujou často kompas, aby věděli, kterým směrem se vydat. Chopte se sáčku, detektive. Všichni jsme prošvihli oběd.“

Gino si přiložil ruku k srdci, k takovému gestu ho mohlo inspirovat jedině jídlo.

Za deset minut ujížděl Sampson mohutným SUV úzkou, klikatící se silnicí s třímetrovými sněhovými bariérami po každé straně. Šerifka Rikkerová seděla vedle něho a svírala kabelku, jako by to byl airbag. Magozzi a Gino se usadili na zadních sedadlech, kde Gino sedával nejraději. Cestující vepředu to schytají nejvíc, jestli narazí do těch sněhových bariér. Naklonil se mezi přední sedadla a dřív než sežvýkal ovocný koláč, houkl: „Tohle je silnice? Co když potkáme v protisměru auto?“

„Pořád je tu fůra místa.“ Sampson prudce přibrzdil před ostrou zatáčkou a pár okamžiků se smýkali. „Silnice vypadá užší, než je, kvůli výšce sněhu kolem.“

Gino si odfrkl, neuvěřil. Očím přivyklým expresní dálnici s šesti jízdními pruhy připadalo, že se řítí do bílého chřtánu obrovitého monstra.

„Fakt je to dobrá silnice,“ dodal Sampson. „Vyhovuje těžké nákladní dopravě včetně devítinápravových souprav, vyváží se odtud kdeco.“

„Snad nepotkáme na tyhle dobytčí stezce kamion?“

„V neděli pravděpodobně ne.“

„Na podnikání mi to tu připadá hodně stranou. Jeden by čekal, že pokvete poblíž hlavních tahů, a ne tady v divočině. Nechce někdo, abych se s ním rozdělil o poslední koláček?“

Po deseti minutách se silnice trochu napřímila, rozšířila a Magozzi a Gino spatřili v dálce vysoký plot s ostnatým drátem, který se prostíral, kam až oko dohlédlo. Když se přiblížili, vypadal ještě zajímavěji.

Magozzi dloubl Gina loktem. „Koukni nahoru na plot!“

Gino se naklonil a vyhlížel oknem. „No ne? Co je to za serepetičky?“

„Vypadá to jako kamery, co si nechala Grace instalovat kolem celého domu.“

„Ó, výborně. Celý ten spolek je stejně paranoidní jako Grace McBrideová. Co tu sakra provádějí, šerifko?“

Iris zírala na kovový plot a na kamery rozmístěné na něm s odstupem nějakých osmi metrů, takové zabezpečení ji zarazilo. „Pokud vím, vyrábějí tu bioprodukty. Potraviny, kosmetiku a podobně. Objednala jsem si pár věcí z jejich nabídky na webu.“

„Podle mě to vypadá spíš jako vojenský objekt. Nebo kriminál… Ježíškunakřížku, koukejte!“ Zastavili před branou s obrovskými dvoukřídlými vraty a zděnou strážnicí vlevo. Pomenší žena v kotníčkových botách a velikánském kožichu s kapucí vyšla z domečku a zamířila k autu. „Ta ženská má zbraň, Leo.“

„Vidím.“

„Mají tu vlastní ostrahu.“ Sampson stáhl okno. „Smí nosit zbraň.“

Strážná stáhla dozadu kapuci, sklonila se k otevřenému oknu a zadívala se dovnitř přes Sampsona, jako by tam nebyl. „Šerifka Rikkerová?“

„Ano, to jsem já.“

Žena se usmála. „Blahopřeju ke zvolení, šerifko. Moc mě těší, že vás poznávám.“

Magozzi zaznamenal, že Iris uvítání poněkud vyvedlo z míry. Hlavně blahopřání.

„Děkuju mnohokrát.“

„Zaručujete se za spolucestující?“

„Ovšem, to je poručík Sampson…“

„Ale no tak, Lízo,“ přerušil ji Sampson. „Nekomplikuj situaci. Vzadu sedí dva detektivové minneapoliské policie a neodevzdají zbraň. Mě můžeš prohmátnout, jestli chceš.“

„Láká mě to, ale zdržím se. Jeď rovnou do kanceláře,“ připomněla mu.

„Znám pravidla.“ Zavřel okno, počkal, až se otevře jedno křídlo vrat, a projel jimi.

Gino nevycházel z údivu. „Tohle nechápu. Věděli, že přijedeme služebním autem, a přesto nás zastavila.“

„Zastavujou každýho. Štve mě to, ale zaboha je nic neoblomí. Ani Lízu. Dělá to, aby mě nakrkla.“

„To pokaždý, když vás zavolají k něčemu naléhavýmu, musíte zastavit a prohledají vám auto? To je úplná kravina.“

„Vtip je v tom, že nás sem ještě nikdy k ničemu nevolali. Co tady pracuju, a to je patnáct let, se na nás nikdy neobrátili. Znají mě tu jen proto, že mám přítelkyni, která žije v obytný části areálu.“

Projeli vraty a kolem dokola neviděli nic jiného než lesy a pole, všechno pod sněhem. „Jakýho areálu?“

„Tam za kopcem.“

A opravdu. Po chvíli se před nimi objevilo uskupení moderních budov s náměstíčkem, parčíkem a parkovištěm. Vypadalo jako desítky komplexů výrobních a obchodních společností, které vyrostly jako houby po dešti na okraji Minneapolisu. Až na to, že tohle se rozkládalo uprostřed ničeho, obklopeno tři metry vysokým plotem s ostnatým drátem a s ozbrojenou stráží u brány. Magozzi neviděl tak důkladné zabezpečení poprvé, ale tam, kde se vyrábí želé a pudr, mu připadalo přehnané. Stejně tak rámový detektor kovu a další ozbrojená strážná u vchodu do hlavní budovy.

Žena, kterou Sampson představil jako Maggii Hollandovou, je očekávala v prostorné kanceláři hned za halou. Mohlo jí být něco mezi pětačtyřiceti až pětašedesáti lety – Magozzimu se to v poslední době odhadovalo čím dál hůř – a právě to rozpětí ho zneklidňovalo, neboť mnoho žen v této věkové skupině dávno neočekávalo od mužů nic mimořádného. Pohádky je konec, pomyslel si. Odskáčeme to všichni.

Maggie Hollandová všechny srdečně přivítala a zvlášť zapanáčkovala kolem nové šerifky stejně jako strážná na bráně. Iris Rikkerová tu patrně měla svůj fanklub, aniž o tom věděla.

Po zdvořilostech rázně přeladila do věcného tónu. „Julie Albrightová s vámi neodjede.“

Gino pokývl hlavou. „To řekla do telefonu našemu detektivovi. Pomozte nám ji k tomu přemluvit.“

„Obávám se, že to nedokážu. Tady je víc v bezpečí, než by byla u vás. V naprostém bezpečí.“

Gino začínal být nesvůj, k Angeliným špagetám vedla ještě dlouhá cesta. „Poslyšte, viděli jsme vaše bezpečnostní opatření a dejte na mě, plot, pár strážných a detektory kovu možná zabrání průmyslové špionáži nebo tomu, co vám dělá takový starosti, ale nezastaví zločince typu Kurta Weinbecka. Už zavraždil člověka, aby se k ní dostal. Váš plůtek ho ani nepřibrzdí.“

„Chrání nás něco víc než plot a pár strážných, detektive Rolsethe.“ Hollandová klepla na klávesu stolního počítače, část protější stěny se rozestoupila a obnažila obří obrazovku. Přeběhla prsty po několika dalších klávesách a naskočila na ni mozaika záběrů bezpečnostních kamer.

Magozzi poznal strážnici u brány, parkoviště, halu, kterou právě prošli, ale bylo tu dalších nejméně dvacet záběrů, některé z exteriérů, jiné z různých kanceláří a laboratoří, patrně umístěných v této budově. Magozzi si je pozorně prohlížel.

„Tato obrazovka nabízí pohled všech bezpečnostních kamer z takzvaného Kvadrantu 1. Bitterroot je rozdělený do dvaceti kvadrantů, všechny monitorují kamery a detektory pohybu a průběžně, čtyřiadvacet hodin denně, je analyzuje náš bezpečnostní štáb v mediálním středisku. Aplikovali jsme sledovací systém, který se používá v kasinech Las Vegas.“

„To je pozoruhodné. Kolik máte kamer?“

„Stovky. Nemůžeme pochopitelně monitorovat každý čtvereční centimetr čtyřistahektarového areálu, proto nám jistá softwarová společnost propojila detektory pohybu s kamerami. Když se něco pohne mimo záběr kamer, detektory navedou nejbližší kameru žádoucím směrem.“

Gino šťouchl loktem Magozziho a pohodil hlavou k obrazovce, ale Magozzi si toho už všiml: malé opičky, loga firmy Monkeewrench v pravém dolním rohu obrazovky.

„Ostraha rovněž hlídkuje nonstop uvnitř areálu a zejména na jeho obvodu. Jsou tu i další bezpečnostní opatření, ale myslím, že jste si stačili udělat obrázek. Nikdo a nic zvenčí nepřelstí ochranu a nedostane se k Julii.“

Magozzi si ji měřil očima a intenzivně přemýšlel, bleskurychle probíral detaily, které vstřebal jeho policajtský mozek, aby je později utřídil. „Kolik tu vlastně žije takových Julií Albrightových?“

Chtěl ji zaskočit, ale Maggie Hollandová nebyla ženou, kterou někdo snadno zaskočí. „Výborně, detektive. Na to, jak málo jste viděl, jste hodně pochopil.“ Podívala se na Sampsona. „Nebo vás někdo předem informoval?“

Magozzi její pohled zaznamenal. „Ne. A nepodal jsem kdovíjaký intelektuální výkon. Viděl jsem tu zatím jen samé ženy včetně postav v záběru kamer. U kosmetické firmy to koneckonců není tak neobvyklé, ale vaši ochranku tvoří výhradně ženy, což není zdaleka běžné. Když k tomu přidám Julii Albrightovou a všechna ta bezpečnostní opatření, nutí to k zamyšlení. Kromě toho máte na krku dlouhou, dobře zhojenou jizvu, která je ovšem na chirurgický zákrok příliš zubatá, a taky pospravovaný, na několikrát zlomený nos. Domnívám se, že takové Julie Albrightové jste tu přinejmenším dvě.“

Gino se urputně mračil, snažil se sledovat podtext rozhovoru. Najednou se mu rozjasnila tvář. „Páni, měl jsem to přímo před nosem, a přesto jsem si neviděl ani na jeho špičku. Jste mimochodem nejmíň tři. Strážné u detektoru kovu někdo kdysi na levé ruce zpřelámal prsty. Zhojily se, ale zůstaly zkřivené. Tak kolik je tu vlastně takových žen?“

Maggie Hollandová ho nevzrušeně pozorovala. „Všechny.“ Pohlédla na Sampsona, který zabodl oči do podlahy a pochopitelně o tom věděl. A pak na ubohou šerifku Rikkerovou, která si usilovně srovnávala věci v hlavě.

Iris se upřeně koukala na jizvu na krku Maggie Hollandové až od chvíle, kdy se o ní zmínil Magozzi. Bylo to neodpustitelně neomalené, což jí rozhodně nebylo vlastní, ale nedokázala od ní odtrhnout oči. Jedna věc je sledovat zprávy a studovat statistiky; i když poslouchala všechna ta tísňová volání na dispečinku, měla od věci odstup. Ale vidět reálné stopy a důkazy se rovnalo tvrdému políčku do tváře. Jako by ji něco vysálo z jejího světa a vrhlo do nového, kde muži sice neopouštějí manželky, ale umlátí je málem k smrti.

„Každá žena, která tu žije, sem přišla proto, že venku jí hrozí nebezpečí,“ řekla Maggie Hollandová.

„S muži je to zrovna tak?“ zeptal se Gino.

„Tady nežijí muži. Proto jsou ženy v bezpečí.“

Gino se zachmuřil. „Počkat. Kolik tu žije lidí?“

„Téměř čtyři sta.“

„A ani jeden muž?“

„Správně. Žádný muž sem nevstoupí bez denní propustky a bez doprovodu.“ Usmála se na Sampsona. „Ani policista.“

Gino se zadíval na Magozziho. „Je to vůbec legální?“

„Víc než pravděpodobně. Tohle je soukromý majetek. Ve městě se brání mužům, aby vstoupili do bezpečných domů, tohle je v podstatě podobné. Jeden velký, trvale bezpečný dům.“

Maggie zavrtěla hlavou. „Tohle není bezpečný dům. Tohle je město skýtající bezpečí. Po tom jsme všechny toužily, po bezpečném místě, kde se neznásilňuje, nevraždí, nezneužívají naše děti… Zakladatelky Bitterrootu brzy pochopily, že k tomu, aby vyloučily tato nebezpečí, musí udělat jednu věc: vyloučit muže.“

Vyloučit muže. Magozziho mozek narazil do zdi těchto dvou slov a běžel naprázdno na plné obrátky. Snažil se nezapomenout, že ve dvojměstí ho čeká jeho vlastní práce, dopadení vraha dvou policistů, že Kurt Weinbeck pravděpodobně nemá vůbec nic společného s jeho případem, že na něčem pracuje, nějak žije a miluje jednu ženu, která si nepotrpí na velká vyznání – ale nedokázal se soustředit. Pořád dokola mu zněla v uších ta dvě rušivá slova, a co horšího, svitlo mu, že ta slova, nebo velmi podobná, slyšel už dřív. „To je setsakramentsky extrémní řešení,“ konečně ze sebe vypravil.

Maggie Hollandová přikývla. „Ale je to řešení. Za celých šedesát let, co Bitterroot existuje, tady nedošlo k jedinému násilnému trestnému činu. Může se tím prokázat jiné město v celé zemi?“

Magozzi neodpověděl.

„A když se nad tím hlouběji zamyslíte, není na tom nic extrémního.“ Maggie vyhledala očima Iris. „Vy žijete sama, viďte, šerifko Rikkerová?“

Iris přikývla.

„Vidíte, a liší se tolik to, co tu zachováváme, od toho, jak žijete ve vlastním domě? Zamknete auto, když přijedete domů, zamknete domovní dveře, zajistíte okna v přízemí, když jdete spát, a pravděpodobně nepustíte dovnitř jen tak beze všeho cizího člověka. To jsou rozumná preventivní opatření žen, jimiž si všude zajišťují bezpečí. Bitterroot dělá totéž, jen ve větším měřítku a sofistikovaněji, protože zdejší obyvatelky jsou ohroženější.“

„Takže jste si vybudovaly vězení a zavíráte do něj nevinné,“ poznamenal Magozzi mentorštěji, než zamýšlel.

Maggie se usmála, ale z jejího úsměvu nevymizelo houževnaté odhodlání. „Možná zajišťujeme bezpečí vězeňským způsobem, detektive, nicméně v něm nezadržujeme nevinné lidi, ale zadržujeme venku zrůdy, a to se nám velmi daří.“

S tím se nedá polemizovat, pomyslel si Magozzi. Jestliže v Bitterrootu nedošlo za šedesát let k jedinému násilnému trestnému činu, pak chrání lidi tak, jak to on, Gino, Sampson a šerifka Rikkerová nesvedou. Uvědomění si selhání je krutým křtem každého policisty a pravděpodobně podstatným důvodem, proč se vehementně nebránil. Něco je špatně – zákon má být útočištěm, a ne inspirovat k masovému exodu do přísně zabezpečeného zařízení, které by patrně zahanbilo i San Quentin.

Zjevně měl myšlenky napsané velkým písmem na čele, protože Maggie Hollandová si ho zpříma měřila očima a obdařila ho úsměvem vyhrazeným natvrdlým idiotům. „Myslím, že byste se měli podívat, jak Bitterroot doopravdy vypadá,“ pronesla tiše, ale Magozzi jí neskočil na špek.

„Musíme mluvit s Julií Albrightovou. Proto jsme přijeli.“

„Pochopitelně. Ale Juliina dcera je nachlazená, takže se vydáme do jejího domku, namísto abych ji povolala sem. Není to daleko a uvidíte aspoň část naší vesničky.“ Nato se její chování rázem změnilo z odměřeně úředního v srdečně laskavé, všem věnovala hřejivý babičkovský úsměv a Magozzi si představoval, že tak nějak se asi tvářil zlý vlk na Červenou karkulku. Ta žena je hotový chameleón.

18

Magozzi, Gino, Sampson a Iris následovali Maggie Hollandovou chodbou a postranním východem na přilehlé parkoviště. Jediná vozidla, která tam parkovala, připomínala fantazijní výtvory Walta Disneyho.

„Co je to za vehikly?“ zeptal se Gino. „Vypadají jako golfový vozítka krmený růstovými hormony.“

Maggie se zdvořile usmála. „Nejste daleko od pravdy, detektive Rolsethe. Jsou to elektromobily jako golfová vozítka, ale s velkými pneumatikami a pohonem všech čtyř kol, takže zvládnou i náročný terén. Pochopitelně jsou uzavřená, jak vyžadují naše povětrnostní podmínky, a dostatečně prostorná, takže se do jednoho vejdeme všichni, pokud se na chvilku uskromníte. Jiná vozidla tu nesmí jezdit.“

Otevřela jedno z nich kódovanou kartou a usadila se za volantem, ostatní nastoupili po ní. V kabině byly tři řady po dvou sedadlech a jedna postranní. Gino a Magozzi se poskládali až dozadu a automaticky se rozhlíželi po bezpečnostních pásech.

„Nepotřebujete je, pánové,“ adresovala jim dozadu Maggie. „Platí tu omezení rychlosti na pětadvacet kilometrů v hodině a cesty se klikatí tak, že se ani nedá jet tak rychle.“

Topení naskočilo ihned, což Gino považoval za jedinou výhodu elektromobilů. Sledoval očima, jak Maggie zvedla dálkovým ovládáním závoru parkoviště a rozjela se po úzkém pruhu asfaltu, který zahýbal ostře doprava a nikam jinam.

„To je jediná cesta do vesničky,“ vysvětlovala Maggie Iris, která seděla vedle ní. Gino si připadal jako v zájezdovém autobusu s nudným, upovídaným průvodcem. „Musíte projít všemi bezpečnostními kontrolami společnými pro výrobní a správní komplex, dostat se z uzavřeného parkoviště na tuto silnici. A jak vidíte, je příliš úzká, aby umožňovala hladký průjezd běžnému autu.“

Gino se mračil na hustou alej vzrostlých stromů lemujících silnici, která připomínala spíše cyklistickou stezku. „Zdejší obyvatelky nemůžou dojet k domům svými auty?“

„Přesně tak. Takhle silnice není propojena s žádnou standardní pozemní komunikací. Začíná a končí na uzavřeném parkovišti, z něhož jsme právě vyjeli.“

„Když se vracíte z města s velkým nákupem, tak co? Vláčíte se s ním pěšky budovou, abyste se dostaly k vozíkům? To je na můj vkus zpropadeně nepohodlný.“

Maggie se na něj ve zpětném zrcátku usmála, a to poněkud jízlivě, usoudil Gino. „Ne tak nepohodlné jako mít přeražený nos.“

Gino zmlkl a vyhlížel oknem. Vjížděli do obytné části, která vypadala jako americké městečko před půldruhým stoletím, než se kvůli dopravě rozšířily ulice. Nabízel se idylický obrázek uniformních, dobře udržovaných domků, které by mohly tvořit výpravu k rodinnému televiznímu seriálu ze současnosti včetně úhledně upravených keřů, roztomilých kandelábrů a usměvavých růžolících čilých dětí, které si hrály v čerstvě napadaném sněhu. Všechny bez výjimky se uprostřed hry zastavily a mávaly projíždějícímu vozítku.

Gino dloubl do Magozziho a zašpital: „Kdy ti naposled nějaký dítě zničehonic na ulici zamávalo?“

„Před pěti lety. Zamávalo mi, popadlo šutr a rozbilo mi zadní okno.“

„To jsem si mohl myslet. Tohle připomíná perfektní provinční městečko.“

Magozzi si povzdechl a pozoroval ubíhající scenerii: otevřené prostranství upravené jako park s besídkou a dětským hřištěm, velká zděná budova v pozadí velice připomínala školu.

„To vypadá na školu,“ zaslechl Iris, která jako by mu z předního sedadla četla myšlenky.

„Taky to je škola. Dvoustupňová a plně akreditovaná pro děti, které by byly venku ohroženy. Zhruba stejně tolik dětí navštěvuje veřejnou školu.“

Škola, domky a park byly jen špičkou ledovce, uvědomoval si Magozzi, když jeli dál vesničkou. Čile se tu drobně podnikalo – byl tu rodinný koloniál, ale zřejmě bez mužské části rodiny, kosmetický salon, kavárnička a dokonce zdravotní středisko. Dokonalá reprodukce dokonalého městečka, poklidná momentka tradiční americké civilizace, aspoň na první pohled. Ale při bližším pohledu aby tradici pohledal, protože městečko patřilo výlučně ženám. Magozzi zesmutněl.

Julie Albrightová se s nimi pozdravila na prahu svého domku a všichni vyjma Maggie Hollandové se museli mermomocí držet, aby neucukli, když spatřili obličej hledané ženy, který připomínal velmi špatně složené puzzle. Ne že by Magozzi něco takového neviděl stokrát, ale vždycky to s ním zamávalo. Byla hodně malá, o dobrých třicet centimetrů menší než on, v očích ostražitost a podezíravost stále živenou přetrvávajícími pozůstatky hrůzy. Zapřemítal, jestli tohle vůbec někdy z jejího pohledu zmizí.

Juliiny oči konečně našly jeho a vytrvaly. Týrané ženy se chovají podivně. I kdyby na jejich tísňové volání reagovalo kdovíkolik policistek, oběti hledají nakonec vždycky útěchu právě u pohlaví, které s nimi tak zle nakládalo.

„Pojďte prosím všichni do obývacího pokoje a posaďte se, ano?“

Celá pětice příchozích se vměstnala do předsíňky s dlaždicovou podlahou, sníh z jejich vysokých bot roztával.

„Děkujeme, není třeba,“ usmál se na ni Magozzi. „Nechceme vás moc zdržovat. Musíme si jen osobně ověřit, že si uvědomujete situaci a dáváte přednost pobytu na dosavadním místě.“

Úsměv Julie Albrightové mohl být kdysi půvabný. Teď nebyl. „Viděli jste bezpečnostní opatření?“

„Jsou působivá. Ale musíme vám připomenout, že jsme zatím vašeho bývalého manžela nezadrželi a předpokládáme, že unesl a zavraždil svého sociálního kurátora z jediného důvodu: aby vyhledal vás.“

Julie přikývla. „Maggie mi to řekla.“

„Řekla vám taky, že kurátor byl zavražděn tady v okrese Dundas, nedaleko Bitterrootu? Ví, kde pobýváte, paní Albrightová.“

Prsty jedné ruky si přejela po paprskovitě zjizvené tkáni poblíž úst. „Vždycky si mě našel, detektive. Ať jsem utekla kdovíjak daleko a ukryla se sebelíp, vždycky mě našel. To on umí.“

Gino se zadíval přes ozdobný květináč do útulného obývacího pokoje s hračkami na podlaze, dětskou ohrádkou v koutě a okny v každé zdi. Jistě, domovní dveře mají závoru, ale že domek je víceméně skleněnou vitrínou nevěští nic dobrého. „Poslyšte, paní Albrightová, snažte se nás pochopit. Ten člověk je vrah a může se pohybovat nablízku, takže mě nezajímá, jak skvěle jste tu opevněny. Jestli najde cestu do tohohle města, pak jste na ráně jako snadný terč. Dejte na mě, že budete mnohem bezpečnější pod ochranou někde ve dvojměstí, mimo toto území.“

„Kolik bych měla strážců?“ vypálila otázku.

„Prosím?“

„Kolik lidí by mě na vámi určeném místě ve dvojměstí hlídalo?“

„Co já vím. Asi dva strážníci. Jeden uvnitř, druhý zvenčí, to k zabezpečení stačí.“

Julie se znovu pokusila o úsměv. „Neurazte se, detektive, ale tady mě hlídá celé město.“

Na Gina dolehla marnost. „Neurazte se ani vy, ale tady žije čtyři sta nevycvičených žen a musí se tu pokrýt obrovský prostor. Ať mají sebelepší úmysly, neochrání vás tak jako dva dokonale připravení policisté v uzavřeném prostoru…“

„Posledně mi to moc nepomohlo,“ přerušila ho tiše a Gino pomalu zavřel ústa. „Vím, že to myslíte dobře. Vím, že se najdou schopní lidé, kteří by udělali cokoli, aby mě ochránili. Tu noc, kdy Kurt vtrhl dovnitř a pořezal mě, můj dům střežili dva. A taky to mysleli dobře.“

Gino zamhouřil oči. „Byli to opravdu policisté?“

Chvíli se na něj dívala, jako by ho litovala, a Gino pochopil proč, až když odpověděla. „Ano, byli. Příslušníci minneapoliské policie.“

Proti tomu se dalo těžko něco namítnout. Šerifka Rikkerová ji tedy ujistila, že do doby, než dopadnou Weinbecka, budou její lidé pracovat ve směnách a nepřetržitě hlídkovat kolem Bitterrootu. Magozzi Julii Albrightové otcovsky prostoduše připomněl, aby zamykala dveře, měla po ruce telefon a až na další se nevydávala mimo areál. Zdvořile přikyvovala, jako by všechno vyřčené mělo nějaký smysl, i když právě detektivové byli součástí systému, který ji už jednou neochránil.

Když vyšel ze dveří, Gino jí potřásl rukou, což činil výjimečně. „Dbejte na bezpečí,“ řekl a musela by být slepá, aby nezaznamenala, že to myslel velice vážně.

Došli do půli chodníčku před domem, když Julie zavolala na Iris. „Zapomněla jsem vám blahopřát k vítězství ve volbách, šerifko Rikkerová. Dala jsem vám hlas. My všechny odtud jsme vás volily.“

Část zpáteční cesty z Bitterrootu do šerifského úřadu absolvovali mlčky, načež začal Gino chrlit slova jako sopka, která vyrazila zátku zatvrdlé lávy. „Ježíšikriste, Leo, lidi od nás asistovali u toho, když jí Weinbeck tak zřídil obličej? Jak je ti z toho po těle?“

„Nanic.“

„To mi povídej. Rád bych ztratil pár slov se seržantem těch dvou kreténů, co ji měli uhlídat, protože tohle je neospravedlnitelný. To zvíře se k ní nemělo dostat. Jak to, že jsme se o tom nedověděli? Sakra, to mohla rozmáznout Kristen Kellerová, referovat o otřesným selhání minneapoliský policie při ochraně občanů a zesrat nás, někdo zkrátka zaspal, takovou palbu bysme těžko ustáli.“

„To se stává,“ pronesl klidně Sampson a zastavil Ginovo chrlení. „Ať děláte, co děláte, ať se mermomocí snažíte někoho ochránit, ten, kdo chce někomu ublížit, si najde cestu.“

Magozzi se zadíval na mužův uzoučký profil, který mohl vidět ze zadního sedadla. „Mluvíte z osobní zkušenosti? Ptám se, protože jste řekl, že máte v Bitterrootu přítelkyni.“

„Ve skutečnosti je to moje sestra. Další, která si počínala správně. Respektovala všechna omezení, pobývala v různých úkrytech, a přesto ji ten netvor našel. Jsem polda, a nedokázal jsem ochránit vlastní sestru. A to ji nepronásledoval vrah.“

Iris překvapeně pootočila hlavu a pozorovala jeho tvář. „Vy tedy o té korporaci víte.“

„Několik let.“

„Proč jste nás neinformoval?“

Sampson se na sedadle zavrtěl. „Je to něco, co člověk musí vidět na vlastní oči. Mohl jsem vám vykládat, že Julie Albrightová je tam ve větším bezpečí než jinde. Vylíčit vám, co je to Bitterroot a že tam za šedesát let nedošlo k jedinýmu násilnýmu trestnímu činu, ale z toho si neuděláte obrázek, dokud sami neuvidíte jejich bezpečnostní opatření.“

Gino vrtěl hlavou. „Pořád nechápu, že tu Bitterroot existuje tak dlouho a nikdo o něm vlastně nic neví. Proč to tajnůstkaření?“

„Nenazval bych to tajnůstkařením, jen nestojí o reklamu. I to přispívá k bezpečnosti.“

„Jak se ženy o Bitterrootu dovědí?“ zeptala se Iris. „Jak ho objevila vaše sestra?“

„Funguje jakási uzavřená síť – a taky webová stránka, ke který se dá získat přístup, když se zeptáte správných lidí.“

„Drtivá většina jejich zabezpečovacích zařízení je založena na špičkových technologiích,“ podotkl Magozzi. „Takové věci nejsou na trhu po celých šedesát let, například detektory pohybu a kamery. Co jim zajišťovalo bezpečí dřív?“

Sampson pokrčil rameny. „Vždycky měly zbraně. Prý by nás překvapilo, říká Maggie, kolik mizerů se dalo zbaběle na útěk, když spatřili ženy se zbraní v ruce, namísto aby se krčily v koutku, jak předpokládali.“

Magozziho to nijak nepřekvapilo. Většina mužů, kteří bili ženy, okamžitě zkrotla, když narazila na někoho, kdo se jim dokázal bránit. Vždycky se ovšem najdou výjimky, jedinci tak posedlí hněvem, že je ani ozbrojený policista neodvrátí od posledního zuřivého výpadu proti ženě.

Když ještě hlídkoval, vyjížděli často k případům domácího násilí, a nejvýš pětkrát se střetli s muži, kteří se při pohledu na zbraň nedali na útěk.

19

Polovinu zpáteční cesty z okresu Dundas do dvojměstí Magozzi a Gino příjemně promlčeli, přesně to oba potřebovali. Magozzi si říkal, že kdyby diskriminační politika dostala zelenou, měla by se uplatňovat především u policie. Muži by měli mít za parťáky muže, ženy zase ženy.

Když začínal u policie, stala se jeho parťačkou důvtipná žena, a od té doby nepoznal lepší kolegyni. Uměla si poradit se zločinci, hysterickými oběťmi, ovládala svou zbraň, měla našlápnuto ke kariéře – excelovala ve všem až na to, že nezavřela pusu, jako by ticho bylo cosi obávaného, čemu je třeba čelit nepřetržitou konverzací. Nebylo nikoho, komu by raději viděl záda, dokonce po dvou společných týdnech v hlídkovém voze koketoval s představou, že nabourá s autem do stromu tak, aby je zdemoloval na straně spolujezdce.

Muž potřebuje občas klid, aby si mohl leccos promyslet, nebo nemusel myslet na nic. Ženy to nechápou. Byla to jedna z milionu věcí, které prostě akceptoval a dávno zanechal snahy jim porozumět. Ženská a mužská mysl fungují různě. Ne že by jedna z nich byla lepší, ale součinnost s opačným pohlavím – ať v práci nebo v osobním životě – to značně ztěžovalo.

„Do prdele,“ náhle zvolal Gino a Magozzi se usmál. Typicky mužský začátek rozhovoru.

„Co je?“

„Zastavily se ty podělaný hodiny. Tyhle vynálezy já nesnáším. Když se tátovi zastavily hodinky, tak je prostě natáhnul a hotovo. Dneska aby se jeden vydal do obchodu a čekal ve frontě, až mu nějaký embryo se žvýkačkou v puse prodá baterii, a čekal dál, než pochopí, která je ta správná a jak otevřít pouzdro… hovňousové. Jak to, že nejdou hodiny v přístrojový desce?“

„Zřejmě proto, že nikdo neměl čas přečíst dvěstěstránkový manuál a naučit se tu věc seřizovat.“

„Nový auta, nový hodiny, a my nedovedeme nic nadráždit. Svět se rozesírá.“

„Na mnoha stranách.“

Gino si hlasitě povzdechl, jako by za tím účelem zadržoval dech půl hodiny. „Musím ti říct, Leo, že mi ten Bitterroot vrtá v hlavě. Jsem zmatený. Koukal jsem na obličej Julie Albrightové a pomyslel jsem si, že pliváme do moře. Před pár dny jsme byli bez sebe, protože jsme vytáhli z kufru auta ženu, která měla smrt na jazyku, a pak… Prokrista, ani si nepamatuju, jak se jmenovala…“

„Betty Eckmanová.“

„Jo, krucifix, a pak zjistíme, že tady je celý vymakaný město plný Betty Eckmanových a Julií Albrightových. Do hajzlu, proč se k nim nedostaneme dřív, než je nacpou do kufru nebo rozřežou na kousky?“

Magozzi zamhouřil oči. „Děláme, co můžeme, Gino.“

„Jo, myslíš? Tak proč si na čtyři sta ženských muselo vybudovat celý opevněný město, aby byly v bezpečí? Sere mě to. Co o tom mám říct Angele, až přijedu domů? Naleje mi skleničku, podstrčí těstoviny, po kterých bych se umlátil, pohladí mě po hlavě, protože vytuší, že je mi blbě, ale pořád na mě bude koukat smutným laním okem, jako bych já to měl napravit.“

„To si nemyslí a ty to víš.“

„Možná ne, jenže když cítíš osobní zodpovědnost za jednu ženskou, dospěješ k tomu, že zodpovídáš vlastně za všechny, ale Bitterroot ti důrazně připomene naši úděsnou nemohoucnost.“

„Tak až budeš líčit svoje dnešní zážitky, Bitterroot radši vynech.“

„Děláš si srandu? Co si myslíš? Že kdybys byl ženatý, utajil bys něco takovýho před manželkou?“ Gino se okamžitě zatvářil zkroušeně. Čím dál víc zapomínal, že Magozzi byl kdysi ženatý a jeho Heather na Leovu práci kálela. „Promiň, kamaráde. Zapomínám na Heather.“

„Kéž by se mi to taky dařilo.“

Když přijížděli k radnici, bylo teprve krátce po páté hodině, ale byla už naprostá tma. Na zimách amerického Středozápadu to sice nebylo to nejhorší, ale skoro. Za tmy člověk ráno odcházel do práce a večer se za tmy vracel domů. Magozzi nevěděl, jestli si bude do jara pamatovat, jakou barvu má fasáda jeho domu.

Oddělení vražd se vyprázdnilo, všichni šli na večeři, až na Johnnyho McLarena, jehož téměř nebylo vidět za haldami spisů. Celá místnost páchla po popcornu z mikrovlnky a zvětralé kávě, odpadkové koše přetékaly prázdnými plechovkami od sodovek a vaničkami od jídla přes ulici.

„Zmeškali jsme mejdan?“ zeptal se Gino a rozhlížel se, jestli někde nezbylo něco k snědku.

McLaren měl kalné oči a zračil se v nich podobný chaos jako na jeho psacím stole, ale byl upřímně rád, že je vidí. „Jo. Zbyly jen tanečnice.“

„Jestli Gloria zblejskne ten svinčík, sedře z tebe kůži, Johnny.“

„V to doufám.“ Odsunul se od stolu a dlouze zívl. „Hola, nemuseli jste se s autem k radnici prostřílet? Je budova pořád v obležení?“

Magozzi se u svého psacího stolu probíral lístky se vzkazy. Polovina z nich byla od novinářů, druhá polovina od obyčejných bláznů, kteří prohlašovali, že viděli kosmickou loď mimozemšťanů, lochnesskou příšeru, sněžného muže a ducha Karla Marxe stavět v pátek v noci v Parku Theodora Wirtha sněhuláky. Od Grace nic. Ne že by někdy zanechávala papírovou stopu. „Zaparkovali jsme v podzemních garážích a vkradli se dovnitř. Venku pořád parkují dodávky se satelitními anténami Channel Four. Pravděpodobně tam budou tábořit až do zpráv o dvaadvacáté hodině.“

McLaren znechuceně zavrtěl hlavou. „Koukal jsem na podvečerní zpravodajství – měl jsi slyšet všechny ty mluvící hlavy, co si hrály na kriminální psychology. Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo zvracet. Dojemně se shodli na ďábelském sériovém vrahovi, který už jako dítě bil a mučil své oběti za zpěvu vánočních koled.“

„To nemá chybu,“ řekl Gino a ukousl si z poloviny nedojedené citrónové tyčinky.

„Žádná zmínka o dundaském sněhulákovi?“ zeptal se Magozzi, přitáhl si židli k McLarenovu stolu a klesl na ni.

„Ne. Není to zázrak? Nechápu, jak se vám podařilo udržet to pod pokličkou tak dlouho, ale ať je to jak chce, povedlo se.“

„To máš jednoduchý – okres Dundas je neobydlený,“ řekl Gino. „Můžeš tam klidně testovat atomové bomby a teprve za měsíc si někdo snad všimne, že voda z kohoutku září… Johnny, neměl by ses krmit popcornem z mikrovlnky.“ Ukázal na misku z nerezové oceli lemovanou nepřirozeně žlutým filmem. „Používají falešný máslo, který ti zůstane v krevním oběhu po zbytek života.“

„To má být vtip?“

„Doslechl jsem se to. Hele, kde je Tinker?“

McLaren sebou trhl, najednou si uvědomil, že Magozzi a Gino byli v Dundasu a nevědí, co všechno se kolem případu seběhlo. „Odjel vyrozumět manželku Stevea Doylea. Nezmínil se vám o tom do telefonu, ale myslím, že byl dobrým přítelem rodiny. Díky tomu vlastně do toho zpočátku šel – Doyleova žena mu brzy ráno celá vyděšená telefonovala.“

Ginova ruka se zastavila na cestě k misce s otráveným popcornem. „Zatraceně. Mně se zdálo, že se mu v telefonu roztřásl hlas, když jsem mu oznámil, že Steve Doyle je tím dundaským sněhulákem. Jak je na tom?“

„Hrozně ho to sebralo, a lidi, chce dostat Weinbecka. Naši technici na místě činu v Dundasu předběžně neshledali nic, co by obstálo před soudem. S tělem je to zrovna tak. Nic neukazuje prstem zákona na Weinbecka.“

Magozzi se zamračil. „Myslel jsem, že na Weinbecka ukazuje všechno. Měl schůzku s Doylem, v kanceláři sociálního kurátora je krev a stopy zápasu…“

„Ano, ovšem, dokonce máme částečný otisk Weinbeckova prstu na dálkovém ovládání televize, z toho ale vyplývá jen to, že se dostavil na schůzku, s Doylem si popovídali a chvíli koukali na televizi, že Doyle žil, když Weinbeck odešel – momentálně mu nemůžeme dokázat nic nekalého.“

„Zmizel spis s adresou jeho bývalé manželky.“

McLaren pokrčil rameny. „Třeba si Doyle vzal spis s sebou a vydal se do Bitterrootu, aby si promluvil s Julií Albrightovou, a cestou ho přepadl psychopat, sériový sněhulákový vrah.“

Gino si pohrdavě odfoukl. „To je absolutní kravina.“

„Já to vím. Ty to víš taky. Nemůžeme nic dokázat. Do háje, máme sice prokurátora, co považuje nepřímý důkaz proti neukázněným chodcům za dostatečný, aby je poslal na elektrické křeslo, ale ani ten by se toho netknul.“

„Musíme prokázat, že Weinbeck byl v okrese Dundas.“

„To by pomohlo. Najít tam třeba Doyleovo auto plné Weinbeckových otisků prstů nebo něco podobného.“

Gino opět zalovil v popcornu. „Dundas se tím zabývá. Aspoň doufám. Ta nová šerifka má ovšem míň zkušeností z práce v terénu než můj dvouletý syn. Nevím, jak si představuje zátah na pachatele, pravděpodobně tak, že ho navnadí do pastičky na tác s koláčky.“

Magozzi se ušklíbl. „Ouvej!“

„No tak, Leo, ta ženská nemá o věci ponětí a ty to dobře víš. Nejspíš je teď doma a kouká na opakování seriálu o newyorských strážnících, aby se poučila, co má dál podniknout.“

McLaren se zadíval na Magozziho, aby si Ginova slova ověřil. „Fakt je to tak zlý?“

Magozzi si povzdechl. „Je úplně nová, předtím seděla u pultu operačního dispečinku. Nemá zkušenosti z terénu. Ale nevím. Třeba to zvládne.“

„Že to zvládne?“ Gino obrátil oči v sloup. „Jestli tenhle chlap není naprostý jelito, co se týče hezký tvářinky.“

Magozzi po něm blýskl očima. „Neviděl jsem v ní hezkou tvářinku. Viděl jsem v ní šerifku.“

„No jo,“ zabručel Gino. „Jestli tě to zajímá, nedaří se mi najít souvislost mezi sněhulákem v Dundasu a našimi dvěma v parku, takže to považuju za dva případy a my jsme úplně zbytečně promarnili boží den na tom špatným. Totiž, když to vypadalo, že Kurt Weinbeck zavraždil Doylea, vybájil jsem si elegantní scénář, že ho dopadneme celýho zbrocenýho Doyleovou krví a s Deatonovou a Myersonovou zbraní v kapse, ale teď ti říkám, že to vůbec nesedí. Sněhuláci se sobě nepodobají, nesouhlasí zbraně a pravda je, že zbabělí bijci žen si sotva troufnou oddělat poldy. Vsadím se, že Weinbeck viděl dění v parku v televizi a rozhodl se, že napodobí našeho vraha a oplácá Doylea sněhulákem.“

„Souhlasím.“ Magozzi se opřel na židli, složil ruce na prsou a zavřel oči. A neotevřel je, dokud nedokončil svoji úvahu. „Jsou to dva případy. Weinbeck zavraždil Doylea a Dundasu spadlo do klína laciné vítězství; někdo jiný zavraždil Deatona a Myersona a my musíme honem hejbnout kostrou, aby šerifka Rikkerová nevyřešila svůj případ dřív než my ten náš.“ Pootevřel jedno oko na Gina. „Kdo by pak vypadal jako křupan?“

„Tyhle kecy si nech. Případ jsme objasnili my. My jsme jí řekli, kdo je pachatel. A ona nemusí nic víc, než ho dopadnout.“

McLaren promluvil ke čmáranici, kterou vytvářel na použitém papírovém ubrousku. „Co když… ten tvůj vybájený scénář má trhliny, Gino. A Kurt Weinbeck je kapánek větší borec než mlátička žen?“

Magozzi otevřel oči. „Narazil jsi na něco?“

McLaren se zavrtěl. „Hernajs, já nevím. Taky se mi nezamlouvá představa, že Weinbeck zavraždil dva poldy, jenže leccos vyplouvá.“ Dál čmáral po ubrousku a Gino se naklonil, aby viděl, co na něm vzniká. Ukázalo se, že nakreslil aligátora v zubařském křesle, jemuž trhají špičák. Prokristapána. Někdy mu připadalo, že McLaren je hrůzostrašnější než ti, které posílají za mříže. Narovnal se a dopřál odpočinek stlačenému břichu. McLaren pokračoval ve výkladu.

„Dneska odpoledne mi telefonovali z protidrogového oddělení, že jeden distributor drog má kvůli třem pokusům o vraždu nakročeno do nejpřísnějšího kriminálu. Příští týden se koná hlavní líčení a prokurátor má čtyři klíčový svědky, co ho potopí. Dva z nich jsou syčáci, které se obžalovaný pokusil zavraždit, třetí z napadených je pořád v kómatu. V drogový kauze s těma dvěma uzavřeli dohodu o jejich beztrestnosti výměnou za svědectví proti velkýmu bossovi. Netipnete si, kdo jsou další dva svědkové?“

Gino rozhodil rukama. Získat informace od Ira není nikdy snadné. „Ježíšmarjá, já nevím, plukovník Mustard a slečna Scarlet.“

McLaren se ušklíbl. „Napovím ti. Dva chlapíci v modré uniformě, co na místě činu dopadli distributora, když měnil zásobník u bouchačky, aby zasadil smrtelný výstřel a… a… a… oba rádi lyžujou.“

„Deaton a Myerson?“

„Bingo. Vyhráváš konzervu šunky. A teď hádej, jakou má přezdívku ten pacholek, kterého budou soudit.“

Gino ho spaloval očima. „Hádej, za jak dlouho tě uškrtím, jestli hned nevyrukuješ s tím, kolem čeho tu kroužíš.“

McLarena nevyvedl z míry. „Říkají mu Sněhulák.“

Gino a Magozzi se na něj chvíli upřeně dívali a přemýšleli. Taková situace na Johnnyho vždycky působila nepříjemně a nastávala tehdy, když usilovně pracovali na případu a někdo řekl něco, co vychýlilo jejich myšlenky jiným směrem.

Konečně Gino uhnul očima stranou a drbal se ve svém blonďatém krátkém sestřihu patrně v naději, že oživí další mozkové buňky. „Dobrá. Tak Sněhuláka čeká soudní proces a dva svědky proti němu někdo najednou usmrtil.“

„A zabalil do sněhuláků,“ připomněl mu Johnny pro případ, že by zapomněl. „A tamti dva, co se zavázali v kauze svědčit, deset vteřin po tom, co náčelník dneska zveřejnil jména Deaton a Myerson, vypověděli dohodu. Prý na rozdíl od strážníků pochopili Sněhulákův vzkaz a v trestaneckém mundúru jim bude podstatně líp než v rakvi.“

Magozzi se bránil tomu, aby zbrkle polkl návnadu pro případ, že je v ní háček. „Předpokládám, že Sněhulák sedí někde ve vazební cele, jinak se zapotíme.“

Johnny přikývl. „Trochu se zapotíme i tak. Ten chlapík si totiž odpykává pět let ve Stillwateru za drogy a teď ho čeká soud za pokusy o vraždu.“

„Tak to se teda zapotíme pořádně,“ poznamenal Gino.

„Nebylo by to poprvé, kdy pachatel organizuje vraždy z vězení.“

„Je to riskantní. Někdo vždycky promluví, tamti syčáci se ovšem skáceli jako kuželky. Ledaže venku působí nějaká organizace na způsob mafiánské rodiny. Jak mocný je tenhle boss?“

„Ne zas tolik. Na minneapoliský scéně byl celkem nováček, když ho dopadli, ale je to Rus a spousta jeho krajanů si myslí, že Kmotr patří k literatuře faktu a udělat v Americe velkou ránu je hračka. Zrovna než jste přišli, jsem mluvil se Stillwaterem, vyptával jsem se na Sněhulákovy kámoše v kriminále, návštěvy a podobně. Ukázalo se, že měl dva roky stejného spoluvězně, našeho společného přítele Kurta Weinbecka.“

Gino nemiloval shody okolností a ani McLarenovo ironické špičkování. „Tvoje teorie visí na vlásku, Johnny.“

„Musíš uvažovat v širších souvislostech. Weinbeck možná není tím prvním, koho bys podezříval z vraždy dvou policajtů, ale blíží se soudní proces a Sněhulák si možná zoufá. Proto nabídne spoluvězni velké prachy za to, že oddělá dva svědky, a tím zároveň varuje další dva. Weinbeck vyřídí Sněhulákovu zakázku, načež donutí Doylea, aby ho odvezl do Dundasu, kde hodlá vyřídit svoji záležitost. Vím, že je to celé na vodě, ale sbíhá se tu řada nitek. Musíme se na to podívat. Nechápu jen to, že Julie Albrightová ještě žije. Po vraždě Doylea měl dost času, aby odkrouhnul i ji.“

Gino a Magozzi se po sobě podívali. „Možná ho zastavila sněhová bouře, možná Bitterroot,“ řekl Magozzi. „Nepočítal s tamním zabezpečením.“

„S jakým zabezpečením?“

Gino vstal ze židle. „Pověz mu o tom. Brnknu do Dundasu a poradím jim pár věcí.“

„Cože?“

„Ona netuší, co má dělat, a ty to víš, Leo. Chceš tu jen tak vysedávat, zatímco určitě jeden a možná dva případy závisí na tom, jestli tam s tím pohne?“

„To nemůžeš udělat, Gino.“

„Budu taktní.“

„Rozhodně to nedělej. Sedni. Zavolám jí já.“

„Pro mě za mě. Řekni jí, ať vylepí Weinbeckovu fotografii na každou krávu…“

Magozzi přešel ke svému psacímu stolu a zvedl telefon.

„… a vyžene všechny svoje lidi na silnici, aby hledali Doyleovo auto a nedotýkali se ho, jestli ho najdou…“

Šerifka Iris Rikkerová byla unavená. Magozzi to poznal už z toho, jak pronesla jediné slovo: „Prosím.“

„Zdravím vás, šerifko. Tady Leo Magozzi. Poslyšte, při vyšetřování případu dvou sněhuláků v Parku Theodora Wirtha vyšlo najevo pár věcí, o kterých byste měla vědět. Pořád jsme ve fázi hypotetických souvislostí, neopíráme se o nic solidního, nicméně je tu zatím spíš teoretická možnost, že se nám tu činil Kurt Weinbeck.“

„Rozumím.“

Ouha. Opět zareagovala jediným slovem. Leo nevycházel z údivu. „Tak tedy několik poznatků. Především, Weinbeck je možná mnohem nebezpečnější, než jsme předpokládali, a to všem, nejen své bývalé manželce.“

„Pravděpodobně nejmíň jednou vraždil, detektive, téměř jistě je na útěku a má zbraň. Už jsme pochopili, že je velmi nebezpečný.“

Magozzi zavřel oči. Buď je sám hloupější, než si o sobě myslí, nebo je šerifka chytřejší, než si myslí Gino. „Výborně. Ať jsou vaši lidé opatrní.“

„Děkuju.“

„Každopádně bychom ho chtěli vyslechnout ohledně našich sněhuláků, tak jestli ho dopadnete, uvítáme, když nám to umožníte.“

„Samozřejmě.“

Magozzi se nahrbil nad telefonem a zamračil se. Teď přijde to nejhorší. Zatraceně, jak se má taktně zeptat, jestli provedla všechny úkony, které se v takové situaci předpokládají? „A… nepodařilo se vám najít Doyleovo auto?“

Ve sluchátku se ozvalo tiché zasmání a zamračený Magozzi se zatvářil přímo nasupeně. Co je na tom tak směšného?

„Kdybychom našli auto pana Doylea, ihned bych vás vyrozuměla, detektive Magozzi. Povolali jsme všechny směny, pročesáváme silnice kilometr po kilometru, ale musíme pokrýt hustou síť a to si vyžádá čas. Taky jsme rozmnožili policejní fotografie Kurta Weinbecka a polepili jsme jimi v okrese, co se dá – pomáhají nám s tím místní občané – plus čtyři hlídky nepřetržitě projíždějí silnice kolem Bitterrootu a jsme v kontaktu se všemi majiteli přilehlých pozemků. Uspokojila vás moje odpověď?“

„Ptal jsem se jen, jestli jste našli to auto.“

„To jste se ptal nahlas. Ale proto jste nevolal.“

Slyšel v jejím hlase smích a to ho štvalo. A taky si připadal jako blb.

20

Když Magozzi v devět hodin večer dorazil domů, objevil v pečicí troubě teplé lasagne a v ledničce salát jako od šéfkuchaře. Prohledával dům, aniž tasil zbraň, a to s pošetilou představou, že se někde schovává Grace, optimisticky doufal, že oděná ve svém černém flanelovém pyžamu.

Ohlásila se ihned, jakmile začal vyzvánět její mobilní telefon. „Leo! Už bys měl být doma.“

„Kde jsi? Nechala jsi mi tu večeři. Podle toho jsi zjevně očekávala, že spolu strávíme noc.“

Grace se nikdy hlasitě nesmála, ale poznal, že k tomu nemá daleko. „Snažíme se ti dovolat celý den, nakonec jsem to zkusila do kanceláře. McLaren mi řekl, že jsi na cestě a máte dalšího sněhuláka. Tak jsem ti chtěla něčím projasnit den.“

„Moc mile jsi mě překvapila. Trochu to vybočuje z tvého založení.“

„To jsou jen zbytky. Měli jsme to k večeři. Poslyš, Leo…“

„Příště čekej ve dveřích s martini oblečená v župánku.“

„Poslouchej, Leo, je to důležité. Možná jsme narazili na něco ohledně těch sněhuláků v parku.“

Magozzi položil talíř na stůl a zvážněl. „Poslouchám.“

„Našli jsme v chat roomu hrozivou výzvu: ‚Minneapoliští sněhuláci. Zabij ho, dokud je čas. Šoupni ho do sněhuláka.‘ Někdo tam s tím vyrukoval nejmíň tři hodiny předtím, než jste našli ta těla.“

„Prokrista.“ Magozzi si přitáhl židli a svezl se na ni. „Mohl to být vzkaz pro našeho vraha. Vystopovali jste, kdo je za tím?“

„Nemůžeme se nikam probourat. S takovým zabezpečením jsme se ještě nesetkali. Snažíme se celý den a jedeme dál. Vypadá to na celonočku u Harleyho, musím se vrátit k práci, rozhodně nevypínej na noc mobil a zítra už vůbec ne. Zavolám, jakmile něco zjistíme.“

Než mu zatelefonoval Gino, Magozzi stihl vložit do úst jediné sousto lasagne.

„Mám pro tebe povídání na dobrou noc, Leo,“ spustil rovnou k věci. „Právě jsem mluvil s McLarenem. V Pittsburgu mají mrtvolu ve sněhulákovi tak jako my.“

Magozzi dožvýkal a polkl. Lasagne byly úžasné, ale zadrhly se mu v krku. „Zatraceně. Co o tom soudí?“

„Že se někdo opičí. Zavolali nám ze slušnosti, když viděli v televizi zprávy o našich mládencích.“

Magozzi mu řekl o tom, co objevili na internetu Opičkáři.

„Je to zapeklitý, Leo, já věděl, co se stane po tý mediální smršti kolem případu. Teď budou mrtvoly ve sněhulácích po celý zemi. Zavři očka, broučku, a ať tě netrápí noční můra.“

Když domluvil s Magozzim, opřel se Gino na pohovce a ticho spícího domu ho opřádalo jako ochranný plášť. Vánoční stromek odstrojili před více než týdnem, ale Angela stále narážela při luxování na zbytky jehličí a v pokoji přetrvávala vůně borovice.

Gino se usmál, když zaslechl výmluvné zapraskání schodů následované tichým našlapováním dívčích chodidel, dcera se plížila dolů. Tento rituál vznikl před několika lety, krátce po narození Překvápka, tedy jejího bratříčka. Kdykoli se zdržel v práci do pozdních nočních hodin, řešil zvlášť složitý případ nebo byl vzhůru, protože ho sužovala nespavost poté, co celý dům konečně ztichl, Helen se kradla dolů, aby s ním strávila vzácnou chvilku o samotě. Pro Gina se to rovnalo získání Oscara za rodičovství – jestliže patnáctiletá dcera stále považuje za žádoucí a vzácné strávit čas se starým taťkou, pak ji pravděpodobně vychovával správně.

Sestoupila ze schodů, zahalena do teplé zimní noční košile, a obdařila ho růžolícím, dvoudolíčkovým úsměvem. „Ahoj, tati!“ Plácla sebou na pohovku vedle něj a líbla ho na tvář.

„Ahoj, oříšku. Myslel jsem, že tě už dneska neuvidím. Když jsem přišel domů, maminka říkala, že spíš jako dřevo a chrápeš jako drvoštěp.“

Rozpustile do něj drcla. „Já nechrápu. Tak co, už jsi vypátral vraha?“

Helen nikdy nemámila čas planými řečičkami, ale její přímočarost Gina vždycky zaskočila. I když by neměla – krásu zdědila po matce, naštěstí, ale povahu po něm, ať k lepšímu či k horšímu. „Ještě ne.“

„Máte se čeho chytit?“

„Pracujeme na tom.“

„Vsadím se, že je to sériový vrah,“ prohlásila s nezvratnou jistotou. „Takoví přece vystavujou svoje trofeje.“

Gino zavřel oči a mnul si je. Dneska se s informacemi roztrhl pytel, v televizi nebo na webových stránkách se s nimi mohly seznámit i děti, které ještě dlouho nepochopí jejich hrůznost. Přál si, aby dceru tolik nefascinovala jeho práce, bál se, že jednou bude chtít kráčet v jeho šlépějích.

„Čím je připoutal k tyčím, co vyznačujou běžeckou stopu?“

„Jak o tomhle víš?“

Helen zakoulela očima, pochopil klasické teenagerské pokárání za nedůvtipnost. „Tati, bylo to přece v telce.“

„Patnáctileté slečinky nemají tolik koukat na televizi.“

Uličnicky se na něj usmála. „Ve včerejších zprávách tebe a strejdu Lea viděla celá škola. Ashley připadá strejda Leo absolutně sexy.“

Gino sebou trhl. Není moc mladá na takové soudy?

„Tobě to taky slušelo, tati.“

„No ne, dík. A vyřiď Ashley, že Leo je dost starý na to, aby byl jejím dědečkem.“

„To teda není.“

„Tak přinejmenším otcem.“

Helen naklonila hlavu a obdařila ho jedním z těch děsivě pronikavých ženských pohledů, jež v poslední době vídal v její tváři stále častěji. „Mladé ženy mého věku vždycky přitahovali starší muži, tati. To snad víš, ne?“

Panebože, zabědoval v duchu Gino a upřeně pozoroval to neznámé, úžasné stvoření sedící vedle něho v tlusté červené noční košili poseté poskakujícími bílými soby. Dětská noční košile, ženská tvář. Těžko se s tím vyrovnával.

21

Bylo skoro osm hodin večer, když Sampson neohlášené vešel do Irisiny kanceláře a pleskl polystyrénovou krabičkou na její psací stůl. Připomnělo jí to Pukova slavná lovecká léta, kdy jí kocour uprostřed noci kladl na polštář mrtvé hlodavce.

„Není v tom myš, viďte?“ otázala se a postrčila vaničku propiskou.

Sampson na ni zmateně pohlédl. „Ne, nesu ten nejlepší tvarohový koláč ve městě. Ale jestli máte radši myšku, pár jsem jich viděl u čerpací stanice.“

Iris se celý den nutila do neupřímných, zdvořilých úsměvů a trochu ji udivilo, že poprvé od chvíle, kdy vstala z postele, je jí opravdu do smíchu. „Děkuju, poručíku Sampsone.“

„Rádo se stalo, šerifko.“

„A děkuju vám za… hm, děkuju, že jsem se dneska nemusela cítit jako idiotka.“

„Dneska jste se vůbec nechovala jako idiotka. To bych vás upozornil. Proč jste pořád ještě tady? Byl to hodně dlouhý den.“

„Už končím. Schválila jsem přesčasy pro všechny, kdo jsou ochotni pracovat ve směnách navíc, dokud nedopadneme Weinbecka. To smím, ne?“

„Himbajs, šerif Bulardo schvaloval přesčasy za noční pokerový dýchánky, takže se nemusíte bát.“ Uvelebil se jako doma na rozměrné kožené pohovce a natáhl si na ni nohy. Takový zlozvyk musí ovšem Iris brzy vymýtit bez ohledu na tvarohový koláč.

„Před chvílí volal detektiv Magozzi. Kurt Weinbeck se možná přičinil i o minneapoliské sněhuláky.“

„Jejich ‚možná‘ nebude asi tak horký, jinak by nám tu polovina minneapoliský policie rozdupala okres.“

„Moc chtějí vyslechnout Weinbecka a zajímají se, jak jsme daleko.“

Sampson mhouřil oči. „Opravdu vás žádal o spolupráci?“

„Nijak úpěnlivě. Máme se ozvat, kdyby něco.“

Sampson si povzdechl a založil ruce za hlavu. „Já bych na Weinbeckově místě byl už tisíce kilometrů daleko. A jestli není, celý okres máme pod kontrolou, uzavřeli jsme ho. Myslím, že dneska můžeme klidně spát.“

„Mluvte za sebe. Tvář Stevea Doylea mě bude strašit dalších deset let.“

„Chápu vás,“ řekl tiše a zadíval se oknem na poblikávající světla rybářských budek na jezeře pod nimi. „Když jsem začínal, myslel jsem si, že na násilí, mrtvá těla a místa činu si člověk musí zvyknout, protože to patří k profesi, a jestli ne, tak se zblázní.“

Iris sledovala jeho pohled z okna a pomyslela na dobrého člověka jménem Steve Doyle, s nímž se neznala, který zemřel na jezeře Kittering pár set metrů od místa, kde teď sedí. „A zvykl jste si?“

„Někdo si zvykne. Já jsem si nezvykl.“ Odvrátil se od okna a zadíval se na stoh papírů na psacím stole. „Seznamujete se s hlášeními?“

„Ne. Ta jsem už probrala. Čtu si dispečerský deník za včerejší noc a dnešek, abych se ujistila, že nám nic neuniklo.“

Sampson povytáhl obočí a přikývl.

Iris usoudila, že by bylo dětinské lpět na prestiži a nepoodhrnout oponu o něco víc, proto se na něho usmála. „Pravda je, že mi nepřipadá správné jít domů, když se pohybuje na svobodě vrah.“

„Na svobodě se vždycky pohybuje nějaký vrah.“

Ta prostá myšlenka víc než cokoli, co dneska viděla a slyšela, Iris otřásla, a to do hloubi duše. Ale pravděpodobně právě tak musí uvažovat strážce zákona; taková je smutná, beznadějná skutečnost, o níž nemusí hloubat učitelky mateřského jazyka, když v noci kladou hlavu na polštář.

Sampson se ztěžka zvedl z pohovky a ztrápeně si povzdechl. „V noci se má přihnat ledová bouře. Nepracujte moc dlouho.“

„Nebudu.“

Stál na nohou a už i vykročil ke dveřím, když si Iris náhle uvědomila, že nechce, aby odešel. Bylo dobré mít společnost a patrně by bylo ještě lepší, kdyby zakončila den s někým, kdo leccos chápe. Navíc momentálně nebyla tak docela připravena rozjet se domů, do temného, prázdného domu.

„Nechcete, abych se s vámi podělila o ten tvarohový koláč?“ vyhrkla a znělo to asi dost zoufale a uboze jako od dítěte, s nímž si nechce po škole nikdo hrát.

„Ne, děkuju. Už jsem kus snědl.“ Zastavil se u dveří, chvilku se na ni díval, načež řekl: „Ale docela bych si dal kafe, jestli tu nějaký je.“

Možná postřehl něco v jejích očích, možná k ní pocítil lítost, ale Iris příliš nezáleželo na tom, proč zůstal – za této situace by nepohrdla ani milosrdenstvím. „Kávovar dobublal před půl hodinou. Nevadí?“

„Vůbec ne.“ Sampson si vylepšil kávu mlékem v prášku a několika sáčky cukru a opět se posadil. „Tak co, jak se žije ženě z města na staré farmě?“

„Obytný dům zchátral, protahuje tam, zatéká. Úřad na ochranu životního prostředí mě vyzval, ať do září přebuduju septik, aby odpovídal současným předpisům, což obnáší kolem patnácti tisíc dolarů. Jinak to tam má svůj půvab.“

„Než jste statek koupili, několik let tam nikdo nežil. V domě, kde se nějaký čas nebydlí, se může leccos pokazit.“

„Divím se, že se tak dlouho nedařilo ho prodat. Je to moc pěkná nemovitost a cena byla příznivá. Potřebuje jen tu a tam něco opravit.“

Sampson naklonil hlavu na stranu. „Statek dodnes opřádá spousta pověr. Lidi se moc nehrnuli ke koupi domu, ve kterým straší.“

Iris po něm loupla očima.

„Fakt. To není sranda. Jako děti jsme se při pomyšlení na statek málem podělali strachy.“

Iris se zamračila. „Jako děti? Majitelka přece zemřela teprve před pár lety.“

Sampson se uchichtl. „Emily tam nestraší. Ale její manžel Lars, a to skoro třicet let.“

„Jak zemřel?“

Sampson pokrčil rameny. „Nikdo to vlastně neví. Podle vyprávění pamětníků to byl zlý, líný alkoholik, křivák a mrcasník.“

Iris se chmuřila, nemohla si vzpomenout, jestli mrcasník znamená děvkař nebo kunčaft prostitutky. Kdo v tomhle století používá takový výraz?

„Nechal uhynout hladem krávy a shnít úrodu na polích, kde zašil,“ pokračoval Sampson. „A rozprodával půdu kousek po kousku, aby si po libosti užíval – přitom to byla Emilyina půda, ne jeho. Jednoho dne najednou zmizel. Někdo tvrdí, že v opilosti zabloudil v noci v lese a zemřel na vlastní hloupost; jiný lidi si myslí, že Emily toho nakonec měla dost, zabila toho mizeru a pohřbila ho někde na svým pozemku. Tehdy vznikly ty strašidelný historky.“

Iris na něj zasmušile pohlédla. „Opustil ji, to je všechno. Muži to dělávají.“ Trochu zrůžověla, protože i rozlehlý okres je svým způsobem malý a Sampson věděl, co ji potkalo. Teď si ji tvrdě měřil očima.

„Všichni muži ne.“

„Hm. Mluvte za sebe.“

Pousmál se, vstal a měl se k odchodu. „To dělám vždycky, šerifko.“

Když Iris odcházela o půl hodiny později z úřadu, silnice začínala pokrývat ďábelská kombinace zmrzlého deště a sněhu, větve stromů, už tak zatížené sněhem, se nebezpečně prohýbaly a hrozily zlomením pod dalším břemenem ledu. Soudě podle rychle se horšících podmínek se okres Dundas stane do východu slunce jedním obrovským kluzištěm. Sampson ohledně ledové bouře nežertoval.

Když Iris odbočila na klikatou okresku, která ji měla dovést domů, tachometr sotva registroval pohyb a zpocené dlaně se jí lepily k rukavicím. Dobrou čtvrthodinu neviděla světlomety protijedoucího vozidla a absolutní tma příznačná pro tento jí cizí svět bez pouličního osvětlení ji pohlcovala. Během takových osamělých jízd tmou přemítala, jestli vůbec někdy přivykne životu na venkově.

Jediná osoba na světě, již Iris považovala za kamarádku, se zděsila, když svolila s přestěhováním na dálný sever nebo, jak se vyjádřila, „do světového centra kulturní nicoty a daleko od případné pomoci v nouzi. Já jsem tu zemi viděla a dej na mě, panuje tam tma, je nebezpečná a nikdo tam nežije.“

Při vzpomínce na to se usmála, ale vzápětí si připomněla, jak v zamilovanosti následovala svého záhy nevěrného manžela, jehož tělo i ducha si zcela podmanily dětinské sny. Její kamarádka měla z valné části pravdu, zvlášť ohledně tmy.

V prvních týdnech poté, co se manžel odstěhoval, ji děsilo, kdykoli v noci sjela na příjezdovou cestu a ze tmy se vynořila strašidelná stodola a nesčetné černočerné stromy a křoviska, v nichž se mohla skrývat armáda vetřelců s blíže nedefinovanými, leč zlými úmysly. Nějaký čas jí trvalo, než pochopila, že se to tu nehemží únosci a kraj je pro osamělou ženu mnohem bezpečnější než nejkultivovanější části dvojměstí s girlandami světel. Ale navzdory logice a neoddiskutovatelné pravdě na ni i obyčejné věci – například pootevřené dveře stodoly – působily zlověstně.

Iris konečně dojela stromy lemovanou cestou kolem hrozivě se rýsující stodoly – nyní bohudík se zavřenými dveřmi – až k domu. Hluboce si vydechla, posbírala věci a žasla sama nad sebou, že absolvovala v jediném dni dvě jízdy na hranici života a smrti, aniž skončila ve škarpě.

Po několika krocích si všimla šlápot. Částečně je zavál čerstvý sníh, ale nepochybně to byly lidské stopy, a to dvojí: jedny mířily k domu a krytému vchodu, druhé od domu k příjezdové cestě.

22

Iris nemohla odlepit nohy od země a napadlo ji, že po několika vteřinách znehybnění možná opravdu přimrzla k bílému podkladu. A tak stála, ledové kuličky bubnovaly do kapuce jejího kožešinového kabátku, a civěla na otisky bot ve žlutém světle lampy pod stříškou nad vchodem.

Povětrnostní vlivy je částečně zdeformovaly, ale byly očividně větší než její. Mnohem větší. Mužské stopy.

Zavřela oči a nadechla se. Výborně, Iris. Ráno ses bála tmy, teď se bojíš šlápot. Je to hloupé, nebo ne?

Možná to není tak hloupé, usoudila, protože dneska viděla zkrvavenou mrtvolu obestavěnou sněhulákem, vyslechla duchařskou historku a věděla, že okresem brouzdá vrah. Takové drobnosti dodávají stopám na nefalšované zlověstnosti.

Otevřela oči, narovnala se a rychle a zhluboka dýchala, jako by s kyslíkem mohla nabrat i kuráž.

Chytří policisté povolají posilu. Hloupí policisté zemřou. Tuhle mantru jí vtloukal týdny do hlavy její instruktor. Ženu, která náhle v životě osaměla, podivuhodně hřálo vědomí, že v práci nikdy nebude sama. Vtip byl v tom, kdy poučení aplikovat. Haló, tady šerifka Rikkerová, mám tu před domem šlápoty. Pošlete posilu.

V duchu se tomu uchichtla a změnila původní rozhodnutí. Hernajs, pomalu z toho všeho hloupne. Stává se paranoickou. Před domem jsou šlápoty. No a? Ovšem, bydlí opravdu stranou vyšlapaných cestiček a za celý rok se tady nikdo neukázal, ale to neznamená, že se to nemůže stát. Třeba někdo zabloudil; třeba si Mark přišel pro své zimní věci uschované ve sklepě a ona prošvihla šanci ho zastřelit novou velkou bouchačkou; třeba ji chtěli Svědkové Jehovovi ve sněhové bouři získat pro svou víru.

Ošklivila si sama sebe a zároveň v ní narůstalo odhodlání, odmítala nechat se vláčet strachem. Co by si její voliči pomysleli, kdyby vešlo ve známost, že jejich novou šerifku vyděsilo k smrti pár šlápot? Neupínala k téhle funkci veškeré své naděje, ale když už ji jednou zastává, musí myslet a jednat jako policistka, ne jako ustrašená, zakřiknutá žena, která znervózní pokaždé, když po setmění přijede domů.

Vytáhla baterku a konečně vykročila, sledovala šlápoty, které vedly od vchodu a podél domu.

Bylo bezvětří a naprosté ticho až na šumění zmrzlého deště se sněhem a občasné popraskávání větví, které sténaly pod novou ledovou zátěží. Po několika krocích se vždycky zastavila, kuželem světla zapátrala kolem sebe, ale sněžný příkrov byl neporušený vyjma stop, které sledovala.

Blížila se k opačné straně domu a před očima jí vyvstal ohyzdný dvouapůltisícilitrový válcovitý zásobník propanu, ocelové těleso odráželo světlo baterky. Šlápoty se stáčely k harampádí u zásobníku.

„Ach, panebože,“ zamumlala Iris a svalové napětí v jejím těle povolilo.

Muž s propanem. Její jediný pravidelný návštěvník, úplně na něj zapomněla. Vysoký, mohutný, sympatický medvěd s velkými tlapami a širokým úsměvem a zřejmě velký mág, který ví, kdy v zásobníku dochází plyn a je třeba ho doplnit. Takže přijel s palivem, zastavil se u domu, aby Iris jako vždycky pozdravil, a když zjistil, že není doma, odjel za dalšími zákazníky.

Zavrtěla hlavou nad svou hloupostí, obrátila se a plahočila se k domovním dveřím. To se ti povedlo. Iris. Málem jsi povolala na distributora propanu zásahovou jednotku.

Nevšimla si, že šlápoty vedou za zásobníkem k zadní části domu. A nevěděla, že úzké sklepní okénko není úplně dovřeno.

Navzdory trucovitému průtokovému ohřívači vody, nevýkonnému kotli ústředního topení a oknům, jimiž uniká teplo jako řešetem, když Iris vstoupila do domu, jako by mávl kouzelným proutkem. Ať měla za sebou sebehorší den, v okamžiku, kdy vstoupila do útulné kuchyně, všechno z ní spadlo, skoro jako by dům odmítal přijímat cokoli zlého. Nevěděla, čím to je – zda pocit domova prýští ze starobylé tesařské a truhlářské práce, klenutých dveří a velké pece –, ale věděla, že dosud nikdy nic takového nepocítila.

Puk seděl před ledničkou a něměji pozdravil pomrkáváním velkých zelených očí. Ještě než si Iris odložila kabátek, zvedla Puka, pohladila ho po černé srsti a ucítila na tváři, jak se otřásá, protože mohutné přede. Teplé tělíčko nenahrazovalo domov se vším všudy, ale dnes v noci jí to stačilo. Když Iris postavila Puka na podlahu, postěžoval si mňoukáním a Iris pochopila, jak mu je. Každá živá bytost potřebuje tu a tam obejmout.

Vyvlékla se z kabátku a pověsila klíčky od auta na věšáček, který připomínal desku s kolíčky u správce domu. Kolíčků bylo celkem pět, většina kroužků s klíči na nich visela ještě předtím, než farmu koupili. Celkem nejmíň sto klíčů a Iris netušila, k čemu patří. Bála se je vyhodit, doufala, že časem objeví utajené dveře, k nimž patří.

Ano, projevila odvahu, když se vydala po stopách ve sněhu, dokud nezjistila, že hloupě naletěla, ale přesto ji něco nutilo, než podnikne cokoli, projít celý dům a všude rozsvítit, takže se rozzářil jako narozeninový dort stoletého oslavence. Když se ujistila, že jsou s Pukem jedinými dvěma obyvateli domu, naservírovala kocourovi do misky tuňáka a sobě nalila sklenici vína. „Na zdraví, Puku!“

Puk misku očichal, zhltl polovinu obsahu a zamrkal na svou paní, zjevně zmatený tím, že se mu dostalo vzácného daru lidské potravy.

„Oslavujeme můj první den na novém místě, ty tuňákem křídlatým, já chardonnay.“

Puka odpověď uspokojila a dál se věnoval potravě.

To, co začalo vstupem do domu a vlivem domova, víno dokončilo. Po třetím doušku Iris cítila, že její tělo se zbavuje zbytků napětí a střídá ho vyčerpání. Tak prostý úkon jako zamknout zadní dveře jí momentálně připadal obtížný. Kolik námahy si vyžádalo zasunout zástrčku, projít celý dům a jedno po druhém pozhasínat světla a ověřit si, jestli jsou dobře zavřena všechna okna.

Výborně, nakonec se ukazuje, že jsi alkoholička. Stačí tři doušky vína a jsi namol.

Přinutila malátné nohy, aby ji vynesly po schodech k ložnici, připadala si jako horolezec na Everestu, jemuž chybí jen vlajka, kterou by vztyčil na vrcholu. Užasla, že se neutopila ve sprše, nezapomněla si vyčistit zuby a pověsit pouzdro s pistolí na čelo postele, a pak už si nepamatovala nic víc, než že se zavrtala pod přikrývku až po bradu.

Dobře se vyspi, přikázala si pamětliva Sampsonových slov a vzápětí zavřela oči.

Ale ve sklepě hleděly vzhůru další oči, neboť jak Iris přecházela domem, podlaha povrzávala. Čekaly, až nastane ticho.

23

Iris si nikdy nebyla jista, co ji uprostřed noci probudilo – v tomto domě ne. Zda veverky na půdě, které si pohrávaly s oříšky ze svých zimních zásob; myšky ve zdech cupující zbytky sto let starých novin, které se kdysi používaly jako izolace; přerostlé větve stromů škrábající o omítku; a jednou dokonce černý medvěd, který procitl z příliš dlouhého zimního spánku a přehraboval se v zahradním grilu, kde hledal zbytky od léta. Člověk nikdy neví.

Dneska v noci jí ve snu proběhl před očima celý včerejší den počínaje ranním skřehotáním startéru poháněného téměř vybitou baterií po chrupání sněhu pod nohama pozdě večer, když sledovala šlápoty muže rozvážejícího propan. Znovu spatřila mrtvou tvář Stevea Doylea a zohyzděný obličej Julie Albrightové, což rozhodně nepřispělo ke klidnému spánku.

Otočila hlavu doprava a pohlédla na digitální budík. Tři hodiny ráno. To je spousta času, aby setrvala ještě několik hodin pod prošívanou přikrývkou, než šlápne bosou nohou na studenou podlahu, aby zahájila nový den. Zavřela oči, začala podřimovat, ale ještě si pomyslela, že napříště nebude na noc tolik stahovat topení, protože je nehorázná zima.

Z usínání ji vyrušily nějaké zvuky, vytrhly ji z temnoty, jako když rybář vytáhne z vody rybu na udici, otevřela oči a srdce se jí rozbušilo. Byl to opravdový hluk, nebo se jí něco zdálo? To tak snadno nezjistí, a tak ležela, tajila dech a pozorně naslouchala, čekala, až se ozve znovu, a obávala se toho, protože zvuky, které zaslechla, se podobaly zvířecím.

Uvědomovala si, že ve snaze vyrovnat se s prudkým srdečním tepem dýchá příliš rychle. Napočítala patnáct vdechů-výdechů, když zaslechla zvuky znovu, a posadila se na posteli.

Byl to Puk? Znělo to jako naříkání staré kočky, ale ne tak docela. Z neuvěřitelně hlasitého, dlouhého vytí tuhla krev a Puk v noci nikdy takhle nemňoukal. Takové skřeky vydával jedinkrát, když mu Mark nešťastnou náhodou přivřel ocas mezi dveře…

V příští vteřině Iris vyskočila z postele, hnala se dolů ze schodů a všude rozsvěcela, nohy a srdce zaostávaly v tempu za myšlenkami, představovala si, co hrozného se stalo jejímu starému kocourovi, jestli si zapsala telefonní číslo veterinární pohotovosti a nastartuje ten zatracený vehikl, aby dovezla nebohé zvíře do ordinace veterináře dřív, než chcípne, protože se vážně zranilo… Iris vpadla do kuchyně a znehybněla.

Zadní dveře byly otevřené dokořán a mrazivý vítr se proháněl síťovými dveřmi, do domu pronikala zima a Puk venku pod stříškou zoufale mňoukal.

Iris se projevila víc jako kočičí máma než policistka, protože rázně otevřela síťové dveře a pustila Puka dovnitř, dřív než pomyslela na to, že poškodí otisky prstů na klice. Teprve když rozhněvaný černý kocour vtrhl do kuchyně a zmizel odtud bůhvíkam za teplem, uvědomila si, že neměla sahat na kliku. A vzápětí jí všechno došlo.

Někdo tu byl. V domě. A možná pořád je.

Iris si pomyslela, že už dneska zažila strach – ve tmě, ve stodole, potom nad šlápotami –, ale jak ubohé jí připadaly tyto malé strachy tváří v tvář opravdové hrůze. Takové fyziologické reakce nezakusila, nestačila je ani registrovat. Svaly se napjaly k běhu nebo boji, krevní oběh rozvířil adrenalin, zaplavilo ji horko a v mozku explodoval šrapnel s miliony útržkovitých myšlenek. Kde je bezpečí, venku, uvnitř, musím se chopit zbraně, měla bych podle předpisu prohledat dům, kde všude chybí žárovky a tma se obrátí proti mně, neměl by adrenalin zmobilizovat veškeré moje síly, krucinál?

Zhluboka se nadechla, přiměla srdce, aby zvolnilo tempo, kolena, aby se nepodlamovala, nutila ten odporný, mysl stravující adrenalin, aby se rozložil na své původní, neškodné složky a nechal ji na pokoji, protože zjevně není tou po vzrušení bažící osobností, jíž prospívají endorfiny.

Zvolila sis báječnou životní dráhu, Rikkerová.

Nekonečné vteřiny stála, ztuhlá jako ochromený divoký králík, doufala, že splyne s okolím a velký zlý vlk, ať už je v domě nebo venku, ji nespatří, přestože rozsvítila tolik žárovek, že by ji nemohl přehlédnout.

Tak, Iris. Je čas povolat posilu. A hned.

O pět minut později se na příjezdové cestě rozlehlo burácení motoru, siréna kvílela, blikala světelná rampa a na dvůr vjelo terénní vozidlo. Prudce zabrzdilo za jejím SUV a poručík Sampson se rozběhl k domu.

„Uvnitř, nebo venku?“ dožadoval se důrazným šepotem, když vpadl do dveří. Byl neoholený, oblékl se nalehko, nestačil si zavázat tkaničky kanad, bundu měl rozepnutou, ale oči se bystře, pronikavě rozhlížely.

„Já nevím,“ spíš vydechla než řekla Iris a cítila se jako pravděpodobně každý jiný člověk v nesnázích, když dorazí poldové a řeší situaci. Zapřemítala, jaké to je být na té druhé straně, a poprvé si uvědomila, co především dělá policistu dobrým policistou a že naprosto jednoznačně právě takovým chce v životě být.

Zadíval se do kouta, kde se krčila: drobná bosá žena v pyžamu s kuchyňským nožem v ruce. „Kde máte zbraň?“

„Nahoře.“

„Prokristapána.“

Přiměl ji, aby šla za ním, kryl ji tělem. Zatímco prohledával ložnici a komoru, Iris si přetáhla přes pyžamo džíny a svetr, zapnula služební opasek a tasila z pouzdra pistoli. Prohledávali dům odshora dolů a nakonec našli otevřené okénko od sklepa. „Tudy sem vlezl a zmizel dveřmi, který jste našla otevřený,“ řekl Sampson.

Iris se mračila na rozházené krabice poblíž starého kotle ústředního topení. Na betonové podlaze se povalovalo oblečení.

Sampson sledoval její pohled. „Tady hrozí nebezpečí požáru. Ty věci jsou blízko plamene.“

„Předtím ale nebyly. Krabice byly přelepené páskou a stály u protější zdi.“

„Postrádáte něco?“

„Těžko říct. Ty krabice patří mému bývalému manželovi, je v nich převážně zimní oblečení a nějaké nářadí.“

Sampson posvítil na hromadu baterkou, svraštil obočí a rozhrnoval šatstvo. „Zdá se, že tu váš exmanžel zapomněl peněženku.“

Iris se zadívala na čtvercovou koženou peněženku, kterou Sampson zvedl rukou v rukavici. „Ta není Markova.“

Sampson otevřel peněženku, mrkl na řidičský průkaz pod plastovým okénkem a poněkud otřesený vzhlédl k Iris. „Stephen P. Doyle. Prokristapána, Iris! Byl u vás Kurt Weinbeck.“

24

Sampson a Iris vybíhali po schodech ze sklepa, poručík vysílačkou na rameni požádal o vyslání jednotky pro pátrání v terénu. Pospěš, Iris, teď je hlavni rychlost. Něco se děje, není čas na promýšlení dalších kroků, musíš vyrazit a doufat, že správné myšlenky tě dostihnou.

Popadla z kuchyňské židle kožešinový kabátek a vklouzla do kozaček, zatímco Sampson dál mluvil do vysílačky. „Dům je čistý, budeme venku, jsme dva. Pozor, ať nás kolegové nezastřelí.“

Správně. Nikdy nezapomeň instruovat své lidi, aby tě nezastřelili. Ale co ta posila… Povolala jsem posilu, a pak jsem přestatečně čekala, až dorazí, protože podniknout něco dřív znamenalo zahrávat si se smrtí. Ale proč nečekal Sampson? Protože měl posilu, jsem pitomá. Přece mě.

Tíha té představy na ni dolehla plnou vahou, málem se jí podlomila kolena. Zodpovědnost za vlastní život, strach o sebe sama – co to znamená, poznala během těch nekonečných minut, kdy se krčila v koutě s kuchyňským nožem v ruce. Ale zodpovídat za někoho jiného je mnohem horší.

Zavřela na milisekundu oči, víc si nemohla dovolit, neboť se hned vydají pátrat venku po Kurtu Weinbeckovi, a když je otevřela, zadívala se na desku s kolíčky na klíče. Jeden z kolíčků byl prázdný.

„Sampsone…“ Její hlas ho zastavil, právě když se chystal rázně otevřít dveře. „Zmizely moje klíčky.“

„Třeba jste je zapomněla v autě.“

„Ne.“

„Stává se to. Měla jste těžký den, bylo toho na vás moc, člověk prostě zapomene…“

„Ne.“

To, jak to řekla, ho přesvědčilo, odmlčel se, ale oči mu jen hrály. Pootočil hlavu k oknu a zadíval se k jejímu SUV, které parkovalo ve tmě na příjezdové cestě, nato pokývl hlavou a opatrně otevřel dveře.

Tiše a opatrně vyšli pod stříšku nad vchodem, své oči, pistole a baterky namířili na její esúvéčko. Měli mírnou výhodu, protože podesta přede dveřmi byla o něco výš, takže viděli část interiéru, ale pořád bylo dost temných míst, kam nedosvítili. Tolik, aby se tam Weinbeck mohl ukrýt.

Ticho narušoval jen sykot a šelestění ledových krupek bičujících dům, okna a zledovatělé stromy. Iris se domnívala, že slyší ztrápené sténání a praskání větví pod tíhou ledu, ale byl to klam, nezaševelil ani vítr.

Všimla si stop vedoucích od krytého vchodu k jejímu SUV. Těžko se dalo soudit, jak jsou čerstvé, ale už zmrzly a tudíž se dokonale uchovaly. Iris to uklidnilo, věděla, že kdyby se Kurt Weinbeck vynořil z jejího auta a zastřelil je, technici by pořídili perfektní otisky šlápot a policie by s ním skoncovala. Případu by se chopila média a možná by posmrtně na počest poručíka Sampsona a jeho věrné parťačky Iris Rikkerové, šerifky na jeden den, vznikl i díl kriminalistického seriálu.

Nesnesitelně pomalu sestupovali ze schodů a překonávali krátkou vzdálenost mezi domem a automobilem, Iris teď připadala obrovská. Všechny její smysly nyní vnímaly zkresleně, netýkalo se to jen prostoru; světlo baterky si intenzitou nezadalo s bodovým reflektorem, křupání namrzlého sněhu pod botami téměř ohlušovalo a vlněný svetr působil na její pleť jako smirkový papír.

Přiblížili se a obcházeli vozidlo odpředu dozadu, baterky a zbraně drželi tak, aby mířily dovnitř. Iris se obírala myšlenkou, jaké by to bylo, kdyby ji zasáhla do prsou střela rychlostí zvuku. Kužel světla objevil klinkající se klíčky v zapalování, kabina byla prázdná.

„Není tady,“ konstatovala Iris.

„Nedoufal jsem, že bude.“

„To jste mi měl říct dřív, ušetřila bych si dvě minuty šíleného děsu.“

Lehce trhl jedním ramenem. „Myslel jsem, že to chápete. Kdyby měl auto a klíčky, ujel by. Víte určitě, že jste je nenechala v autě vy?“

„Sampsone…“ Přenesla světlo na šlápoty, jimž se vyhýbali. „Tyhle stopy nejsou moje ani vaše.“

„Ovšem. Ale proč je potom auto pořád tady?“

Iris se vybavil útržkovitý sen, respektive ta část, kdy se pokouší nastartovat své SUV a vysává baterii do mrtě. Otevřela dveře na straně řidiče a otočila klíčkem v zapalování. Nic.

Sampson se málem usmál. „Páni, to se povedlo. Weinbeck se vloupal do domu, ukradl klíčky, myslel si, že má vystaráno, jenže nenastartoval auto. Paráda.“ Posvítil kolem auta a objevil další stopy, které vedly od auta. „Tyhle šlápoty rychle zapadají, jestli chumelenice potrvá. Musíme si pospíšit.“

Teprve nyní si Iris všimla, že ledové krupky vystřídalo husté sněžení. Zvláštní věc – co všechno mysl pomine, když se člověk soustředí na něco tak prostého jako zůstat naživu.

Sledovali stopu po příjezdové cestě, u stodoly se Sampson zastavil. Posvítil na šlápoty vedoucí k vratům stodoly, a pak přejel kuželem světla po neobyčejně dlouhé zdi. „Co je uvnitř?“

Iris věděla, co přesně ho zajímá. „Spousta volného prostoru a řada možných skrýší.“

Sotva stačil Sampson přikývnout, stará stodola vydala jeden z těch zvuků, jaké vydávají staré stodoly. Znehybněl jako číhající pes, načež zahájil sérii úsečných gest namířených do několika směrů. Iris se momentálně zablokoval mozek. Jedna lekce v učebně, další hodina nad ilustracemi ve studovně, ale v provedení opravdového policisty vypadala gesta jinak než na kresbách v instrukční knížce.

Měla obejít stodolu zprava, Sampson zleva. Nehlučně.

Iris se neopovažovala myslet na nic jiného. Vydala se určeným směrem a v okamžiku, kdy udělala první krok v po kolena hlubokém, navrch zledovatělém sněhu navátém ke zdi stodoly, její mozek jako by zavřel dveře za vším kromě informací, jimiž ho zásobovaly smysly. Živočišné soustředění přetrvalo další dva kroky, dokud nezaslechla sirény a neviděla na povětřím ošlehaném dřevěném obití fasády odlesk červeného a modrého blýskání světelných ramp; na příjezdovou cestu odbočila zásahová jednotka.

„Vpřed!“ křikl na ni Sampson, neboť sirény je připravily o výhodu ticha, teď si musí pospíšit.

Ve chvíli, kdy se setkali za stodolou, se k nim hlubokým sněhem brodilo pět mužů zásahové jednotky.

Sampson a Iris svítili baterkami na bizarní sled šlápot, který začínal u zadních dveří stodoly a táhl se přes zasněžené pole do noci.

„Co je tohle za divný šlépěje?“ zeptal se kdosi.

„Od sněžnic,“ řekla Iris a vzpomněla si na Markův nápad věnovat se zimním sportům, když se přestěhovali na venkov. Tu myšlenku ovšem opustil ještě rychleji než manželství. „Můj bývalý manžel je měl schované ve stodole.“

Šerifův pomocník Neville, modrooký muž dětského obličeje, který stál u mrtvoly Stevea Doylea a popřál jí dobré jitro, přešel k Iris a posvítil baterkou na zvlněné pole, na němž v létě dozrávalo obilí; teď v zimě odpočívalo pod sněhem. „Co je za tím polem?“

„Přírodní rezervace,“ řekla Iris. „Přes dva tisíce dvě stě hektarů močálů a pralesa.“

Sampson tupě hleděl před sebe a v duchu si vybavoval mapu okresu Dundas. „Sakramentská práce. Jezero Kittering přiléhá k rezervaci z druhý strany. Na východním břehu jezera se tyčí budova soudu, na západě se rozkládá Bitterroot. Vyrazil letmým startem a získal náskok.“ Pohodil hlavou k Iris. „Nemáte motorový sáně?“

Iris zavrtěla hlavou.

„Nažhav vysílačku, Kendalle, sežeň rychle co nejvíc našich sněžných skútrů a vytáhněte k Bitterrootu, posilte hlídky kolem areálu. Neville, ty zůstaň, musíme pro všechny případy prohledat stodolu…“ Shlédl k Iris, která se dobývala pod kabátek a šátrala po opasku. Nevěděl, co tím sleduje.

„Mobil!“ zvolala Iris a vytrhla přístroj z pouzdra. Zatímco Sampson úsečně udílel další rozkazy, Iris se spojila s dispečinkem a povolala všechny hlídky k jezeru Kittering a rezervaci, načež zatelefonovala Maggie Hollandové do Bitterrootu a vytáhla ji z postele. Když domluvila, chopil se mobilu Sampson a vyťukal číslo Magozziho.

Zasraná zima, mrzl i v těžké zimní výbavě, kterou našel ve sklepě. Kdyby se k ní šťastně nepropracoval, pravděpodobně by už zcepeněl a ležel na poli, sám by se stal sněhulákem. To by byl povedený paradox.

Sněžnice, to bylo další štísko. Pochopitelně si na ně musel zvyknout, pěkně ho štvaly, nabaloval se na ně sníh a po pár stech metrech v něm uvízl, ale bez nich by se tak daleko a tak rychle nedostal.

Kdyby majitelka domu sestoupila dolů, aby vysypala odpadkový koš nebo odložila špinavé prádlo, zatímco pospával u kotle ústředního topení, mohl skončit špatně už jeho pobyt ve sklepě. Ale nestalo se a Kurt Weinbeck začal věřit, že mu poprvé v životě přeje štěstěna. Všechno se děje z nějakého důvodu. A tohle probíhá podle plánu a osobního předurčení, osud či bohové, nebo kdo režíruje tuhle show, se kloní na jeho stranu, usmívají se na něj a ujišťují ho o tom, že mu dávají šanci, aby udělal to, co je správné.

Potíž spočívala v tom, že si nebyl zcela jist, čím má onen plán završit a co vlastně je to správné. Část jeho já – ta slabošská – se dožadovala, aby dal Julii další šanci, odvezl ji i dítě s sebou do Mexika a začal znovu, aby začali nový společný život. Koupil by domek na pobřeží, malý trauler a věnoval by se charterovému rybolovu. Nebyl nijak bohatý, ale vydělal slušné peníze jako pojišťovací agent a nějaký čas i jako barman…

Slušně vydělával a dařilo se mu. Jenže to je minulost. Slušně vydělával a dařilo se mu, dokud ho ta zasraná vychcaná děvka neposlala do kriminálu. A on teď neví, jestli by s ní po tom všem dokázal žít. O tom, jaká mu způsobila muka, nemá ona ani tušení; jaké peklo prožíval den za dnem, měsíc za měsícem, rok za rokem, ty vzpomínky nikdy nevymaže z paměti, i kdyby se snažil sebevíc. Takové utrpení nikdy nepoznala.

Při pomyšlení na všechnu tu nespravedlnost to v něm vřelo, zuřivost ho rozpalovala do běla, ryzí, absolutní hněv mu jako vždycky skýtal kýžené momenty prozření. A najednou přesně věděl, co udělá. Musí jí dát pocítit bolest, musí jí názorně ukázat, co mu způsobila. Jedině tak se naplní spravedlnost. Nastal čas pomsty.

A pak ji pravděpodobně bude muset zabít, protože po uštědřené lekci by nepřežila cestu na jih.

Hustě sněžilo, nebylo vidět na krok, málem narazil do plotu dřív, než ho spatřil. Steve Doyle ho svým způsobem přátelsky a dobromyslně varoval před všemi bezpečnostními opatřeními Bitterrootu, takže na překonání plotu se připravil – s nůžkami na drát, které našel na ponku ve sklepě, to bude hračka.

Obezřetně zkoumal plot, hledal bezpečnostní kamery, o nichž ho informoval Doyle – vpravo, pouhý metr od něj, spočívalo na kovovém sloupku cosi jako kamera, ale led a sníh ji obalily tak, že mohla nabídnout jen bílou tmu. Dneska mu štěstí opravdu přeje.

Přiklekl a pustil se do díla nůžkami na drát.

25

V desetimetrové výšce byla pod krovem stodoly řada lamp, ale jen stěží rozháněly přítmí uvnitř. Nevěřili, že se tam Weinbeck ještě zdržuje, ale stodola působila sama o sobě dost strašidelně, i když se v ní neskrýval za sloupem nebo za balíkem zplesnivělého sena ozbrojený vrah. Častý praskot a povrzávání staré stodoly, která i za tichých, klidných nocí jako by se ošívala a stěžovala si, nyní hrozily, že jim stará stavba spadne na hlavu.

„Pěkná postel,“ poznamenal Sampson, když světlo jeho baterky putovalo po rozměrné posteli s nebesy. „Vy spíte tady?“

Iris se zadívala na plachtu odhozenou stranou na špinavou podlahu. Ve staré péřové matraci se rýsoval důlek vytlačený lidským tělem, vybavilo se jí, jak ráno přejížděla po plachtovině rukou. Ležel pod ní? „Já ne,“ hlesla sotva slyšitelně a málem se jí podlomily nohy. Kdo spal v mojí posteli?

Neville na opačné straně stodoly si tiskl šálu na nos a ústa a prodíral se labyrintem náhodně navršených balíků sena, z nichž se řinul pach několik desetiletí uleželé plísně, kdykoli do nich strčil. „Tady nikdo není!“ křikl a proplétal se zpátky. Vzápětí Iris uslyšela, jak hekl, upadl a procedil skrze zuby: „Do pizdy!“

Objevil se po několika vteřinách, strhl si šálu z obličeje a rozkašlal se. „Co je pod těmi padacími dveřmi?“

Iris se zamračila. „Pod jakými padacími dveřmi?“

„Vy jste tam vzadu nikdy nebyla?“

„Nikdy. Mark trpí alergií a já bych se k tomu senu nepřiblížila. Příšerně smrdí plísní.“

„To mi povídejte.“ Neville se nahrbil a opět si převázal šálu přes obličej. „Musím se tam porozhlídnout.“

Iris a Sampson si zakryli límci svého kožešinového kabátku a bundy dolní polovinu obličeje, snažili se téměř nedýchat a vykročili labyrintem za Nevillem. Pach letité plísně z balíků lisovaného sena nebyl sám o sobě agresivní, ale jakmile prachové částečky pronikly do plic, působil zhoubně.

Z odstupu to vypadalo, že balíky na sebe naházel kdosi nahodile, ale jakmile mezi ně vstoupili, čím dál víc se zdálo, že je záměrně uspořádal, připomínalo to zimostrázové bludiště v botanické zahradě.

Padací dveře byly až úplně vzadu, zasazené do dřevěné podlahy poblíž obvodové zdi. Ve světle baterek spatřili kovový kruh, o který Neville zakopl, jelikož vyčuhoval z vrstvy senného prachu, a taky dlouhou, těžkou kovovou zástrčku zasazenou pevně do zrezivělé petlice. Dveře se tak daly svrchu snadno zajistit. Uvolnit zástrčku z petlice si vyžádalo značné úsilí. Dlouho s ní nikdo nehýbal.

Neville zvedl dveře a posvítil baterkou do propadliště. „Je to hluboký, tři a půl, možná čtyři metry,“ oznámil. Poklekl, lehl si na břicho, strčil hlavu dovnitř a svítil kolem dokola. Najednou se kužel světla zastavil a Iris zaslechla, jak vyjekl: „Ježíšikriste…“ Škrábal se od propadla po čtyřech, vytřeštěné modré oči v úplně bílém obličeji.

„Weinbeck?“ zašeptal Sampson.

„Do prdele, ne.“

V několika vteřinách jeho a Sampsonova baterka objevily, co hledali: opodál pod balíky sena ležel podomácku vyrobený dřevěný žebřík.

„Jak jste věděl, že je tady?“ zeptala se Iris, když s Nevillem přenesli žebřík a manévrovali jím, aby ho spustili padacími dveřmi. Hledala spíš chvilkový únik, chtěla se odpoutat od toho, co jim Neville řekl, že spatřil v prostoru pod podlahou.

„Hodně starých stodol má takový sklepy, dostatečně hluboký, aby v nich neklesala teplota pod bod mrazu. Lidi se dovnitř i ven musí nějak dostat.“

Jeden za druhým sestupovali po žebříku, Iris jako poslední. Ani se nebála, což ji překvapilo. Slézala do tmavého otvoru v zemi, kde uvidí něco strašlivého, ale doléhala na ni jen mírná klaustrofobie.

Prostor vyplňovaly pavučiny, tvořily jakési závěsy, které dlouho nikdo nerozhrnul. Zadržovaly drobné bílé kuličky, které na podlaze praskaly Iris pod nohama, když sestoupila ze žebříku. „Co je tohle?“ podivila se Iris nahlas.

„Polystyren.“ Neville ukázal na stěny a odhrnul špičkou nohy růžek zbytků koberce. „Desky jsou na podlaze, na stěnách i na stropě. Je to dobrý izolační materiál, ale musí se kontrolovat. Rychle se rozpadá.“ Nato namířil baterku na to, co viděl shora – leželo to na železné posteli se shnilou matrací. Iris zatajila dech.

Ať to byl kdokoli, nezbylo z něj mnoho – v paprscích baterek bíle svítila obnažená kostra, na níž tu a tam visely roztřepené zbytky oblečení. Iris viděla na temeni lebky chomáčky řídkých vlasů a zřejmě i několik ostrůvků seschlé tkáně, kterou hlodavci a hmyz vynechali. Celek se nejvíc podobal halloweenskému strašidelnému domu.

Iris zavřela na vteřinu oči, aby se vzpamatovala. Hledali vraha a našli ve stodole ztrouchnivělou mrtvolu. Nad tím zůstává rozum stát, nic do sebe nezapadá. Jako kdyby hledala v zásuvce klíčky od auta a místo nich tam našla slona. Byl by to zajímavý nález, ale slonem se auto nenastartuje.

„Lars,“ konstatoval Sampson.

Neville se na něj zadíval. „Myslíš?“

„Nejspíš.“ Sampson strhl část pavučin a postupoval kolem místnosti jen o málo větší než Irisina kuchyně. V koutě stála starodávná elektrická kamínka, byl tu regál se zplesnivělými knihami rozcupovanými krysami, dále kupodivu dřez a splachovací záchod. „V tyhle díře je zavedená voda,“ zamumlal.

„A elektřina,“ podotkla Iris a posvítila na jedinou žárovku v ochranném koši u stropu. Rozhlížela se po místnosti bez oken, po rzí pokryté toaletě a dřezu, po ubohých ostatcích na posteli a její oči se zastavily u jediného východu, k němuž se nelze dostat bez žebříku. Podobá se to vězení, usoudila, a nejen podobá.

Nevěděla, co se dělo v této místnosti a proč, zato věděla, že tu nechce zůstat ani o chvilku déle. Vyšplhala po žebříku rychleji, než sešplhala.

Jak se ti dneska dařilo, Iris? No přece báječně! Nejdřív ta zakrvácená mrtvola ve sněhulákovi, potom vrah ukrytý v mém domě, ZATÍMCO JSEM SPALA, a pak velikánské překvapení, kostrovité ostatky lidské bytosti v mé stodole…

Sampson a Neville vyšplhali za ní, zavřeli za sebou padací dveře, Sampson si přitiskl k uchu mobil a naslouchal. Zakrátko energicky ukončil hovor. „V Bitterrootu někdo narušil plot a nevědí, kdy se to stalo. Ledová bouře zřejmě vyřadila z činnosti všechny jejich kamery a detektory pohybu. Jedeme!“

26

Iris Rikkerová cestou do Bitterrootu telefonovala Magozzimu a informovala ho o narušení plotu a zamrzlých kamerách. Tou dobou už Gino a Magozzi seděli v autě a jeli na sever.

„Věřil bys, jakou má ten mizera kuráž?“ Gino zavrtěl hlavou, poté co Iris domluvila. „Musí vědět, že ho hledají všichni poldové v okrese, a on? Táhne a vpadne tam, kde na něj mají nejvíc políčeno.“

„Jakápak kuráž,“ namítl Magozzi. „Zaslepila ho zuřivost, pitomce.“

„Tak nebo tak. Ježíškunakřížku! Je půl šestý ráno a my znova jedeme do tý Kravský Lhoty.“ Gino na sedadle spolujezdce usrkával kávu z obřího cestovního kelímku, Magozzi se maximálně soustředil na řízení. Dálnice byla proplužená a posypaná, ujížděli do Dundasu v dobrém čase, ale váčky pod Magozziho očima trochu omezovaly jeho zorné pole.

„Doufejme, že Kurt Weinbeck je na konci svojí cesty, my se jen otočíme a v poledne ležíme v posteli.“

„Prokristapána, neposloucháš víc než je zdrávo motivační nahrávky? Nikdy to nejde tak hladce, a ty to víš. Nikomu z nás se nezamlouvá verze, že Weinbeck zavraždil Deatona a Myersona. Podle mě nás vytáhli z postele a natřásáme si teď zadnice cestou do zasněženýho zapadákova jen kvůli pokecu s tím zloduchem, z kterýho zjistíme, že ho musíme škrtnout ze seznamu podezřelých. Takže Iris Rikkerová první den ve službě dopadne vraha a my dva dostaneme sprduňk za několik výletů k cizímu případu, zatímco minneapoliský vrah policajtů běhá na svobodě. Z toho nekouká happy end.“

„Chceš to otočit hned a vrátit se domů?“

„Ne. Ten chlívák určitě zavraždil Doylea. Třeba budeme mít kliku, zaženeme sami Weinbecka někam do lesů a pro potěšení ho tam trochu profackujeme. Hned by se mi ulevilo. Dověděl ses ráno něco novýho o sněhulákovi v Pittsburghu?“

Magozzi mezitím přidal plyn, aniž si toho Gino všiml. „Volal jsem tam, než jsem vypadnul z domu, mluvil jsem s noční službou. Pořád si myslí, že tamější vrah se inspiroval u nás.“

Gino přikývl. „Taky si myslím. Náš případ ukázal všem psychopatům v přilehlých osmačtyřiceti státech a na Aljašce, jak elegantně odložit mrtvolu. Dej na mě, sněhuláci porostou jako houby po dešti, někdo o tom napíše knížku, brzy se natočí televizní film Minneapolis – Ground Zero všech šílenců v zemi. Náčelníka to určitě potěší. Chudák, ještě se nevzpamatoval z toho, že se naší metropoli říkalo Kráglopolis, a to už je přes deset let.“ Gino zavzdychal a mhouřil oči, vpíjel se do paprsků světlometů před sebou. „Uf, do hajzlu. To zase sněží?“

Nejjižnější cíp bouřkové fronty zasahoval přesně k hranici okresu Dundas. Jakmile odbočili z dálnice, stav okresních silnic se prudce zhoršoval a ve škarpě skončil na řídce obydleném území znepokojivý počet aut.

„Panenanebi, to je hotový autobazar,“ zamumlal Gino.

Magozzi ukázal na prověšené, ledem obalené dráty elektrického vedení, které, když na ně dopadlo světlo, vypadaly jako stříbrně rozžhavené vlákno. „Zjevně tady řádila vánice.“

„No jo, taky koukám, ale ty koukej hlavně na silnici. Poslední úsek do Bitterrootu dá zabrat.“

Maggie neopouštěla v noci často svůj domek a už vůbec ne sama. Jako dlouholetá obyvatelka Bitterrootu věděla líp než kdokoli, že celý areál je tak bezpečný, jak jen technika, ostražitost a lidský důvtip umožňují. Na celém světě pravděpodobně není bezpečnější místo pro ženu, která vyjde ven po setmění. Rozumově si to uvědomovala. Ovšem vzhledem k tomu, co se uložilo do její paměti a nač se snažila patnáct let zapomenout, po západu slunce nevycházela.

Štvanice na ní trvala dlouho, začal ji honit po domě, rozmlátil při tom nábytek, Maggie prchala z jedné skrýše do druhé, nakonec vyběhla ze dveří na předzahrádku, křičela, krvácela, plakala. Věděla, že ji sousedé uslyší; věděla, že bude příliš pozdě, protože Roy jí byl v patách, mával páčidlem a už vůbec nevypadal jako její manžel, ale jako brunátný zaslepený zuřivec z filmového hororu, neboť Maggie si dovolila něco nemyslitelného, poprvé v životě se pokusila mu bránit. Měsíc nesvítil, jen hvězdy vytvářely na temném, přetemném nebi jakoby krajkové vzory. Všimla si toho i v krajním děsu těsně předtím, než páčidlo naposledy dopadlo na její zátylek.

Přestože lebeční kost srostla, natrvalo tam zůstal důlek, respektive hrana či schod, takže vypadala jako neandertálec s druhým obličejem vzadu – tuto památku jí naštěstí zakrývaly vlasy. Vědělo to o ní jen pár lidí. Laura byla jedním z nich a do jejího domu se v čase potíží uchylovala. Sama coby oběť týrání založila Laura před šedesáti lety Bitterroot se svou sestrou Ruth a od té doby věnovala všechna léta budování útočiště, kde mohou ženy žít beze strachu. Maggie věděla, že ta stará žena zachránila životy všech obyvatelek Bitterrootu – včetně jejího –, což jí dávalo sílu čelit nočním démonům a pospíchat sněhem a ledem do Lauřina starého hospodářského stavení, jakmile Iris zatelefonovala.

Ne že by věřila, že Kurt Weinbeck nebo jiný nezvaný muž pronikne do areálu. Kamery ho zachytí v okamžiku, kdy se dotkne plotu, monitory hlídají celý vymezený prostor a jednotka dobře vycvičených a vyzbrojených žen bude na místě dřív, než plot překoná. Ještě nikdo nepronikl za střeženou hranici. A nepronikne.

Hospodářské stavení nebylo daleko od obytné sekce, ale ženě, která se bojí vyjít ven po setmění, to připadalo dost daleko a hodně stranou. Maggie byla na sebe nesmírně pyšná, že se odvážila té cesty, říkala si, že byť po dlouhé době se její stav konečně lepší.

Zastihla Lauru v oblíbeném křesle u krbu, zahalenou v obnošeném froté županu o mnoho větším, než by odpovídalo její drobné postavě. Léty praní vybledl a navzdory opravám se mu třepily manžety, ale župan patřil její sestře Ruth, zesnulé před mnoha lety, a Laura odmítala se ho vzdát. Maggie nepřekvapilo, že starou ženu v tuto hodinu nenašla v posteli. Laura si v poslední době čím dál víc pletla noc a den.

„Musíme se na noc zamknout, Lauro,“ řekla jí Maggie a v témže okamžiku Laura přimhouřila oči, zajiskřilo se v nich a Maggie před sebou spatřila tu statečnou a inteligentní ženu, jíž byla předtím, než začal degenerovat její mozek.

„Co se stalo?“

„Míří k nám bývalý manžel Julie Albrightové. Šerifka si myslí, že se pokusí sem proniknout.“

V Lauřiných očích se blýsklo jako dřív. „Ať to zkusí. Do areálu se nedostane.“

Jenže po necelé půlhodině Maggie telefonovala ostraha, že led zaslepil kamery a ochromil detektory pohybu a došlo k narušení plotu. Věděla, že taková zpráva Lauru zdrtí a rychle uvrhne do propasti šerého nevědomí, které se jí zmocňovalo, když byla vyčerpaná nebo jí něco otřáslo, ale Laura ji překvapila.

„Kde je Julie?“ dožadovala se, bystrá a ve střehu, jak ji Maggie svého času vídala.

„Ve svém domě, hlídají ji. Naše ostraha a několik pomocníků šerifky. Museli jsme jim otevřít bránu, Lauro. Přijelo jich dost, prohledají celý prostor. Půjdou ode dveří ke dveřím, zkontrolují každého.“

Laura zavřela oči a Maggie připadalo, že se stáhla do sebe. „Moje ubohá děvčata,“ zašeptala. „Cizí muži na našem území buší na dveře… vyděsí je to.“

„Informační systém je vyrozumí. Budou vědět, že jsou to policisté a přijeli nám pomoct. Jsou mezi nimi i ženy.“

Laura energicky zavrtěla hlavou, věděla, že to na věci nic nemění. Hradby jsou strženy, cizí lidé uvnitř a pocit bezpečí vyprchá s prvním mužem, který se bude pohybovat jejich hájemstvím bez doprovodu. „Šedesát let, Maggie. Celý život jsme budovaly tohle město, zajistily jsme si tu bezpečí, a ve vteřině je po všem…“

„Ne, Lauro, tak to není,“ trvala na svém Maggie. „Uskutečnily jste utopii. Zachránily jste naše životy, každé z nás.“

„Vybudovaly jsme Utopii a jediný šílenec ji dokáže zničit? To je správné?“ Laura k ní vzhlédla a Maggie viděla, že se její oči kalí, těkají, bloudí ve změti myšlenek, které se tříští a ztrácejí. „Nevypila jsi mi čaj? Nemůžu najít čaj. Někdo mi ho sebral. Nestrčila sis ho do kapsy?“

Maggie rychle pohlédla stranou a osušila si oči. Z Lauřiných rychlých přechodů mezi plnou příčetností a slabomyslnou dezorientací ji vždycky bolelo srdce. Normální mysl před jejíma očima najednou zkratovala jako staré elektrické vedení. „Asi jsem ho omylem odnesla do kuchyně. Uvařím konvici čaje, Lauro. A přinesu ti sušenky.“

„Opravdu? To by bylo milé.“

Maggie přešla do kuchyně a postavila vodu na čaj. Krájela na kolečka citron, když vtom zaslechla tlumené žuchnutí u verandy za domem a zastavilo se jí srdce.

Tak dost, Maggie. Ze střechy se utrhl sníh. Nic víc. Dneska večer sis vedla dobře. Nepokaž to kvůli troše hluku. Hni sebou, krucinál! Nestůj tady jako ochromený zajíc. Nakrájej citron. Připrav servis na tác. Skoč dozadu pro sušenky, protože venku nikdo není… snad kromě strážců zákona. Nepamatuješ? Nepřipadáš si hloupě? Po zadních schůdkách přichází nejspíš zástupce šerifky. Stačí, když se otočíš, dojdeš se tam podívat, ověříš si to a všechno bude v pořádku.

Ale Maggie se nedokázala otočit. Její mysl se vrátila o patnáct let nazpět ke chvíli, kdy dovrávorala do tmy na předzahrádku. Věděla, že když nebude dost rychlá, Roy ji dostihne a zabije páčidlem. A jako tehdy i teď ji ochromil děs. Po tváři se jí kutálela jediná slza.

Byla jsi pitomá tenkrát, pitomá jsi i teď, pomyslela si Maggie, právě když zařinčelo sklo v zadních dveřích.

V době, kdy přijížděli ke správnímu a výrobnímu komplexu korporace, chumelilo opravdu hustě, v budovách i venku zářila všechna světla a služební vozidla šerifského úřadu okresu Dundas zaplnila celé parkoviště.

Iris Rikkerová stála uprostřed shluku svých právě dorazivších podřízených a ačkoli ve svém kožešinovém kabátku a kozačkách se moc nepodobala šerifce, počínala si tak.

Když se Gino a Magozzi přiblížili, slyšeli ji mluvit úsečně, stručně a rychle, neplýtvala časem, chovala se jako rozený policista a vysílala své uniformované příslušníky ve dvojicích na místa, kde bylo potřeba. Gino mlčel a vraštil obočí, asi přemýšlel, jak se to naučila během jediného dne.

„Kam pošlete nás?“ obrátil se na ni jako na jakéhokoli jiného velitele. Magozzi si nebyl jist, jestli si šerifka uvědomuje, jakého se jí dostalo komplimentu.

„K prostřižení plotu došlo na opačné straně areálu. Vyslala jsem tam svoje muže, ale ztratili stopu po pár metrech za plotem. Otisky sněžnic rychle zapadaly sněhem, takže pátrají naslepo. Nasadila jsem družstvo k domu Julie Albrightové, ostatní co nejrychleji kontrolují domek za domkem, ale je jich tu spousta.“

„Nasměrujte nás,“ požádal Magozzi.

„Právě mám namířeno ke kritickému místu.“

Vedla je kolem rozlehlé hlavní budovy namísto skrz ni. Za ní nezačínala uzoučká silnice, jen pěšinka vyšlapaná ve sněhu těmi, kteří tudy podle rozkazu kráčeli před nimi. Iris postupovala rychle.

„Má sněžnice,“ prohodila ve spěchu. „Zanechává stopy, ale nevíme, jaký má náskok. Kamery zamrzly a nedají se nastavovat, nefungují detektory pohybu, mediální středisko ztratilo spojení. Může být kdekoli.“

„Jak silná je ochrana Julie Albrightové?“

„Čtyři lidé hlídají venku, dva v domku. Ona a její dcera jsou v pokojíku s úzkým oknem.“

Pouhé vyslovení jména Julie Albrightové Iris zasáhlo; ačkoli nezastavilo její kroky, přerušilo přímočarý sled jejích myšlenek. Čeho se opovážila, kde se v ní vzalo tolik arogance? Kandidovala proti stávajícímu šerifovi, který by přinejmenším věděl, jak rutinně postupovat, zatraceně, a její pohnutky nebyly jen ušlechtilé. Hned vidí, jak si zavařila: zohavená žena a její krásné dítě se krčí v nedalekém domku a jestli přežijí tuhle noc, závisí na šerifce, která předstírá, že si ví se vším rady.

Ohlédla se po Magozzim a Ginovi. „Co ještě?“ zeptala se prosebným tónem. „Co ještě je třeba udělat? Na co jsem zapomněla? Sampson se šel postarat o svoji sestru…“

Byla k smrti vyděšená a vůbec se nepodobala té sebejisté ženě, kterou Magozzi viděl profesionálně velet lidem; teď pochopil situaci. Její oporou a učitelem byl zřejmě po celý den Sampson, ale v kritických chvílích nebyl po jejím boku. Rozhodovala sama a nebyla si jista, jestli udělala dost. V téhle profesi trvá léta, než člověk pochopí, že se vždycky bude obávat, že neudělal dost.

„Nevidím mezeru,“ odpověděl Magozzi, protože to byla čistočistá pravda, neuměl ovšem moc dobře někomu poklepávat na rameno.

„Má to standardní úroveň,“ dodal Gino. „Jen ať se maníci, co hlídají Juliin dům zvenčí, nesoustředí jen na něj, nesmějí ztratit přehled o širším okolí…“

Nečekala, až dokončí větu, a ihned udílela pokyny vysílačkou schovanou pod kabátkem. „Děkuju za radu,“ řekla Ginovi, když domluvila.

Gino pokýval hlavou. „Příště si poradíte sama.“

Ve dne působila vesnička idylickým dojmem, v noci to vypadalo, jako by někdo zkarikoval krásnou vánoční pohlednici. Mnohé domky ještě zdobilo sváteční osvětlení, sníh zjemňoval, tlumil jeho barevnost a nová vrstva ledu na větvích stromů je třpytivě odrážela. Ale v uličkách hlídkovali ozbrojení muži a ženy, mířili ke zkrášleným domovním dveřím jako zlomyslní koledníci, zatímco za osvětlenými okny tu a tam vykukovaly ustrašené, napjaté tváře.

„Ať jdou ty ženy od oken,“ řekl Magozzi a Iris přikývla.

„V tomhle bloku právě začínáme. Nejdřív jsem poslala lidi, aby pročesali ty na okraji, kde se mezi narušeným plotem a domky prostírá jen holá krajina.“

„Pojďme na to.“

Trojice se rozdělila, postupovali rychle a po deseti minutách a kontrole čtyř domů si Magozzi pomyslel, že ještě nikdy neviděl tak ztrápené ženské oči, jiné tu však sotva uvidí. Panebože. Všechny tváře za dveřmi vypadaly stejně.

Magozzi a Gino zkontrolovali své poslední domy bloku v tutéž dobu a setkali se uprostřed úzké uličky. Viděli šerifku Rikkerovou, stála pod sloupem veřejného osvětlení, něco si poznamenávala na zvlhlý, pomačkaný papír, na hlavu a na ramena se jí ukládal sníh.

„Jestli tu postojí ještě chvíli, budeme ji muset vyhrabat,“ poznamenal Gino, když se k ní blížili.

V bloku nastal klid, všechny domy prohledali. Několik policistů zůstalo vzadu na hlídce, sníh otupil jejich kroky. Slyšeli jen šustivý zvuk vysokých bot prodírajících se bílou záplavou, dokonce i drhnutí Irisiny propisky na papíře, ale to bylo všechno.

„Teď tenhle blok.“ Iris ukázala na plánek vesničky a vykročila v čele naznačeným směrem.

Sotva se hnuli z místa, uslyšeli výstřel. Zazněl vlevo od nich z míst, kde ulička ústila do otevřené krajiny.

Byl to tlumený zvuk, pomyslel si Magozzi, když se všichni tři rozběhli; ale i na dálku třeskl hrozivě, možná tak ohlušivě jako výstřel ze zbraně, kterou použil Kurt Weinbeck a vyhloubil jí díru v hrudi Stevea Doylea.

27

Až na Graceino pravidelné ťukání do klávesnice panovalo v prostorném sídle ticho. Harley, Annie a Roadrunner, poté co pracovali po větší část noci, si šli zdřímnout. I Grace byla unavená a někdy, když čekala, než naběhne nový programovací řádek, se jí rozechvěla a málem zavřela oční víčka. Ale připomněla si Magozziho slova o tom, že k vrahovi vede cesta přes chat room, a to ji udržovalo v bdělém stavu. Ve sněhulácích skončili tři mrtví muži, snad se podaří zabránit čtvrté vraždě.

Překonávat zabezpečení proti průniku do počítače účastníka chatu bylo čím dál těžší. Jen odstranili druhou hradbu, narazili na třetí a Grace si kladla otázku, kolik jich ještě musí překonat a zda mají dost času.

Odsunula se s židlí od psacího stolu a zadívala se na monitor. „Takhle to dál nejde,“ pronesla nahlas a náhle si uvědomila, že je to opravdu tak. Ovšemže to takhle dál nejde a nemůže v tom takhle pokračovat. Podobně tomu bylo se žrádlem pro Charlieho. Ukládala velké balení ve spíži pod poličku jen proto, že to tak dělala vždycky. Každé ráno se pro ně shýbla, většinou zapomněla na poličku nad sebou a příliš rychle se narovnala, takže se praštila do hlavy. Kolik si způsobila boulí, než ji napadlo přemístit psí žrádlo? To není otázka inteligence, zvyk a každodenní rutina brání pochopit řešení, které je nasnadě.

Právě když chtěla sejít dolů a vzbudit Harleyho, zaslechla, jak dunivě stoupá do schodů. Předcházelo ho nechutné rostlinné aroma, Grace poznala pach nejnovějšího předmětu jeho umanutosti – každé ráno si tajně vařil příšerný bylinkový čaj a pokoušel se ho podstrčit jim všem. Bůhví co to bylo, Grace jen doufala, že surovina je legální.

„Já ten čaj pít nebudu, Harley,“ prohlásila, aniž se ohlédla.

„Potřebuješ obohatit dietu o rostlinné látky.“

„Ne v tekuté podobě.“

Harley přesto položil hrnek s tekutinou na její psací stůl. „Když jsem tohle vařil, koukal jsem na bednu. Objevili dalšího sněhuláka.“ Grace zavřela oči. Nestihli to.

„Nekoukej tak, Grace. Nebylo to tady, ale v Pittsburghu. Náš vrah možná už ani není ve státě. Možná cestuje. A třeba ho někdo napadobuje. Moc toho zatím nevědí. Tak jako tak musíme proklepat chat room.“

„Zrovna jsem chtěla jít dolů. Chci zkusit jednu novinku, ale potřebuju k tomu tebe a Roadrunnera.“

„A Annie.“

„Klidně bych ji nechala spát. Ty a Roadrunner to zvládnete.“

„Chceš mě zničit? Jestli ji nevzbudím a my se nabouráme, kam potřebujeme, stáhne ze mě zaživa kůži. Hned jsem zpátky.“

Po pěti minutách se za Harleym přišoural Roadrunner a mnul si pěstmi oči, jako když se probouzí dítě. Zamířil ke kávovaru, stiskl tlačítko, a pak přešlapoval na místě a pozoroval, jak se šálek plní kávou Jamaican Blue. Dokud nevypije první kávu, nemá smysl na Roadrunnera mluvit.

Měl na sobě nové oteplovačky z lycry, tentokrát v barvě lila, a jen se na něj Grace podívala, nemohla od něj odtrhnout oči. V pastelové barvě ho ještě nikdy neviděla. Vypadal jako protáhlé jednobarevné velikonoční vajíčko.

Annie se oblékáním neobtěžovala – měla na sobě hedvábnou kimonovou noční košili a trepky zdobené peřím z marabua. „Moc ti děkuju, Grace,“ zachrčela, když se přivlekla.

Grace se usmála. „Předpokládám, že Harley musel vyrazit dveře od tvého pokoje.“

„Ach, prdlajz, takovou laskavost mi neprokázal. Ten urputnej mamlas se tam vplížil. Víte, jaký to je probudit se s vědomím, že vás ve spaní pozoruje obří chlapská stvůra?“

Harley si povzdechl. „Bylas jako Šípková Růženka. Srdce se mi zastavilo.“

„Prasáku.“ Annie sklesla na židli u svého počítače, peří marabua se setrvačností chvělo.

„Koukej, Grácie chtěla tu věc rozlousknout, zatímco ty bys spala. Kdežto já jsem si myslel, že chceš být u toho.“

„Děkuju, Harley. Těší mě tvoje ohleduplnost. Ale přesto jsi prasák.“ Obrátila se ke Grace. „Tak v Pittsburghu mají dalšího sněhuláka. Děje se fakt něco vyloženě úděsnýho. Co máš v úmyslu?“

„Zatím jsme šli na věc pozpátku. Navrhuju nesnažit se rozlomit ocelové dveře, ale využít toho, že je otevřené okno.“

„Ach, zlatíčko, nevyjadřuj se v metaforách. Ještě nevyšlo slunce.“

Grace se natočila s židlí tak, aby na všechny viděla. „Pokoušeli jsme se proniknout do chat roomu zabezpečeného nejlíp, jak jsem kdy viděla. Nakonec bychom se tam dostali, ale trvalo by to moc dlouho. Napadlo mě, že bychom mohli zkusit Harleyho a Roadrunnerův virus nasadit na chatová vlákna, která nás zaujala především, a nechat ho, aby rozhýbal datové struktury, což by nás mohlo dovést až k adrese.“

„Já se zvencnu,“ zadrmolil Harley a klouby jeho prstů jen praskaly, jak rozehrávaly klávesnici. „To by mohlo fungovat.“

„Proč jsi na to nepomyslel dřív, génie?“ obořila se na něj Annie. „Ten stupidní virus je tvůj.“

„Protože jsem chlap každým coulem, Šípková Růženko. Tvořím a bořím, to je moje. Taková piplačka je pro ženy.“

„Pro chytré ženy.“

„To uznávám.“ Vložil disk s virovým programem do mechaniky.

„Máš zelenou, Grace.“ Roadrunner ji obdařil ospalým úsměvem a položil hrnek vzácné kávy Jamaican Blue na její psací stůl. „Ten, kdo tvrdil, že nám dovolí použít tenhle virus leda na ničení stránek s dětskou pornografií, byl hodně mimo mísu.“

Grace přikývla. „Viry jsou zlé, pokud neslouží dobru,“ zopakovala jejich mantru, nato se na něj usmála.

„Slouží dobru ničením pornostránek.“

„A posloužily dobru záchranou tisíců životů loni v létě ve Wisconsinu.“

Při té vzpomínce se Roadrunner rozzářil. „A teď mi povězte, jak se vám líbí můj nový oděv?“

„Tvůj obleček miluju.“

„Plácni už svoje kostnatý půlky na židli. Nemůžu tu zatracenou věc nadráždit.“

Roadrunnerovi trvalo přesně deset minut, než pronikl do chat roomu. „Myslím, že to mám.“

Ostatní se okamžitě shlukli za jeho židlí a v naprostém tichu vstřebávali to, co se objevilo na monitoru.

Harley se konečně napřímil. „Ach, přátelé. To je hodně zlý.“

„A smutný,“ dodala Annie.

Grace soustředěně sledovala, jak naskakuje text, a když se zastavil, vzhlédla k horní liště na monitoru a zamračila se. „Podívejte se na první řádku.“

Harley mhouřil oči. „Bitterroot. To je v posledních dvou dnech podruhy, co tohle jméno naskočilo. Je to divný, co za tím sakra vězí?“

28

Byl to starý dům – jedna z těch masivních hranatých staveb zbudovaných v zemědělském kraji, když byl stát mladý a manželé se modlili za hodně synů, aby jim pomohli obdělávat půdu. Původně obytné stavení, usoudil Magozzi, ale soustavně vylepšované. Barva fasády působila svěže, velká veranda byla nová, v křoví u zdi se skrývala moderní výkonná klimatizace. Je zajímavé, čeho si člověk všimne, když si myslí, že se nedívá.

Od posledních domů vesničky neběželi daleko – nějakých sto metrů – ale všichni prudce oddychovali a Magozzi cítil píchání ve stehnech, jak tahal nohy z hlubokého sněhu. Teď se krčili za poslední skupinou stromů poblíž domu, zbraně v ruce, smysly napjaté, a nabírali dech před dalším postupem.

Náhle se domovní dveře otevřely dokořán a stanula v nich ženská postava se světlem za zády. Magozzi mhouřil oči ve snaze čelit chumelenici, ale neviděl dost zřetelně, aby si byl jist, že za ní nikdo nestojí.

„Policie?“ zvolala žena a Magozzi poznal hlas Maggie Hollandové. „To je policie? Tady Maggie Hollandová, všechno je v pořádku, můžete jít dál.“

Iris, Magozzi a Gino si vyměnili váhavé pohledy a Gino ukázal prstem na Iris.

Iris přikývla a odpověděla. „Tady šerifka Rikkerová, paní Hollandová. Jste tam sama?“

„Ne tak docela. Tohle je Lauřin dům. Ta je tady… a taky manžel Julie Albrightové, ale ten je mrtvý.“

Gino a Magozzi se po sobě podívali a rozběhli se k domu, přikrčeni kličkovali a využívali skromné ochrany kmenů osamocených stromů, jako by Kurt Weinbeck byl živ a zdráv a čekal za dveřmi s pistolí namířenou na Maggie Hollandovou. Člověk nikdy neví.

Iris se pokusila je napodobit a proklínala své krátké nohy, protože se ve sněhu nemohla pohybovat tak rychle. Dvakrát upadla, zadívala se na Maggie Hollandovou, která s úsměvem trpělivě čekala ve dveřích, pak se vykašlala na opatrnost, narovnala se a zamířila k verandě.

„Sakra, Rikkerová, kryjte se!“ zasyčel na ni Gino, ale to už stála u verandy a stále žila. Nakoukla za dveře, otočila se a pokynula detektivům, aby ji následovali.

Jako by se přenesli do Disneylandu starých časů. Krb s plápolajícím ohněm, pohodlná křesla, staré fotografie, v houpacím křesle dokonce seděla s pletením v klíně drobná stará bělovlasá dáma a usmívala se, jako by je vítala na oslavě. Jediné, co s tím neladilo, byla mrtvola, od níž se rozlévala krev po vybledlém koberci s růžičkami. Šerifka Rikkerová se nad ní zastavila a tvářila se zaraženě jako dítě, jež omylem vstoupilo do nesprávného domu.

Gino se sklonil nad tím, co zbylo z Kurta Weinbecka, stlačil prsty krční tepnu, přelétl očima velikánskou díru v hrudi, vzhlédl k Magozzimu a zavrtěl hlavou.

„To je Laura.“ Maggie Hollandová zavřela dveře a pokynula směrem k ženě v houpacím křesle.

Laura byla stařičká, ale neuvěřitelně čilá, svižně teď povstala a napřáhla kostnatou ruku poznamenanou léty. Magozzi s tasenou zbraní setrvával v poloze stojícího střelce, ale náhle si uvědomil, že zaujímá poněkud hloupou pozici. Váhavě přešlápl, přemístil svou devítku do levé ruky a v pravici ucítil studenou pokožku stařeny. „Detektiv Magozzi, minneapoliská policie.“

V obličeji se jí zabělaly nové zuby, hladké jako jeho nežehlivé košile, když je vyjme ze sušičky. Příliš nové. A hollywoodsky bílé. Kdyby je v úsměvu obnažila mladá žena, podmanila by si půl populace. V Lauřiných ústech působily divně. „Vím, kdo jste, detektive. Maggie mi o vás vyprávěla a samozřejmě vás každou chvíli vidím na obrazovce.“ Založila ruce pod pokleslými ňadry a poprvé se zarmouceně rozhlédla. „Omluvte ten nepořádek.“

Magozzi si připadal jako v nějakém fantazijním světě. Ta stará žena krátce předtím přihlížela usmrcení. Koberec v jejím obývacím nasákl krví mrtvého muže. Měla by být vyplašená, zděšená, roztřesená, v šoku.

„Pochopte, on přiložil pistoli Maggie k hlavě, opravdu jsem neměla na vybranou. Naprosto ne.“ Modré oči ho znovu vyhledaly a Magozzi si všiml, že jsou vybledlé jako staré fotografie. „Jste rozrušený, detektive. Jistě za sebou máte setsakramentský den. Vy všichni. Posaďte se k teplu, Maggie vám podá čaj…“

Maggie se jí to pokusila rozmluvit a odvést ji do ložnice, což se zdálo pro starou ženu po takové noci rozumné, ale Laura si nedala říci. Až dosud byla pozoruhodně bystrá a ovládala se – vzhledem k okolnostem až abnormálně –, ale teď si Magozzi v jejím mlčenlivém odmítnutí provázeném zavrtěním hlavy všiml prvních známek nevrlosti. Napadlo ho, že teprve teď se dostavil šok, ale vzápětí to zavrhl. Nic takového. Spíš se začala pomalu nořit do dětství a chovala se jako mnoho starých lidí, když slábne jejich mysl.

„Nehoň mě do postele jako malé dítě!“ najednou se rozkřikla a všichni se zarazili. „Posloužím tady policistům čajem a zodpovím jejich otázky!“ Výbuch byl prudký a nečekaný, stejně tak jako hřejivý úsměv, jímž obdařila Iris Rikkerovou, jako by předtím ani nezvýšila hlas. „Vyslechnete mě přece, šerifko Rikkerová, ne? Mám ráda společnost.“

Brr, buď zcvokla, nebo k tomu velmi rychle spěje, pomyslel si Magozzi.

Iris oplatila Lauře úsměv, za což Magozzi připsal v její prospěch bod. Pálí jí to, má dobrý instinkt. „Moc ráda si popovídám, jestli nejste moc unavená.“

Laura pohladila Iris po ruce. „Ani v nejmenším, děťátko.“

„Je hodně stará,“ zašeptala Maggie Hollandová Ginovi, když za ní přišel do kuchyně. Dala vařit vodu a připravovala na podnos porcelánové šálky. Když je pokládala, chřestily, protože se jí třásly ruce. „Ztrácí paměť. Je dezorientovaná. Vybavuje se jí to, co si přála, aby se stalo, namísto toho, co se doopravdy stalo.“

„Až tak?“

„Ano.“

Gino našpulil rty a pokýval hlavou. „Na dezorientovanou starou dámu střílí pohotově.“

Maggie po něm blýskla chladnýma očima. „Neměla jsem bouchačku u hlavy poprvé, detektive, a bezpečně poznám, jestli muž, co ji drží, ji hodlá použít. Pravděpodobně mi zachránila život.“

Gino jen ze zdvořilosti nedal najevo nelibost. Něco nebylo v pořádku a stravovalo to část jeho mozku jako termit.

„Někdy vykládá vyložené pohádky, ale je to vzácná žena. Před víc než půl stoletím založila se svou sestrou Bitterroot. Tohle byla jejich půda, tohle je její město.“

„Chápu. Takže Weinbecka zastřelila Laura?“

Maggie Hollandová sevřela rty tak pevně, že z nich vypudila veškerou krev. „Myslela si, že mě zabije. Udělal by to. Vpadl sem jako šílenec. Hotový šílenec.“

„Mhm. Můžu vzít ten podnos?“

„Děkuju.“ Pospíšila za ním a okamžitě zaujala postavení za Lauřiným křeslem. Stála strnule, v ochranářské pozici, skoro jako osobní strážkyně, což Ginovi připadalo divné vzhledem k tomu, že stará dáma právě zachránila život jí.

Iris a Magozzi seděli na pohovce naproti houpacímu křeslu, oba s otevřenými zápisníky na kolenou, Gino se blížil s podnosem jako snaživý číšník. Položil ho na konferenční stolek a poslouchal.

„Vtrhnul sem tedy, popadl Maggie, přiložil jí pistoli k hlavě a zeptal se, kde najde Julii, je to tak?“

Laura vehementně přikyvovala. „Přesně tak. Zahrála jsem si tudíž na neškodnou starou dámu, řekla jsem mu, že přinesu plánek, a odšourala jsem se do kuchyně.“ Podívala se na Iris a usmála se. „Já se normálně nešourám, víte. Každé ráno cvičím strečink, abych rozhýbala svaly. Jen jsem to sehrála.“

Iris jí oplatila úsměv. „To bylo velmi chytré.“

„Taky myslím. Mám v kuchyni v zásuvce plánek vesničky. Ale schovávám tam taky zbraň.“

„Ovšem.“ Iris přikývla. „Tu třistapadesátsedmičku, co teď leží na stole.“

Gino se posadil do křesla a naléval čaj. Kristepane, tady něco nehraje.

„Ano, tu. Maggie řekla, abych ji neukládala zpátky do zásuvky, ačkoli tam patří. Prý ji mám odložit a nechat být, abyste ji mohli prozkoumat. Proč, to nevím.“

„Takový je postup, slečno Lauro.“

To je zvláštní, že ví, jak přesně ji oslovit, pomyslel si Gino.

„Takže jste se vrátila do obývacího pokoje, ano? Schovávala jste zbraň pod plánkem?“

Laura se na ni zářivě usmála. „Vida, chytrá jste tady vy, protože přesně tak jsem to udělala. Přišourala jsem se zpátky, předstírala jsem, že studuju plánek, a když se pro něj natáhl, skolila jsem ho.“ Pohlédla na mrtvolu Kurta Weinbecka a zavrtěla hlavou. „Tohle dělám nerada.“

Magozzimu přeběhl mráz po zádech. „Nerada střílíte lidi?“ otázal se konverzačním tónem.

„Ovšem, detektive. Vy snad ano?“

„Samozřejmě ne.“

„Pak mi rozumíte. Je to hrozně nechutné, ale… Děláme, co musíme. Umíme se o sebe postarat. Ne že bych zastřelila tolik lidí, pochopitelně. Osobně ne.“

Nezastřelila tolik lidí? Osobně ne? Ouha!

Podíval se na Maggie Hollandovou, které ve tváři náhle ztuhly rysy. Když zaznamenala jeho pohled, obrátila oči v sloup a poklepala si ukazováčkem na spánek.

Iris se dál skláněla nad zápisníkem a psala, jako by Laura neřekla nic pozoruhodného. Magozzi se musel kousnout do jazyka, aby ji nezasypal otázkami. Ať už je praštěná nebo ne, takové prohlášení přinejmenším nelze ponechat bez povšimnutí.

Iris přestala psát, vzhlédla a zatvářila se dobromyslně. „Kolik jich podle vás bylo?“ zeptala se Laury.

Jen tak dál, Iris Rikkerová!

Stará žena pomrkávala, oči bloudily ve snaze zachytit myšlenku. „Ach ouvej! Myslíte celkem?“

„Ano, když dovolíte.“

„Božínku. Řekla bych… Nejsem si jistá…“ Mrkala rychleji, oči se jí zalévaly slzami. „Tedy… Nejlepší bude podívat se do jezera. Je to důležité?“

Maggie Hollandová zavřela oči.

„Nijak zvlášť,“ řekla Iris. „Myslíte jezero Kittering?“

„Ano, ovšem. Taky bydlíte u jezera Kittering, viďte, dušinko?“

Iris definitivně přestala psát, ale dál se dívala do zápisníku. „Blízko jezera. Netušila jsem, že to víte.“

Laura se uchichtla. „Ovšemže to vím. Víme to všechny. Koupili jste Emilyin statek.“

„Ano.“

„Hm, pro vaši informaci, Edgar není v jezeře.“

Iris se pustila znovu do psaní, ale rukopis byl poněkud roztřesený. „Není?“

„Ne. Pohřbily jsme ho. Samozřejmě jsme tehdy byly mnohem mladší. Ruth – tedy moje sestra, ještě jsem se vám o ní nezmínila? – byla mladší než já a Emily byla embryo v jejím bříšku…“ Oči jí bloudily po místnosti, zdálo se, že ztratila nit, ale jen než jí padl zrak na Maggie, která teď stála vedle ní. „A, Maggie! Nazdar, drahoušku.“

Gino a Magozzi si vyměnili významné pohledy. Takhle se rozhodně nikam dál nedostanou. Stará žena se propadala kdovíkam, pokud se vůbec předtím pohybovala na půdě reality.

„Přijedou Alice a Bill?“

Magozziho mysl se nad těmi jmény pozastavila, ale jen do okamžiku, než jí Maggie odpověděla.

„Jsou na cestě. Telefonovala jsem jim, než se dostavila policie, pamatuješ?“

„Ach. Neměla bych si zatím zajít na toaletu?“

„Chtěla bys?“

„Ach ano, moc se mi chce.“

Tentokrát jí trvalo trochu déle, než vstala z houpacího křesla, jako by popletená mysl přestala ovládat stále ještě poměrně čilé tělo.

V momentě, kdy se za Laurou zavřely dveře koupelny, zadívala se Iris na Maggie Hollandovou. „Kdo byl Edgar, Maggie? Ten pohřbený?“

Maggie se tvářila znechuceně. „To jsou hlouposti. Nikdo nikoho nepohřbil.“

„Předpokládám, že v jezeře taky nejsou žádné ostatky?“

„Ovšemže ne.“

Magozzi jí kdovíproč uvěřil.

„Rychle, než se vrátí,“ řekla Iris a Maggie si povzdechla.

„Edgar byl Lauřin manžel. Tedy podle Lauřiny praneteře – to je ta zmíněná žena, která sem teď jede, a určitě toho hodně ví, protože Laura a její sestra ji tady v Bitterrootu vychovaly. Edgar byl zřejmě krutý tyran. Obě sestry na původní farmě – tehdy k ní patřily i vaše pozemky, šerifko – doslova věznil. Bil je, zacházel s oběma jako s otrokyněmi, přivedl do jiného stavu Lauřinu sestru, a pak prostě zmizel. Bůhvíjak skončil.“

Stejně jako Lars, pomyslela si Iris, ale mlčela.

„Tenkrát se týraným ženám nedostalo odnikud žádné pomoci. Ne že by dneska byla situace optimální,“ dodala trpce a dotkla se jizvy na krku. „Laura a Ruth si vytrpěly svoje, a když Edgar zmizel, rozhodly se, že vybudují útočiště, kde ženy nic takového neohrozí. A založily Bitterroot.“

„Takže nikoho nezabily,“ řekl Gino a Maggie ho zpražila pohledem.

„Nechápete tu situaci, detektive. Ostatně těžko můžete. Když tak dlouho snášíte týrání, začínáte si představovat, že zabijete toho, kdo vás trýzní. Pochopitelně to neuděláte, protože to neodpovídá přirozenosti vaší psychiky. Milujete svého tyrana, nebo si to namlouváte. Kromě několika málo výjimek prezentovaných v celonárodním televizním zpravodajství se vražda tyrana nekoná.“

Gino váhavě přikývl, pravdu jejích slov si ověřil tisíckrát.

„Ale fantazírujete o tom, zvlášť později, a když člověk hodně zestárne a kalí se mu paměť, fantazie se stává skutečností a skutečnost fantazií. Tuhle fázi Laura teď prožívá. Upozornila jsem vás, že není zcela…“ Náhle se zarazila, protože Laura se vracela do pokoje a zmateně se rozhlížela, odkud se vzalo tolik cizích lidí.

„Máme společnost?“ zeptala se tiše a ostýchavě. „V tuhle hodinu?“

Gino si odkašlal. „Zastavili jsme se, abychom si s vaším dovolením odtud zatelefonovali.“

„Ach. Hm, Maggie, chtěla bych si jít lehnout.“ Vyšla z pokoje, aniž se podívala na muže ležícího na koberci, kterého usmrtila.

Magozzi vstal a chystal se k odchodu. Iris se dotkla jeho paže. „Musím tu zůstat, dokud nepřijedou ostatní.“

„Máte vlastní výjezdovku?“

Iris krčila rameny. „Něco na ten způsob. Když jsme sem přišli, vyrozuměla jsem poručíka Sampsona vysílačkou. Postará se.“ Mávla rukou směrem k mrtvole Kurta Weinbecka. „Tohle vypadá na úplně jasnou záležitost. Na to nebude třeba kriminalistická laboratoř.“

„Pravděpodobně ne.“

„Ale ráda bych vás požádala o radu ohledně něčeho jiného. Počkáte?“

Magozzi přikývl. „Samozřejmě. Budeme v autě.“

29

Když se vraceli k autu, Gino vrtěl hlavou a nesouhlasně pomlaskával. „Nebylo to zatraceně ujety, člověče? Vlezeme do baráku, posloucháme řeči starý dámy o střílení lidí, popíjíme čaj, zatímco Kurt Weinbeck tuhne na podlaze obývacího pokoje… Ježíškunakřížku! Připadal jsem si, jako bych vkročil za zrcadlo, kde je všechno postavený na hlavu.“

„Je to dost divné.“

„Dost divné? Děláš si srandu? Cítil jsem se, jako by mě někdo předávkoval kdovíjakým svinstvem.“

Šli rychle se vršícím sněhem a Magozzi se usmál. „Nikdo tě ničím nepředávkoval, Gino.“

„Když myslíš. Doufám, že sebou Rikkerová mrskne. Nic víc si nepřeju, než odtud supem vypadnout a nikdy se nevrátit. Tady bych zcvoknul.“

„Myslíš, že na tom není zbla pravdy?“

„Na čem?“

„Na těch mrtvolách v jezeře.“

„Sakra, to nevím. Ta stará křehulka dneska ukázala, že se umí pěkně ohánět. Umím si představit, že kdysi odpráskla manžílka, zvlášť když zbouchnul její sestru, ale rozhodně se mi nezdá, že by tomu propadla. Ostatně to není náš problém. Musíme objasnit vlastní případ a tyhle zmatky nás jen připravily o čas.“

Když došli na parkoviště, několik aut úřadu dundaské šerifky odjíždělo, ale většina zůstávala na místě. Uniformovaní pomocníci, kteří nepracovali na místě činu, se shlukli kolem zahálející zásahové jednotky, omílali a vyšperkovávali průběh událostí, zkrátka dělali to, co strážci zákona dělávají, když čekají, až se spálí zbytky adrenalinu. Přijela sanitka, jeden z mužů se oddělil od hloučku a zamířil k řidiči.

Když došli k jejich SUV, Gino vytáhl mobilní telefon. „Brnknu McLarenovi, aby byl v obraze. Třeba má taky nějaký novinky. Každopádně potěšíme Tinkera, až mu řeknu, že devadesátiletá stará dáma odpráskla Weinbecka zbraní stejný ráže, kterou on zavraždil Stevea Doylea.“

Tím se ideálně naplnila spravedlnost, pomyslel si zasmušile Magozzi, jen velká škoda, že se toho nedočkal Doyle, jistě by to ocenil. Nastoupil do auta, nastartoval a zapnul topení na plný výkon. Gino zůstal venku, telefonoval s McLarenem a prošlapával v čerstvě napadaném sněhu osmičky. Nesnášel zimu, ale telefonovat mobilem v sedě se mu příčilo.

„Tak co je?“ zeptal se Magozzi, když Gino konečně domluvil a usedl na místo spolujezdce.

Gino zafuněl. „Sen končí. Mají přesvědčivý důkaz, že jsme promarnili půldruhýho dne, zlatý hodiny z hlediska pátrání po vrahovi Deatona a Myersona. McLaren potvrdil, že Weinbeck má na páteční noc alibi. Nemohl to spáchat.“

Magozzi si povzdechl. „S tím jsme tak trochu počítali od začátku. Je to jisté?“

„Naprosto. Jeho sestra a na čtyřicet holohlavejch kamarádíčků na jeho počest uspořádali večírek.“

Magozzi se zamračil. „Proč tohle nevyšlo najevo dřív?“

„Klasika, znáš to, toneme ve vodě po kotníky,“ zabručel Gino a mnul si ruce před průduchem topení. „Vyzvedli Weinbecka z kriminálu, odvezli ho rovnou do baru a ožrali ho jako zvíře. Zdrželi se tam až do zavírací hodiny, pak odjeli k ní a pokračovali celou noc. Weinbeck tak vážně porušil podmínku propuštění a ona to dobře věděla, proto házela vlny, když na ni McLaren uhodil a snažil se z ní vytáhnout informace o bratrovi. Chovala se tak jako lidi jejího druhu – dělala se hloupou. Její oddanost vydržela do okamžiku, kdy jí McLaren pohrozil, že ji obviní ze spoluúčasti na vraždách Deatona a Myersona, nato vyzvonila první poslední. Podělala se. Faktor blbosti obvykle hraje v náš prospěch. Jenže ne vždycky.“

„To je k posrání.“ Magozzi si zklamaně povzdechl a pevně sevřel volant, najednou na něj dolehla klaustrofobie z omezeného prostoru v autě, z Bitterrootu, z celého okresu. „Co teď? Vyrazíme do Stillwateru a zmáčkneme Sněhuláka?“

Gino defenzivně vtáhl hlavu mezi ramena. „Má to logiku. To, že nenajal Weinbecka, aby zavraždil Deatona a Myersona, neznamená, že nenajal někoho jinýho, ne?“

„Jo.“

„To je teď naše nejvýznamnější stopa.“

„Je to naše jediná stopa.“

Oba se nadlouho odmlčeli. „Tak proč se do toho nehrneme?“ otázal se nakonec Magozzi.

„Nevím. Připadá mi to hodně divný. Jako dietní limonáda.“

Magozzi nakrabatil obočí a snažil se pochopit Ginovu další metaforu. „Dietní limonáda…“

„Jo, koukej, napiješ se a chutná báječně jako ta normální. Jenže za pár vteřin chuť vyprchá a vystřídá ji pachuť umělýho sladidla. Zkrátka to není ono, víš to ty, vím to já, ale nic s tím nenaděláme.“

„Ať se nám to zamlouvá nebo ne, musíme se na to podívat.“

„Já vím.“ Gino začal netrpělivě pohupovat nohou. „Zatraceně, kde vězí ta Rikkerová?“

Za několik minut zajel na parkovací místo u konce protější řady pod jednou ze sodíkových výbojek černý sedan. Magozzi a Gino pozorovali, jak z něj vystoupili muž a žena, a oběma naráz poklesla brada.

„Ježíšmarjá, Leo, vidíš to, co já? To jsou rodiče Mary Deatonový.“

Magozzi přikývl, konečně pochopil, proč ho zabrnělo v hlavě, když se Laura zeptala, jestli přijedou Alice a Bill. „Alice a Bill Warnerovi. Alice je Lauřina praneteř, kterou sestry-zakladatelky Bitterrootu vychovaly.“

Gino pomrkával, vyrovnával se s množstvím náhodných shod. „Sakra, Leo, obestírá mě čím dál víc temnota, tahle situace mě vážně ničí. Chci říct a oprav mě, jestli se mejlím, mysleli jsme si přece, že makáme na dvou případech, který spolu vůbec nesouvisí. Jenže všechny ty prokletý nitky se sbíhají sem do Bitterrootu. Co za tím je?“

Magozzi potřásl hlavou, snažil se pročistit si mysl, soustředit se. Bitterroot. Gino má pravdu – jako by se oba případy odvíjely odtud a stále se v tomto směru objevovalo mnohé, jenže při bližším zkoumání se nenašla žádná spojnice s vraždami Deatona a Myersona. Vyjma dvou lidí, kteří před jeho zraky pospíchali neprošlapaným sněhem kolem správní budovy k vesničce. „Nevím, Gino, ale za tím nic nebude. Weinbeck sem vyrazil za manželkou. Viděl ve zprávách, jak skončili Deaton a Myerson, a obestavěl Doylea sněhulákem, aby získal čas. A Alice Warnerová je náhodou spřízněna s osobou, která tady žije. Vzhledem ke čtyřem stovkám obyvatelek a šedesátiprocentní rozvodovosti bych za tím nic víc nehledal.“

Gino si obě ruce tiskl na čelo. „Znáš ty koktejly, kdy se v mlíku dokonale rozmixujou různý druhy ovoce? Přesně v takovým stavu je teď můj mozek. Je z něj růžovošedý koktejl. A nemůžu se zbavit pachuti dietní limonády.“

Magozziho oči provázely Alici a Billa Warnerovy, dokud nezmizeli z dohledu. Vůbec si nevšiml, že Iris došla k autu.

„Díkybohu,“ řekl Gino, vyskočil z auta a otevřel jí zadní dveře, dychtivý toho, aby se věci pohnuly a oni odtud mohli vypadnout. „Je zima, šerifko. Hupsněte tam.“

Vděčně přikývla a vyšplhala na zadní sedadlo, provázena závanem mrazivého vzduchu a vůní pomeranče.

Mýdlo? Šampon? Bonbony proti kašli? přemítal Magozzi nad záhadou, kterou by rád vyřešil, než ji vytěsní nepříjemnosti.

„Děkuju, že jste počkali, pánové. Vím, že asi hoříte nedočkavostí, abyste se mohli vrátit k svému případu. Padla definitivně možnost, že Weinbeck je i váš vrah?“

„Padla,“ odpověděl Magozzi. „Právě jsme se dověděli, že má alibi.“

„Pak jste tu marnili čas. Hrozně mě to mrzí, ale jsem vám zároveň hrozně vděčná za to, co jste tu dneska večer vykonali.“

Teď když se přiblížila chvíle odjezdu, Gina pokoušela šlechetnost. „Sama jste si počínala zpropadeně dobře,“ prohlásil. „Na první dny ve službě to nebylo špatný.“

Blýskla po něm zasmušilým úsměvem. „Včera bych se schovala na toaletu, honem honem hltala předpisy, abych nějak vyvázla. Zašli byste, co se člověk naučí za den, když sleduje práci dobrých policistů.“

To byla velká slova a Magozziho opravdu zahřála.

„Poslyšte, nechci vás zdržovat, ale moc potřebuju poradit a byla bych vám nesmírně vděčná za názor na slovo vzatých profesionálů.“

Kromě jídla a sexu, ne nezbytně v tomto pořadí, nejlepším způsobem, jak se vloudit do Ginova srdce – ostatně do srdce každého muže, přiznejme si – je složit mu poklonu coby profesionálovi. Magozzi se v duchu ptal, jestli Iris volila slova cílevědomě, nebo zda se zrodila spontánně. Občas ho napadalo, že všechny ženy se narodily se zvláštním vláknem v DNA, které jim umožňuje snadno, instinktivně manipulovat muži.

Gino ji obdařil otcovským úsměvem. „Vynasnažíme se, šerifko. Ptejte se.“

Iris se zhluboka nadechla. „Hm… jakou váhu přikládáte tomu, co řekla Laura?“

Magozzi a Gino se po sobě podívali. „Něco na tom může být.“

„Měla bych na jaře nechat pročesat jezero?“

„To záleží výhradně na vás, šerifko.“

„A díkybohu,“ dodal netakticky Gino. „Tohle bych nechtěl mít na hrbu ani za milion dolarů.“

Iris se zatvářila trochu zklamaně, ale v hlavě jí nepřestaly vířit myšlenky. „Za normálních okolností bych nad tím, o čem mluvila Laura, vůbec neuvažovala, protože evidentně duševně chátrá, ale ty kosti mi opravdu dělají starosti.“

„Jaké kosti?“ zeptal se Magozzi.

„Sampson vám o nich neřekl?“ překvapeně se otázala Iris.

„Nemluvil jsem s ním od chvíle, kdy mě ráno telefonem vytáhl z postele, a neřekl nic víc, než že sledujete Weinbeckovu stopu od vašeho domu k Bitterrootu, a jestli prý chceme být u toho, ať sebou hodíme. Když telefonoval, měl jsem dojem, že tu pěkně zhoustla atmosféra.“

Iris přikývla. „Nabralo to prudký spád. Ukázalo se, že Weinbeck nebyl jediný, kdo pobyl v mojí stodole. Našli jsme lidské ostatky v uzamčené místnosti pod podlahou stodoly – jen něco málo víc než kostru. Sampson si myslí, že patří Emilyinu manželovi. Zmizel před desítkami let.“

Magozzimu vystřelilo obočí vzhůru. „Byl zavražděn?“

Iris neurčitě pokývala hlavou ze strany na stranu a Magozzi ucítil pomerančovou vůni. Určitě je to šampon. „V tu chvíli jsme neměli na nic čas. Weinbeck byl na útěku. Technici se na to ráno přijedou podívat.“

Gino se tvářil udiveně. „V uzamčené místnosti, říkáte?“

„V něčem horším. Spíš se dá mluvit o podzemní vězeňské cele, nikde okno a ve stropě jediné padací dveře, na které zdola nedosáhnete.“

„No tohle, naskakuje mi husí kůže. Ježíšku, to je děs!“

Iris přikývla. „Taky mi to nahání strach. Bydlím v usedlosti, kde žena velmi pravděpodobně věznila manžela, možná ho zavraždila, a ukazuje se, že byla neteří ženy, kterou jsem právě vyslechla, protože dneska večer taky zabila muže a navíc se přihlásila k dalším vraždám, takže se musím ptát, co vlastně ty ženy učí svoje dcery?“

Magozzi otočil hlavu úplně dozadu, aby se na ni podíval, a poprvé si toho všiml. Gino měl pravdu. Je to krasavice. „Co o tom soudíte vy? Je to něco jako vyšinuté rodinné dědictví?“

Iris si třela tvář. Připadalo jí, že si nemyla obličej léta. „Nevím. Nutí mě to ovšem přemýšlet, co může být na dně jezera Kittering.“

Magozzi a Gino se odmlčeli, zvažovali situaci, až Gino pokrčil rameny: „Co vám brání prohledat dno?“

„Jezero je velké, Gino,“ připomněl mu Magozzi.

„Jezero je obrovské,“ opravila ho Iris. „Prostírá se od úředních budov okresu na jednom konci až k Bitterrootu na opačné straně, můj pozemek se ztrácí opodál. Náklady by byly astronomické. A co horšího, ať by se tam něco našlo nebo ne, samotné pátrání na dně jezera by bez ohledu na výsledek utvrdilo lidi v nejčernějších představách. Kdybychom něco našli, bylo by to zlé. Kdybychom nic nenašli, spousta lidí bude říkat, že jsme nehledali na správném místě. Nikdy nepřestanou věřit, že v jezeře byly mrtvoly, a politici se na tom zviditelní. Najdou způsob, jak Bitterroot zlikvidovat.“

Gino prudce vydechl, málem se mu zavlnil kartáčovitý zástřih. „Fakt je to hustý. Co teda podniknete?“

„Doufala jsem, že když váš hezky poprosím, poradíte mi.“

Magozzi se usmál, ale hned zvážněl. Tahle práce klade spoustu zatraceně složitých morálních otázek. Člověk většinou ví, kudy se vydat z pomyslného rozcestí, jenže někdy se ukáže, že ta i ona volba jsou stejně ošidné.

„Do řiti,“ ulevil si Gino, když Iris vystoupila z auta. Patrně teď se Sampsonem pojedou do úřadu a budou čekat na techniky kriminalistické laboratoře. „Pevně doufám, že nás už nikdo nikdy nepožádá o radu.“

„Já taky,“ řekl Magozzi, pomalu se rozjížděl a slyšel, jak sníh křupe pod pneumatikami.

Dolehly na něj chmury. Když Iris vystupovala z auta, sklonila hlavu a on nasál vzduch rozčeřený jejími vlasy. Čistý vzduch, ne pomerančovou vůni, takže to nebyl šampon. Další záhada.

30

Magozzi vytáhl z kapsy mobil a ohlásil se. „Magozzi.“

Gino zavlnil obočím, neboť Magozzi zajel na krajnici a zapnul výstražné blikače. Nebyl to dobrý nápad, zvlášť ne na úzké okresce, lemované po obou stranách vysokými sněhovými bariérami. Gino si nebyl stoprocentně jist, že stojí na krajnici a jestli ji silnice vůbec má, a to mu s Magozzim nešlo dohromady.

„Ano, Grace. Spusť!“

Tím se všechno vysvětlilo. Gino se na sedadle opřel a snažil se relaxovat. Především se mu nelíbilo, že jeho parťák řekl „spusť!“ ženě, která u sebe neustále nosí zbraň; zadruhé dveře na jeho straně se dotýkaly té pitomé sněhové bariéry a on neměl sebemenší šanci vystoupit, kdyby do nich naboural nějaký mamlas se sněhovým pluhem, traktor nebo cokoli, co se objeví dřív v protisměru.

„Ježíši, Leo, najdi bezpečnější místo a brnkni jí potom!“

Magozzi soustředěně naslouchal, jen zvedl ruku, aby ho utišil.

Gino zavřel oči a čekal na smrt. Kristepane. Chlapi jsou někdy tak pitomí, litoval, že k nim patří. Magozzi by se kvůli němu sedm dní v týdnu nechal i zastřelit, ale jakmile mu volá Grace MacBrideová, všechno jde stranou. Holý nerozum.

„Počkej chvilku, Grace. Jsem v autě s Ginem. Přepojím tě na reproduktor… ano? Začni znovu.“

Jako by Grace někdy zmlkla, když ji o to někdo požádá, zvlášť pokud byla uprostřed věty.

„… dneska ráno jsme konečně pohnuli s tím chatem, v němž byla zmínka o minneapoliských sněhulácích. To musíš vidět. Jak daleko jste od Harleyho sídla?“

„V tom je ten problém. Asi devadesát kilometrů na sever v okrese Dundas.“

Ticho trvalo jen vteřinu. „V okrese Dundas? Tam, co našli dalšího sněhuláka?“

„Ano. Toho, kdo uplácal tohohle sněhuláka, právě odpráskla stará dáma v Bitterrootu. Ten je jedním z vašich klientů, Grace, ne?“

„Ovšem. Loni na podzim jsme pro tu společnost připravili zabezpečovací software. Jak to víš?“

„Viděli jsme vaše logo na jednom z programů. Víš, co je to za korporaci?“

„Nějaká společnost s internetovým obchodem, proč?“

„Vás tam neprovedli?“

„Pracovali jsme tam, Leo, a to jen o víkendech, kdy se nevyrábělo. Viděli jsme sotva pár lidí a počítačové centrum. Nic víc.“

„Za komplexem výrobních budov korporace se rozkládá vesnička, jakási obytná čtvrť, celé je to vlastně město, Grace, a podle všeho obrovský bezpečný domov pro týrané ženy.“

„Panebože,“ spíš zašeptala, zakryla na okamžik mikrofon a něco řekla pravděpodobně ostatním společníkům firmy Monkeewrench. Když se znovu ozvala, v jejím hlase bylo slyšet napětí. „Leo, komunikační linka té datové struktury vedla z Bitterrootu. Nejdřív jsme nerozuměli, o čem je řeč, ale vypadá to dost úděsně. Myslím, že vraždí trýznitele.“

Gino rázem zapomněl na smrt pod radlicí sněhového pluhu a naklonil se dopředu. „Kdo vraždí trýznitele?“ důrazně se zeptal.

„To nevíme. Zatím.“

Magozzi mhouřil oči. „Přečti nám, k čemu jste se dostali, Grace.“

Přerývaně se nadechla. „Dobře. Pochází to z privátního chat roomu v rámci důkladně chráněné neveřejné sítě, kterou jsme ještě neidentifikovali, ale zajímali jsme se zrovna tak o obsah chatu. Dva účastníci diskutovali měsíce o právním systému neschopném ochránit jejich dcery před muži, kteří je týrají. Většinou jde o nechutný blábol… ne, blábol ne, protože je na tom kus smutné pravdy, ale musíte slyšet poslední vstupy. Nejdřív tenhle… ‚Udělej přesně, co ti říkám, pak obestav tělo sněhulákem. Tady nám to vyšlo, zvládneš to. Budou hledat sériového vraha.‘“

Gino a Magozzi se po sobě podívali.

„Jsi tam, Leo? Rozuměli jste?“

„Rozuměli, jen nevíme, co teď s tím…“

Grace se dopálila. „Jeden z korespondentů je tady v Minneapolisu, ale skrývá se za spoustou čísel, kdežto ten druhý si říká ‚Pittsburgh.‘“

„Ach, Ježíšku náš, pittsburský sněhulák!“ zvolal Gino.

„Tak jsme si vytáhli hlášení pittsburské policie…“

„Co že jste si vytáhli?“

Grace si povzdechla, teď už vyloženě pobouřená. „Ukládají je v elektronické podobě, Leo, a velmi pohotově, což je dobře. Jenže někdo určitě zaspal, buď oběť řádně neohledali, a pokud ano, neuvedli to v hlášení. Představ si, ten chlapík evidoval případy domácího násilí a pokoušel se zavraždit svoji manželku.“

„Přečteš nám ještě něco z té webové stránky?“

„Po tom, co už jsem přečetla, následuje už jen jeden vstup. Zní: ‚Děláme, co musíme. Umíme se o sebe postarat.‘“

Magozzi a Leo se na sebe zadumaně podívali, vzpomněli si, že Laura před hodinou řekla na slovo přesně totéž. Vypadalo to na jakési motto.

Magozzi zavřel oči a zhluboka se nadechl, skoro se bál Grace pobídnout, aniž věděl proč. Byl to jen pocit. Ale z těch nepříjemných, které špatně snášel. „Jdi po tom dál, Grace, ano? Potřebujeme jméno, adresu.“

„Pracujeme na tom. Ozvu se, jestli něco zjistíme.“

„Brnkni Iris Rikkerové,“ řekl Ginovi, odlepil vůz od krajnice a pokračovali v jízdě. „Ať ti popíše cestu k sobě.“

„Prrr, kamaráde neplaš se. Uvažuj. Grace narazila na pár zlověstných nitek, a co z toho hned vyvozuješ? Že Bitterroot je enklávou utajených vražedkyň, co oddělávají tyrany?“

„Zatraceně, Gino, nezjednodušuj to a neblbni. Nemusí na tom být nic, jenže my máme prázdné ruce, před očima nám šermuje velikánský ukazováček a upozorňuje nás na Bitterroot, ale my se mermomocí snažíme odtud vypadnout. Tentokrát zůstaneme, dokud se nedopracujeme nějakých výsledků.“

Gino protáhl obličej. Tohle se mu nijak nezamlouvalo. Sakra, v téhle prdeli nebude ani slušný motel, pomyslel si.

Vytáhl mobilní telefon, zatímco Magozzi prudce zabrzdil, trhl volantem a na místě otočil vůz do protisměru.

31

Dávno, dávno předtím, než se objevily mrtvoly ve sněhulácích, v obývacím pokoji a možná i v jezeře, Iris uvařila kuřecí polévku a uložila ji do mrazáku. Teď ji pět minut rozmrazovala v mikrovlnce, mezitím nakrájela čerstvou zeleninu, sáhla pro nudle a dala polévku povařit na sporák.

Slyšela, jak Sampson těžkými kroky rázuje přízemím, jako by chtěl rozchodit problémy. Nabídl se, že vytelefonuje všechno, co je třeba, a to Iris vyhovovalo. Sužoval ji hlad.

Vrátil se do kuchyně s Pukem na ruce, kocour vypadal velmi spokojeně.

„Máte rád kočky?“

„Ani ne.“ Sampson žuchl na židli u kuchyňského stolu a přemístil předoucí masu černé kožešiny na svůj klín. „Pletl se mi pod nohama na každým kroku, málem jsem se kvůli němu snad desetkrát rozplácnul. Připadalo mi bezpečnější ho nosit.“

Iris se usmála a naplnila naběračkou dvě misky. „K snídani máme polévku.“

„Díky. Voní báječně.“ Jednou rukou nabral polévku lžící, druhou hladil Puka. „Nemocnice uložila Weinbeckovy ostatky na den do lednice. Neville tam vyslal jednoho muže, jistí to. Technici z laborky se sem dostanou nejdřív zítra v poledne. Nejdřív prošmejdí vaši stodolu a na zpáteční cestě do města se staví pro Weinbecka.“

„A co místo činu?“

„Ještě tam šťáraj a hledají otisky. Neville to pohlídá až do konce.“

„Takže máme čas.“

„Konečně chvilku.“

Oba si nabrali druhou misku polévky, když volal Gino a žádal Iris, aby je nasměrovala k sobě.

„Oni se vracejí?“ zeptal se Sampson.

„Zřejmě. Neřekl proč, jen že tu budou za pár minut a máme je čekat.“

„Uf. Hořím zvědavostí, oč jde.“ Opřel se na židli, pozoroval kocoura na klíně a přemítal, proč se cítí tak dobře, když laská to staré neužitečné tupé stvoření. Nikdy neměl rád kočky, neměl rád ani kuřecí polévku, ale z jakéhosi důvodu teď jídlo lahodilo jeho žaludku a zvíře stočené na něm ten pocit umocňovalo. Zato v hlavě ho něco sžíralo. „Můžete mi dát padáka.“

„Prosím?“

Sampson k sobě tiskl rty a rozhlížel se po kuchyni. „Líbí se mi tady.“

„Děkuju. Mně taky. Proč bych vám měla dát padáka?“

„Nechal jsem vás v tom plácat. Vytratil jsem se a nechal jsem všechno na vás.“

Iris si povzdechla a odsunula misku. „Šel jste chránit sestru, Sampsone. Na vašem místě bych udělala přesně totéž.“

Sampson se jí podíval zpříma do očí. „Nepokoušejte to. Nikdy neomlouvejte poldu, který se vykašlal na parťáka. Nikdy. Jestli to někdo udělá, vykopněte ho. Taková je teď vaše práce.“

Iris uložila prázdné misky do dřezu, opřela se o pracovní stůl a zkřížila ruce na prsou. „Většina z nás pracovala sólo. Takový prostor bychom ve dvojicích neobsáhli. Ostatně byli tam Magozzi a Gino a kolem stovky strážníků. Nezůstala jsem sama.“

Seděl, díval se na ni a jen zavrtěl hlavou.

„Vaším úkolem není, abyste mi dělal chůvu, Sampsone.“ Na to se kupodivu usmál.

„V tom se mýlíte. Právě to je moje povinnost. Domluvili jsme se na tom.“

„S kým?“

„S Bitterrootem.“

Chvilku nad tím hloubala, pochopila, že nic nevymyslí, posadila se tedy naproti němu a čekala, až se na ni podívá. „Co to povídáte?“

„Šerif Bulardo chtěl Bitterrootu odebrat zbrojní povolení.“

„Propána, proč by to dělal? Sám jste řekl, že vás tam nevolali k jedinému problémovému případu.“

„Naštval se. Jeho manželka se loni v létě odstěhovala do Bitterrootu.“

Iris měla pocit, že jí bobtnají oči. A že tomu nemůže zabránit. „Ach, panebože!“

„Potíž byla v tom, že proti němu nikdo nekandidoval. Hoši z úřadu, co mohli, věděli, že by přišli o místa, kdyby ho neporazili, a porazit ho bylo vyloučený. A okres by nezvolil nikoho zvenčí, šerif odváděl na oko dobrou práci. A pak zčistajasna zbrusu nová pomocnice od dispečinku ohlásila kandidaturu.“ Zašklebil se. „To byl souboj Davida a Goliáše, možná ještě nerovnější. Sakra, proč jste do toho vlastně šla? Musela jste vědět, že je to kariérní sebevražda. Většina z nás vás považovala za rytíře na bílém koni, co se chce stát mučedníkem.“

Iris zavrtěla hlavou. „Nebylo v tom nic tak vznešeného. Když jsem sloužila druhou noc na dispečinku, Bulardo mě zastihl ve skladu a dost drsně po mně vyjel. Tak jsem mu jich pár střihla. Profackovala jsem ho. A to byla kariérní sebevražda.“

„Profackovala jste šerifa Bularda?“ Sampson stěží potlačoval smích.

„Ano. A tehdy se zapřísahal, že dokud bude v úřadu, nikdy, nikdy mě nevytáhne od dispečerského pultu někam výš. Chápete? Zarazil mi postup. Takže jsem neměla co ztratit, a když jsem kandidovala na šerifku, vedly mě k tomu tyhle pochybné důvody. Chtěla jsem udělat dlouhý nos na chlapáka, co mi ublížil, a nikdo nebyl překvapenější než já, že mě lidi zvolili.“

Sampson se dál usmíval. „Byla to klika. Většina lidí dávno na volby šerifa rezignovala. Ale Bitterroot tentokrát odvolil stoprocentně. Všechny voličky se dostavily k urnám, mnoho jich opustilo komplex poprvé od doby, co tam přijely. Byla to událost. A stačilo to, aby se vzedmula vlna.“

Iris zavřela oči. „To je šílený. Bitterroot mě zvolil, aby se zachránil, a na mně je teď, abych rozhodla, jestli zahájím vyšetřování, které ho může zničit.“

„Ano. To jsem taky nečekal.“

„Co mám podniknout, Sampsone?“

Poklepal si na hlavu a dlouho se na ni díval. „Správnou věc.“

„Nevím, co to je.“

„Časem to pochopíte.“

Magozzi zastavil na Irisině okružní příjezdové cestě napůl mezi obrovskou, větry ošlehanou stodolou a staromódní verandou s bílým zábradlím, na první pohled báječným místem, kde se dá popíjet chlazená limonáda a trávit čas za parných letních dnů, což ovšem dnešního rána vyžadovalo značnou dávku fantazie.

Zaparkoval, ale nevypnul motor. Seděl s rukama na volantu a vyhlížel čelním sklem jako vždycky, když o něčem usilovně přemýšlel. Před očima se mu míhaly barevné skvrny. Ďábel se může skrývat v detailu, ale pokud do nich člověk zabředne, ztratí nadhled. A přesně to se stalo.

Magozzi si opřel hlavu dozadu a sklopil oči, aby dobře viděl na velmi krátkou vzdálenost, a prstem zaťukal na čelní sklo, na němž se rozpleskával padající sníh. „Sněžná slepota,“ utrousil k Ginovi. „To nás postihlo.“

„Jak to myslíš?“

„Sledovali jsme Weinbeckovu stopu, protože to bylo jednoduché. Dali jsme se cestou nejmenšího odporu…“

„Tak moment, počkej, Leo. Nemusíme si nic vyčítat. Prokristapána, objevil se třetí sněhulák. Neměli jsme na vybranou, tak jsme šli po Weinbeckovi a chvíli to vypadalo docela nadějně.“

„Ano, ale zaměřili jsme se jen na to. Měli jsme věnovat pozornost jak obětem, tak jejich rodinám. Vždycky to tak děláme, jenže tentokrát jsme se nechali strhnout, protože Weinbeck se přihnal na scénu jako bouře. V Pittsburghu chybovali stejně, chápali to zřejmě jako inspirovanou vraždu.“

Magozzi Gina opravdu konsternoval. „O čem to do řiti vykládáš?“

„Mluvím o obyčejné vraždě a o tom, že většinou nemusíme hledat pachatele nijak daleko. Víš, jak jsou vzácné vraždy mezi úplně cizími lidmi.“

„Jasně, jenže vraždy Deatona a Myersona nejsou obyč…“

„Nezemřeli běžným způsobem, ale motiv byl pravděpodobně obvyklý. Nepodívali jsme se ani do toho lesíka, Gino. Nestrčili jsme tam nos.“ Zadíval se na parťáka. „Zburcuj McLarena. Ať projde telefonáty na tísňovou linku a záznamy na pohotovosti v místních nemocnicích ohledně Mary Deatonové.“

Ginova tvář se trochu rozjasnila, svítalo mu, kam Magozzi míří. „Při svatým hovnisku. Mary Deatonová. Ta plastika nosu.“

Magozzi zachmuřeně přikývl. „Možná nešlo o plastiku nosu.“

Gino zarmouceně vrtěl hlavou. „Zatraceně, Leo, Deaton byl polda.“

„To se stává, Gino. Často. Víš to dobře.“

Gino chvíli přemýšlel. „Mary Deatonová s tím nemá nic společnýho. Jednak jí na to chybí fyzická, a pak má mentalitu týraný ženský, jinak by ho dávno poslala smrdět za mříže.“

„Nemyslím na Mary Deatonovou.“

Gino si ho vteřinku měřil očima, nato se chopil mobilu a vyťukal číslo kanceláře.

Seděli v naprostém tichu na Irisině příjezdové cestě, čekali, až se jim ohlásí McLaren. Netrvalo to dlouho. Gino několik minut naslouchal, občas pokývl hlavou, ale neobtěžoval se psaním poznámek. „Děkuju, Johnny,“ řekl nakonec. „Sleduj stopu bez ohledu na to, kam tě dovede.“

Ukončil hovor a podíval se na Magozziho. „Mary Deatonovou přijali na pohotovosti Hennepinova špitálu s přeraženým nosem dva dny předtím, než byl zavražděn její manžel. Viděli ji tam poprvé. Nikdy nevolala na tísňovou linku, McLarenovi se ovšem zježily vlasy a začal obvolávat ostatní pohotovosti. Všude měla zdravotní dokumentaci, vždycky po jediné návštěvě. Do týhle chvíle se dostal k pátý, ale pokračuje dál. Víš, kolik je ve dvojměstí nemocnic? A ještě jedna zajímavost. Hádej, kdo ji pokaždý přivezl.“

„Její manžel. Tommy Deaton.“

„Chyba lávky. Jeho parťák, Toby Myerson. Mizera. Ten sketa věděl, co se děje.“

„Nebyl jediný.“ Magozzi se otočil a zpříma na něj pohlédl. „Co bys dělal, kdyby šlo o tvoje dítě, Gino? Kdyby to byla Helen?“

Gino neodpověděl.

Když Magozzi a Gino konečně vystoupili z auta a zamířili k Irisině verandě, pošmourné, sněhem těhotné nebe se pokoušelo ztéci chabé vycházející slunce. Iris a Sampson je pozorovali kuchyňským oknem, pravděpodobně přemýšleli, proč v autě vysedávají tak dlouho.

Iris otevřela dveře, pokynula jim, aby šli dál, a oba detektivy málem skolila vůně domácí polévky. Když jeho žaludek zabouřil tak hlasitě, že to všichni slyšeli, Gino se poněkud zahanbeně usmál. „Pardon.“

„Posaďte se.“ Iris vzala ze skříňky nad sporákem dvě čisté misky.

I Magozzi trpěl, protože se nedostali k snídani, ale ne tak hlasitě jako Gino. „Jste moc laskavá, šerifko, ale opravdu nemáme čas.“

„Kam pospícháte?“

„Do Bitterrootu. Spadá do vaší pravomoci, budeme rádi, když oba pojedete s námi.“

„Dobře.“ Vtiskla jim do rukou lžíce. „Tak jezte třeba rovnou z hrnce, my se zatím obujeme a oblékneme. Oba vypadáte na zhroucení.“

Gino potlačil slabost v okamžiku, kdy stiskl v ruce lžíci. Vykročil ke sporáku, ale zastavil ho Magozziho hlas.

„Ani na to není čas. Musíme se vrátit do Bitterrootu, dřív než odjedou Bill a Alice Warnerovi.“

Sotva Magozzi vyslovil jména, Iris se lehce zakabonila. „Příbuzní, co se vypravili za Laurou?“

Sampson se soukal do bundy, ale odložil ji zase na židli. „Nespěchejte. Právě se odtud hlásili naši pomocníci. Místní doktor prohlédl Lauru, podal jí sedativa, protože trochu vyváděla, a Warnerovi ji pohlídají, dokud se neprobudí. Máte čas slupnout misku a prohloupili byste, kdybyste to neudělali.“

Přešťastný Gino už stál u sporáku a pracoval s naběračkou.

Iris stála u dveří, jednu vysokou botu obutou, druhou držela v ruce.

„Jmenují se Warnerovi?“

„Ano. Bill a Alice… Jsou to rodiče manželky jednoho z policistů, kterého jsme vyhrabali z minneapoliského sněhuláka. Tommyho Deatona. Právě jsme zjistili, že dlouhodobě týral manželku.“

„No tohle…“ Sampson vrtěl hlavou. „To není dobrý. Tím se vracíme do Bitterrootu.“

„To mi povídejte. Pokaždý, když ujíždíme pryč, nás to strhne zpátky. Jako bych byl uvázaný na gumě a druhý konec držel někdo v okrese Dundas.“ Gino přinesl misku polévky Magozzimu a začal usrkávat svou. Vypadalo to na idylickou chvíli, ale Magozzi se nikdy nenechal ukolébat atmosférou a byl by ho nejradši v tu ránu vystrčil ze dveří.

Iris si pomalu nazouvala druhou botu a Magozzi věděl, co se v ní děje. V době, kdy ještě považoval kondiční běh za smysluplný, kroužíval solidním tempem kolem jednoho z jezer ve městě. Když se však při tom zahloubal do případu, brzy zjistil, že se pohybuje jako šnek. Pokud mysl pracuje na plné obrátky, tělo zvolní.

„Jméno Alice Warnerová stálo na kupní smlouvě tohoto domu,“ řekla Iris, narovnala se a zadívala se na Magozziho. „Je to dcera Emily, které dům patřil a která pravděpodobně zavraždila manžela. A teď mi říkáte, že je tchyní zavražděného tyrana? Opravdu by mě moc zajímalo, co ty ženy učí svoje dcery.“

Sampson se podíval na Magozziho. „Připisujete ty dva sněhuláky Warnerovým?“

„Kloníme se k tomu.“

„Je to hotovka?“

„Vůbec ne. Musíme to teprve dokázat. Zbytek vám povíme v autě.“

32

Tentokrát se předem neohlásili – zastavili u hlavní brány a počkali, až si je Liz, strážná, kterou znali od včerejška, zapíše.

„Musíme se vrátit do Lauřina domu, Liz,“ řekl Sampson, když stáhl okno na straně řidiče.

Dneska vypadala unaveně a zklamaně. „Vy a všichni poldové světa.“ Sklonila se, podívala se do vozu, pokývla Iris a pak i Ginovi a Magozzimu na zadním sedadle. „Stejná sestava jako včera?“

„Úplně. Kolik je tam ještě našich lidí?“

Liz se na něj zamračila. „Museli jsme nechat vrata otevřená, když se sem začali tak rychle sjíždět. Poprvé zůstala závora nahoře. Nemám tušení, kolik lidí přijelo nebo kolik odjelo. Veškerá bezpečnostní opatření areálu vzala rázem zasvé.“

„Promiň, Liz. Neměli jsme na vybranou.“

Zmohla se pro něj na úsměv. „Ano, chápu. Je to trochu divné, co? Pobíhá tu tolik cizích lidí a nikdo neví, kdo je kdo… Nejsme na to zvyklé.“

„Vypadneme, jen co to bude možný.“

Zaparkovali vedle několika hlídkových vozů, obešli nejkratší cestou komplex budov korporace a pokračovali úzkou cestou k Lauřinu domu.

Magozzi si uvědomil, že nikdy neslyšel příjmení staré dámy. Ne že by na tom v tuto chvíli záleželo, nicméně toto opomenutí mu připadalo poněkud zvláštní. Policista se vždycky ptá na úplné jméno a jak se správně píše, ať už vyslýchá pachatele nebo svědka, protože když odevzdá hlášení s pochybením v tomto směru, pošlou ho do večerního kurzu techniky vyšetřování.

„Zatraceně, mám toho plný zuby,“ stěžoval si Gino, když se plahočili novou vrstvou sněhu. „Kalhoty mám mokrý, že mi zplesniví nohy, a ono pořád sněží.“ Za budovou narazili na propluženou cestu a Gino zadupáním zčásti setřásl sníh z bot.

„Jak hodláte postupovat?“ zeptala se Iris, když prošli hájkem do otevřeného prostoru. Před sebou spatřili Lauřino obytné stavení.

„Výslech povede Gino,“ řekl Magozzi. „Musíme na to jít opatrně, nechceme nikoho vyplašit magnetofonem, proto si potřebujeme dělat co nejpřesnější poznámky. Hodně nám poví nejen slova a tón, ale i reakce. Pokud se budete chtít sama na něco zeptat, počkejte, až skončí Gino.“

Domovní dveře otevřel Bill Warner. Vypadal úplně stejně jako předtím v domě Mary Deatonové. Na ježka ostříhané šedivé vlasy, dobrá fyzická, policajtské oči ve znavené tváři. Pochopitelně věděl, že tu už byli, a vypadal trochu překvapeně, že se vrátili.

Dobře, pomyslel si Magozzi. Jen ať ho to pěkně rozhodí.

„Pojďte dál, pojďte dál,“ spustil, otevřel dveře dokořán a gestem je zval dovnitř. „To je počasí, že by psa nevyhnal, natož člověka. Detektivové Magozzi a Rolseth, že? Pamatujete si na mě?“

„Samozřejmě, pane Warnere.“

„Jmenuju se Bill, pamatujete?“

„Děkuju. To jsou šerifka Rikkerová a poručík Sampson z okresu Dundas. Jak se daří vaší dceři Mary?“

„Přiměřeně očekávání, za daných okolností. Zajišťujeme Tommyho pohřeb a ovšem i Tobyho. To, co se stalo dneska večer tady, nijak věci neusnadňuje, zvlášť když si musíme poradit i s jistou vlnou zaujatosti vůči Lauře.“

„Nic takového jsem nezaznamenal,“ řekl Magozzi. „Případ pochopitelně spadá do kompetence Dundasu, ale na místě činu jsme byli všichni a shodujeme se, že to vypadá naprosto jednoznačně na nutnou sebeobranu.“

„Je to pozoruhodný případ sebeobrany,“ dodal Gino. „Na dámu jejího věku jí to nejen rychle myslí.“

Bill přikývl. „Laura je pistolnice, vždycky byla…“ Zaváhal, zjevně si uvědomil, že nepoužil příliš vhodný výraz. „Bohužel léta poznamenávají její duševní stav, ale má stále jasné momenty. Odložte si prosím.“

Magozzi zavrtěl hlavou. „Děkujeme, ne. Nezdržíme se dlouho.“

„Tak pojďte dovnitř, posedíte u krbu a zahřejete se.“

Usedli a Magozzi se rozhlédl. Mrtvola byla pryč a Irisini lidé odvezli koberec. V pokoji panoval relativní pořádek. Všiml si tu a tam stop po prášku na zvýraznění otisků prstů, ale bylo tu celkem dobře uklizeno.

Bill Warner sledoval pohled jeho očí. „Výjezdová skupina ukončila práci před čtvrt hodinou.“

„Je tu ještě Maggie Hollandová?“ zeptal se Magozzi.

„Odešla hned po technicích. Pravděpodobně domů, aby si vzala valium nebo něco podobného. Já bych to udělal, kdybych v noci zažil, co ona.“

Magozzi se usmál. „Přijela s vámi manželka?“ zeptal se, jako by neznal odpověď.

„Ano, ovšem. Laura je její prateta – to vám asi Maggie řekla. Alice se právě šla podívat do ložnice, jestli ještě spí.“

Jako na narážku se v chodbě ozvaly kroky Alice Warnerové a vzápětí vstoupila do obývacího pokoje. Dvakrát přelétla očima místnost, neboť se v ní objevili lidé, kteří tam nebyli, když odešla. „Promiňte, já…“

Magozzi, Gino a Sampson vstali a Bill je představil. Předtím v domě Mary Deatonové jí nevěnovali moc pozornosti ani se jí nepředstavili – zcela se soustředila na uklidňování dcery a mluvil s nimi jen Bill. Byla skoro tak vysoká jako manžel, vyznačovala se jistou dávkou elegance a vyrovnaností. Pevně všem stiskla ruku a dívala se jim zpříma do očí. „Těší mě, že vás konečně poznávám, páni detektivové. Poděkoval vám Bill za to, jak laskavě jste se chovali v ten hrozný den k naší dceři?“

„To se rozumí,“ pokusil se Gino o přátelský a uhlazený tón. „Zajisté jste prožili náročné probuzení, mohli byste přesto s námi posedět a pohovořit?“

Obdařila Gina zdvořilým úsměvem a Magozzi si pomyslel, že tady budou zřejmě šlapat vodu a možná si i loknou.

Když se všichni usadili, Bill a Alice Warnerovi vedle sebe na pohovce, věnoval Bill Magozzimu posmutnělý, přátelský úsměv; Magozzi si uvědomil, že už ho zařadil mezi ty, co umějí sehrát hodného policistu. „Dost mě překvapilo, že vy dva jste se vydali na tak dalekou a krkolomnou cestu sem.“

Magozzi úsměv opětoval a připadal si jako falešný hráč. Tohle nesnášel. „Vyjeli jsme ke třetímu sněhulákovi, kterého postavil kolem sociálního kurátora jeho vrah Weinbeck. Zpočátku jsme si mysleli, že to souvisí s vraždou vašeho zetě a jeho parťáka.“

Bill povytáhl obočí. „A souvisí?“

„Obávám se, že ne.“

„Proto jsme chtěli mluvit s vámi a vaší paní,“ vložil se do rozhovoru Gino a atmosféra v pokoji se rázem změnila. Iris Rikkerová a poručík Sampson vytáhli zápisníky a Warnerovi si toho všimli.

Gino pokračoval. „Předesílám, Bille, že mám taky dceru. Letos jí bude šestnáct. A zakroutil bych krkem každému, kdo by jí ublížil.“

Bill a Alice se ani nepohnuli.

„Nepřeháním. Na to vemte jed. A proto se vás ptám: Věděli jste, že vaši dceru týrá její manžel?“

Dostalo se mu lehce pohrdavého pohledu. „Samozřejmě, detektive. Myslíte, že jsem hlupák? Že jsem slepý? Co? Pětadvacet let jsem sloužil u policie. Viděl jsem to tisíckrát jako vy. Neuniklo by mi to.“

Gino přikývl. „Vidíte, my dva máme hodně společného. Oba jsme otcové dcer, policajti, vidíme do věcí, takže předpokládám, že jste neseděl se založenýma rukama, když Tommy mlátil Mary, kdykoli ho to popadlo, přitom čím dál brutálněji. Ošetření na pohotovosti přibývalo. Každou chvíli se rozzuřil.“

Bill si ho lhostejně měřil očima. „Mýlíte se, detektive. Chápu, že se na to tak musíte dívat, ale léta jsem zákon střežil, ne porušoval.“

Magozzi si pomyslel, že na člověka, který se právě dověděl, že ho podezřívají z dvojnásobné vraždy, reagoval dost vlažně. Nepřestal se ovládat, což je znakem každého dobrého policisty, a Warner zůstane policistou, dokud ho neuloží pod zem.

„Kdy jste poprvé zjistil, co se děje, Bille?“ zeptal se Gino.

„Jako doopravdy? Před několika měsíci. A jakmile jsem to zjistil, dělali jsme, co jsme mohli. Snažili jsme se přimět Mary, aby od Tommyho odešla, naléhali jsme, aby ho žalovala, prosili jsme ji, aby se uchýlila sem do Bitterrootu, a když nic z toho neudělala, hledali jsme zákonné možnosti, a to za pomoci několika přátel, kteří pořád slouží u policie, ale bez Maryina svědectví jsme měli všichni svázané ruce. Po tom všem jsem udělal to jediné, co jsem mohl.“

„Copak?“

Bill Warner se pousmál. „Přesně to, co byste v té situaci udělal vy, detektive Rolsethe. Vydal jsem se za ním a zmlátil jsem ho jako psa. Řekl jsem mu, že jestli ještě jednou ublíží dceři, tak ho zabiju.“

Gino musel vynaložit značné úsilí, aby zachoval neutrální výraz. Samozřejmě soucítil s někdejším kolegou, špičkovým policistou, ale i když někdo ubližuje vašemu dítěti, nemůžete ho jen tak sejmout, ne?

Co kdyby to bylo tvoje dítě, Gino? Kdyby šlo o Helen?

Potřásl hlavou a zapudil otázku, protože odpověď nebyla směrodatná. Nebyla směrodatná, pokud je detektivem, který pátrá po vrahovi.

„A víte, co udělala Mary?“ pokračoval Bill. „Vyhodila nás z domu s tím, že nás nechce vidět a mluvit s námi, dokud se neomluvíme tomu hajzlovi, a pořád si stála na svém. Až do dne, kdy Tommy zemřel.“ Sesunul se na opěradlo pohovky, jako by ho řeč vyčerpala. Alice Warnerová ho hladila po ruce, ale tvářila se netečně.

Gino na něj chápavě pohlédl. „Oba jste jistě prožívali pravé peklo, to nás hrozně mrzí, jenže pořád visí ve vzduchu neobjasněná dvojnásobná vražda, a jak jistě chápete, Bille, musíme prověřit všechno.“

„Pochopitelně.“

„Tak vidíte. Vy jste byl na policejní stanici Druhého okrsku, když dopadli Sněhuláka, ne?“

Zdálo se, že tím Billa překvapil, ale ten se rychle vzpamatoval. „Ano.“

„Takže jste o tom případu věděl všechno.“

Magozzi upřeně pozoroval Billa Warnera a viděl, že pokožka kolem jeho očí se vypjala.

„Spolu s miliony lidí. Byly toho plné noviny a televize.“

„Ale vy jste sledoval případ nejpozorněji, předpokládám, protože Tommy byl hlavním svědkem.“

„Dejme tomu.“

„Povím vám, jak to probíhalo, Bille. Po vraždě Tommyho a Tobyho jsme dostali informaci, že Sněhulák před soudním procesem v příštím týdnu krágluje některé svědky a ukládá je do sněhuláků, aby zastrašil další svědky. Ale pak jsme zjistili pár maličkostí a začali jsme uvažovat jiným směrem a Sněhulák přestal být naším favoritem.“ Odmlčel se, aby hlavní posluchač jeho slovům dokonale porozuměl. „Začali jsme si pohrávat s myšlenkou, že je tu možná někdo jiný, kdo přeje Tommymu a Tobymu smrt z jiného důvodu a Sněhuláka používá jako zástěrku. A přišít Sněhulákovi vraždu, ksakru, kdo by se nad tím pozastavoval? Stejně pravděpodobně dostane doživotí. Docela vymakaná intrika, když to tak člověk uváží.“

Bill Warner zasupěl. „Zatraceně vymakaná intrika, zvlášť na pablba, co se s vraždami lidí nepáře.“

Gino se usmál. „Přesně to jsme si pomysleli. Ty vraždy nám připadaly až moc čisté, ne dokonalé, ale skoro.“ Všiml si, že Warner se dívá z jednoho na druhého, a rychle uhnul očima. „A tak jsme uvažovali, kdo umí nejlíp zahladit stopy na místě činu?“

Bill pokrčil rameny. „Každý, kdo čte detektivky nebo kouká na televizi. Ty pátrací relace nás ničí.“

„To mi povídejte. Ale okruh se značně zužuje, když se zeptáme, kdo si mohl přát Tommyho a Tobyho smrt.“

Warner pěnil. Předklonil se a provrtával Gina očima. „Přestaňte mi vyhrožovat jako nějakému vyvrheli mimo zákon, detektive. Sloužil jsem na vaší straně spoustu let, tak po mně nevyjíždějte. Alice a já jsme byli v pátek večer doma. A celou noc.“

Alice přikývla, až hrůzně klidná.

„Dobře že to vím, Bille. Hned si to píšu. Protože podle toho, jak byl zavražděn Tommy a Toby, kdosi spáchal vraždu v Pittsburghu.“

Bill zareagoval s vteřinovým zpožděním. „Ale?“

„Ano. Něco jsme stáhli z internetu, znáte ty supertajné chat roomy, k nimž se nikdo nedostane? Jenže ono to pochopitelně jde, jen na tom musí pracovat správní lidé, a ti nám fandí. Teď pátrají po zdrojových adresách.“

Warner o tom chviličku přemýšlel, mhouřil oči a vraštil čelo, potom se na pohovce opřel a téměř se usmál. „To je zajímavé, detektive, ale víte, jak to chodí. Lidi na chatu z různých důvodů naplácají kdeco. Tlouštíci tvrdí, že jsou štíhlí, šarlatáni se prohlašují za lékaře… lžou jako když tiskne, skryti v anonymitě prohlašují, že dokážou věci, které by si přáli dokázat.“

Gino ho upřeně pozoroval. „Tak to na chatu chodí?“

Warner přikývl. „Tak to chodí.“

To je chytré, pomyslel si Magozzi. Právě celkem logicky vysvětlil svá slova v chat roomu pro případ, že by ho vystopovali. A tolik na tom nezáleží. On-line konverzace je tipem, ne důkazem, a on to dobře věděl.

„Ještě něco, detektivové?“

Iris půl vteřiny čekala, jestli Gino ještě něco řekne, načež zasáhla s nesmělým úsměvem, který Magozzi považoval za odzbrojující. „Na něco se vás zeptám, paní Warnerová, když dovolíte. Vůbec se to netýká tohoto tématu, spíš než cokoli jiného mě k tomu vede zvědavost, protože jsem koupila dům vaší matky. Je to zároveň velmi osobní, takže pochopím, když mi neodpovíte.“

Alice Warnerová jí oplatila úsměvem, upřímným úsměvem. „Co vás zajímá, šerifko?“

„Víte, udivilo mě… Prý jste vyrůstala u vaší babičky Ruth a u Laury tady v Bitterrootu. Přitom vaše matka žila tak blízko.“

Magozzi poprvé zaznamenal u Alice Warnerové jakési citové hnutí. Ne nepřátelské, ale také nijak zvlášť přívětivé. Sklopila oči, aby zakryla, co se dělo v jejím nitru, potom se zhluboka nadechla a pohlédla Iris do očí. „Otec mě pohlavně zneužíval. Matka mě proto poslala pryč. Sem, protože věděla, že tady budu v bezpečí.“

„To je politováníhodné.“

„Děkuju.“

„A právě tak s politováním vám oznamuju, že jsme dneska ráno našli v mé stodole ostatky, které velmi pravděpodobně patří vašemu otci.“

Magozzi ještě nikdy neviděl, že by se někomu rozzářily oči. Ano, píše se o tom v knihách a lidé ten obrat hojně používají, ale nikdy neviděl, že by se něco takového doopravdy stalo.

„Ach ne,“ vydechla Alice Warnerová. „To je přímo děsivé.“

Ale nevypadala zděšeně. Vůbec ne.

33

Procházeli vesničkou, vraceli se k autu. Sněhu hodně přibylo, takže mohli jít jen po proplužené cestě, a sněžit nepřestalo – velké ztěžklé vločky se přímo nabízely dětským jazýčkům.

Jenže venku dnes žádné děti nebyly a vesnička byla tichá. To způsobil Kurt Weinbeck.

Je to smutné, přemítal Magozzi, když člověk nakonec zjistí, že místo, které vždycky považoval za nejbezpečnější, není vůbec bezpečné. Zakusila to každá oběť vloupání, když se vrátila do domu s rozbitými dveřmi nebo okny, uvnitř zdemolovaného a vyrabovaného. Tady se tento pocit násobil čtyřmi sty dušemi, které žily dlouhá léta ve strachu a domnívaly se, že konečně našly útočiště. Na jak dlouho se zamkly ve svých domech?

Nikdo nepromluvil, dokud nenasedli do auta a nevyjeli branou z Bitterrootu, Gino doufal, že naposled. „Mám s tím problém a dilema,“ prohlásil, když se za nimi zavřela vrata. „Na jedný straně bych ty dva chtěl obvinit a strčit do báně na doživotí, na druhý straně se mi chce otočit se k tomu zády a předstírat, že nevím, co spáchali.“

„Jedné straně se splní přání,“ řekl Magozzi.

„Jo, ale který?“

„Na tom nesejde. Naštveš se tak jako tak.“

Iris se na předním sedadle otočila. „Nechápu, jak si můžete být tak jisti, že jsou vinni. Během výslechu neřekli nic, čím by si přitížili. Ani přiznání, že zeťovi vyhrožoval, moc neznamená. Tak by se zachoval každý táta.“

„Nebo bratr,“ dodal Sampson od volantu. „Taky mě to několikrát napadlo. Ale nezáleží na tom, co řekli. Jde o to, jak se chovali.“

„Cože?“

„O to, jak se tvářili,“ vysvětloval Magozzi. „Člověk za léta vyslechne spoustu lidí a naučí se především číst v jejich tvářích, a teprve pak poslouchat slova.“

Iris se otočila dopředu a zadívala se čelním sklem. „Tak daleko nejsem.“

„Prokristapána, Iris Rikkerová, už jste ve funkci dva dny,“ rozohnil se Gino. „Kdy se konečně chytíte?“

Pousmála se, ale tak, aby to neviděl. „Stačí to, co víte, k vydání příkazu k domovní prohlídce u Warnerových?“

„Možná, když skřípneme soudce a povedeme svou o pravděpodobné příčině, ale Bill Warner je polda. Nezanechal za sebou drobeček.“

„Nikam by nás to nedovedlo,“ řekl Magozzi. „Nic na ně nemáme. Žádné stopy, balistikové vyhořeli, nejsou svědci, a i kdybychom se přes chat room dostali k Billovu počítači, nic to nedokazuje. A co se tyče alibi, ti dva se navzájem nepodtrhnou.“

Gino přikývl. „Je to teflonová dvojka.“

„Tak kam se odtud vydáte?“

Magozzi pokrčil rameny. „Tam, kam vždycky. K místu činu. Na samý začátek. Všechno probereme znovu.“

Když Gino a Magozzi dorazili do oddělení vražd, nenašli tam nikoho, což uprostřed dne nevěstilo nic dobrého. Objevili všechny v místnosti počítačové analýzy na konci chodby, kde se shlukli kolem jednoho z nových velkoplošných monitorů. Byl tu McLaren, Tinker a další kolegové – dokonce i náčelník Malcherson; v tmavomodrých úzce proužkovaných šatech působil vedle mužů ve čtyřicetidolarových sportovních bundách jako z jiného světa.

„Na tohle byste se měli podívat, detektivové,“ řekl, když Gino a Magozzi vstoupili.

„Co je to?“

McLaren poklepal na monitor počítače a Tinker rozhodil rukama. „Amatérské video z Parku Theodora Wirtha zachytilo lidi, jak se perou se sněhovou kalamitou. Tohle jsou záběry ze sáňkařského svahu pořízené večer, kdy to naši hoši koupili.“

„Shora ze sáňkařskýho svahu není vidět jediný sněhulák,“ poznamenal Gino. „Zakrývaje lesík.“

McLaren přikývl. Jo, jenže několik dětských Spielbergů sjíždělo na saních s kamerama, děti točily po celou dobu, až se zastavily pod kopcem. Jak kamera nadskakovala, zachytila letmo i Tobyho Myersona. Zdálky a rozmazaně, ale pár obrázků není špatných. „Ještě že existuje automatický ostření. Vidíte?“ Znovu se dotkl monitoru, Gino a Magozzi se sklonili a zadívali se na obrazovku.

Čtyři lidé stavěli sněhuláka – šťastná, idylická scéna, která se každou zimu dennodenně odehrávala v Minnesotě, až na to, že tentokrát lidé plácali sníh kolem mrtvého muže.

„Ježíškunakřížku,“ zašeptal Gino.

„Když jsme na to koukali prvně, nebylo to tak zřetelný,“ pokračoval McLaren. „Poslali jsme to do laboratoře, aby zvýraznili obraz, záznam se nám vrátil před několika minutama. Je to v prdeli… promiňte, náčelníku… teda co se týče identifikace, nám to nepomůže – všichni jsou oblečeni přiměřeně k tomu nečasu, a ke všemu mají lyžařský masky. Ale technikům se podařilo porovnat postavy našich čtyř šťastných sochařů s nehybným Tobym Myersonem. Všichni měří maximálně sto pětašedesát centimetrů, ale spíš míň. Buď jsou to děti, trpaslíci, nebo ženy, jeden jako druhej, a podle téhle postavy bych si vsadil na ženy.“

Náčelník Malcherson pohlédl na Magozziho a Gina. „Detektiv McLaren řekl, že jste omrkli Billa Warnera a jeho manželku, takže se k tomu vyjádřete.“

Magozzi přikývl. „Po zhlédnutí tohohle záběru je to naprosto jednoznačné. Bill Warner měří bezmála metr osmdesát a jeho manželka je skoro stejně vysoká.“

Gino civěl na monitor, na čtyři ženské siluety, rty stisknuté do neviditelnosti. „Zatraceně, Bitterroot. Tak je to.“

Všichni chvíli mlčeli, posléze promluvil McLaren. „Je tu ještě něco.“ Ukázal tužkou na zastavený obraz. „Vidíte tu bílou skvrnu na tyhle postavě? Laboratoř zapracovala na přiblížení.“ Ťukl na několik kláves a po obrazovce se šířil vložený rámeček. „Z bílý skvrny se vyklubala písmena na šále. W-T-C a to poslední je nula. Pokračuje to, ale do ztracena ve tmě, laboratoř z toho víc nevytáhla. Nic lepšího z toho nedostaneme. Co to může znamenat?“

Gino se mračil. „Jeden by řekl, že je to poznávací značka, ale to je konina. Kdo by si nechal vytisknout na šálu poznávací značku?“

McLaren přisvědčil. „Nikdo. Uvažovali jsme o monogramu. Někdo pro někoho vyrobil šálu s monogramem a datem, my ale vidíme jen část.“

„Možná.“

„World Trade Center, připomínka jedenáctého září,“ pravil Tinker, jehož myšlenky jako obvykle mířily do nejtemnějších končin. „Dneska to vidíte všude. Na tričkách, nálepkách…“

„Právě proto nás to nedovede nikam.“ Magozzi se zadíval na Gina. „Porovnejme iniciály se seznamem obyvatelek Bitterrootu, uvidíme, jestli něco vypadne.“

„To neuškodí.“

Náčelník Malcherson otočil hlavu, jeho bílé vlasy zářily v potemnělé místnosti jako maják. „Pokud vím, bitterrootský seznam je důvěrný. Potřebujete soudní příkaz, abyste ho získali.“

„Snad byste mohl zatahat za nitky svých soudcovských přátel.“

Malcherson si povzdechl. „U tohoto případu máme jediný a opravdu vypečený důkaz, detektive. Dost nejasné video se čtyřmi neidentifikovatelnými postavami, snad ženami, na místě činu. Víc než polovinu populace téhle země tvoří ženy. Pročetl jsem pozorně všechna vaše hlášení, detektiv McLaren mě podrobně informoval o vašem vyšetřování a spekulacích. Ze všeho jsem vyrozuměl, že vážně podezříváte ženy z Bitterrootu, a to kvůli dementním řečem sotva příčetné stařeny. Na základě takových dohadů bych nezískal soudní příkaz ani k prohlídce Hitlerova bunkru.“

Gino otočil hlavu a zíral na náčelníka. Páni! Nebylo to sice moc vtipné, ale zatraceně blízko pravdě.

„Přesto se na to musíme podívat,“ řekl Malcherson.

Náčelník se neobtěžoval zeptat, jak budou postupovat. Nechtěl to vědět. „Radím vám, abyste našlapovali velmi opatrně, detektive Magozzi.“

Když náčelník odešel, Johnny McLaren vzhlédl k Magozzimu. „Půjdeš na to přes Opičkáře? Přes firmu Monkeewrench?“

„Vypal mi kopii na disk, Johnny, ano?“

34

Když Magozzi a Gino odcházeli z radnice a ujížděli s diskem ke Grace, stále ještě hustě sněžilo. Program, který potřebovali, měla ve svém domácím počítači a slíbila, že je bude čekat.

„To je k nevíře, že pořád sněží,“ řekl Gino a utáhl si bezpečnostní pás, zatímco se s Magozzim za volantem smýkali po Washington Avenue. „Kolik myslíš, že nasněžilo?“

„Od pátku možná metr.“

Gino natáhl hlavu k čelnímu sklu a zadíval se k nebi. „Co když to nikdy neskončí? Co když je tohle důsledek globálního oteplování a právě vstupujeme do nový doby ledový?“

„Možná je to varovný signál.“

Gino chvíli manipuloval s ovladačem topení, načež se uvelebil na sedadle. „Poslouchej, náčelník mě dneska dost naštval tou lekcí o soudním příkazu k prohlídce. Málem jsem vyletěl a kváknul nějakou pitomost, ale usadil mě tou hláškou o Hitlerově bunkru. Pochopils to? Mluvil fakt jako polda.“

„On je polda.“

„Víš, jak to myslím. Jako rozený polda. Přesto věc podle mýho nedomyslel. Máme toho přece mnohem víc než povídání starý dámy o tom, že oddělala svýho manžela – to spolu s kostma ve stodole Rikkerový ovšem nasvědčovalo, že šlo o rodinnou záležitost, ne? Ženský v jedný rodině prostě po generace kráglovaly manžely. Jenže mě mrazí z něčeho jinýho, protože jestli jsou v jezeře mrtvoly, a to podle Laury zavražděných manželů jiných žen, pak se sotva dá mluvit o sebeobraně. A pokud to video má něco společnýho s Bitterrootem, vyplývá z toho, že ne jedna rodina, ale celé to prokleté město ospravedlňuje vraždu, a z toho je mi šoufl. Nechci, aby v tom lítal bývalý policajt s úctyhodným služebním hodnocením; a nechci, aby v tom figuroval spolek žen, které zachraňují vlastní životy, jenže ono se to na nás valí jako tenhle sníh. Vrší se to, Leo, a něco se z toho musí vykutat.“

„Náčelník nepožádá o soudní příkaz bez pádného důvodu.“

Gino zafuněl. „Hm, má popřát sluchu našim argumentům a podpořit nás. Jenže asi by to bylo stejně na nic. Popravdě řečeno, do toho monogramu nevkládám moc naděje.“

„Já taky ne, ale Grace nám aspoň vytáhne ten seznam obyvatelek. A hlavně chci, aby si pohrála s tím diskem. Kriminalistická laboratoř sice představuje v oboru špičku, přesto sázím na mágy firmy Monkeewrench.“

Když Grace otevírala domovní dveře, neslyšeli Charlieho obvyklý uvítací štěkot a Ginova tvář svědčila o zklamání. „Zdar, Grace, dlouho jsme se neviděli. Kde je můj pes?“

„Pořád u Harleyho. Vracím se tam, jen co tady skončíme. Ahoj, Leo.“

Měla na sobě charakteristické černé tričko a džíny a nevítala Magozziho v župánku a se sklenkou martini. Ale to nebyl důvod, aby se na ni neusmál. „Díky za pomoc.“

„To je maličkost. Pojďte do kuchyně a dejte si kávu, než začneme.“

Magozzi a Gino usedli ke stolu a Grace naplnila tři hrnky. „Řekl jsi, že potřebuješ několik věcí. Připravila jsem program podpory obrazového záznamu. Co ještě?“

„Potřebuju zalovit v Bitterrootu,“ řekl Magozzi. „Získat jména všech současných obyvatelek.“

Otočila se a zadívala se na něj. „Myslíš, že někdo z Bitterrootu zavraždil v parku vaše dva policajty? Jen proto, že aktivním subjektem chatové datové struktury byl Bitterroot?“

„Nejen proto. Vyšlo najevo, že jeden z těch policajtů týral manželku a hůř než to. Ta žena má v Bitterrootu příbuzné, její prabába a praprateta to tam založily a tohle možná nebylo poprvé, kdy tamní obyvatelky vraždily, aby zachránily manželku.“

Grace se posadila mezi ně a dívala se z jednoho na druhého. „Neřekl jsi, že Bitterroot je jedním velkým domovem pro týrané ženy?“

„Ano.“

„A že všechny ženy, co tam žijí, byly obětmi týrání?“

„Vypadá to tak.“

„Pak je to vyloučeno. Oba znáte psychiku týraných obětí. Takové ženy se nestaví na odpor. Nejsou toho schopny.“

„Drtivá většina ne,“ ozval se Gino. „Ale jednou za uherský měsíc se to stane, zvlášť když chtějí ochránit někoho jiného jakoby v zastoupení rodiny, v tomhle případě manželku Tommyho Deatona. Byla jednou z nich, její matka tam vyrostla a neobešla by se bez pomoci. Myslíme si, že to nabralo dramatický spád.“

Grace zavrtěla hlavou. „To zní jako hodně odvážná spekulace, Gino.“

„Poměrně opodstatněná, Grace,“ řekl Magozzi. „Leccos nasvědčuje tomu, že některé ženy z Bitterrootu zavraždily cizí muže, aby před nimi ochránily jejich manželky. Jistotu nemáme, ale je to možné. Teď se ovšem musíme soustředit na ty dvě vraždy v parku, proto potřebujeme ten seznam.“

„Seznam, seznam. Nevím, jestli něco takového existuje.“

„Samozřejmě existuje, Grace. Jsou něco jako akciová společnost, musí vést povinné záznamy. Máš jejich počítačový systém v malíčku, instalovali jste tam software, tak víš, jak se k nim dostat.“

„Chceš, abych se nabourala do klientových důvěrných záznamů?“

„Ano.“

Překvapil ji. Nebylo to poprvé, co ji Magozzi žádal, aby získala informace za hranicí legality, ale nikdy ne tak kategoricky. „Proč to chceš?“

„Pátráme po vrazích. Můžou být na tom seznamu. Není to dostatečný důvod?“

Neváhala dlouho, vstala od stolu a zamířila do pracovny. Magozzi pozoroval, že vyšetřování na ni zapůsobilo jako na všechny, kteří si uvědomili, že slova duševně chátrající stařeny nemusí být pouhou chimérou. Pátrají po zoufalých ženách, které se snažily zachránit vlastní životy a životy svých milovaných. Člověk si ovšem musí dát pozor, aby nepřemýšlel jednostranně a nesklouzl do šedé zóny, v níž soucit zastře skutečnost, že vražda je vražda, bez ohledu na to, kdo a proč ji spáchal.

Za několik minut měla Grace seznam na obrazovce. Popojela s židlí stranou, aby Gino a Magozzi lépe viděli. „Prosím. Co hledáte?“

Magozzi jí podal disk. „Tohle je amatérské video z té noci, kdy došlo k vraždám. V záběru se na pár vteřin objeví čtyři ženy, které obestavují sněhulákem v Parku Theodora Wirtha jednoho z našich mrtvých policajtů. Laboratoř obraz vylepšila natolik, že se na něm dají rozlišit nějaké iniciály, snad monogram, a ten chceme porovnat se seznamem. Ty se pokus z toho záběru vytáhnout další detaily, které by nám napomohly ke zjištění totožnosti těch osob.“

Grace nakrátko zavřela oči. „Čtyř žen?“

„Ano.“

Beze slova vložila disk do mechaniky a hrála si s obrazem, až dosáhla na sousedním monitoru maxima kvality. „Dostala jsem z toho, co se dalo. Vidím W, T, C…“ Odmlčela se.

„Jasně, jasně,“ řekl Gino. „A pak nulu. To víme. Mysleli jsme si, že to může být datum, ale zbytek jsme nerozluštili. Jak v tom listuješ?“ Ukázal na monitor se seznamem.

Grace bezmyšlenkovitě natáhla ruku a stiskla tlačítko posuvu. Gino a Magozzi se nahnuli k obrazovce a sledovali ubíhající jména, až seznam skončil u jakési Muriel Zacherové.

„Zatraceně, nic,“ zabručel Gino, napřímil se a protitlakem rukou si protahoval záda. „A jsme tam, kde jsme byli.“

„Táhne se to,“ poznamenal Magozzi. „Ale museli jsme to zkusit. Co soudíš o fotografiích, Grace? Nedalo by se něco vydolovat z těch, co pořídili technici? Myslím vytáhnout strukturu kostí zpod lyžařských masek a pak ji prohnat rozpoznávacím programem obličejů?“

Grace přikývla, aniž odtrhla oči od videa na druhém monitoru. „Zkusím to. Dopřejte mi čtvrthodinku o samotě.“

35

„Při svatým hovnisku!“ Gino vyhlížel oknem Graceina obývacího pokoje k nebi jako kuře Strašpytlík z disneyovky. „To je konec světa. Přestalo sněžit. Už uběhla čtvrthodinka?“

Magozzi se rozvaloval na pohovce a rukama si zastiňoval oči před denním světlem. „Propána, Gino, uklidni se, dopřej jí trochu času. Program pracuje pomalu.“

„Uklidni se, říkáš. Utahuješ si ze mě? Ten podělaný případ mě dožene k šílenství. Hnali jsme se po čtyřech stopách, a pořád máme prázdný ruce. Zkoušeli jsme to přes Weinbecka, Sněhuláka, Warnerovy, Bitterroot, a dokázali jsme kulový.“

„Ono se to zúročí.“

„Kam se hneme teď?“

„Nevím.“

Grace v pracovně nejprve spustila vlastní program podpory obrazového záznamu. Počítač odhadoval skryté předpoklady, přidával barevné pixely do pravděpodobných konfigurací, ale pořád to nestačilo, aby z nekvalitních záběrů mohla něco vytěžit pomocí rozpoznávacího softwaru obličejů. Podařilo se jí rozluštit jen zbývající část monogramu na šále, ale to bylo všechno. W-T-C-0-0-0.

Policisté jsou někdy umanutí, přemítala. Vezmou si něco do hlavy a nenechají si to vymluvit. Nenapadne je, že nula nemusí být nezbytně nulou, ale písmenem O, nedokonale vyšitým na šálu roztřesenýma rukama velmi staré ženy. Odsunula židli od pracovního stolu a zavřela oči, vzpomínala na poslední den, kdy loni na podzim pracovala v Bitterrootu.

Ta je pěkná, Maggie. Děkuju.

To abyste na nás měla malou památku. Řekla jsem Lauře, že se vám při první návštěvě líbila moje, tak si usmyslela, že vám ji udělá taky.

Laura?

Ano. Jedna ze zakladatelek Bitterrootu. Teď je velmi stará a její výšivky nejsou, co bývaly, ale stále ji těší, když je někdo pochválí.

Co to znamená?

Znamená to přesně to, co stojí psáno. A co platí pro Bitterroot a všechna podobná místa. W-T-C-0-0-0. We Take Care of Our Own. Laura je vyrábí pro nás všechny, aby nám připomněla, že se o sebe umíme postarat.

Tehdy jí to ve světě, v němž podobné korporace obvykle působí velmi neosobně, připadalo jako krásné humánní motto, ostatně neznělo nijak vyumělkovaně. Lidé se podobně vyjadřovali o svých rodinách, společenstvích, zemích, takže ji nezarazilo, když motto četla v chat roomu. Teď si uvědomovala jeho zlověstnost.

Když Magozzi a Gino zaslechli, že Grace vyšla z pracovny a míří do kuchyně, vydali se za ní.

„Kápla jsi na něco?“ zeptal se s nadějí Gino. Otočila se k němu a Magozzi si pomyslel, že se jí v očích zračí prázdnota, patrně odrážející marnost jejího počínání. „Tušíte, kolik žen zavraždili jejich partneři v téhle zemi od chvíle, kdy jste překročili můj práh?“ otázala se tiše.

Magozzi se jí zadíval do očí. „Pověz mi, jak jsme tu dlouho, a já ti to řeknu. Známe statistiky, Grace. Patří to k naší práci. Stejně jako to, abychom je změnili. My a všichni policajti. Je to na nás.“

Grace se na okamžik zamyslela a přikývla. „Řekl jsi, že dneska nějaká stará žena někoho v Bitterrootu zabila.“

„To je fakt, ale jasně a jednoznačně v sebeobraně,“ vysvětloval Gino. „Teda, sebeobrana není to přesný slovo. Ten chlap mířil bouchačkou na jinou ženu.“

„Tomu rozumím,“ řekla Grace. „Jedna věc je zabít někoho, kdo vtrhne do tvého domu s vražednými úmysly, jako to dneska udělala ta stará paní. Ale vyhledávat cíl a zabíjet předem jako v případě Tommyho Deatona? To je skoro…“

„Lov,“ dodal Magozzi a cítil, že mu poskočilo srdce. Grace zjistila spojnici mezi sněhuláky v parku a Bitterrootem. „Ale jestli se toho účastnily ženy z Bitterrootu, zřejmě si myslely, že jedině tak zachrání život Mary Deatonové. Stejně tak s tím máme problémy Gino a já. Z poloviny to člověk považuje za vraždu, z poloviny to akceptuje.“

„Právě. Jenže musíš násobit.“

„Jak to myslíš?“

„Kolik týraných žen žije v Bitterrootu?“

„Čtyři sta,“ připomněl Gino.

„Prosím. A každou z nich patrně ohrožuje muž, který by ji možná jednou zabil. Pokud omluvíš Deatonovu vraždu, musíš omluvit dalších tři sta devadesát devět.“

Gino na ni civěl. Měl plnou hlavu toho, co by dělal na místě Billa Warnera, že málem zapomněl na vlastní práci a na to, proč ji dělá.

Grace přešla ke skříňce, otevřela ji, vytáhla složenou jemnou šálu a položila ji na stůl mezi ně.

Gino si ji přisunul, přejel prstem po nedokonalé výšivce a zhluboka, hlasitě se nadechl.

Grace se na něj kupodivu usmála. „Na videu jsem nebyla já, Gino. A nebyla to tahle šála. Ale podobná.“

Gino pomalu vydechl. „Já to věděl,“ zamručel. „Propáníčka, Grace!“

„Věnovaly mi ji poslední den, kdy jsem tam pracovala. Ta stará paní zjevně vyrábí šály pro všechny tamní obyvatelky a zdobí je bitterrootským mottem ‚Umíme se o sebe postarat‘. Našli jsme ho v i chat roomu, pamatujete? Jen jsem nechápala souvislost.“

Magozzi a Gino dobrou minutu stáli a dívali se jeden na druhého. Zásadní zlom v těžkém případu býval obvykle důvodem k jásotu. Tentokrát nikoli.

Gino rozezleně vrazil ruce do kapes. „Zasraná práce, Leo, právě toho jsem se dost bál. Z města bez chlapů mě hned mrazilo v zádech, jenže ono to tam fungovalo a neříkej mi, že v tomhle tam jedou všechny ženský. Podle mě pár fúrií kvůli houfu vyděšených žen, kterým jinde hrozí nebezpečí, ničí opravdu dobrou věc. Když provedeme v Bitterrootu razii a rozjedeme plošný vyšetřování, skandál navždycky zruinuje celý útočiště, ať v něm najdeme nebo nenajdeme důkazy, který usvědčí opravdový vrahy.“

„Nelíbí se mi to,“ zašeptala Grace a Magozzi se v duchu ptal, jestli ji v minulosti taky někdo týral; nic o tom nevěděl ani po roce, co ji miluje. „Jedna z těch žen ovšem v chat roomu nezištně poradila na dálku jiné a vyústilo to ve vraždu v Pittsburghu.“

Magozzi zavrtěl hlavou. „Myslíme si, že tu radu poskytl Bill Warner, otec Mary Deatonové. Třebaže nebyl na místě činu, určitě zločin zosnoval, podělil se o svoje know-how.“

„Jo,“ souhlasil Gino. „Pravděpodobně se s ním spojil nějaký chudák zmagořený otec, co trávil bezesný noci v očekávání telefonátu, že jeho vlastní dcera je mrtvá… Kristepane, nevím, koho si mám hnusit a s kým soucítit. Z tohohle případu mi jde hlava kolem, jako kdybych dělal piruety. Jdu do auta, nastartuju a zapnu topení.“ Zadupal v předsíni, popadl bundu a práskl za sebou dveřmi.

„Na Gina to opravdu těžce doléhá,“ řekla Grace. Dívala se dolů na podlahu.

„Na tebe taky. Na nás všechny.“

Provázela ho ke dveřím a sledovala, jak si obléká kašmírový svrchník. Vypadala unaveně a ztrápeně a Magozzi věděl, že v takovém stavu její nejlíp samotné. Neuměla si poradit s problémy a smutky jako jiní lidé tím, že se z nich vypovídala. Ne, stáhla se někam, kam neměl přístup ani Magozzi.

„Zrušíme dneska večeři?“ zeptal se.

Otevřela mu domovní dveře. V ostrém světle zvenčí jako by jí oči vybledly, nedokázal v nich číst. Natáhla ruku, pohladila ho po tváři a letmo ho políbila na rty; líbla ho spíš jako manželka, která se loučí s mužem, když odchází do práce.

„Přivez si pyžamo,“ řekla.

36

Nazítří záběry čtyř žen budujících sněhuláka kolem mrtvoly Tommyho Deatona tvořily hlavní obrazový materiál zpravodajství všech místních televizních stanic a objevily se v horní polovině titulních stránek všech novin Středozápadu. Politikáři v zákulisí minneapoliské policie dělali, co mohli, aby odhalili zdroj úniku a pokud možno z něj obvinili kriminalistickou laboratoř, aby to nezůstalo na nich, nicméně během několika hodin vznikla neodčinitelná škoda. Bitterroot pronikl do celonárodního éteru.

Magozzi a Gino ignorovali, co mohli, se zaťatými zuby snášeli to ostatní a věnovali se své práci. Společníci firmy Monkeewrench konečně vysledovali, odkud se přihlásil do chat roomu tajemný účastník – z počítačů veřejné knihovny v Minneapolisu. Mohl jich využít kdokoli z ulice, takže obvinit ze spoluviny na zločinu Billa Warnera nepřicházelo v úvahu.

Patnáct dní víc než padesát příslušníků bezpečnostních sil z řad minneapoliské policie, okresu Dundas a Národní gardy prohledávalo každý dům, každou budovu a každý čtvereční metr pozemku Bitterrootu. Objevili spoustu zbraní, leč řádně registrovaných, balistikové navíc vyloučili, že z některé byly vypáleny střely, které soudní lékař vyňal ze strážníků Tommyho Deatona a Tobyho Myersona. Našli stovky šál, stejných jako Graceina a ta na videu. Minneapoliská kriminalistická laboratoř každou porovnala se znehybněným obrazem vylepšeným Graceiným softwarem – šály se v nepatrných detailech lišily, což zapříčinily roztřesené ruce staré ženy, ale srovnání nevedlo k průkazné shodě. Kromě toho jich bylo daleko víc kdovíkde, Laura prohlásila, že je vyšívala po celou dobu od založení Bitterrootu – pátrání po té pravé nevedlo nikam.

Jak se pátrání protahovalo, počet novinářů před branami se stále zvyšoval a stále hlasitěji se dožadovali vstupu, dožadovali se odpovědí. Média se nehodlala případu vzdát. Zatímco zpravodajství si vybralo oddechový čas, publicistika se chopila iniciativy a rozehrála další kolo. Představa týraných žen, z nichž se staly vražedkyně, byla prostě příliš pikantní, aby ji média opustila. Do zasedání okresní rady Dundasu zasahovali občané stejně jako politikové a dožadovali se toho, co by neodvratně ukončilo celou ságu – uzavření Bitterrootu.

Gino a Magozzi vyslýchali jednu po druhé současné obyvatelky areálu, ale ty je vždycky odkázaly na Maggie Hollandovou. Detektivové předpokládali, že coby dlouholetá ředitelka Bitterrootu ví o všem, co se tam událo, ale po prvním výslechu se z jejich schůzek stala jakási rutinní cvičení. Brzy se jí vyšetřování začalo zajídat, sice se mu bez námitek podrobovala, své nepřátelství držela pod pokličkou, ale všechno, co věděla – pokud věděla něco podstatného –, si nechala pro sebe. Magozzi se nejednou přistihl při tom, že téměř obdivuje její odvahu a výdrž. Pokud byla opravdu vražedkyní, pak ne takovou, jaké s Ginem obvykle vyslýchali. Nepochyboval, že pokud se objeví nějaký solidní důkaz o spojení Bitterrootu se zločinem, tato žena obětuje sebe sama, ať s ním měla či neměla něco společného, v naději, že korporace přežije.

Nastal poslední den jejich pobytu v okrese Dundas. Pátrací týmy balily přístroje, nakládaly do aut psy, přípravy k odjezdu vrcholily. Gino a Magozzi seděli naposled před psacím stolem Maggie Hollandové.

Stála u okna a zamyšleně se dívala přes areál ke vstupní bráně. „Tak tedy odjíždíte.“

„Ano, madam,“ řekl Magozzi.

„A nic jste nezjistili.“

„Zatím ne. Případ neuzavíráme. Zůstane otevřený, dokud ho neobjasníme. Došlo k vraždě dvou policistů, podotýkám, že jeden z nich nikoho netýral.“

Pokývla hlavou, ale neotočila se. „Jednoho ze svých záměrů jste dosáhli, ne? Zruší nás.“

„Naším jediným cílem bylo dopadnout vraha.“

Konečně se otočila, přešla k psacímu stolu a klesla na židli. Poprvé vypadala skoro jako poražený bojovník. „Uvážili jste, pánové, že i kdyby některá ze zdejších obyvatelek provedla to, co cítila, že musí provést, aby si zachránila život, ostatní jsou naprosto nevinné? A vůbec netuší, že se děje něco takového?“

Gino přikývl. „To jsme zvažovali mockrát.“

„Až se definitivně uzavřou brány Bitterrootu, tyhle zkoušené a nevinné ženy nebudou mít na světě bezpečné útočiště. Novináři budou za branami pronásledovat každou z nich skálopevně přesvědčeni, že je to chladnokrevná vražedkyně.“

Gino se opřel na židli a založil si ruce na břiše. „Víte, pečlivě jsem sledoval publicitu věnovanou tomuhle případu – všechny ty televizní šoty se zpravodaji, kteří buší na vaše brány, pro ně uzavřené, za nimiž tuší bůhvíjaká tajemství. Myslím, paní Hollandová, že jste v mnoha směrech prokázaly značnou vynalézavost, ale na druhé straně jako by vás postihla sněžná slepota stejně jako nás při vyšetřování tohohle zamotaného případu.“

Upřeně si ho měřila očima. „Opravdu?“

„Ano. Víte, co bych udělal na vašem místě? Otevřel bych brány a pustil novináře dovnitř, aby viděli, o co doopravdy usilujete. Ukázal bych jim odvrácenou stranu dění. A ukázal bych jim váš krk, Maggie. Ukázal bych jim jizvy, které postavily tenhle plot.“

V autě se Magozzi obrátil ke Ginovi. „Ty se máš chovat jako tvrďas. Divím se, co jsi jí poradil.“

Gino pokrčil rameny. „Podle mýho nemůžeme sbalit Warnerovy, nemůžeme sbalit Maggie Hollandovou a vůbec nikoho z Bitterrootu. Jsme v podstatě nahraný, neobjasnili jsme ani vraždu dvou poldů. Po celým tom vyšetřování se nám podařilo jediný, a to že zruší korporaci, která sloužila dobrý věci. Od začátku do konce je to absolutní katastrofa, a to mě sere. Tohle fungovalo vlastně jako záchranka.“

„Hm, rozhodně jsi otevřel zapeklitý problém.“

„A dobře tak. Třeba mu lidi věnujou pozornost. A třeba někdo z lidí zatřese těma nanicovatýma vymaštěncema v zákonodárných sborech, aby přestali propouštět na svobodu jiný nanicovatý vymaštěnce, který se snažíme dostat za mříže od chvíle, kdy jsme oblíkli uniformu.“

Magozzi se díval před sebe, usmíval se a nastartoval. Gino byl odjakživa snílek. „Předpokládám, že počítáš s happy endem.“

Gino sykl. „Myslíš s řešením? Unikají nám lidi, co vraždili, Leo, a s Pittsburghem jsme na jedny lodi. Jestli do chat roomu přispěl radou Bill Warner, pak je zatraceně dobrý učitel. Tenhle případ neskončí happy endem. To ti říkám od samýho začátku.“

Magozzi šlápl na plyn a policejní vozidlo zamířilo k bráně. „Děláme, co můžeme, Gino. Ne vždycky to perfektně vyjde, ale někdy docela uspějeme.“

37

Šerifka Rikkerová stála na břehu jezera Kittering a pozorovala, jak voda omývá hnědavý písek u jejích nohou. V březnu se zvedl vytrvalý vlahý vítr, spíš příjemný vánek než vichr, a během pár týdnů zmizel v jarním povětří led i druhé lotynkové auto. Hladinu jezera zčeřily bílé zpěněné vlny a Iris si pomyslela, že se scenerie příliš neliší od té lednové, kdy si vlny podmanil led.

Na vodou nasáklém trávníku za sebou zaslechla Sampsonovy těžké, čvachtavé kroky. „Na plavání je trochu brzy, šerifko,“ řekl, když stanul vedle ní.

„Uvažovala jsem spíš o rybaření.“

„Okouni se smí chytat až od příštího měsíce. Teď byste mohla vylovit leda štítovce a vranky. Nikdo je nejí, protože jsou cítit bahnem, ale zachytala byste si.“ Sehnul se, zvedl kus naplaveného dřeva a dloubal do písku. „Ale popravdě řečeno mi nepřipadáte zrovna jako typ na rybaření.“

Povzdechla si a zahleděla se k vzdálenému břehu, za nímž tušila Bitterroot. „To taky nejsem.“

Sampson dupl do písku a vytvořil v něm zřetelný otisk podrážky. „Myslíte, že jsou tam dole?“

„Nevím.“

„Litujete?“

„Že jsem nenechala jezero pročesat? Ne.“

Sampson se narovnal, hodil dřevo do vody a pokýval hlavou. „Asi dobře tak. Za posledních dvacet let v jezeře utonulo patnáct lidí a nikdy nikoho pod hladinou nenašli. Muselo se počkat, až vyplavou, a ne všichni vyplavali. Spíš byste našla kostru brontosaura než někoho jinýho.“

„Dneska jsem dostala z laboratoře výsledky testů kostí z mojí stodoly, poručíku.“

„A co?“

„Nemůžou je identifikovat. I pro testy DNA je třeba něco pro porovnání a Emilyin manžel nezanechal jinde na světě jedinou stopu.“

„Byl to Lars. Nemohl to být nikdo jiný.“

Iris zabořila kozačky do písku před sebou, ukročila a prohlížela si otisky. Proč člověk chce vidět otisky svých nohou v jakémkoli materiálu, který to umožňuje? „Zemřel v té malé cele hlady, Sampsone. Taková je úředně stanovená příčina smrti.“

Sampson zprvu nic neřekl. Zkřížil ruce na prsou a snažil se představit si, jaké to je umírat vyhladověním. „Víte, co si myslím?“ promluvil konečně. „Podle mě ho Emily tam dole zavřela, aby zachránila sebe a taky svoji dceru. Je to zvláštní, když nad tím jeden pokoumá. Emily jediná v rodině nedokázala zabít, aby se zachránila, tak udělala to jediný, co mohla. Zavřela ho, aby nemohl nikomu ublížit, jako by takové živoření bylo lepší než smrt, a když ji stravovala rakovina, rozhodla se, že ho zabije, protože po její smrti nebude nikdo, kdo by se o něj postaral. Člověka to vede k víře, že Bůh vidí lidský trápení a bere odplatu na sebe. Zastavil ji na příjezdový cestě se zbraní v ruce, dřív než mohla ukončit Larsovu mizérii. Říkejte si, co chcete, ten mizera zřejmě dostal, co si zasloužil.“

Iris se zadívala na Sampsona, zděšena tím, co řekl, a přesvědčena, že nikdo si nezaslouží takový život a smrt. Trvalo jí celou vteřinu, než mu všechno odpustila, protože muž jako Lars prováděl strašlivé věci Sampsonově sestře a bolestně se vepsal do Sampsonovy mysli.

Ohlédla se k jezeru, zamyslela se nad hrůznými tajemstvími, která objevila na tomto nepatrném kousíčku zeměkoule, a v duchu se ptala, jestli se toho na každém jiném skrývá taky tolik.