Helene Turstenová

Dračí tetování

PROLOG

Vítr nevěstil nic zlého. Naopak. Na začátek května byl mořský vánek, přicházející od studené vody, překvapivě vlídný a voněl chaluhami. Sluneční paprsky si pohrávaly na vlnách a předstíraly, že už přišlo léto. Byl to jeden z těch darovaných vzácných dní, které se někdy na jaře objeví a stejně rychle zase zmizí.

Žena s černým labradorem šla kolem vody sama. Pes se snažil plašit racky, sedící na vlnách jen několik metrů od břehu. Neochotně se s křikem zvedli a popoletěli o kousek dál nad hladinu, ale hned se zase vraceli zpět. Psa po chvíli přestali ukřičení ptáci bavit a nalezl si u vody krásnou hračku, kterou vytáhl z hromádky nafoukané zimním větrem. Větev byla jistě přes metr dlouhá, vylouhovaná solí a vodou, a těžko ji v tlamě udržel. Dopotácel se s ní k paničce a s prosebným pohledem jí ji položil k nohám. Sehnula se a pokusila se ji přelomit na vhodnější velikost, ale nešlo to. Neohrabaně ji hodila na krátkou vzdálenost a pes za ní radostně vyrazil. Hrdě ji přivlekl zpátky, dostal pochvalu a pohlazení, položil úlovek na zem a s nadějí čekal na opakování.

Jeho lesklé černé tělo se chvělo potlačovanou silou. Vyrážel za větví ve vteřině, kdy se ocitla ve vzduchu. Zdálo se, že se své hračky nikdy nenabaží. Naproti tomu jeho paní házela na stále menší vzdálenost, nakonec došla k plochému kameni a sedla si na něj.

Psovi vlídně domlouvala: „Už ne, Allane. Panička si musí na chvíli odpočinout.“

Pes viditelně schlípl, stáhl ocas mezi nohy a několikrát šťouchl čumákem do ženiných rukou, ale ta je rychle vsunula do kapes a obličej se zavřenýma očima obrátila k slunci. Dlouhou chvíli seděla bez pohnutí. Když je konečně znovu otevřela, psa na opuštěné pláži nezahlédla. Neklidně se zvedla a pátrala na všechny strany. S úlevou se zasmála, když jeho ocas uviděla za velkým balvanem na okraji moře.

Mezi třemi kameny se tu vytvářel malý přírodní bazén, kde si děti v létě hrávaly. Jedna strana trojúhelníku mířila přímo na západ a byla jen málo, stěží na půl metru, otevřená k moři. Děti výskaly nadšením, když se voda přelévala přes kameny a v prostoru se čeřily vlny. Bylo to tu malé, ale vešlo se sem i deset dětí současně.

Teď vodní hladina ležela neobvykle nízko, a proto se Allan mezi balvany odvážil vlézt. Vmáčkl se mezi dva, které tvořily základnu trojúhelníku. Stál bez pohnutí.

„Allane! Pojď sem!“

Pes předstíral, že volání neslyší. Najednou za balvany zmizel celý. Žena šla mrzutě ke břehu, aby ho přilákala zpět, a nerozhodně se zastavila na okraji ledově studené vody.

„Allane! Pojď sem! Ke mně!“

Bylo ale úplně jedno, jakými slovy nebo tónem volala. Psa nezahlédla, i když věděla, že tam musí být. Nevrle si svlékla ponožky a zula boty a zlostně si vyhrnula kalhoty. Voda jí na štěstí nesahala výše než ke kotníkům.

Shluk balvanů ležel asi deset metrů od břehu. Už několik metrů od otvoru zaváněl dusivý nepříjemný pach, ale zlost způsobila, že si ho neuvědomila dříve, než když se dopotácela až k balvanům.

V přírodním bazénku plaval černý igelitový pytel, do něhož racci vyklovali otvory. Do jednoho z nich strkal hlavu Allan. Žena se brodila za psem a současně na něho křičela: „Ne, Allane, ne!“

Uchopila psa za kůži na krku. Zlostně vrčel a neměl nejmenší chuť pustit to, co držel. S velkou námahou se ženě podařilo zvednout silné psí tělo a otočit ho zády k vodě, packy směřovaly k modré obloze. Teprve potom povolil. S kňučením se potopil, jen hlavu měl nad hladinou. Rychle mu jednou rukou stiskla krk a druhou sevřela přední nohy. Celou dobu mu nepohnutě zírala do očí a z prsou vyrážela tlumené hluboké zvuky. Pes vztekle kňučel a hleděl na ni rudýma očima. Nakonec zmlkl a uhnul pohledem, aby dal najevo, že se vzdává. Pomalu ho nechala zvednout a zmrzlými prsty mu navlékla vodítko. Teprve potom pohlédla na pytel.

Nejdříve si pomyslela, že dírou prosvítá jateční razítko. Vzápětí pochopila, že hledí na tetování.

KAPITOLA PRVNÍ

V pracovně komisaře Svena Anderssona se večer sešli jen tři: kromě něho tu byla kriminální inspektorka Irena Hussová a její kolega Jonny Blom. Bylo už skoro půl osmé. Komisař usoudil, že by bylo zbytečné sem volat všechny z jejich pátrací slupiny. Postačí ti dva, kteří už byli na místě strašného nálezu. Ostatní bude informovat až při zítřejší ranní poradě.

Usadili se s kouřícími šálky kávy kolem jeho psacího stolu. Komisař začal bez nadbytečných řečí. „Tak co jste našli?“

„Volali nám v poledne. Nějaká babka šla vyvenčit svého čokla na břehu moře.“

Komisař Jonnyho ostře přerušil: „Kde u moře?“

„U Velkého Amundského ostrova. Nebo spíš o kousek blíž, nedaleko skalnatého ostrůvku Grundso. Je tam hezká písečná pláž, která se jmenuje Killevikská. Na kraji moře jsou veliké balvany, uspořádané do trojúhelníku. Uvnitř toho prostoru našel pes té babky plastový pytel a…“

„Promiň, že ti skáču do řeči, ale ta babka je o dva roky starší než já a o tři roky mladší než ty a jmenuje se Eva Melanderová. Bydlí na Klyfterasské ulici na okraji Skintebo. Nedaleko od Killeviku,“ poznamenala Irena.

„Copak nechodí do práce? Jak to, že byla doma uprostřed týdne?“ brblal Andersson.

„Je to dětská sestra a pracovala o víkendu. Zřejmě měla volno včera a dnes. Včera silně foukalo, a tak se psem na pláž nešla, ale zato dnes se udělalo nádherně. Byli tam na procházce poprvé od Velikonoc. To bylo také krásně, ale potom se počasí pokazilo a celou dobu jen foukalo a pršelo.“

„Můžeš přestat žvanit o počasí a vrátit se k tomu důležitému?“ řekl posměšně Jonny. Než někdo ze dvou dalších stačil zareagovat, vrátil se tam, kde byl přerušen: „Pytel měl velkou díru, kterou tam nepochybně vyklovali ptáci. Pes do ní strčil hlavu a zakousl se do těla. Jsou tam jasné známky psích zubů a vyrvané maso na zbytku paže. Pravděpodobně jde o horní část trupu. Paže jsou odříznuté asi decimetr od ramen. Na pravém rameni, které bylo na okraji díry v pytli, je veliké tetování v několika barvách. To je všechno, co jsme mohli vidět. Více informací nám poskytne až soudní lékař.“

„Spodní část trupu tam není?“

„Ne. Podle velikosti nalezené části těla se zdá, že bylo přeříznuté v pase.“

„Takže se nedá ani poznat, jestli je to muž nebo žena?“ Irena s Jonnym na sebe pohlédli a pak se Jonny ozval s náznakem pochybností v hlase: „Ne, jistě to nevíme, i když jsme o tom mluvili. Na místě, kde byla prsa, že je veliká otevřená rána. Ale těžko říct… tělo oklovali ptáci a je silně prohnilé.“

„Odříznutá prsa. Sexuální vražda. Zatraceně, ty patří mezi nejhorší. A ještě je třeba hledat další kusy těla,“ ozval se zachmuřeně komisař.

Zvedl se a přistoupil k plánu města na zdi. Göteborg s přilehlým okolím, od Kungälvu na severu ke Kungsbakce na jihu. Ukazováčkem jel po okraji moře od přístavu až dolů ke Killeviku. Pečlivě označil místo nálezu krátkým špendlíkem s velkou červenou hlavičkou. O dva kroky ustoupil a chvíli hleděl na plán. Nakonec se obrátil ke svým inspektorům. „Musíme zjistit, kudy jde mořský proud a kde je jak silný. Je třeba vzít v úvahu i sílu větru.“

„Vítr? To už zase mluvíme o počasí?“ řekl nerudně Jonny.

„Mrtvé tělo ve stavu, jak jsi ho popsal, se totiž samo nemohlo dostat mezi balvany a lehnout si tam do klidné vody.“

Andersson na Jonnyho pohlédl stejně ostře, jako zněl jeho hlas, když pokračoval: „Části těla se do moře mohly dostat několika způsoby. Někdo je mezi balvany mohl dát hned na samém začátku. Ale proč tam tedy nebyly všechny kusy? Mohl je zanechat na různých místech podél pobřeží, ale to už bychom jich v této chvíli měli více.“

„Na jihovýchod od Killeviku je spousta maličkých neobydlených ostrůvků,“ připomněla Irena.

„Přesně tak. Zítra se musí všechny prohledat. Také pobřeží na jih i na sever od místa nálezu. Jinou možností je to, že pytle odpluly hodně daleko, protože je nadnášely plyny z rozkladu.“

Komisař se přerušil a Irena v jeho obličeji zahlédla náznak odporu. Polkl a pokračoval: „Ty pytle, jak jsem už řekl, se mohly přes balvany dostat při silném větru. V takovém počasí se přes ně vlny přelévají. Nebo se pytle proděravěly o kameny: pak se pohybovaly obtížněji. Proto je tak důležité vědět, jaká byla v poslední době síla větru. Mohlo by nám to naznačit, jak dlouho tam ty pytle ležely.“

Zmlkl a zamýšlel se nad tímto scénářem. Další otázka přirozeně zněla, kde jsou ostatní části těla. A kdo je oběť.

„Až budu večer mluvit s novináři, řeknu jim jen, že jsme našli část trupu mrtvého člověka. Odkážu je na podrobné vyšetření soudním lékařem, na které si musíme počkat.“

Irena a Jonny souhlasně přikývli. V této fázi vyšetřování toho opravdu mnoho nevěděli. Dokonce ani to, jestli šlo o muže nebo o ženu. Tělo nemělo ani hlavu, ani spodní část trupu, žádné paže ani nohy. A také neznali důvod smrti.

KAPITOLA DRUHÁ

„Část těla oběti vraždy nalezena na pláži,“ informoval titulek místních novin GP. Irena četla článek očima ještě zalepenýma spánkem. Rozhodně ji nikdo nemohl obvinit, že by po ránu bývala přespříliš čilá. Teď se snažila probudit pomocí druhého šálku kávy.

Krister sešel dolů a sedl k snídani. Dusání na schodech ohlašovalo příchod dvojčat.

„Oběť vraždy! Zatím nikdo neví, jestli šlo opravdu o vraždu,“ brblala Irena.

„Přece by těžko mohlo jít o sebevraždu,“ namítl podezřele jemně její muž. Pokud někdo, tak určitě on dobře znal její špatnou náladu po ránu i to, jak snadno se rozzlobila, dokud do sebe nedostala nutnou dávku kofeinu. Člověk si musel dát pozor na jazyk a nezajít moc daleko, aby jí nepokazil náladu na celý den. „Úplně klidně,“ zasyčela Irena.

„Ano? To je ale hnusný svět! Teď už aby si člověk uřízl hlavu i nohy a ruce, aby si mohl být jist, že je opravdu mrtvý.“

Krister s teatrálním gestem položil paži přes oči a druhou ruku sevřenou v pěst pozvedl k nemilosrdným mocnostem na nebesích.

Irena se kysele ozvala: „Existují přece nekrofilové. Ukradnou mrtvé tělo…“

Přerušila se, když zahlédla pootevřené dveře do kuchyně.

„Máte opravdu hezké téma ke snídani,“ suše poznamenala Katarina.

„Ty máš ale odpornou práci, mami,“ přidala se Jenny.

Irena své povolání milovala a nikdy si nepřála být ničím jiným než policistkou. Především jí práce připadala smysluplná. Jistěže vždycky všechno nebylo úplně příjemné, ale někdo to dělat musí. Bylo dost těžké to vyložit dvěma dospívajícím dcerkám, z nichž jedna chtěla být zpěvačkou v hudební skupině, něco jako Cardigans, a druhá si přála pořádat kursy přežití v odlehlých džunglích a pohořích. Nebo třeba cestovat po exotických končinách pro nějaký cestopisný pořad v televizi.

Irena se pořádně napila silné kávy, aby se připravila na nadcházející den.

Při ranní poradě informoval komisař Andersson celou svou skupinu o tom málu, co zatím věděli o nálezu torza u Killeviku. Zatím se neobjevily žádné další části těla ani jiné vodítko. Andersson nedočkavě čekal na vyjádření patologa. Trpělivost rozhodně nepatřila mezi jeho ctnosti.

Kromě Ireny a Jonnyho tvořili jejich skupinu ještě tři další inspektoři. Jedinou další ženou byla Birgitta Mobergová. Byla to štíhlá blondýnka s bystrýma hnědýma očima a vypadala o hodně mladší než na svých třicet let. Mnoho mužů lákal její půvabný vzhled, ale Birgitta si nedala nic líbit.

Vedle ní seděl Hannu Rauhala. Měl nakrátko ostříhané světle plavé vlasy, málem bílé. Většinou byl tichý a velice skoupý na slovo, ale všichni dobře věděli, že je nesmírně efektivní, když šlo o vyhledávání jakýchkoliv údajů.

Třetím inspektorem ve skupině byl Fredrik Stridh. Přestože už měl osmadvacet let a ve skupině pracoval tři roky, byl to stále jejich benjamínek. Ale to jen žertem. Kolegové oceňovali jeho neustále dobrou náladu a orientační schopnosti. Když zachytil stopu, nikdy ji nepustil, ať byla sebeslabší.

Chyběl tu Tommy Persson, Irenin partner a spolužák z Vysoké policejní školy v Ulriksdalu. Toto ráno ležel na operačním stole ve Východní nemocnici a chystal se podstoupit operaci tříselné kýly. Měl pak být doma alespoň týden. Irena předchozí večer mluvila telefonicky s jeho manželkou Agnetou. Tlumeným hlasem Ireně svěřila, že „Tommy není ani maličko nervózní, i když ovšem sepsal závěť“. Irena slyšela v pozadí Tommyho hlasité protesty, vyhrožoval manželce, co všechno jí udělá, jestli nepřestane s těmi lžemi. Agneta byla vrchní sestra v nemocnici v Alingsäs a Irenina druhá nejbližší přítelkyně. Tím prvním byl Tommy. Už teď ho postrádala.

„Pobřežní policie dostala posily a pokračuje s prohledáváním ostrůvků a skalisek kolem Killeviku. Námořníci poskytli potápěče. Začínají s prohledáváním kolem Killeviku a okruh budou rozšiřovat až k zálivu.“

Irenu komisařův hlas vytrhl z myšlenek. Stál před mapou pobřeží a naznačoval kruhy na modré vodní ploše. Pohlédl rychle na svou skupinu a zastavil se u Hannua.

„Ty se v poledne spojíš s patologií a pokusíš se z nich dostat, jak dlouho je oběť mrtvá. Potom projdi všechny pohřešované osoby, které byly tou dobou nahlášeny.“

Hannu přikývl.

Komisař se obrátil k ostatním.

„Ostatní kromě Ireny pojedou do Skintebo a budou obcházet domy. Chci vědět všechno, co by mohlo mít nějaký vztah k tělu. Jestli někdo nezahlédl černé pytle v neobvyklé době a podobně, však vy už víte.“

Přerušil se a hluboce si povzdechl, než se obrátil k Ireně.

„My dva se pokusíme shromáždit poslední nitky týkající se vraždy v Angeredu. Všichni jsme už vyslechli a členové bandy se doznali, ale dopoledne se sejdeme se státním žalobcem a musíme si celý případ znovu projít.“

*

Irena hluboce obdivovala žalobkyni Inez Collinovou. Byly přibližně stejně staré. Komisař Andersson ji ale nemiloval. Irena ho podezřívala, že je to kvůli tomu, že Inez je žena. A kromě toho i krásná a vzdělaná.

Vypadala jako vždycky naprosto úžasně. Dnes měla oblečené světlé šaty v holubičí šedi a střevíčky stejné barvy. Přes šaty si vzala přísné sáčko, o odstín tmavší než rovně střižené šaty. Světlé vlasy nosila sčesané do ohonu, v týle sepjaté velkou stříbrnou sponou. Rty a nehty měla jasně červené.

Jako vždycky se s ní spolupracovalo snadno a hladce a do oběda byli hotovi. Andersson spěšně vyběhl z místnosti. Možná se bál, aby Inez nenavrhla společný oběd, napadlo Irenu.

Pravda ale byla taková, že Andersson byl zvědavý, jestli se už ozval patolog. Nečekal ani na výtah a utíkal po schodech. Zakrátko svého rozhodnutí litoval. Když se dostal do jejich patra, měl obličej tmavorudý a supěl jako prasklý měch. Pomalu pokračoval po chodbě a snažil se dostat dech a tlak pod kontrolu.

Hannu vyšel ze své místnosti, ale zastavil se, když uviděl svého funícího šéfa. Zkoumavě pohlédl na jeho ruměnce na krku a tvářích, ale jako obyčejně nic nekomentoval. Komisař se všechno pokusil odbýt žertem: „Člověk by už neměl sportovat, když má skoro šedesát.“

Hannu zdvořile pozvedl koutky úst, ale ve světle modrých očích se zaleskl neklid.

„Kontaktoval jsi někoho na patologii?“ Andersson se už nemohl dočkat.

„Ano. Profesorka Stridnerová řekla, že před druhou hotová nebude.“

Barva Anderssonova obličeje znovu ztmavla. „Před druhou! S tím malým kousíčkem těla si bude hrát déle než jindy s celým tělem!“

Hannu pokrčil rameny a mlčel. Andersson se několikrát hluboce nadechl a pak pokračoval: „Nevíš, jestli v Killeviku nenašli ještě něco dalšího?“

Hannu v odpověď zavrtěl hlavou. Komisař na něj otráveně pohlédl a zmizel ve své kanceláři.

Irena přicházela po chodbě a slyšela poslední komisařova slova. Usmála se na Hannua a tiše poznamenala: „Není dnes ve své kůži. Dopoledne pracovat s Inez Collinovou a potom čekat na výsledky od Yvonně Stridnerové…, to je už na něho příliš.“

Hannu se tiše usmál. Jestli bylo komisaři zatěžko pracovat s chladnou a elegantní žalobkyní, on sám pociťoval fóbii před patoložkou Yvonně Stridnerovou. Byla to silná a schopná žena s velkou autoritou. Obecně byla pokládaná za nejšikovnější patoložku v celé Skandinávii. Uznávali to všichni, na prvním místě ona sama.

„Ech… tak bychom se zatím mohli jít najíst,“ navrhla Irena.

„Bohužel, jsem už s někým domluvený.“

Přes jeho vysoce položené lícní kosti přeběhl náznak zrudnutí. Jejda! Poprvé za dva roky, co u nich pracoval, ukázal náznak nějakého citového života. Irenina fantazie okamžitě vybarvila romantické polední setkání s tajemnou ženou. Nebo snad s mužem? Napadlo ji, že vlastně vůbec netuší, jestli Hannu s někým žije, má manželku či snad bydlí sám.

Byla ukrutně zvědavá, ale bylo jí jasné, že od něj se už nic nedozví. Že by to vypátrala? Ošklivý nápad, ale přesto tak lákavý! Aniž by ukázala, nač myslí, lehce opáčila: „Škoda, alespoň pro mě. Ale to nic, uvidíme se kolem druhé.“

Nakonec to bylo docela jednoduché. Irena slyšela, jak Hannu zavřel dveře své kanceláře a odchází. Opatrně se postavila k oknu. Zahlédla ho vyjít z budovy a zamířit k malému rezavě žlutému VW Golfu. Otevřel pravé dveře a vsunul se dovnitř.

Ten vůz Irena znala velice dobře. Těchto autíček z osmdesátých let už nejezdilo mnoho, ale jedno z nich rozhodně měla inspektorka Birgitta Mobergová. O auto velice pečovala a nikdy ho nikomu nepůjčila. Téměř určitě sedí za volantem ona sama.

„Co si ta ženská myslí! Jak to, že ještě není hotová! Už jsou dvě hodiny a ona se s tím párá celý den!“

Komisař byl úplně bez sebe, když mu to z patologie oznámili. Hovor přijala Irena a šéfovi to musela vyřídit. Ten se zle a vyčítavě zahleděl právě na ni. Irena si to ale osobně nebrala, dobře věděla, že pohledy patří profesorce Stridnerové.

Andersson se postavil u špinavého okna a zahleděl se na náměstí Ernsta Fontella. Z jeho pochrochtávání pochopila, že hluboce přemýšlí. Po chvilce se k ní obrátil: „Jedeme na patologii. Něco nám doktorka říct musí. A potom zajedeme do Killeviku. Chci vidět místo nálezu.“

Jako pokaždé, když překročil přes práh oddělení soudní medicíny, přepadla Anderssona velká nevolnost. Irena chápala, jak mu je, ale dělala, že si ničeho nevšimla. A nebylo to o nic lepší, když jim svalnatý blondýn ve funkci pomocníka sdělil, že profesorka Stridnerová je v pitevně. Dobře věděl, že komisař pitvy nesnáší, a škodolibě se usmíval. Zuby mu svítily v opálené tváři a spolu s úpravně učesaným ohonem budil dojem, že jeho svěží osoba se nachází v úplně nesprávném prostředí. Ve skutečnosti tu však pracoval mnoho let. Irena znala jen jeho křestní jméno Sebastian, které měl vyznačené na jmenovce.

Nejhorší byl zápach. Možná si na něj člověk zvykne, když tu pracuje denně, napadlo Irenu. Ale když sem někdo tak jako ona a komisař přijde jen jednou za čas, ucítí to vždycky v plné síle.

Andersson se zastavil u dveří a ke svému údivu si Irena uvědomila, že ji šoupl před sebe. Vstoupila a blížila se k nerezovému stolu, u něhož stála Yvonně Stridnerová a pitvala nalezený hrudní koš.

Pohlédla na ně přes okraj zvětšovacích brýlí a nespokojeně pokrčila obočí.

„Co tu chcete?“ zeptala se ostře.

Protože komisař stále mlčel, ozvala se Irena. „Napadlo nás, jestli jste už nezjistila něco… použitelného.“

Stridnerová si hlasitě odfrkla.

„Až budu hotová, tak vás budu kontaktovat.“

„Nevíte ještě, jestli jde o muže nebo ženu?“

„Ne. Ale pectoralis major, tedy velký prsní sval, je téměř úplně oddělen na obou stranách. To nesouhlasí.“

„Co na tom nesouhlasí?“ odhodlal se k otázce Andersson.

„Odříznutí ženských prsou se zpravidla týká prsních žláz a tukových polštářů. Ale v tomto případě je řez mnohem hlubší a oddělil svalovinu. Proto nemohu říct, jestli jde o muže nebo o ženu. Řez je elipsovitý, přibližně jedenáct krát sedmnáct centimetrů. Pravděpodobně opravdu byly odděleny oba ženské prsy, ale musím toho prošetřit ještě více, pokud jde o…“

„A jaká byla příčina smrti?“

„Těžko říct. Až najdete hlavu, snad nám to řekne více. V takovýchto případech jde zpravidla o uškrcení.“

„Na krku žádné známky nejsou?“

„Především tu není žádný krk. Hlava je oddělena nad sedmým obratlem. Všechny vnitřní orgány byly odstraněny. Nejsou tu žádné plíce, žádné srdce ani vnitřnosti v břišní dutině. Hrudní koš byl otevřen až ke krku, prsní kost rozříznutá.“

„A jak dlouho to tělo… tedy ta část ležela v pytli?“

„To nejde s určitostí říct. Podle stupně rozkladu může jít o dva až čtyři měsíce. V únoru a březnu byla velká zima a ta to přirozeně mohla také ovlivnit. A od dubna do dneška nebyla žádná dlouhá teplejší období. Ale vezmeme obvyklé vzorky a provedeme testy. Za několik dní budeme znát výsledky a snad se dozvíme více.“

Irena si povšimla, že se Andersson za jejími zády otáčí ke dveřím. Mozek jí horečně pracoval, aby ji napadla ještě nějaká důležitá otázka. Najednou to věděla: „A co to tetování? Jde rozpoznat, co představuje?“

„Ano. Vypadá jako malé y obrácené hlavou dolů s proškrtnutou nožkou. Připadá mi to jako čínské písmeno. Je obtočeno dráčkem, který je zakousnutý do vlastního ocasu. Je to opravdu moc krásné tetování. Umělecké dílo provedené v mnoha barvách. Podívejte se!“

Stridnerová pootočila beztvarý šedozelený hrudní koš, aby se mohla Irena sama podívat. Možná tetování bylo skutečně krásné, ale teď se jí opravdu udělalo špatně. Poděkovala lékařce a rychle opustila pitevnu. Andersson už na ni čekal přede dveřmi.

Najeli na sto padesát osmičku směrem na Särö. Teprve když zahnuli za Brottkärrem na odbočku do Skintebo, Irena přerušila mlčení. „Myslím, že jsme se toho dověděli hodně.“

Komisař na odpověď něco zabručel. Ireně se zdálo, že to znělo nějak jako „až příliš mnoho“, ale nebyla si tím jistá.

„Budeme mít večer poradu?“ Zeptala se hlavně proto, aby mluvili o něčem jiném.

„Ne. Není to nic, co by spěchalo. Necháme to na ráno.“

Irena minula Billdalský park a za chviličku zahnula na úzkou silničku do Killeviku. Tady už viděli na loď, ze které se spouštěli potápěči. Houpali se v lehkých vlnách před několika skalnatými ostrůvky asi dvě stě metrů od břehu. Modrobílé vlaječky vyznačovaly prohledávanou oblast. Z dálky slyšeli vrčení motorových loděk pobřežní policie, která pročesávala každičké skalisko a všechny maličké ostrůvky, jakých tu bylo bezpočet. „Kde jsou naši?“ napadlo Anderssona. „Nejspíš vyslýchají lidi v okolí,“ mínila Irena. Andersson něco neslyšitelného zamumlal. Vytáhl mobil a začal si prohledávat kapsy. Nakonec zjevně našel, co hledal, protože se chmuřil o trochu méně. Vytáhl pokrčený papírek a Irena zahlédla slovo „pobřežní policie“ napsané červenou propiskou. Pod tím bylo telefonní číslo. Andersson ho vymačkal.

„Ahoj, tady je Andersson. Našli jste už něco? Ne?“ Zamračil se, když slyšel odpověď. „Aha? A potápěči také nic?“ Nedokázal zakrýt zklamání v hlase. „Ozvěte se hned, jakmile se něco vynoří… chci říct… jestli něco najdete. Tak dobře. Ahoj.“

Snažil se ze všech sil, aby jeho hlas zněl normálně, ale Irenu neoklamal. Na to ho znala až příliš dobře.

Naklonil se k přednímu okénku a chmurně hleděl na skalnatý triangl. Dlouhou chvíli seděl úplně tiše a zdálo se, že hypnotizuje balvany. Těžké šedé mraky zacláněly slunce, jehož paprsky se snažily proniknout mračny a místy se zlatě jiskřily na vlnách. Racci kroužili nad hladinou a bíle se leskli. Andersson ovšem nevnímal, jak je to krásné, a seděl hluboce zahloubán. Irena mlčela a čekala, až se ozve. „Zatraceně, jak se tam ten pytel dostal?“

„Já věřím tvé hypotéze, že ho tam odvála vichřice. Jinak bychom jich museli najít více blízko sebe nebo alespoň poblíž.“

„Ale odkud připlaval?“

Irena zavrtěla rameny. „Netuším. Možná z některého ostrůvku.“

„Hm. Styrsö leží vpředu. A také Donsö. Ale nevím, jak tu jdou mořské proudy. Mohlo to také připlout z Vrangö. Musíme si zjistit vodní cesty, i když mi připadá, že pro takový pytel je to hodně daleko.“

Irena přikývla. „Podívám se na to.“

Najednou ji něco napadlo. „Zeptám se Birgitty, jestli nemá řidičák na lodě. Bývá často na moři a plachtí.“

„Bude půl páté. Odvezu tě domů. Nebo máš auto v práci?“ nabídl se Andersson.

„Nemám. Dnes si ho vzal Krister. Končí až po půlnoci.“

Mohli si dovolit mít jen jedno auto. Jejich systém ale uspokojivě fungoval. Auto bylo vždycky zaparkované u policie. Odtud bylo jen pět minut pěšky do Kristerovy restaurace Gladýs Corner, kde pracoval jako šéfkuchař. Ten, kdo ráno začínal dřív, si vzal vůz. Nejčastěji to bývala Irena. Někdy mohli jet spolu. A ten, kdo končil později, ho přivezl. Irena měla domů docela dobré spojení autobusem z Drottningského náměstí. Teď vděčně přijala šéfovu nabídku, protože představa, že se vyhne nacpanému autobusu, byla velice lákavá.

Jeli zpět sto padesát osmičkou probouzející se přírodou. I když v některých oblastech byly vilky a řadové domky dost natěsnané, míjeli i velmi idylická místa. Irena nic nekomentovala, protože dobře věděla, že šéfa teď přírodní scenerie vůbec nezajímají.

„Rozřezání těla není moc běžné. Jsem na kriminálce už pětadvacet let, ale během té doby jsme měli jen tři nebo čtyři případy. Vyšetřoval jsem jeden z nich. Tohle je druhý,“ řekl najednou.

„Kdo byl obětí v tom prvním?“

„Prostitutka, která brala drogy. Ty jsou nejohroženější.

Přitahují k sobě ty nejvyšinutější typy. Dá se to nazvat jejich pracovním rizikem. Když člověk obdivuje hady, musí počítat s tím, že ho někdy některý kousne.“

„Mají opravdu nebezpečnou práci,“ poznamenala Irena.

Andersson se v odpověď jen zamračil.

„A bylo to tělo také rozřezané a s vyvrženými orgány?“

„Ne, to ne. Nějaký šílenec ji zavraždil ve svém bytě při zvlášť ohnivé sexuální hře. Pak propadl panice, protože nevěděl, jak se těla zbavit. A tak ji rozřezal ve vaně a části nacpal do tří velkých tašek. Potom je odnesl do velikého kontejneru na blízkém staveništi.“

„Jak dlouho trvalo, než jste ho dostali?“

„Čtyři dny. Po té vraždě se šíleně opíjel a upadl do deliria. Stál na balkoně a vyřvával: „To já jsem ji zavraždil! To jsem udělal já!“ Když to trvalo dlouho, tak se jeho sousedi naštvali a zavolali policii. Jen jsme pro něj dojeli. Dokonce v koupelně ani pořádně neuklidil a ženiny šaty nechal ležet na zemi.“

Andersson se té vzpomínce zasmál.

„Jenomže tohle je něco úplně jiného. O moc horšího,“ řekl a rychle zvážněl.

„Co máš na mysli?“

„Někoho zabít a potom ho rozřezat a vykuchat jako… brojlera. Je to šílené.“

„Myslím si totéž. Ale ještě nevíme, co se vlastně stalo. Jestli to byla vražda nebo jestli se nějaký nekrofil dostal k mrtvému tělu a rozřezal si ho pro potěšení…“ Irena se odmlčela, když si uvědomila Anderssonovo tiché sténání.

„Fujtajbl,“ pronesl s citem.

Irena přikývla a raději změnila téma hovoru. I když už oba mnoho let objasňovali vraždy a vyslýchali vrahy, bylo tohle jistě ještě o hodně horší.

*

Před časem si Irena úplně náhodou povšimla inzerátu v GT, nabízejícího kadeřnické služby ve středu a čtvrtek až do osmi večer. Zvedla telefon a objednala se. Konečně má někdo pochopení pro ty, kteří nemají čas odpoledne. Měla přijít v půl sedmé a to se jí hodilo. Stačí ještě zajet domů a vyvenčit Sammieho.

Dvojčata měla hned po škole program. Jenny byla hudebně nadaná a učila se hrát na kytaru a na flétnu. Kromě toho zpívala ve dvou skupinách. Dnes měla hodinu flétny. Katarina zase doufala, že letos opět vyhraje juniorské mistrovství v jiu-jitsu, stejně jako vloni. Irena sama se stala mistryní Evropy o dvacet let dříve. Tehdy byla jedinou ženou ve Skandinávii, která nosila černý pásek, třetí dan.

Přede dveřmi čekal Sammie a vítal ji radostnými výskoky. Je velká výhoda, když má člověk psa. Ten je vždycky šťastný, ať páníček přijde domů kdykoliv.

Sotva si pověsila bundu, ozval se telefon.

„Dobrý den, tady je Monika Lindová. Pamatujete se na mě?“

Ireně okamžik trvalo, než si vzpomněla.

„Ano, jistě, bydlely jsme přece několik let v sousedství. Ale před čtyřmi nebo pěti lety jste se odstěhovali do Trollhättanu.“

„Před pěti lety do Vänesborgu.“

Její dcera Isabell byla o rok starší než Ireniny dcery. Když byly děti menší, často si spolu hrávaly, ale poté co se rodina odstěhovala, kontakt se postupně přerušil. Irena zauvažovala, co jí bývalá sousedka dnes může chtít.

„Jde o Isabell. Policie se o to nestará a já si potřebuji promluvit s někým rozumným.“ Monice se zlomil hlas a Irena ke své hrůze poznala, že pláče. Pokusila se ji trochu uklidnit.

„Co se vlastně stalo? Má problém s policií?“

„Ne, ale zmizela. Snažila jsem se ji nalézt…, ale nikoho to nezajímá.“ Znovu vzlykla.

„Moniko, pokuste se mi to vyprávět od začátku,“ navrhla Irena. Chvíli bylo ticho. Ireně bylo jasné, že se žena na druhé straně ze všech sil snaží uklidnit. Chvějícím se hlasem pak spustila: „Isabell na podzim začala chodit do druhé třídy gymnázia a zvolila si sociální specializaci. Ve škole se ale necítila dobře. Minulé léto se zúčastnila soutěže královny krásy a přála si jen jediné, pracovat jako fotomodelka. Jeden zdejší fotograf jí udělal skvělé fotky, stálo to úplné jmění, ale ona si to hrozně přála.“

Monika Lindová se znovu odmlčela. Irena slyšela její těžký dech a chápala, jak je jí obtížné o tom mluvit.

„A o Vánocích nám oznámila, že už na gymnáziu nebude pokračovat. Že si zvolila chybnou specializaci a že na podzim začne znovu na jiné, mediální. Navázala kontakt s agenturou pro modelky v Kodani.“

„Jak se s ní spojila?“

„Přes inzerát. Hledali švédské dívky, které byly ochotny pracovat v Kodani.“

„Jak se ta agentura jmenuje?“

„Skandinávský model. Telefonovala si s fotografkou Jytte Pedersenovou. Já jsem s ní sama dvakrát mluvila, než Bell odjela. Agentura jí zajistila cestu a ubytování a…“

Monice se opět zlomil hlas a zoufale vzlykala.

„Dostala v Kodani vlastní byt?“

„Ne. Bydlela společně se dvěma dívkami. Jednou z Oslo, která se jmenuje Linn, a nějakou Petrou z Malmö.“

„Kde ten byt mají? Ve které části Kodaně?“

Irena v Kodani byla jen jednou v životě, v posledním roce na gymnáziu. Vzpomínky už měla hodně nezřetelné, asi i zásluhou dobrého levného dánského piva a vzdáleností od starostlivých rodičů.

„Je to někde nedaleko přístavu. Ulice se jmenuje Ostbanegade.“

„Nikdy jste tam za ní nebyla?“

„Ne. Tedy… chtěla jsem za ní zajet během zimních prázdnin v únoru. Nevýhodou učitelského povolání je to, že máme volno jen o školních prázdninách. Můj muž slíbil, že se postará o Ellin…, možná si vzpomenete, že jsem byla těhotná, když jsme se stěhovali do Vänersborgu. Isabell má malou sestřičku, nebo správněji nevlastní sestřičku, které bude pět let. Tehdy ale Bell nechtěla, abych přijela, protože se jejich byt právě opravoval. Potom jsem se za ní znovu chystala o Velikonocích, ale to mě odmítla s tím, že je právě velice pracovně vytížená. Měla odjet do Londýna na nějaké fotografování. Začala jsem mít stále silnější pocit, že ve skutečnosti nechce, abych přijela. Děvčata v bytě nemají telefon, Bell vždycky domů volala sama. Já jsem jí jednou týdně psala.“

„Jak často volala?“

„Moc často ne. Napřed tak jednou týdně a později třeba až po deseti dnech.“

„Kdy jste s ní mluvila naposled?“

„Zavolala jednou večer uprostřed března. Vzal to Janne, protože já jsem měla rodičovskou schůzku.“

„A o čem tehdy mluvila? Jaký byl její vztah k vašemu manželovi?“

Monika si hlasitě povzdechla.

„Asi se pamatujete, že s tím byly problémy, už když jsme bydleli ve Fiskebäcku. Když jsem se seznámila s Jannem, měla Bell jedenáct let. Protože s jejím otcem jsme nevycházeli už od rozvodu, žily jsme nějakých pět let jen my dvě spolu. A potom přišel Janne a vstoupil mezi nás. Třeba si vzpomenete, že několikrát utekla z domova a šla k vám. A chtěla to utajit. Přála si, abych se o ni bála.“

„A nemůže jít i teď o něco takového? Že někam odjela a přeje si, abyste o ni měla strach?“

„Přesně tohle mně řekla švédská i dánská policie. Nechtějí mi věřit, že zmizela.“

„Co tím myslíte?“

„Určitě v Kodani není. Za celý duben jsem o ní vůbec neslyšela. Ve čtvrtek 30. dubna jsem si vzala volno a odjela do Kodaně. Nejdříve jsem jela na její adresu. Neumíte si představit, jaká je to barabizna. Obrovský špinavý nájemný dům nedaleko jižního přístavu. Vešla jsem do vchodu, kde měla Bell bydlet, ale nebyl tam žádný byt, ve kterém by žily tři mladé dívky. Samozřejmě jsem se vyptávala všech nájemníků, které jsem zastihla doma. Nikdo ale o žádných dívkách nic neslyšel.“

Monika se na chvíli odmlčela.

„Vypůjčila jsem si telefonní seznam a pátrala mezi módními agenturami a fotografy. Nebyla tam žádná společnost se jménem Skandinávský model ani fotografka, která by se jmenovala Jytte Pedersenová. A tak jsem začala obcházet všechny agentury a fotografy. Ukazovala jsem jim Isabellinu fotku, ale nikdo z nich ji neviděl. Potom jsem se musela vrátit domů. Ale před odjezdem jsem ještě dánské policii ohlásila její zmizení.“

Hlas se jí znovu zlomil a Irena musela dlouhou chvíli čekat. Potom se Monika vysmrkala a nejistým hlasem pokračovala: „Byli… hnusní. Řekli, že to není nic alarmujícího, když sedmnáctiletá dívka v Kodani zmizí. Podle nich se to stává denně. Mladá děvčata utíkají od rodičů, aby mohla žít ve vzrušujícím velkoměstě. Pokládají to za úplně normální. Policie prý nemůže dělat víc než po ní zahájit pátrání a čekat, až se vynoří v nějaké souvislosti. Řekli mi přímo do očí, že pro ni nemíní nic udělat.“

A co by měli dělat? Vyslat hlídky, které by pátraly po Isabell z Vänersborgu? pomyslela si tiše Irena. Ale bylo jí jasné, že něco takového by nahlas říct neměla. Raději se tedy zeptala: „Švédskou policii jste kontaktovala?“

„Ano. Druhého května, minulou neděli. Měli stejný postoj jako jejich dánští kolegové.“ Irena se na chvíli zamyslela.

„Říkáte, že Isabell telefonovávala. Neposlala nikdy dopis nebo lístek?“

„Ne. Psala nerada.“

„Vzpomeňte si, o čem vám vypravovala. Co řekla o bytě a dalších dívkách? A o své práci jako modelka…, všechno!“

„O těch dívkách, se kterými bydlela, se zmiňovala jen křestním jménem, jmenují se Linn a Petra. Nejčastěji mluvila o nových přátelích, s nimiž se seznámila. Byli z celého světa. Nějaký Angličan Steven a Američan Robin. Dívky chodívaly ven společně a zřejmě se seznamovaly se spoustou lidí. Samozřejmě, mnozí z nich byli také modelky a manekýni. Nějaká přítelkyně se jmenovala Heidi. Také mluvila o tom, jak zábavné, ale současně pracné je nechat „e fotografovat.“

„Žádná příjmení těch lidí neznáte?“

„Ne. Vypravovala často o šatech, které si koupila. Děvčata chodila společně do města nakupovat. Vždycky ji to strašně bavilo a teď zřejmě vydělávala dost peněz. Podle toho, jak ji znám, všechny peníze utratí za šaty a šminky.“

„A jak popisovala byt a dům?“

„Jako moc hezký a příjemný.“

„Což ovšem neodpovídalo skutečnosti.“

„Ne.“

„Vzpomínáte si ještě na něco, o čem mluvila a co se pak ukázalo jako lež?“

„Už nevím.“

Irena opatrně volila další slova: „Bohužel je to takové, jak vám řekli moji kolegové v Dánsku i tady. Policie nemůže moc dělat, pokud není podezření na zločin nebo pokud se něco neobjeví v nějaké takové souvislosti. Ale mohla byste si najmout soukromého detektiva.“

„To by bylo hrozně drahé. Ale možná to udělám. Co myslíte, že se jí mohlo stát?“

„To je opravdu těžko říct. Třeba se chce z nějakého důvodu skrývat. Nebo jednoduše už není v Kodani. Neodjela znovu do Anglie?“

„V takovém případě by se přece ozvala!“

„Ano. Zneklidňující je právě to, že to neudělala. Asi byste měla požádat policii, se kterou jste už mluvila, aby po ní pátrala přes Interpol.“

Monika mlčela, ale Irena už neměla co dodat, takže vyčkávala.

„Zavoláte mi, kdybyste na něco přišla?“

„Jistě. Napíšu si váš telefon domů a do práce.“

Irena rychle čísla zapsala do bločku u telefonu. Nezdálo se moc pravděpodobné, že na ně bude v blízké budoucnosti volat. Nebylo toho mnoho, co v takovém případě mohla dělat kriminální inspektorka sloužící v Göteborgu.

Kadeřnice jí vlasy ostříhala příliš nakrátko. Manželův komentář po shlédnutí výsledku byl právě takový, jakého se sama obávala. Chvíli hleděl kriticky na její účes, pak jí podal ruku a pozdravil: „Zdravíčko, kamaráde.“

Ovšem že ji to otrávilo, ale současně věděla, že stříhání „na kluka“ měla včas zastavit. Nakonec ale usoudila, že vina leží na kadeřnici. Strčila jí pod nos nějaký obrázek a tvrdila: „Tohle je přesně ve vašem stylu. Odvážné, ale ženské. Retro šedesátých let. Jestli se pamatujete na Twiggy… účes se snadno udržuje. A nabarvíme sytější rezavohnědý odstín…“

Jestli si Irena pamatovala na Twiggy! Byl to přece ideál všech dívek koncem šedesátých let! Měla tehdy devět nebo deset let, mamince nic neřekla a objednala se u kadeřnice na Guldhedském náměstí. Vonící kyprá kadeřnice s rudými rty se jí přátelsky vyptávala, jestli si Irena skutečně přeje ostříhat své dlouhé vlasy. Irena chtěla. Přála si vypadat jako Twiggy.

Možná, že účes Twiggy skutečně připomínal, ale zbytek Ireny rozhodně ne. Nikdo by je nemohl zaměnit, ani tehdy, ani teď.

A nyní na to naletěla znovu. S povzdechem se prohlížela v zrcadle v hale a kriticky se hodnotila. Viděla vysokou štíhlou ženu v černých dlouhých kalhotách a světle modrém bavlněném tričku s výstřihem. Vlasy měla hodně krátké, ale barva byla opravdu hezká. Její vlastní tmavohnědé vlasy získaly narudlý lesk. Všechny šediny byly zakryté. V osvětlení haly vypadala mladší než na svých čtyřicet let. Aspoň pokud nestála u zrcadla příliš blízko.

S prudkým třísknutím se otevřely dveře domku a obě dvojčata se současně snažila vstoupit. Když se dívky pohádaly o jediný volný háček na věšáku, obrátily se k matce.

„Byly jsme se tam podívat!“ vyhrkla Jenny. „Je to on.“

„Nepochybně,“ souhlasila Katarina.

Matka a dcery se spolu vydaly do kuchyně, kde už na ně čekali dva mužští členové domácnosti. Protože Krister pracoval jako kuchař a vaření bylo jeho zaměstnáním i koníčkem, připravoval teď pozdní večeři. Vedle něho seděl Sammie a s nadějí sledoval jeho počínání. Vždycky se může stát, že nějaký dobrý kousek spadne na zem!

„Katarina a Jenny se tam byly podívat. Není pochyb o tom, že za to může Sammie,“ oznámila Irena.

„Takže měla ta ježibaba pravdu, když sem volala a vynadala nám,“ konstatoval Krister.

„Panebože, ta ale byla naštvaná! Její čistokrevná fenka středního pudla se spustila s teriérem! Ale může si za to sama! Člověk přece nemůže pustit hárající fenku na zahradu. Zvlášť když jsou tu všude tak nízké plůtky. Prý ta její fenka je mezinárodní šampionka,“ dodala Irena.

„Tak to vidíš, Sammie. Nestydíš se mít něco se šampionkou?“ řekl přísně Krister, ale kolem úst mu hrál úsměv.

Kdyby to teď byl kreslený film, vznášel by se nad Sammieho hlavou veliký otazník. Hleděl tázavě na lidi ze své smečky, z jednoho na druhého, až se Jenny neudržela a vybuchla v hurónský smích. Všichni se k ní přidali a smáli se, až slzeli. Teď už Sammieho opravdu otrávili. Jestli pes něco skutečně nenávidí, pak je to něčí výsměch. Se staženým ocasem vyšel z kuchyně a dal se po schodech nahoru. Vlezl do Jennyina pokoje a rovnou pod postel.

Irena i Krister se znovu začali smát, ale Jenny je přerušila.

„Jsou tři. Strašně sladká štěňátka. Dvě fenky a jeden pes. Vypadají stejně jako Sammie, když byl malý. I když o dost menší, protože mají teprve tři týdny. A také jsou o hodně tmavší a…“

„Jasně. Matka je černá,“ skočila jí do řeči Katarina.

„To já přece vím. Ale ta bába vyhrožuje, že je nechá utratit, jestli jí od nich nepomůžeme.“

„Smíšená rasa pudla a teriéra není asi nejšťastnější. Pokud jde o vzhled, budou nejspíš nádherní, ale jejich temperament…, no já nevím,“ poznamenala zamyšleně Irena.

„Co sis proboha udělala s vlasy?“ vyjekla Katarina. Teprve teď si všimla matčina nového účesu.

„Poslední módní hit,“ tvrdila Irena přesvědčivě.

„A to jste měli řeči, když jsem se nechala ostříhat na krátko,“ zavyčítala Jenny.

„Ostříhat na krátko? Ty sis přece nechala vlasy úplně oholit,“ vyprskla Katarina.

Jenny tedy už radši nepokračovala ve vysvětlování svého „super krátkého“ střihu před dvěma lety. Obě děvčata zmlkla a hodnotila matčin účes. Irena si je prohlížela. Dvojčata, a přesto tak rozdílná! Občas se jí nechtělo věřit, že to jsou vůbec sestry.

Katarina byla obrázek jí samé ve stejném věku. Už teď měřila 180 centimetrů a měla štíhlé sportovní tělo. Stejně jako Irena byla tmavovláska s tmavomodrýma očima a pletí, která se snadno opalovala. Jenny byla podobná svému otci, nebo spíše jeho sestrám. Ke svému smutku byla v rodině nejmenší, měřila jen 173 centimetrů. Protože dívky už měly šestnáct, patrně více neporostou. Jenny měla zlatě plavé vlasy, světle modré oči a pleť citlivou na sluníčko. Často mrzoutila na nespravedlivý osud, který postihl její vzhled ve srovnání se sestrou. Pravda byla taková, že byla velice hezká, ale sama si to nemyslela.

Aby přerušila kritické pohledy dcer, zeptala se: „A co vlastně budeme mít k jídlu?“

„Dnes je středa. Takže to bude vegetariánská večeře. Připravil jsem thajskou dušenou zeleninu v kokosovém mléce.“

Irena si tajně povzdechla. Přesto, že vegetariánské jídlo jedli třikrát týdně už skoro dva roky, stále jí bylo dost zatěžko si na ně přivyknout. Tehdy se Jenny rozhodla být vegetariánkou a Krister došel k tomu, že by potřeboval alespoň dvacet kilo zhubnout. Jenny v ostatních dnech dojídala jídlo z předchozího dne, zbytek rodiny si pochutnávala na mase, drůbeži a rybách. Krister se sice žádných dvaceti kil nezbavil, ale v každém případě už neměl přes sto. Protože byl hodně vysoký, nebyl tlustý, jenom silný a statný. Ale Irena dobře věděla, že jeho kolena už začínají protestovat proti váze, kterou nosil navíc. Jistě to bylo tím, že nechodil na dlouhé procházky se Sammiem, jak tehdy slíbil. Zato ale každý týden uplaval své dva kilometry v kryté hale ve Frölundském kulturním středisku. Na podzim bude mít padesát. Irena si nedělala velké naděje, že by byl ještě někdy štíhlejší a lehčí, ale uznávala, že by měla být spokojená alespoň s těmi změnami v jídelníčku a pohybu, k nimž se v posledních letech dopracoval.

KAPITOLA TŘETÍ

Prohledávaná oblast se každou hodinu zvětšovala a rádius z Killeviku byl stále větší, ale dosud se nic dalšího nenašlo.

Komisař Andersson se pokusil kontaktovat oddělení soudní medicíny, ale patoložka profesorka Stridnerová mu jen vzkázala, že na něho nemá čas a že se mu ozve. Hannu prohledával registr pohřešovaných od začátku roku, ale také zatím nic slibného neobjevil.

Nic z toho neulehčovalo komisařovo duševní rozpoložení.

„Přešlapujeme na místě. Přece by toho člověka měl někdo postrádat,“ vybuchl nakonec. Irena se ho snažila uklidnit.

„Jsou to teprve dva dny, co jsme ten pytel našli, a veřejnost o tetování zatím nic neví. To by nás mohlo přivést na stopu.“

Andersson mlčel a pohupoval se na patách. Nakonec si odkašlal a řekl mrzutě: „Tetování… měl jsem zastíněný výhled a neviděl jsem tam moc dobře. Co vlastně představovalo?“

Protože stál od pitevního stolu hodně daleko, určitě ho vidět nemohl. Irena se o tom taktně nezmínila a obrátila se k ostatním kolegům v místnosti.

„Stridnerová si myslí, že je to čínské písmeno obkroužené dráčkem, který se hryže do ocasu. Nebylo to moc dobře poznat, protože ten pes se zakousl právě tam a tělo bylo hodně… však víte. Ona ho popsala jako vzhůru nohama postavený a dvojitě přeškrtnutý ypsilon. Jednou na místě, kde se písmeno rozdvojuje, a jednou o trochu výše. Drak je vytetován v několika barvách. Podle Stridnerové to je hotové umělecké dílo.“

„To nevypadá na obyčejné tetování. Takové by nějaký břídil nesvedl,“ poznamenala Birgitta.

„Zvláštní tetování by nás mohlo přivést na stopu oběti,“ připojil se Fredrik.

„Nejlepší by bylo ho vyfotografovat, abychom ho mohli ukázat všem, kteří v Göteborgu tetují,“ navrhl Jonny.

„Určitě bys nechtěl ukazovat fotku tak, jak tělo vypadá teď,“ ujišťovala ho Irena.

Chvilku uvažovala a potom se zeptala: „Nemohli bychom ho místo ofocení nechat nakreslit? Obrázek by mohl být výstižnější.“

Andersson se rozjasnil a přikývl. „To je dobrý nápad. Pokusím se to zařídit.“

Obrátil se k Fredrikovi: „A jak pokračujete s noční vraždou nožem?“

„Oběť byla identifikovaná jako Lennart Kvist, mezi narkomany známý jako Laban. Starý šupák, v drogách jel už dlouho. Zřejmě šlo o spor v souvislosti s obchody. Jeden svědek slyšel z parku hlasitý křik o pomoc. Zavolal mobilem policii. Patrola nalezla už mrtvé Labanovo tělo. Na zemi vedle něho byl sáček s naporcovaným heroinem připraveným k prodeji. Nejspíš ho zavraždil nespokojený zákazník.“

„Neviděl svědek někoho utíkat z parku?“ zeptal se komisař.

„Ne. Vrah zřejmě z parku vyběhl u Velkého divadla. Nebo se protáhl kanálem.“

„Dobře. Ty a Birgitta budete pokračovat v tomto vyšetřování. Spojte se s protidrogovým, pokud jste to už neudělali. Irena, Jonny a Hannu budou pokračovat s naším nálezem. Sejdeme se tu zase odpoledne v pět.“

*

V telefonním seznamu nabízelo tetování sedm osob. Někteří prováděli i piercing. Bolestivé zákroky, kterým se lidé dobrovolně vystavují, pomyslela si Irena. Sama se nikdy neodvážila nechat si ani propíchnout uši kvůli náušnicím.

„Nemá smysl je obíhat, dokud nemáme v ruce ten obrázek,“ mínil Jonny.

„Půjdu se zeptat Anderssona, jestli už nesehnal nějakého malíře. A jestli se neohlásila Stridnerová.“

Irena si potřebovala natáhnout nohy. Ani ona, ani Jonny neměli dobrý podklad pro pátrání. Potřebovali stopu, která by jim pomohla oběť identifikovat.

Cestou ke komisaři se srazila s Hannuem. Podržel jí kavalírsky dveře a Irena udělala pukrle.

„To musíte blbnout, abyste se dostali do dveří?“ zavrčel kysele komisař.

Ve vzduchu zřetelně viselo, že nezjistili nic nového. Irena si pospíšila se svou otázkou.

„Ne. Nemám žádného malíře a…“ Přerušilo ho zazvonění telefonu. Rychle po něm sáhl.

„Komisař Andersson. Ano? A tak? Hmm.“

Naslouchal a z jeho prkenného výrazu i nabručeného hlasu oba inspektoři pochopili, že mluví se samotnou doktorkou Stridnerovou. Komisařův mrzutý výraz se postupně měnil v překvapení. Jednoslabičně přizvukoval, než se mu podařilo přerušit břitký hlas na druhém konci telefonu.

„Máme malý problém. Potřebovali bychom, aby nám někdo nakreslil to tetování… ne, raději ne fotografii…, kresbu, ano, bylo by to zřetelnější. Ano? Tak to by bylo skvělé.“

Po poslední větě se rozzářil a triumfálně pohlédl na inspektory.

„Moc vám děkuji.“

Položil sluchátko a nevědomky si spokojeně zamnul ruce.

„Stridnerová kresbu zajistí. Jeden z pitevních techniků studoval malbu. Právě dnes tam je. Dají nám vědět, až bude hotová.“

„Ví se už, jestli oběť je muž nebo žena?“ zeptal se Hannu.

„Je to muž. Dělali test chromozomů.“

Hannu odsunul vrchní list z hromádky papírů, které ležely před ním.

„Takže zůstávají tři,“ konstatoval, aniž by změnil výraz obličeje.

„Stridnerová provedla měření skeletu. Řekla, že šlo o ramenatého muže ve věku mezi dvaceti pěti až třiceti pěti lety, vysokého sto sedmdesát pět až sto osmdesát pět centimetrů. Chlupy, které se našly na hrudi, byly tmavé. Musel být tmavovlasý, ale ne černovlasý, podle Stridnerové.“

„Cizinec?“ zeptala se Irena.

„Možná. Ale neměl tmavou pleť ani černé vlasy, patrně byly hnědé až tmavohnědé.“

Hannu zalistoval ve svých papírech a odložil další list. „Zůstávají dva,“ řekl klidně.

Irena už nemohla ubrzdit svou zvědavost a zeptala se. „Vyřadil jsi nějakého muže?“

Hannu přikývl. „Ano, měl sedmdesát dva a byl bělovlasý. Tlustý. Metr šedesát sedm vysoký. Zmizel v lednu v horách. On to není.“

„To sotva. Ale kdo ti tam zbývá?“ zeptal se nedočkavě Andersson.

„Steffo Melander. Třicet dva let. Nevrátil se z propustky z vězení v Kumle třináctého března. Byl zavřený sedm let pro bankovní loupež a za zabití. Zbýval mu ještě jeden rok. Dříve se z propustek vracel přesně. Ví se o něm, že odjel vlakem do Göteborgu navštívit rodinu. Má dvě děti se svou bývalou partnerkou. Na Hlavním nádraží stopa zmizela.“

„Neměl něco společného s gangem motorkářů?“

„S Bratrstvím?“

„Neměl s nimi nějaké problémy?“

„Neví se o nich.“

„A jeho popis?“

„Sto osmdesát tři centimetry vysoký, kolem sta kilo, trénovaný. Tmavé husté vlasy po ramena. Tmavé, ne černé.“

„Byl tetovaný?“

„Moc. Po celém těle.“ Komisař si povzdechl.

„Zřejmě vypadal jako seriál na pokračování.“

„Nejspíš.“

K Ireninu překvapení na ni Hannu šelmovsky mrkl. Žertoval snad se svým šéfem? Nebyla si jistá, protože se hned vrátil ke svému neutrálnímu tónu.

„Ten další má také spoustu tetování a piercingových kroužků.“

„Kroužků? Fuj,“ řekl procítěně Andersson.

„Je ale příliš mladý. Dvaadvacet. Pierre Bardi. Bydlel ve Švédsku tři roky, celou tu dobu ve Stockholmu. Zmizel dvacátého sedmého března po hádce s partnerkou. Sbalil si tašky a řekl, že pojede do Paříže. Vzal si pas a zavazadla a odešel. Potom ho už nikdo neviděl ani v Paříži, ani ve Stockholmu.“

„Popis?“

„Sto sedmdesát šest centimetrů, svalnatý a štíhlý. Tmavé vlasy po ramena s odbarvenými proužky. Spousta tetování na levé lopatce, pravém rameni a přes levé prsní bradavky. Nic z toho není dráček. Kroužky má vsazené v prsních bradavkách, na špičce penisu, v pravém obočí a na jazyku. A spoustu kroužků v obou uších.“

Andersson koncentrovaně svraštil obočí a nakonec zavrtěl hlavou.

„Ne. Není to žádný z nich. Náš kousek těla má pouze to jediné tetování. Jistěže mohl mít i kroužky v prsních bradavkách, protože svalovina na prsou byla odříznuta. Na ramenou ale žádné tetování nemá.“

Hannu souhlasně přikývl.

„Kdo je ale oběť? Může to být cizinec, který nikomu nechybí. Třeba námořník?“

„Podle námořních raportů za posledních šest měsíců se žádný námořník nepostrádá,“ opáčil klidným hlasem Hannu.

„Ať už je to kdokoliv, nikdo ho jako pohřešovaného neohlásil,“ konstatoval Andersson.

„Měli bychom obrázek tetování uveřejnit v novinách,“ navrhla Irena.

Andersson se chvíli mračil, ale pak souhlasil: „Asi ano. Počkáme s tím ale ještě několik dní, jestli nenajdeme více kousků těla oběti.“

Odpoledne se našly dva další pytle. Objevila je patrola se psem, která prohledávala břeh jižně od Killeviku. V malém zarostlém zálivu několik metrů od vody ležela rozeschlá stará loďka obrácená dnem vzhůru. Pes okamžitě zareagoval a napínal vodítko tím směrem. Dva policisté ji opatrně obrátili. Když uviděli pytle, volali okamžitě pro posilu na technické oddělení a pátračku.

Když přijela Irena a Jonny, byli už technici v plné práci. Svante Malm přestal fotografovat, aby se s nimi mohl pozdravit.

„Zdá se, že je to část těla, které jsme našli předevčírem,“ oznámil jim.

„Co je v těch pytlích?“ zeptala se Irena.

„V jednom je spodní část trupu a ve druhém stehna oběti.“

Technik se znovu chopil kamery. Irena a Jonny obešli místo nálezu. Museli dávat velký pozor, kam šlápnou, protože kameny byly velice kluzké. Bylo šedavé zachmuřené odpoledne a nízké mraky slibovaly déšť. Nad mořem i policisty na břehu ležela tísnivá mlha. Loďka byla zarostlá divokými travinami.

„Dobré místo na úkryt,“ poznamenal Jonny

„To ano. Sem se koupat nikdo nechodí. Není tu žádný přístup k vodě,“ souhlasila Irena.

„Mohl na stejném místě původně ležet i první pytel?“

Rozhlíželi se kolem a snažili se najít odpověď. Nakonec se Irena ozvala: „Nemyslím. Pod loďkou ležet nemohl. Velká voda by ho rozhodně neodnesla.“

„Takže těch schovávaček musí být víc.“

„Ano. A řekla bych, že hodně blízko. Jak daleko je odtud do Killeviku?“

„Vzdušnou cestou asi čtyři sta metrů.“

„Sem se člověk autem dostane snadno.“

Pohlédli na úzkou kamenitou cestu, která šla podél mořského břehu severojižním směrem.

„Po téhle cestě se dá dojet až do Kungsbäcky,“ podotkl Jonny.

„Je třeba i nadále prohledávat břeh a pěšiny, které vedou dál.“

„Je šest. Měli byste jet domů,“ podotkla Birgitta. „Vy máte tento víkend volný, sloužím já s Fredrikem.“

„Ale vám přece přidělili tu vraždu,“ namítla Irena.

„Dostali jsme jeden tip a Fredrik ho právě prošetřuje. Asi šlo o vraždu ze žárlivosti. Přesně něco takového se dalo čekat, když jde o Labana. Zřejmě si něco začal s hodně mladou dívkou. A protože ona je narkomanka a on dealer, měli hodně společných zájmů. Její minulý partner všude vykládal, co hodlá s Labanem udělat, až mu přijde pod ruku. Vražda nožem byla ještě to nejlaskavější. Víme jen, že se jmenuje Robert. Byl to asi její pasák.“

„A Fredrik šel za ním sám?“ zeptala se Irena.

„Ne, chtěl se jen podívat, jestli souhlasí adresa. K výslechu ho přivedeme sem. Když budeme mít štěstí, ještě během víkendu. Takže vražda Labana slibně pokračuje, ale nečekám, že se něco v nejbližších dnech pohne ve vašem případu. Nalezené části těla se budou pitvat a to pár dní potrvá. Psovodi ještě budou pokračovat?“

„Ano. A policejní čluny dál prohledávají břehy. Hannu prošel registr, ale žádný z pohřešovaných neodpovídá našemu nálezu. Víc teď ani dělat nemůžeme.“

„Šla bys vyvenčit Sammieho? Jídlo ještě není úplně hotové,“ volal z kuchyně Krister.

Podle vůně, která se odtamtud linula, to ale bylo na dobré cestě. Irena si uvědomila, jak hrozný má hlad. Sammie se přišel usadit pod schodištěm. Před chvílí se pořádně najedl a usnul tak tvrdě, že ani nezaslechl přijít paničku. Rychle se ovšem probral při slovech „ven“ a „Sammie.“ Dobře věděl, co to znamená.

Irena si oblékla pláštěnku, protože venku pršelo. Sammie tím nebyl ani v nejmenším znepokojen. Měl rád každé počasí, jen když s ním někdo šel ven.

Jaro s sebou přinášelo světlé večery. Venku nebyla tma, ani když se zatáhlo. Přesto si Irena až do poslední chvíle nevšimla, že je někdo nablízku. Najednou si uvědomila pohyb vedle sebe, a než stačila otočit hlavu, slyšela ostrý hlas: „Už jste zajistili nějaké umístění štěňat?“

Sammie byl nadšený a hned se vrhl ke své černé přítelkyni. Chovala se trochu odměřeně, ale nebylo to nic proti její paničce. Ta dáma vypadala, jako by právě vypila láhev octa.

Irena byla otrávená a nenamáhala se tvářit příliš vlídně. „Ne. Pracovala jsem celý týden dlouho do večera. A policisté zpravidla v práci na psy čas nemají a do vězení mi štěňata nevezmou.“

Usmála se na kulatou starší dámu. Než se ta zmohla na odpověď, Irena rychle pokračovala. „A kromě toho děti mívají vždycky dva partneři. Psů se to týká také. Jistěže se ozveme, kdyby někdo z našich známých uvažoval o psu, ale musíte se snažit někoho najít i vy. Třeba si dát inzerát.“

„To je moc drahé. Kdybyste jen věděla, kolik jsem už musela zaplatit za veterináře a žrádlo a…“

„I za nečistokrevná štěňata dostanete zaplaceno. A my nebudeme chtít nic za Sammieho otcovství. Za zdravé štěně můžete dostat až pět stovek.“

Ženin obličej se trochu vyhladil. „Tak hodně?“

„Ano. Čistokrevný wheaten teriér stojí kolem sedmi tisíc.“

„Opravdu?“

Byla to velice otravná žena! Irena cítila, že rozhovor musí ukončit dříve, než jí naruší celý páteční večer.

„Musíte mě omluvit, mám v troubě jídlo. Dám vám vědět, jakmile něco zjistím.“

Večeře byla vynikající. Lososí plátky pečené v hrubé soli, omáčka se šafránem, vařené lusky sladkého hrášku a k tomu listový salát. Ireně se znovu pozvedla nálada. Krister přinesl na zkoušku víno úplně nové značky.

„Je to Somerton. Australské. Existuje i červené.“

„K lososu je fantastické.“

Irena sama nebyla žádný znalec vína, ale během let s Kristerem hodně pochytila. „Kde jsou děvčata?“

„Jenny šla na zkoušku se svou skupinou. A pro Katarinu se stavil Micke. Zřejmě si půjčil od otce auto.“

„Jen aby jel dost opatrně! A kam odjeli?“

„Nějaký jeho spolužák oslavuje narozeniny.“

„Pojedeme pro Jenny?“

„Ne. Obě přivezou rodiče její kamarádky.“

„Bezvadné. Tak to si můžeme otevřít ještě jednu láhev!“

Chvíli před třetí zazvonil telefon. V polospánku Irena slyšela Kristera odpovídat. Najednou se posadil v posteli a nohy spustil přes okraj dolů.

„Rozumím. Přijedu co nejdříve.“

Rozespale se zeptala: „Co se děje?“

„Volali ze Sahlgrenské nemocnice. Katarina a Micke měli nehodu. Nemají žádné vážné zranění, jen je na pohotovosti ošetřili. Volala Katarina. Chce, abych pro ni přijel. Mickeho si nechají přes noc v nemocnici na pozorování. Zřejmě se trochu zranil na hlavě.“

Irena se pomalu probírala ze svého těžkého ovíněného spánku, ale tahle zpráva ji úplně probudila. Srdce jí začalo prudce bušit. Její dcera je zraněná a v nemocnici! Vyskočila z postele, ale hned zase padla zpět, protože jí podlaha ubíhala pod nohama. Vypila jednu a půl láhve vína. A to je pro unaveného člověka příliš mnoho.

Krister pochopil, jak jí je, a vybídl ji: „Zůstaň ležet. Já pro ni zajedu. Nic jí asi není, mohla si sama zatelefonovat. Jenny budit nebudeme, bylo by to zbytečné. Možná se probudí, až se vrátíme domů.“

Pohladil ji po tváři a rychle se oblékl. Irena se znovu položila, ale teď už byla úplně vzhůru. Noční můrou všech rodičů je obava, že se něco stane jejich osamostatňujícímu se dítěti. Vzpomněla si na Moniku Lindovou a její Isabell, která zmizela někde v Kodani.

Nedokázala už ležet. Vzala si župan a sešla do kuchyně. Sammie se s hlasitým pochrupováním překulil do vyhřátého důlku v její posteli.

Připravila si do šálku rozpustnou kávu, vodu ohřála v mikrovlnce a otevřela si balíček sušenek. Seděla pak s kávou u kuchyňského stolu a s nechutí žvýkala suchý plátek.

Jenny byla s večerním hraním velice spokojená. Hudební skupina předstihla její očekávání. Požádali ji, aby znovu přišla a zkoušela s nimi. Byla přešťastná a tryskalo z ní nadšení, když seděla na kraji jejich postele a vyprávěla jim. Skupina se jmenuje Pólo. Alespoň tak si to Irena pamatovala.

Ještě nestačila myšlenku dokončit, když dcera přišla dolů.

„Přihodilo se něco Katarině?“ zeptala se a zívala. Jak mohla vědět, že se její sestře něco stalo? Jde snad o příklad telepatického kontaktu mezi dvojčaty, jak se o tom někdy mluví? Nebo se to týká jen jednovaječných dvojčat? zamyslela se Irena.

„Měla jsem sen, že je Katarina smutná a stěžuje si na bolest. A také měla ovázaný obličej,“ pokračovala Jenny Irena se pokusila zakrýt překvapení a informovala ji. „Tatínek pro ni jel na pohotovost. Vybourali se s Míčkem. Není to ale nic vážného, protože ji pustí domů.“

To poslední řekla hlavně pro vlastní uklidnění. Jenny si nalila jablečný džus a namazala si plátek knäckebrotu. Obě vyskočily, když zaslechly blížící se kroky. Krister otevřel a pustil Katarinu dovnitř. Přes pravé obočí měla tlustý obvaz.

Krister se široce usmíval.

„Nic se neděje. Uhodila se do ramene a sešili jí dvěma stehy obočí.“

V sobotu snídala rodina hodně pozdě. Nálada kolem stolu nebyla nezářivější. Katarina naříkala, že ji bolí a svaly na krku, ale jinak byla celkem v pořádku

„A jak se to vlastně stalo?“ zeptala se Irena.

„Jeli jsme přes křižovatku a měli jsme zelenou. V tom okamžiku tam vjel nějaký šílenec a narazil z boku do Mickova auta. Tedy spíše do auta jeho otce. Je skoro nové. Otec bude šílet.“

„Pil něco Micke na té oslavě?“

Katarina se pokusila rozhodně zakroutit hlavou, ale se zasténáním toho nechala a chytila se za krk.

„Ne. Pil Coca-Colu, protože má šílený strach o svůj řidičák. A auto…“

„A co řidič v tom druhém voze? Byl také střízlivý?“

„Nevím. Dívala jsem se z okénka na své straně a vůbec jsem ho neviděla. Vrazil do strany řidiče. A potom jsem byla v šoku…, vůbec se nepamatuju, jak vypadal, ale v autě seděl sám. Hrozně krvácel z rány na čele. Zřejmě se praštil do čelního skla. Myslím si, že nebyl připoutaný.“

„Kdo zavolal sanitku?“

„Já. Micke měl s sebou mobil.“

„A kdy se to stalo?“

„Těsně před jednou.“

„Sestra z pohotovosti nám doporučovala, aby se ještě Katarina nechala vyšetřit u ortopeda. Mohla by s tím zraněním mít později nějaké potíže,“ dodal Krister.

„A co bude s mým tréninkem na mistrovství!“ vyhrkla Katarina.

Irena chápala co Katarina cítí, ale věděla také, že obtíže by mohly narůst, kdyby začala trénovat příliš brzy.

„Nemůžeš začít s přípravou, dokud bolest krku a ramene úplně nezmizí,“ řekla rozhodně.

„Sbohem, mé mistrovství,“ zanaříkala trpce dcera.

KAPITOLA ČTVRTÁ

„Od Stridnerové nic nedostaneme dřív než zítra a stále vůbec nevíme, kdo je oběť,“ ozval se zachmuřeně Andersson při pondělní ranní poradě.

Byli zde všichni inspektoři kromě Birgitty Mobergové a Fredrika Stridha. Ti právě vyslýchali Roberta Larssona kvůli vraždě Lennarta Kvista. Než odešli do místnosti pro výslechy, řekla Birgitta Ireně: „Na protidrogovém tvrdí, že je to pořádný darebák, ale pravda je, že za posledních sedm let neseděl. Předtím ho zavřeli za držení a prodej drog. Podezírali ho z násilného napadení, ale nešlo mu nic dokázat. Svědek se bál a mlčel. Larsson má striptýzový klub nedaleko nábřeží, který se jmenuje Wonder Bar. V posledních letech obchody rozšířil o prostituci a teď je vyšetřován v souvislosti s kuplířstvím. O tom ale zatím neví. Zřejmě ho práskla některá z jeho prostitutek. Není moudré zacházet špatně se zdrojem svých příjmů. Možná šlo o děvče, které drželo s Labanem, ale to je jen moje spekulace. Jistě to nevím.“

„Napadl ji?“

„Ano. Zřejmě pořádně. Ale na případu dělají z protidrogového. My se s nimi pokoušíme spolupracovat, ale nejde to tak rychle.“

Irena nahlédla do místnosti a pohled na vyslýchaného jí potvrdil, že s ním nebude lehká práce. Měl kolem třiceti, byl přes sto osmdesát pět centimetrů vysoký a měl asi sto kilo svalů.

Perfektně ostříhané plavé vlasy pokrývaly široká ramena. Elegantní košile, u krku nonšalantně rozepnutá, odkrývala hustě zarostlou hruď. Na krku mu visel silný zlatý řetízek. Dal by se označit za plavovlasou gorilu, až na obličej. Ten by se mohl zase použít pro reklamu na žiletky.

Oči měl studené, intenzivně modré. Vykroužené obočí ladilo s rovným nosem. Úsměv uvolněný a sympatický. Bradu s dolíčkem pokrývalo husté nazrzlé strniště.

Birgitta a Fredrik se střídali v kladení otázek. Robert Larsson byl opřený do židle, slabě se usmíval a dobře modulovaným hlasem se otázal: „A proč se na to ptáte mě? Chci mluvit se svým advokátem.“

Roztržitě pohlédl na své hodinky značky Rolex, zřejmě aby demonstroval, jak je jeho čas vzácný.

Irena tiše zavřela dveře a šla se věnovat vlastní práci. Tady se ovšem kupředu nic nepohnulo. Další pytle se zatím neobjevily, neměli nic, co by je navedlo na identitu oběti. Nenašla se žádná nová svědectví z okolí Killeviku, která by mohla mít souvislost se strašným nálezem. Během dopoledne se prostě nepřihodilo vůbec nic.

Irena odsunula kupu nahromaděných písemností. Když seděla déle u monitoru, bolela ji vždycky záda a za krkem. Proto si dělala krátké pauzy a šla si pokaždé popovídat s kolegy. Po pravdě se také v místnosti, o kterou se normálně dělila s Tommy Perssonem, cítila hodně osamělá. Zavolala mu domů, aby se poptala, jak se mu daří.

„Děkuji, je to dobré, pokud se nesnažím o skok do výšky,“ zažertoval.

„Takže to bys už třeba mohl jít do práce,“ nadhodila Irena s nadějí.

„Ne, tvému tempu bych zatím nestačil. Kýla byla hodně velká a dost mě pořezali.“

„A nevzali ti současně i slepé střevo, když už byli skoro na místě?“ napadlo ji.

„Ne. Chirurg byl střízlivý.“

*

V jídelně pro personál zdravotní pojišťovny vsadila Irena na jistotu a dopřála si párkový guláš. Po obědě už neměla žádný klid. I když to nebylo moc lákavé, napadlo ji zajet na soudní medicínu. Profesorka Stridnerová z ní nadšená nebude, ale třeba utrousí nějakou informaci o oběti. Nejobtížnější v tomto případě byl právě absolutní nedostatek informací.

Yvonně Stridnerová se zabývala pátečním nálezem. Vzduch byl stejně dusivý jako minule, ale Irena se proti tomu obrnila. Rozhodným krokem popošla k pitevnímu stolu. Když zahlédla, co tam leží, okamžitě zalitovala, ale už bylo pozdě. Profesorka zvedla hlavu a uviděla ji. „Vy jste tu zase?“ poznamenala.

Irena se pokoušela udržet pevný hlas: „Patřím k těm, co to vyšetřují.“

Stridnerová přikývla. Odřízla kousek šedivé svaloviny a vložila ji do označené nádobky.

„Pro jistotu,“ mumlala sama pro sebe.

Irena hleděla na spodní část trupu ležící na lesklém nerezovém stole. Pohlavní úd byl zcela odříznut. V otevřeném břichu nezahlédla střeva. Bylo stejně prázdné jako nalezená horní část trupu. Stehna někdo odřízl napříč asi deset centimetrů pod třísly. Lékařka na ni pohlédla: „Hned budu hotová. Můžeme jít do mé pracovny.“

Irena vděčně nabídku přijala.

„Je to neobyčejně odporné. Vrahem je patrně sadistický nekrofil,“ konstatovala patoložka.

Seděly v její pracovně o poschodí výše. Profesorka trůnila na svém drahém koženém křesle, zatímco Irena seděla na hrbolaté plastové židli pro návštěvníky. Z toho si ale nic nedělala. Hlavně že lékařka je ochotná s ní mluvit.

„Jak jste sama viděla, v trupu nezůstaly žádné vnitřní orgány. Svalovina na prsou i na hýždích byla podélně odříznuta. Na stydké kosti jsou známky hrubého násilí. Paže a nohy někdo odřízl motorovou pilou nebo něčím podobným. Ukazuje na to spousta maličkých odštěpků kostí. Hlavu oddělil mezi šestým a sedmým obratlem. I tady vrah použil motorovou pilu. Části těla nejsou odděleny s anatomickou přesností, jde o amatérskou práci. A teď se dostáváme k vnitřním orgánům.“

Lékařka se odmlčela a pohlédla zamyšleně na vypnutý monitor. Na okamžik se zdálo, že na Irenu zapomněla.

„Řez je proveden jako při pitvě, vede od prsní kosti po stydkou kost a obchází pupek. Při pitvách se to tak dělá. Mé domněnce, že vrah uměl pitvat, nahrává i vynětí všech orgánů nad pobřišnicí i oddělení orgánů pánevních. To se provádí při kompletní pitvě.“

Znovu se zamyslela, pak pohlédla na Irenu a pokračovala ostrým hlasem: „Naproti tomu odříznutí svaloviny a pohlavních orgánů o pitevních znalostech nesvědčí.“

„Takže si myslíte, že vrahem byl člověk znalý obdukční práce?“

„Ano. Nebo mohlo jít o zkušeného lovce. Orgány jsou vyňaty velmi profesionálně.“

„Ale hlava, paže a nohy tak dobře odděleny nejsou.“

„Ne. To mohl udělat naprosto kdokoliv dobrou pilou.“

Přerušila se a hluboce se nadechla. „Jenomže kdokoliv to neudělal.“

„A kdo tedy?“

„Někdo výjimečně hnusný. Někdo, kdo potřebuje mrtvá těla. A aby je měl, musí nejdřív zabíjet. A tak to dělá.“

„Myslíte, že to byl muž? Nemohla to být žena?“

„Četla jsem o tom v odborné literatuře.“ Zvedla se a šla ke knihovně, která pokrývala celou stěnu za jejím křeslem. Vytáhla několik knih a s bouchnutím je položila na psací stůl.

„O víkendu jsem si je prošla.“

Irena zahlédla tituly: Der nekrotope Mensch a Sexual homicide Patterns and Motives.

„Ptáte se, jestli mohla vraždit žena. S největší pravděpodobností odpověď zní ne. V literatuře jsou popsány stovky případů sadistického čtvrcení mrtvol, ale v žádném z těch případů nebyla pachatelkou žena. Snad by se mohla zúčastnit, ale i to je nanejvýš nepravděpodobné.“

Yvonne Stridnerová se odmlčela a na štíhlém nose si poopravila zelené obroučky brýlí.

„Už když jsem na stole měla horní část trupu, získala jsem podezření na sadonekrofilního vraha. Jsou dva typy pachatelů, kteří své oběti rozřezávají. Jedni se potřebují zbavit těla a zamezit identifikaci mrtvoly. Druzí hanobí mrtvé tělo pro vlastní sexuální uspokojení. Mezi těmito dvěma typy není žádná podobnost.“

Významně poklepala na knihy a znovu se na chvíli odmlčela.

„U této oběti je něco hodně neobyčejného, a sice to, že jde o muže. To se stává zřídka. Téměř vždy zavraždí muž ženu. I když výjimky existují. Nalezla jsem případ amerických sourozenců, kteří zavraždili přes třicet mladých mužů. Sadonekrofilové oběti rozčtvrtili a zbytky těl zahrabali do země na svém ranči. Odřezali svalstvo a úhledné porce dali do mrazáku. U tohoto typu vrahů není kanibalismus nijak neobvyklý.“

„To mně připadá jako americký horor,“ ozvala se Irena.

Pocit nevolnosti, který ji přepadl hned, když přišla na patologii, ještě zesílil.

Lékařka pokračovala: „Velice mě znepokojuje, že se tento typ vyskytl u nás. Je na štěstí opravdu neobvyklý. Znamená to ovšem, že vrah bude v zabíjení pokračovat.“

„Jedna oběť mu nestačí?“

„Ne. Rozřezání a zhanobení těla povzbudí jeho fantazii. Po svém činu se cítí dobře.“

„A je si vůbec vědom toho, co dělá?“

„Ano. Stejně, jako bude i při příštím činu. Kdykoliv může znovu udeřit.“

Irena začínala chápat, proč se jí právě tento zločin od samého začátku tak dotýkal. Instinktivně cítila vrahovu absolutní bezohlednost. Na tento typ zločince nebyla zvyklá. Ani nikdo jiný z jejich skupiny.

„A je psychicky nemocný?“

Doktorka Stridnerová svraštila obočí a dlouze na ni pohlédla.

„Ne tak, aby bylo možné stanovit psychiatrickou diagnózu. Nejčastěji takoví lidé vypadají skoro normálně. Podotýkám, že skoro. Protože kdyby je člověk vyšetřoval blíže, nalezl by některé shodné osobnostní rysy. Obvykle jsou osamělí. Bývají příjemní a zdvořilí, když s nimi člověk mluví, ale nenavazují hlubší přátelství. Málokdy ukazují sklon k násilí, ten potlačují v nitru. Mají bohatou fantazii, kterou živí násilím v knihách a filmech. Zpočátku si sadismus často vybíjejí na zvířatech. Jejich sexuální život je chudý. Nezřídka bývají impotentní a uspokojí je až masturbace nad mrtvým tělem.“

Irena horečně přemýšlela, jestli se na něco důležitého nezapomněla zeptat.

„Jestli jsem vás správně pochopila, tak vrah je pravděpodobně homosexuál.“

Stridnerová odmítavě zavrtěla hlavou. „Ne nutně homosexuál. Často jsou sexuálně ambivalentní. Jak jsem řekla, jejich sexualita bývá bezzubá. Navenek působí asexuálně. Mohou udržovat homosexuální vztahy, ale obvyklý je fetišismus nebo třeba transvestismus. Hledají. Teprve rituály nad mrtvými těly naplní jejich fantazii a oni se začnou cítit dobře. Pocítí absolutní moc. Nikdo jim nemůže být tak vydán na pospas jako mrtvý člověk.“

„Mohla bych vás o něco poprosit?“

„Záleží na tom, co by to bylo.“

„Nepřišla byste zítra ráno na schůzku naší skupiny? Scházíme se v osm. Je nesmírně důležité, aby i moji kolegové slyšeli to, co teď právě já.“

„Nemůžete jim to říct sama?“

„Ne. Polovinu určitě zapomenu a nedovedla bych zodpovědět žádné jejich otázky. A myslím si, že by nějaké jistě měli. S takovým typem vraha nemáme ani nejmenší zkušenost. A vy toho víte tolik!“

„No, je to opravdu hodně zvláštní případ. Tak zítra v osm přijdu.“

Irena poděkovala a zvedla se k odchodu. Patoložka ji ještě zastavila: „Vezmu s sebou obrázek tetování. Bude už hotový.“

V úterý přesně v osm ráno doktorka Stridnerová začala. Všichni inspektoři spolu s komisařem Anderssonem byli na svých místech. Už jen to, že se na policii dostavila osobně, bylo dostatečným znamením důležitosti případu. Tiše seděli a poslouchali s rostoucím neklidem. Portrét vraha dostával zřetelnější kontury, ale nikomu se to, co spatřovali, nelíbilo. Stridnerová jim malovala opravdu hrůzný obraz.

Na zakončení se zeptala: „Máte nějaké otázky?“ Birgitta zvedla ruku.

„Proč vrah odřízl prsa oběti ve dvou kruzích, jako by šlo o ženu?“

„Elipsovitě. Má to zřejmě něco společného se sexuální ambivalencí tohoto typu vraha. Nevíme, co prožívá při rozřezávání oběti. Pouze to, že tím způsobem ventiluje své silné vnitřní nutkání a živí fantazii. U všech obětí je násilí vždycky směrováno na pohlavní orgány, prsa a konečník. Vždycky.“

„A proč?“

„Souvisí to pravděpodobně s potřebou ovládat. Pokořit. Získat absolutní moc nad obětí.“

„Fuj,“ ozval se nahlas a zřetelně Andersson. Stridnerová na něho ostře pohlédla, ale mlčela. Irena měla také otázku. „A co se můžeme dovědět o oběti? Jde o specifický typ lidí?“

„Nejčastějšími oběťmi jsou ženy. I když existují výjimky. Včera jsem vám vyprávěla o případu sourozenců v USA, kteří zavraždili a rozřezali přes třicet mladých mužů a zbytky těl zahrabali na svém ranči. Když je identifikovali, ukázalo se, že většina z nich jsou homosexuální prostituti. I mezi ženami to bývají nejčastěji prostitutky. To neznamená, že by sadonekrofilní vrahy přitahovaly právě prostitutky, nepreferují žádný typ žen. Potřebují jen mít mrtvé tělo a tím nejjednodušším je vzít na odlehlé místo právě prostitutku. Pak s ní vrah může naložit tak, jak si přál od začátku. Vraždit a čtvrtit.“

Ozval se Fredrik Stridh: „Jak běžný je tento typ vraha?“

„Velmi výjimečný. Ve Švédsku se během dvacátého století objevilo jen několik podobných případů. Rozřezání mrtvých těl je běžnější, těch případů byla v posledních třiceti letech asi desítka. Jenomže tehdy se vrah potřeboval těl po částech zbavit a nezhanobil je tak brutálním způsobem. Z praktických důvodů obvykle oddělí vrah končetiny a hlavu, aby mohl části vložit do tašek nebo pytlů. Prostě jen proto, aby je mohl odnést a ztížit identifikaci.“

„Jak praktické…,“ mumlala Birgitta. „Dělá se mi zle.“ Irena souhlasně přikývla.

Andersson vypadal zamyšleně, ale ticho nakonec přerušila zase patoložka.

„Zítra jedu do Londýna na velké lékařské sympozium. Poptám se kolegů, jestli se u nich třeba neobjevil podobný případ.“

„To by bylo… dobré,“ dostal ze sebe Andersson.

„Jistě,“ opáčila doktorka a současně se zvedla.

Otevřela elegantní aktovku a vytáhla velkou obálku. „Tady je namalované to tetování.“

Podala ji Anderssonovi, kterého po několika vteřinách napadlo, že by měl poděkovat.

Ale už bylo pozdě. Lékařčiny kroky zaznívaly z konce chodby.

Rudý jícen dráčka byl pootevřený. Mezi ostrými zuby mu vězel konec vlastního ocasu. Oči mu svítily jako rozžhavené smaragdy a drápy byly připravené vyrvat vnitřnosti každému, kdo by se přiblížil. Silné a pružné tělo bylo pokryto rudými, modrými a zelenými pancéřovými šupinami. Drak byl obtočen do kruhu kolem mystického písmene.

Stridnerová ho označila jako ypsilon otočený vzhůru nohama. Nebo možná ještě spíše vidlice s dvojitým přeškrtnutím. Jednou tam, kde se vidlice rozdělovala, a po druhé uprostřed násady. Celá vyšetřovací skupina si myslela, že to je zřejmě čínské písmeno. Pro jistotu byl Hannu pověřen, aby kontaktoval göteborskou univerzitu a nalezl někoho, kdo byl obeznámen s čínským písmem, případně aby se zeptal na čínském konzulátu. Hannu přikývl.

„Nechte udělat barevné kopie. A potom obejděte všechny, kdo se ve městě zabývají tetováním. Ale nevraťte se mi sem s kroužkem v nose! Haha,“ žertoval Andersson.

Nikomu dalšímu to nepřipadalo přespříliš zábavné, ale zdvořile se usmívali a ujišťovali, že takovému pokušení nepodlehnou.

Birgitta a Fredrik měli dosud co dělat s výslechy v souvislosti s vraždou Labana. Bylo to hodně obtížné, protože Richard si opatřil alibi. Dvě z jeho děvčat z Wonder Baru se zaručily, že právě tou dobou se s ním koupaly ve vířivce. A protože žádný svědek nebyl ochoten potvrdit něco jiného, bylo dost obtížené držet Roberta Larssona dál ve vyšetřovací vazbě.

Irena, Jonny a Hannu si rozdělili sedm göteborských salonů. Na Irenu připadlo Tattoo Tim a MC-tattoo.

Protože MC-tattoo bylo nejblíže, rozhodla se Irena začít právě tam. Našla si místo k zaparkování a rychlou procházkou přešla přes Rosenlundský kanál. Větve vysokých kaštanů byly obsypané dosud nerozkvetlými pupeny, které vypadaly jako svícny. Pod stromy zářila barevná kaskáda tulipánů a narcisů. Napadlo ji, že je jen, co by kamenem dohodil od Květinového kopce. Laban byl zavražděn v době, kdy okolí kanálu bylo nejkrásnější. Pokud by mu to ovšem mohlo být nějakou útěchou, o čemž Irena silně pochybovala.

Sama by utěšit potřebovala, když se blížila k MC-tattoo. Před vchodem byly zaparkované dva těžké motocykly. Dalo by se říct, že si s lety vypěstovala na motorky pořádnou fóbii. Samozřejmě, ne bez důvodu, protože před pár lety zažila velice nepříjemnou konfrontaci s Hells Angels. Musela být dokonce hospitalizovaná a z hlubokého psychického traumatu se dostávala dost dlouho. Myslela si, že je z toho už venku, ale když zahlédla nablýskané stroje, nejraději by se obrátila a utíkala pryč. S velkým přemáháním otevřela dveře a vstoupila dovnitř. Místnost vyplňoval ostrý zvuk. Hubený muž s vyholenou hlavou seděl na stoličce a jinému, do pasu svlečenému muži, malým vrtáčkem soustředěně vrýval do ramene barevný obrazec. Když se za Irenou zavřely dveře, zvuk zmlkl a ten hubený se zeptal: „Budete chtít růžičku na hýždi nebo motýlka na rameno?“

Tetovač si svítil na práci silnou lampou, ale zbytek místnosti se topil v polotmě, proto Irena při svém příchodu druhého sedícího muže neviděla. Jeho smích ale uslyšela a snažila se pohledem proniknout tmou. Rychle zase pohlédla zpět a vyschlo jí v ústech. Jen samotný pohled na ně mohl i nejlepšímu vyšetřovateli způsobit bezesnou noc. Oba byli hodně silní, na hranici tloušťky, ale očividně mnoho hodin věnovali posilování.

Ten, který se právě nechával tetovat, měl dlouhé vlasy svázané do ohonu, možná i proto, aby teď nepřekážely. Zřejmě se pracuje na posledním volném kousku jeho těla, napadlo Irenu. Oblast od konečků prstů přes ramena a celou horní polovinu těla už měl potetovanou. Představoval chodící katalog vzorků od těch nejjednodušších až k hodně složitým, provedeným v několika barvách. Ty Irenu zajímaly, takže se vzmužila a ozvala se oficiálním tónem. „Ne, nejsem tu kvůli tomu, abych se nechala tetovat.“

Vytáhla policejní legitimaci a mávla jí před nosem majiteli salonu.

„Jsem kriminální inspektorka Irena Hussová.“

Málem se jí zastavilo srdce, když ten druhý řekl: „To jméno znám…, jen si nemůžu vzpomenout odkud.“

„Nemyslím. Zatím jsme se nesetkali,“ odpověděla krátce.

Cítila, jak jí pulz buší až v uších. Rychle pokračovala: „Chci o něco požádat. Týká se to nálezu torza těla v Killeviku. Dosud nevíme, kdo je oběť. Má ale na pravém rameni toto tetování. Nevíte, kdo ho mohl dělat? Nebo třeba, kdo je ten muž?“

Teď se na ni pozorně zadívali všichni tři. Podala majiteli obrázek vytetovaného dráčka. Opatrně ho vzal za růžek. Teprve potom si Irena povšimla, že na rukou má tenké plastové rukavice. Dlouho obrázek mlčky prohlížel. Další muži natahovali krk, aby se také mohli podívat. Irena trochu nervózně hleděla na stěny, které byly vytapetované různými motivy tetování. Při zběžném pohledu se zdálo, že jsou tam ponejvíc orli, lebky a americké vlajky.

Nakonec se tetovač ozval: „Tohle musel dělat skutečný mistr. Je to úplné umělecké dílo.“

V hlase mu zazněl obdiv.

„Nenapadá vás někdo?“ zeptala se Irena.

„Netuším. Ale nemyslím si, že někdo ve Švédsku.“

„Proč?“

„Podle motivu. Znaménka uprostřed. Je to nešvédské. Dráček vypadá… asiatsky. Je ten muž Asiat?“

Ireně chvilku trvalo, než pochopila, že mluví o oběti.

„Ne. Je to tmavovlasý běloch,“ řekla nakonec.

Tetovač se ještě jednou dlouze na obrázek zahleděl a pak ho se zavrtěním hlavy vrátil.

„Sorty. Jediné, co k tomu mohu říct, je to, že takové tetování zabere spoustu času. Nedá se vytvořit o přestávce na kafe.“

„Jako to, co vyrábíš na mně?“ zažertoval tetovaný muž.

Všichni tři se hlučně rozesmáli. Irena si vzala obrázek a zamířila ke dveřím. Právě když vycházela na chodník, slyšela, jak ten druhý muž vybuchl: „Zatraceně! Už vím, kdo to je! Pamatujete se na ten rambajs před několika lety v Billdalu?“

Irena rychle zabouchla dveře a spěchala ke svému autu.

Tattoo Tim měl zavřeno. Podnik se nikdy neotevíral před jednou odpoledne, podle sdělení na vnitřním sklu dveří. Pak tam ještě stálo, že nezavírají před dvacátou první hodinou. Irena se tedy rozhodla, že si nejdřív zajde na oběd.

V Linného ulici leží spousta útulných restaurací všeho druhu. Vešla do italského podniku a dostala prázdný stůl u okna. Než jí přinesli jídlo, hleděla oknem ven na hustou dopravu a nové domy na druhé straně ulice, postavené v honosném stylu. Přízemí vyplňovaly elegantní obchůdky.

Čerstvý nákyp se slaninou a sýrovou omáčkou svůdně voněl. Křupavý salát a ledové nízkostupňové pivo si dala jako poslední chod oběda. Číšníkovu nabídku aperitivu před jídlem odmítla. Martin Luther v jejím podvědomí jí šeptal přímo do ucha, že alkohol se k obědu nehodí. Možná právě proto na okamžik pocítila pokušení, ale rychle ho přemohla. Luther má rozhodně pravdu. Jako vyšetřovatelka si přece nemůže dovolit, aby jí byl z dechu cítit alkohol. To by velkou důvěru nevzbuzovala.

Vypila ještě několik šálků kávy a bylo skoro půl druhé, když vyšla ven.

U Tattoo Tima seděla mladinká dívka s otevřenými ústy. Mladý muž s obarvenými černými vlasy ji pevně uchopil za jazyk. Aby mu nevyklouzl, měl ho obalený do hadříku. S velkým nástrojem, připomínajícím kleště, ji štípl do konečku.

„Ati,“ vykřikla dívka.

Muž povolil sevření a podal jí zrcátko. Držela si ho před obličejem a vyplázla jazyk. Na špičce se třpytil stříbrný kroužek.

„Skvělé,“ vydechla nadšeně.

„Cool,“ souhlasil muž.

Vyměnili si peníze a dívka vyplula ze dveří. Teď teprve si muž povšiml Ireny, která na něho už chvíli fascinovaně hleděla.

Byl dost malý a vyzáblý. Na nohou měl silné černé šněrovací boty, které mu jistě přidaly nějaký centimetr do výšky. Černé kožené kalhoty měl upnuté kolem hubených nohou a v pase přepasené širokou šerpou. Bylo štěstí, že mu kalhoty tak těsně přiléhaly, protože jinak by mu jistě klouzaly dolů pod tíhou opasku, osázeného ostrými nýty. Na sponě měl lebku s průměrem snad deset centimetrů. Také velká kožená vesta byla bohatě posázena kovovými ozdobami. Pod ní vykukovalo špinavé tričko s nápisem „fuck you“. Paže měl pokryté tetováním, stejně jako krk. Přes čelo mu běžela vytetovaná indiánská čelenka v rudé a černé barvě. V každém uchu měl aspoň deset kroužků různé velikosti a obočí propíchané několika stříbrnými tyčinkami s nýtky.

Ale oblast brady Ireně opravdu vyrazila dech. Vypadalo to, jako by měl pod vlastními ústy ještě jedna sestavená z ostrých hrotů. Ten, kdo by ho náhodou chtěl políbit, by si to měl raději napřed dost dobře rozmyslet.

„Co chcete?“ zeptal se nepřátelsky.

„Dobrý den. Jsem kriminální inspektorka Irena Hussová a ráda bych se vás na něco zeptala.“

Začala vytahovat obrázek dráčka, když jeho hlas přeskočil do falzetu a zarazil ji.

„Jděte pryč! Ven!“

„Ale proč? Chtěla bych vás jen poprosit o pomoc. Jde o vraždu,“ dodala, aby vzbudila jeho zvědavost.

Nespustil z ní pohled, ale mlčel. To jí dodalo odvahu.

„Jistě jste slyšel o těch kusech těla, které byly nalezeny v Killeviku. Stále ještě nevíme, kdo byla oběť, ale byl to muž a na pravém rameni měl toto tetování.“

Podala mu obrázek, po kterém proti své vůli sáhl. Dlouze na něj hleděl a pak poznamenal: „Skvostné.“

„Mohl to udělat někdo v Göteborgu?“

Zavrtěl hlavou. „To sotva.“

„Mluvila jsem s majitelem MC-Tattoo. Myslí si, že to musí být něco asiatského. Také vám to tak připadá?“

„Přesně. Japonské.“ Irena se překvapila. „Ne čínské?“

„Ne. Je to japonské.“

Podal jí zpět obrázek a dal zřetelně najevo, že audience skončila.

„Tetování je tedy neobyčejné. Mistrovsky provedené. Jeho zhotovení zabralo více dní. Patrně nepochází ze Švédska. Motiv je typicky asiatský a podle jednoho z těch mládenců nepochybně japonský. Zapomněl jsem na něco?“ zeptal se komisař Andersson.

Komisař, Irena, Jonny a Hannu seděli v jeho pracovně. Bylo krátce před pátou a všichni shrnuli své poznatky z tohoto dne.

„Písmeno je japonské,“ poznamenal Hannu. „Víš to jistě?“ zeptal se Jonny.

Ostatní se na něho vyčítavě zahleděli. Jedině on si troufl zpochybňovat Hannuova tvrzení.

„Ano. Označuje to muže.“

„Muže?“ zopakoval komisař přemítavě.

„A proč by si někdo nechal vytetovat, že je muž?“ zamyslela se Irena.

„Třeba vypadal hodně zženštěle, takže to potřeboval. Jako označení zboží pro Japonce,“ šklebil se Jonny.

Irenu už dlouho ze srdce otravovalo Jonnyho pitomé žertování. Ignorovala jeho vložku a pokračovala: „Ale dráček je speciální a nádherně provedený. Určitě nám něco napoví.“

Tetování by je mělo dovézt k identitě oběti. Nebo snad ne? Když se nad tím zamyslela, tak úplně jistá si nebyla. Neznali ani mužovu národnost. Rovněž nevěděli, kde bylo tetování provedeno. Neměli tušení, kde nebo jak zemřel. Na vteřinu jí proletělo hlavou, že to vlastně ani vědět nechce. Ale přirozeně, že chtěla. Je přece policistka.

„V jednom ze salonů, které jsem navštívil já, mi řekli, že tetování mohlo být uděláno v Kodani nebo v Londýně,“ ozval se Jonny.

„Anebo pochází odněkud z Asie,“ poznamenal pochmurně komisař.

„Ale my přece víme, že ten muž Asiat nebyl. To možná mluví proti tomu, že byl tetován v Asii,“ namítla Irena.

„Dnes se tak cestuje, že nemůžeme vyloučit vůbec nic,“ mínil Jonny.

Andersson se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Myslím si, že je na čase pustit ten obrázek do novin. Když ho dnes poskytneme novinářům, vytisknou ho zítřejší deníky. Někdo by ho mohl poznat vzhledem k tomu, že jde o tak neobvyklou práci.“

„Je divné, že ho nikdo nepostrádá,“ uvažovala Irena. „Mladého muže v nejlepších letech.“

„Určitě to nemůže být Švéd,“ napadlo Jonnyho.

„Teď jsi řekl něco důležitého. Měli bychom obrázek dráčka poskytnout Interpolu. Může být hlášen jako pohřešovaný v některé jiné zemi,“ řekl Andersson. „Budu Interpol kontaktovat zítra odpoledne, pokud se do té doby někdo nepřihlásí,“ dodal.

Než Irena odcházela domů, brnkla ještě Tommymu, jak se mu daří.

Telefon zvedla jeho desetiletá dcera. „Perssonová.“

„Ahoj, Sáro. Tady je Irena. Máš tam někde tatínka?“

„Ne, šel se na chvíli projít, aby si trochu zvykal.“

„Nechodí se mu dobře?“

„Jde mu to ztuha. Je pravda, že se Sammie stal tatínkem?“

Irena to málem popřela, ale v poslední vteřině si uvědomila, že je to skutečně tak.

„Ano. Má tři štěňátka. Jednoho kluka a dvě holky.“

„Jé. Jak jsou staří?“

Irena se znovu musela zamyslet. A současně ji i něco napadlo.

„Štěňátka budou mít pět týdnů. Jsou ukrutně sladká,“ zacvrlikala.

„Směla bych se na ně podívat? Šlo by to?“

„Ale jistě. Vezmi tatínka, když teď nechodí do práce, a přijďte k nám, ale napřed zavolej. Štěňátka jsou u své psí maminky, tak to musíme s její paničkou dohodnout.“

„Jé!“

Rozloučily se a zavěsily. Irenu zahryzaly výčitky svědomí, protože Tommy je její nejlepší přítel. Ale teď bylo nejdůležitější opatřit pro pejsky dobrý domov.

„Myslím, že si Lenny vezme jedno štěně,“ řekl Krister.

Bylo pozdě večer a leželi už v posteli. Lenny byl kuchař v restauraci, kde v kuchyni šéfoval Krister.

„A nemá už jednoho psa? Foxteriéra?“ ujišťovala se Irena.

„Ano. Nebo spíš ne. Před měsícem jim umřel. Děti po něm hrozně truchlí a Lenny s manželkou také. Rozhodli se, že si pořídí nového psa, a já jsem jim nabídl jedno štěně. Asi budou mít zájem a nevadí jim, že není čistokrevné.“

Irena trochu zaváhala, jestli má říct o svém pokusu umístit jedno ze štěňat. Nakonec se svěřila: „Také jsem jedno semínko zasela.“

„Ano? U koho?“

„Mluvila jsem se Sárou, prostřední z Tommyho dětí.“

„Přece vždycky říkal, že psa nechce! Bude na tebe naštvaný.“

„Počkáme, až ho uvidí. Jsou to nádherná štěňátka.“

„To jsou přece všechna štěňata!“

„Ano. Takže teď jde o to, aby je viděli co nejdříve.“ Krister se zasmál a překulil se na stranu své manželky.

KAPITOLA PÁTÁ

Obrázek tetování byl na předních stranách všech deníků. Při každém zazvonění telefonu se Ireně zrychlil pulz. Teď se snad doví, kdo je ten rozčtvrcený muž!

Ale za celý den se neobjevil jediný použitelný tip. Volala spousta obvyklých bláznů, kteří se ozývají pokaždé, když policie potřebuje pomoc. „To já jsem rozsekal toho muže! A tak? Vy mě ještě neznáte? Já jsem přece také zastřelil Olofa Palmeho!“ nebo „Toho chudáka zavraždil můj soused! Dělá každou noc doma hrozný kravál a my vůbec nemůžeme spát. A také se tam někdy perou. Jistě rozřezal jednoho ze svých opilých kamarádů. Musíte mi věřit. A o co své tvrzení opírám? Vypadá zákeřně!“

Bylo hrozně únavné poslouchat podobné řeči, ale všechno se muselo zaznamenat a ověřit.

Druhá část skupiny měla jiné problémy. Svědkyně, která udala Roberta Larssona, už nechtěla svědčit. Najednou tvrdila, že vlastně žádné výhrůžky vůči Labanovi neslyšela a své vlastní zranění si způsobila pádem ze schodů. To ostatně tehdy řekla i na pohotovosti.

Připustila, že odevzdávala Robertovi svůj výdělek za prostituci. A že prý se mu chtěla pomstít, protože žárlila a dostala na něho vztek kvůli tomu, že měl ještě další děvčata.

Přes tvrdý nátlak vyslýchajícího už tuto verzi nezměnila a na novém příběhu trvala. Nikdo nepochyboval o tom, že jí hrozí nebezpečí, přestože se ji policie svými chabými možnostmi snažila ochránit. Dostalo se jí už náznaků a bylo jí jasné, že to bude vážné.

Celé vyšetřování proti Robertu Larssonovi splasklo jako mýdlová bublina. Bez svědka mu nešlo dokázat vůbec nic. A jiný svědek Labanovy vraždy se neobjevil. Larsson musel být propuštěn z vyšetřovací vazby a práce vyšetřovatelů byla k ničemu.

„Musíte ho zadržet jako Capona,“ poznamenal komisař.

„Al Capona?“ nechápal Fredrik.

„Koho jiného? Toho nakonec dostali za daňové podvody To je ten největší problém mafiánů v drogové branži a obchodu s bílým masem. Výdělky jsou obrovské a je stále těžší všechny peníze vyprat.“

„Sexuální průmysl ve Spojených státech vynáší ještě více než narkotika. A riziko trestního stíhání je nižší,“ připojila se Birgitta.

„Jak to, že je riziko menší?“ zajímalo Irenu.

„Nikdo nemá chuť se v tom hnoji vrtat a trochu namočený je kdekdo. A víme přece, jací jsou Američani, když jde o sex. Sebemenší náznak sexuálního skandálu známé osobnosti nebo politika budí ohromné pohoršení,“ vysvětlila Birgitta.

„Všechno musí být na povrchu čisté, bez poskvrnky. A co je za fasádou, o to se nikdo nestará,“ souhlasila Irena.

Fredrik seděl opřený do židle a zíral bez hnutí do stropu. Teď se zvedl a ozval se se svou obvyklou energií: „Promluvím si znovu s Annikou Nilzénovou z protidrogového. Třeba by nám mohl pomoct někdo z hospodářské kriminality a pohrabat se v Robertových financích. V každém případě musí peníze prát prostřednictvím svého klubu.“

„To je jisté,“ souhlasil Andersson.

Vypadal trochu odtažitě a skládal si vlaštovku. Irena viděla, že papír je kopie tetování.

„Budeme kontaktovat Interpol?“ zeptala se.

Andersson přikývl. Pokusil se narovnat složený papír, ale byl už příliš pomačkaný Ještě štěstí, že kopií bylo více.

„Pošlu dotaz na tetování zítra ráno. A potom už musíme jen čekat.“

„Zítra je svátek. To se asi nikdo neozve. A v pátek bude mít každý volno. Potom je víkend. Zřejmě se nic nestane před pondělkem,“ poznamenala Birgitta.

Měla úplnou pravdu. Do pondělí se nedělo nic, ale zato pak toho bylo hodně najednou.

Na pobřeží se neobjevily žádné další pytle. Bylo rozhodnuto, že budou pátrat ještě dva dny a pak skončí. Dva týdny musí stačit. V pondělí na ranní poradě po svátku Kristova nanebevstoupení nepřišel komisař s ničím novým a rázně všechny odeslal do terénu.

Irena byla šťastná, že se znovu objevil Tommy. Cítil se dobře, ale stále ještě chodil hodně ztuha. Když se vrátili do společné kanceláře, ozval se: „Ty jsi se Sárou mluvila o Sammieho štěňatech?“

Irena se snažila o nevinný tón. „Ptala se mě, jestli je pravda, že je Sammie otcem a…“

„A ty jsi ji hned pozvala, aby se na ně přišla podívat.“ Irena mlčela. Znal ji až příliš dobře. „Mluvili jsme o tom na rodinné radě. Čtyřmi hlasy proti jednomu se rodina rozhodla, že přijedeme k vám a půjdeme se na štěňátka podívat.“

Irena stěží věřila svým uším. Že by Tommy souhlasil s návštěvou? A se čtyřmi hlasy proti jednomu už bylo téměř rozhodnuto. Snažila se utajit své nadšení a neutrálně se zeptala: „A kdy byste chtěli přijít?“

„Zítra večer.“

„Zavolám té paní a zeptám se jí. Kristerův kolega má také o jedno štěně zájem a…“

„Já bych jen rád zdůraznil, že tvůj kolega opravdu zájem nemá. Pouze jsi probudila zájem rodiny ovlivněním dítěte. To je velký rozdíl.“

Panebože, ten je otrávený! Jenomže má úplnou pravdu, to si musela Irena přiznat. V tom okamžiku ji zachránil telefon. Sotva stačila zvednout sluchátko, už slyšela břitký hlas Yvonně Stridnerové.

„Tady je profesorka Stridnerová. Mám zajímavé novinky z Londýna.“

Ireně trvalo několik vteřin, než si vzpomněla, že doktorka byla v Anglii na lékařském sympoziu. „To je skvělé. Tady se neděje vůbec nic.“

„Já vím. Ale já něco mám. Na kongresu se hovořilo o našem případu a o tom, proč nemohlo jít o sebevraždu, nýbrž o vraždu. Moji přednášku hodnotili velice vysoko a měla hojnou návštěvnost… potom jsem je požádala o pár minut pozornosti. Tetované torzo jsem jim podrobně popsala. Většina kolegů se samozřejmě s tímto typem vraždy už setkala, ale nikdy nebylo tělo tak silně zprzněno a zbaveno vnitřních orgánů. Musím říct, že to všem připadalo velice zajímavé. A pak ke mně přišel jeden dávný přítel a kolega. Jmenuje se Svend Blokk a je profesorem soudní medicíny ve fakultní nemocnici v Kodani. Svend se zmínil, že před dvěma lety měli velice podobný případ. Tedy, dost podobný, protože nějaký rozdíl tu je. Jejich obětí byla prostitutka.“

„Chcete říct, že rozřezání těl bylo podobné?“

„Identické.“

Irena horečně uvažovala. „A našli všechny části těla?“

„Ne. Ale Svend si nebyl úplně jistý. On sám to tehdy neprošetřoval. Ale prý vraha nikdy nenašli, navzdory obrovskému úsilí.“

Doktorka Ireně dala adresu a telefon na doktora Blokka a zavěsila. Hned všechno začala rozčileně vyprávět Tommymu, ale odmítavě na ni zamával.

„Ušetři si to pro ostatní. Mne Andersson nasadil na Jacka Rozparovače. Už se zase pokusil vraždit. Čtvrtá oběť v centru města. I tato žena je mladá. Chtěla po nějaké oslavě přespat u rodičů. Vrah ji napadl na schodišti jejich domu na Vasově ulici.“

„O tom já vůbec nevím. Kdy se to stalo?“

„Kolem druhé v noci ze soboty na neděli.“

„A mohla ho oběť nějak popsat?“

„Ano. Popis souhlasí s tím, co udaly předchozí ženy. Švédsky mluvící muž středně vysoké postavy s punčochou přes hlavu. Dvě z nich si myslí, že byl spíše hubený, dvě se shodují, že měl běžnou stavbu těla.“

„Stejný postup?“

„Ano. Znásilnění pod pohrůžkou zavraždění. Nakonec ženu pořezal nožem na břichu a stehnech. Zranění neohrožuje život, ale jizvy jim zůstanou.“

„Jak to, že o tom nebylo nic v novinách?“ divila se Irena.

„Podle psychologa útočí právě proto, aby na sebe upoutal pozornost.“

„Jenomže když se o tom nic neví, je větší riziko dalšího násilí a příští oběť může i zabít. Asi bychom měli alespoň varovat všechny ženy, které se o víkendu pohybují v noci kolem Vasovy ulice.“

„Jsou tam posílené hlídky. A já snad s tím vyšetřováním pohnu.“

„Myslíš si, že by byl schopen takového činu jako ten vrah z Killeviku?“ Tommy se zamyslel.

„Ne. Mám spíš pocit, že své oběti zabít nechce. Že si jen přeje, aby byly poznamenané a hodně trpěly. Kdyby je zabil, nemohly by už povídat, co strašného jim udělal.“

Irena zvedla oči k nebi. Jenom aby trpěly…

Její tetované torzo mluvit nemohlo, ale nalezené části vypovídaly o výjimečné nebezpečnosti a krutosti vraha, který čekal na svou další oběť. Katovo sdělení bylo jasné.

Den plynul v rutinní práci. Irena zastihla psí paničku a dohodla s ní, že příští večer kolem šesté se přijdou podívat zájemci. Začala se právě oblékat, když do místnosti vrazil funící komisař. Obličej měl rudý rozčilením.

„Ozvala se Kodaň!“ vykřikl triumfálně.

„Vzpomněl si ten přítel Stridnerové ještě na něco dalšího?“ zeptala se Irena.

„Ne, ten profesor ne. Volali z policie. Kolega!“

„A co řekl?“

„Ten vytetovaný dráček je vývěsní štít!“

Irena zachytila šéfův pohled. Nepřeskočilo mu náhodou?

Andersson přesně věděl, co ji napadlo, a pokusil se vyjádřit srozumitelněji.

„Volala policejní komisařka Beata Bentsenová z Kodaně. Řekla mi, že obrázek, který jsme poskytli pro Interpol, dobře znají a že je to jeden vývěsní štít.“

Irenu pořádně zašimralo. Konečně slibný začátek.

„A o jaký obchod jde? Asijské potraviny?“

Anderssonův obličej tmavl rozpaky.

„To… to nevím. Měl jsem potíž rozumět dánštině v telefonu. Ale tohle jsem pochopil.“

Zmlkl a zamyslel se.

„Někdo tam musí zajet. Třeba bychom mohli mluvit s vyšetřovatelem vraždy i s komisařkou. A také se ovšem podívat na ten štít. Třeba nám pomůže s identifikací oběti.“

Irena přikývla a souhlasně mumlala: „Ano, někdo by tam měl zajet…“

„Dobře. Takže tam zítra pojedeš.“

„Zítra? Já ale…“

„Do Dánska nepotřebuješ pas. Domluv se s komisařkou Bentsenovou.“

Andersson vytáhl z kapsy pokrčený lístek a přistrčil ho Ireně. Sáhla po něm s pocitem, že padla do léčky.

Hlas komisařky Bentsenové zněl v telefonu velice přátelsky, ale bylo cítit, že hodně spěchá. Omluvila se, že je celý týden na semináři pro vedoucí pracovníky policie. Přednášky končí odpoledne ve čtyři hodiny a potom by se s Irenou mohla setkat. To se jí výborně hodilo, neměla by žádný spěch. Před odjezdem toho ještě chtěla hodně zařídit.

Nejdřív zavolala Monice Lindové do Vänesborgu. „Ahoj, Moniko, tady je Irena Hussová.“

„Už něco víte?“

„Ne, zatím jsme ji nenašli. Ale musím zítra zajet do Kodaně kvůli jednomu případu, tak se tam mohu poptat. Máte nějakou novější Isabellinu fotografii?“

„Celou spoustu. I když jsou už půl roku staré.“

„Mohu je dostat mailem?“

„To není problém.“

Asi za půl hodiny byly fotografie v jejím počítači. Zatímco na ně čekala, vyřídila si ještě další telefonáty a připravila se na cestu.

Vytiskla si mapku Kodaně a zamluvila si přes internet pokoj v hotelu Alex nedaleko Andersenova Boulevardu. Podle mapky ležel centrálně nedaleko od Vesterbro, kde pracovala komisařka Bentsenová.

Potřebovala na všechno právě tu půlhodinu, než došly ateliérové fotografie. Isabell měla husté vlasy po ramena, ale byla plavější, než si Irena pamatovala. Měla silně nalíčené oči, stejně jako vyšpulená ústa, a čisté tahy obličeje s maličko zvednutým nosíkem. Byla sladká jako panenka Barbie. Irena byla překvapená, jak jsou fotografie ostré. Okamžik po nich přišlo ještě krátké sdělení od Moniky:

„Bell je narozená sedmého února devatenáct set osmdesát dva. Má sto sedmdesát dva centimetrů a váží asi padesát šest kilogramů. Když jsme se přistěhovali do Vänesborgu, tak nějaký čas nosila rovnátka a nemá už mezeru mezi předními zuby. Fotka je z doby těsně před Vánoci a myslím si, že ji velice dobře vystihuje.

Prosím, najděte ji!

S přátelskými pozdravy, Monika.“

Irena pocítila bodnutí. Jen jestli nedala Monice falešnou naději, že její dceru najde! V každém případě se o to alespoň pokusí.

„Do Kodaně? Dobře, tak si vezmu na starost návštěvy u štěňat,“ vzdychl si Krister.

Seděli po jídle v obývacím pokoji u kávy. Irena se uvelebila v rohu gauče a nohy stáhla pod sebe. Už si zabalila všechno, co bude potřebovat pro přenocování. Vešlo se jí to do služební tmavomodré sportovní tašky.

„A jak tam jedeš?“ zajímal se Krister.

„Vezmu si v práci služební auto a pojedu přes Helsingborg. Potom se trajektem dostanu do Helsingöru. Myslím si, že cesta do Kodaně zabere nejméně čtyři hodiny Možná pět, kdybych musela čekat na trajekt.“

„Stačí to, když pojedeš sama?“

„Ano. Musím mluvit s několika dánskými kolegy a s patologem. Je to naše první konkrétní stopa, která by snad mohla vést k identifikaci oběti. A třeba i vraha.“

„Je některý z nich Dán? Nebo snad oba?“

„To zatím nevíme. Dost možná.“

„Jo, a pokud jde o předvedení štěňat…, mluvil jsem s Lennym a on se se svou rodinou také může přijít zítra podívat. Bylo by to dost praktické, když pomyslím na tu kyselou babku. Na Sammieho obhajobu musím říct, že člověk si partnerovy rodiče nevolí. Jeho uchvátila ta černá přítelkyně, ne její panička.“

„Proboha, partnerovy rodiče! Já jsem tvé tchyni nezavolala už celý týden,“ vyskočila Irena z gauče a běžela napravit svou liknavost.

Maminka Gerd ale telefon nezvedla, přestože ho Irena nechala zvonit dlouhou dobu. Plná úzkosti běžela za Kristerem.

„Nemohlo se jí něco stát? V každém případě už jí přece je třiasedmdesát.“

Krister se na chvilku zamyslel, ale pak ji uklidnil.

„Nejeli tento týden se Sturem na ten zájezd do vinic v Moselském údolí?“

Ireně to úplně vypadlo z hlavy. Matka se svým přítelem cestu plánovali celou zimu. Jeli se skupinou dalších důchodců, s nimiž se stýkali i při jiných příležitostech.

Možná právě takové cesty penzistů ona jednou využije jako možnost trochu se podívat do světa! Zatím musí postačit cesta do Kodaně.

KAPITOLA ŠESTÁ

Bledé sluníčko udělalo několik statečných pokusů, jak se prodrat mraky, ale poblíž Värbergu to vzdalo. Zbytek cesty do Helsingborgu poprchávalo. Přesto, že jaro bylo dosud hlavně deštivé a chladné, krajina se zelenala stále víc, čím hlouběji směřovala k jihu. V Helsingborgu byly kaštany připravené k rozpuknutí, ale kriminální inspektorka z Göteborgu neměla na květy moc pomyšlení. Dalo jí dost práce najít cestu. Město bylo větší, než si myslela, a ke všemu vedlo k přístavu několik tras. Namátkou se pro jednu rozhodla a potom sledovala ukazatele, až se nakonec dostala k přístavišti. Zaplatila si jízdenku a zařadila se do postupující fronty aut. Trajekt právě přirazil k břehu a auta na něj postupně najížděla. Po deseti minutách se i ona ocitla na lodi.

Bylo příjemné si natáhnout nohy. Irena si udělala obhlídku lodi a podle nápisů konstatovala, že plavidlo patří dánskému rejdařství.

K usednutí na palubě počasí nelákalo, a tak když loď odrazila od břehu, zašla si Irena na kávu a obložený sendvič do malé restaurace. Na talířek dostala něco přímo kolosálního. Někde pod obrovským plátkem rostbífu a nakládané zeleniny se zřejmě skrýval i plátek pečiva. Věnovala tichou vzpomínku svým kolegům, kteří byli odkázáni na vlastní svačinu, snědenou v jídelně pro zaměstnance. Nedalo se zapřít, že je v cizině.

Pocit, že není ve Švédsku, ještě zesílil, když si zašla na toaletu. Vedle umývadla visel na zdi žlutý plastový koš s širokým nápisem: stříkačky. Irena si sarkasticky pomyslela, jak je to praktické opatření, když nikdo nemusí rozhazovat použité injekce po celé lodi.

Po dvaceti minutách přirazili v Helsingöru. S tichou modlitbou, aby vratká rampa pro auta byla pevnější, než vypadá, vyjela z lodi. Bylo právě po jedné. Teď bylo třeba se řídit šipkami na Kodaň. Protáhla se úzkými přeplněnými uličkami a konečně se dostala na dálnici. Bylo tu příjemně málo aut. Prvních čtyřicet kilometrů ujela bez nejmenšího problému, ale čím více se blížila ke Kodani, tím se to zhoršovalo. Doprava houstla, malé ukazatele se daly snadno přehlédnout a označení pruhů působilo nelogicky. Cyklisté se pohybovali jako malé projektily ze všech stran. Mohlo to být způsobeno i tím, že ona v Dánsku autem nikdy nebyla a také nebyla přivyklá tak husté dopravě milionového města. Nakonec jí došlo, že si musí u nejbližší pumpy koupit podrobnou mapu města.

K ní si vybrala i zmrzlinu. Než ji slízala, snažila se nazpaměť naučit nejlepší možnou cestu. Nakonec ji naplánovala takto: Po Osterbrogade dolů k Sortedams So, tam zahnout doprava a jet podél vody po Oster Sogade, která přecházela do Norre Sogade. Na jejím konci zahne doleva a přijede přímo k Andersenovu Boulevardu.

Na mapě to nevypadalo nijak obtížně, skutečnost byla ovšem jiná. Halenka se jí lepila na záda, když konečně před hotelem zaparkovala. Přirozeně, že se tam smělo stát jen pět minut. Irena nechala zavazadlo v autě a šla se zeptat do recepce, kde se dá parkovat. Mladá žena jí s přátelským úsměvem sdělila, že parkovat může tam, kde najde místo. Doporučila jí, aby to zkusila v boční ulici před hotelem Studiestraede.

Irena objela celý blok, aby se do ní dostala. Bylo tam jen jediné volné místo takřka přímo před vchodem do baru Wild Strip. Anglický nápis uváděl, že jde o „nude show“, tedy striptýz. To je jedno, hlavně že tam mohla zaparkovat.

Vzala si tašku a šla se do hotelu zapsat. Příjemná recepční jí hned podala dopis. Byl od Beaty Bentsenové a Irena si ho hodlala přečíst až nahoře v pokoji.

Byl čistý a nově zrenovovaný. Šťastnou náhodou její okno vedlo do Studiestraede, takže když se trochu vyklonila, mohla vidět až na auto. Nemusela si dělat starost, že se nevyspí kvůli hluku z ulice. Skvěle izolovanými okny nebylo skoro nic slyšet.

Pokušení ji přemohlo a na chvíli si lehla. Bylo báječné se trochu srovnat. Ke své nelibosti cítila, jak má tuhé a unavené svaly. To přirozeně není věkem, ale tím, že musela moc dlouho sedět v autě, pomyslela si rozhodně. Vytáhla si mapu Kodaně a viděla, že na policii ve Vesterbro ji čeká asi čtvrthodinová ostrá procházka.

Sdělení od Beaty Bentsenové musela hezkou chvíli luštit, protože bylo psané rukou a dánsky. Nakonec pochopila, že komisařka dnes odpoledne nemá čas, jak jí původně slíbila, a hluboce se za to omlouvá. Místo toho ji zve na večeři v sedm hodin do restaurace Vesuvius. Popis cesty byl jednoduchý: Vyjít přímo z hotelové haly a dát se šikmo doprava. Pošle inspektora Petera Mollera, aby ji vyzvedl v hotelu ve tři hodiny. Ten se podle ní nejvíce zabýval vraždou s následným rozčtvrcením těla a také se dobře vyzná v okolí kolem Vesterbro.

Irena pohlédla na hodinky. Za necelých dvacet minut tu bude. Měla by vyskočit a jít se převléknout.

Na nohy ji postavilo až zazvonění telefonu. Stála vedle postele ještě dříve, než se úplně probrala. Měkký ženský hlas se jí dánsky zeptal: „Je to Irena Hussová?“

„Ano, ano…“

„Hledá vás inspektor Peter Moller.“

„Proboha! Řekněte mu, že přijdu za pět minut!“ Byla svléknutá, než položila sluchátko. Dopřála si kratinkou horkou sprchu. Džínsy, které měla na sobě během cesty, nechala ležet na podlaze. Rychle vytáhla své nové bavlněné tmavomodré kalhoty, čisté spodní prádlo a pulovr v ledové modři. Staré sportovní boty vyměnila za černé lodičky. Jistě by bylo elegantnější mít k těm kalhotám boty s podpatkem, ale když člověk měří sto osmdesát centimetrů, může na vysoké podpatky zapomenout. Rty si přetřela rtěnkou a to muselo stačit. Cestou po schodech dolů vklouzla do rukávů krátkého kabátku. Byl také modrý, v barvě jejích očí.

O pult recepce se opíral štíhlý mladý muž. Byl plavovlasý a ostříhaný nakrátko. Nejspíš zaslechl klapot jejích bot, jak běžela dolů, protože k ní obrátil hlavu. Světlemodrýma očima ji rychle zhodnotil. Teď viděla, že je starší, než se jí zdálo, jistě má kolem pětatřiceti. Široce a mile se na ni usmál a napřáhl k ní ruku.

„Irena Hussová?“

„Yes. Chci říct… ano.“

Podali si ruce a pokynul jí ven. U chodníku stálo auto. Šel před ní a přidržel jí dveře. Když se míjeli, Irena si všimla, že voní kvalitní vodou po holení a že je maličko menší než ona. Také byl v civilu, měl krátkou světlehnědou semišovou bundu a světle béžové boty. Šel rovnou k velkému tmavě vínovému BMW nejnovějšího modelu. Také tady Ireně přidržel dveře. Když se usadili, poznamenala: „Zdejší policie má opravdu krásné auto.“

„To je moje vlastní,“ odpověděl Moller.

Na chviličku zavládlo ticho. Irena se rozhodla, že o autech už mluvit nebude, a znovu se pokusila navázat rozhovor.

„Promiňte mi, že jsem vás nechala čekat. Ta cesta byla trochu únavná.“

Záměrně větu nedokončila. Moller k ní otočil hlavu a se šarmem se usmál.

„S tím já vždycky počítám, když jde o dámu,“ řekl.

Za předpokladu, že v Dánsku je na jaře stejně špatné počasí jako ve Švédsku, musel se tak hodně opálit na dovolené někde v cizině. Samozřejmě, možná chodí do solária, ale něco v jeho stylu jí napovídalo, že tak to není. Tady mohlo být téma k rozhovoru.

„Měli jste v Dánsku hezké počasí? Že jste tak opálený?“

Tiše se zasmál.

„Ne, byl jsem tam, kde je slunce zaručené.“

„To muselo být nádherné!“

„Ano. Ale bylo tam trochu moc horko. Navštívila jste už někdy Kodaň?“

„Před dvaceti lety.“

„To je opravdu nejvyšší čas se sem zase podívat,“ usmál se. V okamžiku ale zvážněl a zeptal se: „Chcete zajet do Hellerupu teď nebo později?“

„Do Hellerupu?“

„Tam jsme našli pytle s částmi těla Carmen Ostergaardové.“

„Kdy to bylo?“

„V červnu devadesát sedm. Brzy to budou dva roky.“

Ještě štěstí, že dodal, že se to stalo před dvěma lety. V dánštině Ireně ten letopočet zněl naprosto nesrozumitelně.

„Snad bychom tam mohli zajet později, pokud to je vůbec nutné. Myslím si, že důležitější je ten vývěsní štít s drakem.“

„Ten uvidíme za chviličku.“

Projížděli širokou ulicí, která se jmenovala Bernstorffsgade. Peter Moller zahnul na parkoviště za krabicovitou stavbou z přísných žlutých cihel. Nemusel ani Ireně říkat, že zastavili za budovou policie. Všechny, které byly vystavěny v šedesátých a sedmdesátých letech, vypadají, jako by byly vyprojektované stejným, hluboce deprimovaným architektem.

„Pojďte. Půjdeme se tam rovnou podívat,“ vybídl ji.

Vyšli z parkoviště a procházeli klidnou úzkou ulicí s ošklivými domy. Nejspíš to bylo smutnými fasádami a polorozpadlými dveřmi s loupající se barvou, že celá ulice vyzařovala atmosféru pochmurného zániku.

Dál v ulici byl jeden z domů zakryt lešením a igelitovými plachtami. Pod nimi se ozývaly sbíječky.

„To je dobře, že se staré domy opravují,“ poznamenala Irena.

„Opravuje se kvůli ziskům. Dům se zrenovuje a zvýší se nájem tak, že méně majetní si už bydlení nebudou moci dovolit. Tyhle barabizny jsou na velice atraktivních centrálních pozemcích.“

Něco podobného se dělá i u nás v Göteborgu… a záměr se daří.

„Chudí se odstěhují dál na předměstí. Zůstanou hlavně narkomani a prostitutky. S těmi to není tak snadné. Mají příliš mnoho peněz.“

„Sex je průmysl, na kterém se dobře vydělává,“ konstatovala Irena.

„Přesně tak. Říká vám něco čtvrť Vesterbro?“

„Ne.“

„Je to největší kodaňská oblast hříchu. Dříve to byl Nyhavn, dnes už jen místo pro milionáře a umělce. Je tam spousta barů a restaurací otevřených nepřetržitě. Ale když jde člověk za sexem, najde ho ve Vesterbro a především v oblasti kolem Istedgade. Tam je všechno. Absolutně všechno.“

Jako na potvrzení se vedle nich vynořil pornoobchůdek s nabídkou na vývěsním štítu: „Videa, o kterých se vám ani nesnilo!“

Peter pokračoval v chůzi, jako by si toho vůbec nepovšiml.

„Teď jdeme do Istedgade?“ zeptala se Irena.

„Ano. Do jedné z příčných ulic. Hned tam budeme.“

Sexshop na rohu ulice před nimi nabízel průhledné spodní prádlo se strategickými dírami. Jako protiváhu tam měli i oděvy z kůže, ale i ty se zdály být složeny hlavně z tenkých řemínků a děr. Ještě štěstí, že byly bohatě opatřeny kovovými nýty, takže jakžtakž držely pohromadě. Nabídku doplňovaly pouta a biče, které visely ze stropu. Na zemi ve výkladní skříni stály atrapy penisů v různých barvách a velikostech. Jeden velký z černé gumy byl téměř stejně dlouhý a silný jako Irenino předloktí.

Myslí jí prolétlo několik bláznivých představ.

Muž bičuje ženu v průsvitném rudém spodním prádle poté, co ji připoutal k pelesti postele, a potom si vezme ten veliký černý penis… co to je za lidi, kteří potřebují jiné vyděsit k smrti a ponížit je, aby mohli dosáhnout vlastního uspokojení? Nebo touží po moci nad jiným člověkem? Obrázky a mechanické sexuální pomůcky přinesou snadné vyvrcholení. Teplé a citové vztahy jsou náročnější a jejich vytvoření zabere více času. A především vyžadují citovou angažovanost. Onanie je jednoduchá, city jsou náročnější.

Najednou si uvědomila, že na ni mluví Peter Moller. Rychle se vytrhla z myšlenek.

„Promiňte. Co jste to říkal?“

„Chcete si tu něco koupit?“ zeptal se a pobaveně se usmál.

V Ireně vzkypěla zlost, ale ovládla se a odpověděla klidně: „Ne. Nic z toho bych nechtěla. Skličuje mě to.“

„To je přece všechno jen z legrace. Jde o sexuální hračky…“ řekl zlehka.

„Ne, mně to moc legrační nepřipadá, zavést někomu tak obrovský penis musí strašně bolet!“

Odmlčela se a pokusila se uklidnit. Moller na ni hleděl překvapeně.

S velkým ovládáním pokračovala: „Třeba si to nemyslíte, ale já žádné žertovné hračky v této výloze nevidím.“

Peter Moller neodpověděl a vypadal trochu nechápavě. Maličko potřásl hlavou. Nejspíš si pomyslel, že jeho švédská kolegyně je prudérní. Ať si myslí, co chce.

Přešli napříč Istedgade a pokračovali o blok dál.

„Tady to je,“ ozval se.

Zastavili se na rohu a Peter ukázal do příčné uličky. „To je Colbjörnsensgade.“ Irena popošla o několik kroků a zastavila se na místě.

Proti ní visel obchodní štít, který měl jistě aspoň tři čtvereční metry. Japonské písmeno, které je označením muže, bylo obkrouženo hrůzným drakem. Štít byl vyroben z nějakého zvláštního smaltu a šlo nesporně o mistrovské dílo. Pozadí bylo světle modré a efektně odráželo bohatě vybarveného dráčka. Každičká šupina na jeho těle se třpytila v několika barvách. Děsivý chřtán s ostrými zuby byl dokořán otevřený a z celého netvora pulzovala zadržovaná síla.

Ale štít nevisel nad obchodem s asiatskými potravinami. Na výloze se skvěl nápis: „The bestgayplace in town.“

„Obchod pro gaye,“ přeložila Irena. Nedokázala zadržet hluboký povzdech. Moller na ni poočku mrkl, ale mlčel. Přistoupili k výloze. I tady visely ze stropu podivné předměty. Na první pohled vypadaly jako snoubenec panenky Barbie Ken, ale při bližším pohledu Irena zjistila svůj omyl. Panáčci nebyli určeni pro malé holčičky, ale používali je dospělí muži. Figurky, oblečené do různých uniforem, měly kalhotky spuštěné ke kolenům, aby ukázaly, jak bohatě jsou vybavené. Na jedné straně výlohy stála figurína v normální velikosti v opravdové policejní uniformě. V obou rukou držela svazek pout. Proti policejnímu panáčku visel porcelánový pisoár. Po jeho okrajích tekla žlutá tekutina, která podle všeho měla představovat sperma. Po zemi ležela spousta atrap penisů, videofilmy a časopisy. Jeden z nich upoutal Ireninu pozornost. Jmenoval se „Pěst“. Ukazoval dvě mužské ruce, které rozevíraly zadek jinému muži.

„To je opravdu chorobné,“ podotkla.

Moller jenom pokrčil rameny, ale její poznámku nekomentoval. Irena se k němu obrátila a snažila se upoutat jeho pozornost.

„Mluvil jste vy nebo jiný policista s majitelem o vývěsním štítu a vztahu k naší vraždě?“

„Ne.“

„Takže musíme jít dovnitř a pokusit se něco dovědět.“ Moller si povzdychl. „Asi musíme. Ale čeká vás setkání s Tomem Tanakou.“

„Kdo to je?“

„Majitel.“

Znovu šel první a přidržel Ireně dveře. To byl příjemný zvyk! Zdvořilý a uhlazený. Vešla do gayshopu s nepříjemným pocitem v útrobách.

Bylo tu všechno, čeho se obávala. Kolem dokola visely kožené oděvy, korzety, měšce, biče a gumové pomůcky. Stály tam vyrovnané police s filmy a časopisy, a s pomůckami, o nichž neměla nejmenší představu, k čemu by mohly sloužit. Uvnitř se dva muži zrovna nakláněli nad koženým korzetem, ale přestali mluvit, když zahlédli Irenu. Neuklidnil je ani pohled na Petera Mollera, který se vynořil za ní. Mlčky a podezřívavě si je prohlíželi. Za pultem trůnil Tom Tanaka.

Takhle si ho Irena určitě nepředstavovala. Japonec byl téměř dva metry vysoký a vážil snad dvě stě kilo. Vypadal jako zápasník sumo. Charakteristický účes s malými tvrdými copánky její odhad potvrzoval. K jejímu ulehčení na sobě neměl kalhotovou plenku, kterou zápasníci nosí, ale obrovské tělo pokrývalo černé hedvábné pyžamo. V obličeji se jí muselo zračit nelíčené překvapení, protože muž naznačil úklonu a anglicky s americkým přízvukem poznamenal: „Váš údiv není nic proti tomu, jak mne překvapuje vaše přítomnost zde.“

Hlas měl hluboký a ironický. Irena se musela usmát.

„Dobrý den. Jsem Irena Hussová, švédská policistka. Z Göteborgu. Vyšetřuji… jeden zločin. Směla bych vám položit několik otázek?“ zeptala se školní angličtinou.

Tom Tanaka na ni pohlédl nevyzpytatelným pohledem černých očí, uložených v prohlubních obličeje. Ani na okamžik si Irena nenamlouvala, že muž před ní je jen neforemný a neškodný tlusťoch. Chytit se do křížku se zápasníkem sumo by bylo jako běžet proti parní lokomotivě, která se blíží plnou rychlostí.

Japonec znovu neznatelně přikývl. Hlubokým basem zamumlal: „Emile!“

Dveře za ním se okamžitě otevřely a dovnitř strčil hlavu zrzavý vysoký mladý muž, který se ozval anglicky se silným dánským přízvukem: „Hned to dojím…“

Přerušil se, když si uvědomil přítomnost Ireny a Petera. Jeho pohled se zastavil na Peterovi, který okamžitě pohlédl stranou. Irena měla pocit, že se znají. Emil několikrát polkl, přičemž mu ohryzek na hubeném krku skákal nahoru dolů.

„Postarej se na chvilku o krám, než si promluvím s policií.“

Emil rychle dožvýkal, protáhl se dveřmi a postavil se za pult tak daleko od ochránců zákona, jak jen to bylo možné. Po celou dobu se nervózně tahal za řídké rezavé vousy.

Tom Tanaka jim obrovitou rukou pokynul ke dveřím. Prošli malou místností pro personál, která neměla okno a byla příjemně osvětlená lampou. Dvě veliká černá křesla vypadala nesmírně pohodlně. Tom šel k dalším mohutným dveřím a odemkl je.

Za nimi se nacházela veliká hypermoderní kuchyň v bílé a černé barvě a nerezu. Podlaha byla z hladkých prken z teple růžového třešňového dřeva. Ve vzduchu se vznášel pach fritované ryby. Za kuchyní byl velký obývací pokoj, oddělený malou předsíní nebo halou. Irena slyšela zvuk zapnuté televize a zahlédla barevný záblesk. „Tady bydlím,“ řekl stručně Tanaka. „Nemáte do práce daleko,“ pokusila se Irena zažertovat. „To je pravda,“ odpověděl Japonec. Vedl je z kuchyně doprava. Prkna na podlaze vrzala pod jeho obrovskou tíhou. Otevřel dveře a vstoupil první. Jinak to ani nešlo, protože Irena ani Peter by se kolem něho v úzké hale neprotáhli.

„Tady mám kancelář,“ poznamenal. Také tato místnost byla veliká a vzdušná. Návštěvníci ucítili vůni drahých cigaret. V místnosti, velice úsporně zařízené v japonském stylu, stál psací stůl z černého lesklého dřeva. Rovněž černé kožené křeslo před ním mělo neobvyklý tvar a zřejmě bylo vyrobeno přesně pro Tomovo kolosální tělo.

Podél kratší stěny se táhly zasklené vitríny s různými ozdobnými předměty a spoustou sportovních medailí. Irena poznamenala: „Jste asi velmi úspěšný zápasník.“

Koutek úst se mu pozvedl náznakem úsměvu.

„Byl jsem. Teď jsem už v penzi.“

Irena na něho překvapeně pohlédla. Nemohl být starší než ona.

„Chodíme do penze ve čtyřiceti.“

Nevěděla proč, ale najednou vyhrkla: „Já se také zabývám japonským bojovým uměním.“

Záhadně na ni pohlédl, ale mlčel. Ukázal na dvě vypolstrované židle, které stály vedle psacího stolu.

„Prosím,“ pobídl je.

Irena a Peter Moller se posadili. Teprve teď si uvědomila, že co vešli do obchodu, Peter ještě neřekl ani slovo. Pohlédla na něho, ale nenaznačil, že by chtěl promluvit. Začala tedy sama vypravovat o částech mužského těla, které ve Švédsku našli, ale detaily si nechala pro sebe. Zřetelně zdůraznila, že jedinou nadějí na identifikaci oběti je neobvyklé tetování. Demonstrativně se zadívala nad Tanakovu hlavu na malbu na hedvábí, která za ním visela na zdi a zjevně sloužila jako podklad pro vývěsní štít i tetování.

Zaznamenala však jeden významný rozdíl. Na malbě nebyl znak muže, nýbrž špičatý štít, zřejmě svatá hora Fudži. Zmínila se o tom a Tanaka souhlasil.

„Kolegové zde v Kodani nás kontaktovali, když jsme pomocí Interpolu rozšířili kopii tetování. Proto jsem tady. Nevíte, kdo může být tím tetovaným mužem?“

„Ne. Netuším.“

„Neznáte někoho, kdo mohl tetování provést podle vašeho vývěsního štítu nebo tady té malby na hedvábí?“

Pouze zavrtěl těžkou hlavou. Jasné „ne“. Potom však dodal: „Vlastním zdejší obchod teprve dva roky. Zdědil jsem ho po svém strýci, který ho založil před několika lety. Třeba tetování pochází z té doby. Nápad vyměnit Fudži za znak pro muže byl také jeho.“

Irena se zamyslela, než položila další otázku. „Neznáte v okolí nějakého tetovače, který by to dokázal?“

„Takového mistra? Ne, neznám.“

Jelikož Irena už vyčerpala své otázky, zvedli se a Tanaka šel v čele jejich malé skupinky U kuchyňských dveří se zastavil s rukou na klice a znenadání se obrátil na Irenu: „Keikoku. Uke. Okatá?“ řekl tlumeně.

Varoval ji před nepřítelem a ptal se, zda mu porozuměla. Irena pochopitelně japonsky neuměla, ale toto slova se používají při nácviku sebeobrany. Pevným hlasem tedy odpověděla: „Hai.“

Tanaka je vyvedl obchodem, kde teď bylo o hodně více zákazníků. S neutrálním „Na shledanou“ za nimi zavřel.

„Co to říkal japonsky?“ zeptal se Moller, když za nimi zapadly dveře.

Z jeho podezřívavého tónu Irena usoudila, že tomu asi nerozuměl. Neznala ho, a tak si nemohla být jistá, jestli taky neovládá nějaké japonské bojové umění. Rozhodla se vsadit na to, že ne.

„Ptal se mě, jestli umím nějaká slova z jiu-jitsu,“ řekla lhostejně.

Peter jen něco zamumlal na odpověď. Mlčky došli do budovy policie.

„To je inspektor Jens Metz.“

Peter Moller v zakouřené místnosti Irenu představil mohutnému zrzavému kolegovi. Jens Metz vypadal tak typicky dánsky, že se Irena musela držet, aby nevyprskla. Místo toho se přátelsky usmála a vložila ruku do jeho. Prsty měl silné jako párky k snídani. Nedosahoval Tanakovy váhy, ale byl na dobré cestě. Irena jeho věk odhadla na nějakých pětapadesát.

„Vítáme vás v Kodani. I když by to mělo být za příjemnějších okolností,“ usmál se na ni a ukázal zuby zežloutlé kouřením. Vypadal velice přátelsky a výkonně. Vykouzlil odněkud tři šálky kávy, ze kterých se na jeho stole pořádně kouřilo. Tím přirozeně u Ireny zabodoval. Tekutina však měla plastovou příchuť. Člověk si prostě na dánskou kávu musí zvyknout.

Jens Metz poklepal na hromádku papírů, které mu ležely na stole.

„Tady mám materiál o vyšetřování vraždy rozčtvrcením Carmen Ostergaardové. Zítra v jedenáct budete moct mluvit se soudním lékařem. Někdo z nás vás za ním odveze,“ slíbil.

Potom krátce shrnul fakta o vyšetřování. Kusy těla se našly na nábřeží v Hellerupu. První plastový pytel byl nalezen třetího června devatenáct set devadesát sedm, další dva o den později. Hlavu, lýtka a vnitřnosti neobjevili nikdy. Chyběla rovněž prsa včetně svalstva obou hýždí. Odříznuty byly i pohlavní orgány a konečník. Oběť měla četné zlomeniny v oblasti stydké kosti, způsobené velikým násilím.

„Byla prázdná jako futrál na cello,“ konstatoval Metz. „Rozřezání těla je podobné jako u naší oběti,“ poznamenala Irena.

„Detaily vám řekne zítra patolog. Také jsme nejprve nevěděli, o koho jde, ale o dva dny později, tedy pátého června, nám Kurt Ostergaard oznámil, že postrádá svou manželku Carmen. Zmizela v posledním květnovém týdnu. A protože na něj vydělávala, začala mu chybět. Oba dva brali heroin. Rychle jsme mohli manžela vyloučit jako možného vraha. V tom stavu, v jakém byl, by vůbec nedokázal udržet nůž v ruce. Ostatně, v zimě zemřel na předávkování.“

Metz se nadechl, naslinil si tlustý prst a obrátil list.

„Carmen v době smrti měla dvacet pět let. Čtyři roky brala drogy. Stejně dlouho byla provdaná za Kurta, s nímž jela na heroinu. Její matka byla Dánka a otec Španěl. Carmen znamenala živou vzpomínku na cestu její matky do Španělska. Mnoho z nás tady na policii ji znalo, protože šlapala chodník ve Vesterbro. Patolog konstatoval, že byla nakažena virem HIV. Pravděpodobně o tom ani sama nevěděla, protože test nikdy nepodstoupila. Vyptávali jsme se Kurta, ale nemohl nám žádné informace poskytnout. Carmen mu o svých zákaznících nikdy nevyprávěla, dávala mu jen peníze.“

Pohlédl do papíru a pokračoval.

„Vyslechli jsme všechny prostitutky ve Vesterbro. Některé přišly svědčit spontánně. Mnoha ženám zákazníci často vyhrožovali, vším možným, od škrcení po výprask. Ale nic nevypadalo na vraha, kterého jsme hledali. Carmen někdy pracovala společně se dvěma dalšími ženami. Bavily se spolu v pauzách mezi jednotlivými zákazníky a často společně chodily na jídlo. Jedné z nich Carmen vyprávěla o policistovi, který ji vyděsil několik dní před vraždou. Byl to zákazník, který jí sice dobře zaplatil, ale měl podivná přání a prý to byl policajt. Nikdy nemluvila o tom, co speciálního žádal. Než tehdy odešly z restaurace, řekla: ‚Policajt nebo lékař, jeden z nich bude moje smrt.‘ Kamarádka se jí tehdy ptala, jestli se s nimi musí znovu setkat, a na to jí Carmen odpověděla: ‚Ano, kvůli penězům a drogám.‘“

„Věděla některá z těch dalších prostitutek také o lékaři a policistovi?“ napadlo Irenu.

„Jedna z nich mluvila o nějakém podivném lékaři a jiná něco blábolila o policajtovi. Jenomže byla pořádně zdrogovaná. Když přišla k sobě, tak tvrdila, že si to jen vymyslela. Nikdy jsme nenašli nejmenší důkaz, že ty osoby opravdu existovaly.“

„Poptávali jste se i ve veřejných domech?“

Moller i Metz se pousmáli a Metz odpověděl: „Umíte si představit, kolik je v Kodani nočních klubů, stripbarů, děvčat na zavolání a tak podobně? Ani nemluvě o děvčatech na ulici. A ovšem také mladých mužů.“

Po krátké pauze pokračoval: „Protože Carmen nikdy v žádném podniku nepracovala, nýbrž začala rovnou na ulici, ptali jsme se jen tam. O vraždě se tehdy v novinách hrozně moc psalo. Kdyby některá z děvčat v těch podnicích byla něčemu podobnému vystavená, určitě by se nám sama přihlásila. Ale nikdo to neudělal.“

Nejspíš proto, aby nepřišly o práci, pomyslela si Irena, ale mlčela.

„Největšímu násilí jsou vystaveny pouliční prostitutky, které berou drogy. V klubech přece jen existuje kontrola,“ poznamenal Peter Moller.

„Pracovali jsme na případu tehdy celé léto a na podzim jsme ho odložili. Vůbec nikam jsme nedošli. Neobjevili se žádní svědci a na štěstí ani další vražda.“

„Až doteď. U nás v Göteborgu,“ připomněla Irena.

„Ano, je to hodně podivné. Kdyby nebylo toho tetování, tak bych si myslel, že souvislost neexistuje, i když čtvrcení těla bylo extrémní a identické. Ale vývěsní štít visí jen zde, ve Vesterbro. Viděli jsme ho všichni,“ uzavřel Metz.

Moller začal informovat o jejich návštěvě v gayshopu. Irena si povšimla, že se nezmínil o Tanakově japonské větičce. Zadoufala, že na to zapomněl. Moller zakončil svou vlastní teorií: „Myslím si, že švédská oběť si štít vyfotografovala. Je stejný jako tetování, ne jako obraz na hedvábí, který jsme viděli v Tanakově kanceláři.“

Irena přikývla.

„Může to tak být. Musíme nalézt člověka, který tetování provedl.“

„Ovšem pokud je podle fotografie, může pocházet odkudkoliv na světě,“ namítl Metz.

„To je pravda. Ale někde začít musíme. Já začnu ve Vesterbro,“ řekla Irena.

Vytáhla fotografii Isabell Lindové a položila ji na stůl před oba policisty.

„Současně bych ráda nalezla tuto dívku. Je to dcera jedné přítelkyně.“

Krátce vyložila situaci. Během vyprávění Moller a Metz mlčky hleděli na fotografii. Když skončila, ozval se Metz: „Rozumím tomu tak, že její matka nenalezla fotografa ani agenturu pro fotomodelky, kteří by ji znali. Patrně ji tedy najdete v nějakém klubu. Nejčastěji lákají dívky pod hlavičkou agentury pro fotomodelky nebo společnice.“

„Skandinávský model… nejvíce bych ji čekal u podniku s děvčaty na telefon,“ uvažoval Peter.

Metz fotografie odsunul zpět k Ireně. S velikým zívnutím roztáhl paže a narovnal si záda.

„Dost, přátelé. Bude šest a já chci jet domů na večeři. Uvidíme se zítra ráno v osm.“

Všichni tři se zvedli. Peter a Irena šli společně chodbou. Šel vedle ní chvíli mlčky, než se zeptal: „A co vy…, kde budete večeřet?“

„Komisařka Bentsenová mě pozvala na večeři do restaurace poblíž mého hotelu.“

„Skvělé. Chtěl jsem říct…, jinak bych vás pozval já, ale když už jste domluvená.“

V jeho hlase zaznělo ulehčení. Irena byla také ráda. Kolem Petera Mollera se vznášela nějaká záhada, jíž zatím nedokázala proniknout. A dokonce ani neměla velkou chuť se o to snažit.

Na něco takového jí v Kodani čas nezbýval. Existovaly důležitější věci na práci, na něž se potřebovala koncentrovat.

Moller ji odvezl do hotelu Alex. Doprava byla hodně hustá, ale projevil se jako zkušený řidič. Plynule zatočil před hotelový vchod. Než Irena vystoupila, řekl jí: „Ve tři čtvrtě na osm vás tu vyzvednu.“

„Za to budu vděčná.“

Rozloučili se s vzájemným přáním hezkého večera. V odrazu skleněných vchodových dveří Irena zahlédla jeho elegantní BMW vplout mezi auta.

Když požádala o klíč, dostala od recepční ke svému velkému překvapení i bílou obálku. Byla ze silného papíru a důkladně zalepená. Odolala pokušení, aby ji otevřela hned ve výtahu. V pokoji ji nedočkavě roztrhla ukazováčkem. Byla v ní bílá kartička se sdělením:

Please come at 22.00. Important! T.T.

Tom Tanaka. Přál si, aby za ním večer zašla. A bylo to důležité. S pocitem nejasného ohrožení se jí vybavila jeho slova: „Keikoku. Uke. Okatá?“

Přesně v sedm Irena vešla do restaurace Vesuvius of Copenhagen. Okamžitě viděla, jak plané byly její obavy, že dostala pozvání do nějaké pizzerie. I když i tady se podávaly pizzy, dosahovaly velikosti mlýnského kola a fantasticky voněly. Restaurace byla veliká a plná hostů. Uspěchaný mladý muž se ztrhanými jihoevropskými rysy se jí lámanou dánštinou zeptal na její přání.

„Mám se tu setkat s Beatou Bentsenovou,“ odpověděla.

Muž ji s úklonou vedl do menší místnosti s desítkami stolů. Stěny byly plné černobílých fotografií a plakátů z italských filmů. Pod velikou fotografií usmívající se mladé Sophie Lorenové seděla Beata Bentsenová. Sophie se svůdně usmívala do kamery s rukama nad hlavou a prsty spojenými za krkem. Ideál se pozměnil, pomyslela si Irena, když si povšimla chloupků pod jejími pažemi. Číšník jí uctivě přidržel židli, přistrčil jídelníček a rychle zmizel.

Irena si s komisařkou podala ruku a srdečně se pozdravily. Beatin stisk byl pevný, ale ke svému překvapení Irena cítila, že její malá ruka je ledově chladná navzdory horku v místnosti. Komisařka byla vysoká, výšku nešlo přesně odhadnout, protože se hned posadily. Irena usoudila, že žena naproti ní je o několik let starší, ale velmi hezká a sportovní. Dlouhé vlasy měděné barvy měla vyčesané do uzlu, ale několik pramínků se jí kroutilo kolem čela a uší. Bavlněný kostým byl tmavě béžový, sukně maličko kratší, než je obvyklé u dámy jejího věku. Pod kabátkem měla vystřižený hedvábný světlezelený živůtek, jehož barva perfektně ladila s jejíma očima za černými obroučkami brýlí.

„Promiňte, že jsem s vámi nemohla mluvit hned odpoledne. Doufám ale, že mě Peter i Jens dobře zastoupili,“ zahájila rozhovor.

„Byli naprosto skvělí.“

„Dobře. Měly bychom si objednat, než si začneme povídat.“

Pohybem ruky přivolala číšníka. Ireně bylo jasné, že Beata patří mezi stálé hosty. Objednala si saltimboccu alla romana a pivo, komisařka chtěla rybu a sklenku bílého vína.

Zatímco čekaly na jídlo, informovala ji Irena o uplynulém dni. Nezmínila se ale o tom, že ji Tom Tanaka varoval, ani že se s ním má ještě večer setkat. Beata ji tiše pozorovala a upíjela víno. Občas přikývla, jako by si potvrzovala to, co už tušila. Když Irena skončila, začala mluvit ona.

„Bude hodně těžké najít toho, kdo tetování provedl. Nemusí to být nikdo zde v Kodani. Ovšem pozoruhodná je podobnost rozřezání těl Carmen Ostergaardové a muže v Göteborgu. V té době jsem ještě komisařkou nebyla, účastnila jsem se vyšetřování jako inspektorka. Ani zde jsme se nikdy předtím s něčím podobným nesetkali.“

„Víte o tom svědectví, že Carmen před svou smrtí mluvila o lékaři a policistovi?“

Komisařka se pousmála. „Psalo se o tom ve všech novinách. Někdo zprávu pustil novinářům a dostal za to dobře zaplaceno. Jako obyčejně.“

„Lékař by takové totální vynětí vnitřních orgánů dokázal.“

„Ano. Patologové si to mysleli. Ale pochybnosti existují v každém případě. Dozvíte se to blíže zítra od patologa Blokka.“

Ireně trvalo několik vteřin, než si připomněla, že přítel a kolega doktorky Stridnerové se jmenoval Svend Blokk.

Přinesli jim jídlo, a když Irena ucítila jeho lákavou vůni, uvědomila si, jaký má hlad. Jehněčí filet s parmskou šunkou a těstovinami v omáčce z bílého vína byl naprosto fantastický Dlouhou chvíli se soustředily jen na jídlo. Když dojídaly, Beata se ozvala: „Zítra se podíváte na vyšetřovací materiál v případu Carmen. Můžete si udělat kopie všeho, co vám bude připadat důležité. Totéž se týká i pitevních zpráv. Ty vám dá Blokk. A vy…“

Přerušily ji tóny Marseillaisy. Několik vteřin trvalo, než si Irena uvědomila, že to zvoní její mobil. Celá rudá ho vyštrachala v kapse bundy, visící na věšáku kousek od nich. Blahořečila si, že tu nemají šatnu.

„Ahoj, maminko, to je Jenny Paní, která nám hlídá Sammieho, onemocněla. Co s ním máme zítra udělat?“

„Panebože… já vůbec nevím. Teď jsem v restauraci na večeři. Zavolám ti za hodinu. Budeš doma?“

„Jasně.“

„Domluveno. Tak zatím, holčičko.“

Vypnula mobil a začala mumlat omluvu. Beata Bentsenová jí ale skočila do řeči: „Já přece vím, jaké to je s dětmi. Kolik jich máte?“

„Dvě. Dvojčata, která mají šestnáct let.“

„Můj syn má dvaadvacet.“

Přikývly si ve vzájemném porozumění dvou matek a pozvedly skleničky. Najednou Irenu něco napadlo, hrábla do druhé kapsy a vytáhla fotografii Isabell Lindové. Krátce Beatě vyprávěla příběh zmizelé dívky. Na závěr dodala: „Peter a Jens si myslí, že název Skandinávský model může znamenat podnik na zprostředkování děvčat na telefon. Že tedy Isabell může být prostitutka.“

Beata se zahleděla na fotografii. „To je bohužel velice dobře možné. Kodaň láká spoustu mladých dívek, využije je a po několika letech odhodí. Nejčastěji sem přicházejí za snem, že je čeká kariéra herečky nebo fotomodelky. Skutečnost je ovšem úplně jiná.“

„Slyšela jste o Skandinávském modelu?“

„Ne. Podobných je tady spousta. Většinou za krátkou zmizí nebo změní jméno a vlastníka. Vůbec není možné mít všechny v patrnosti.“

„Kde bych našla seznam porno klubů, stripbarů a zprostředkovacích podniků, nebo jak se všechny jmenují?“

Beata se chraplavě zasmála a současně si zapálila dlouhou cigaretu s filtrem.

„Nevadí vám, že kouřím?“

Irena zavrtěla hlavou.

„Právě mě napadlo, že Švédi jsou na kouř velice hákliví. Vy nekouříte?“

Podržela otevřený balíček před Irenou, ale ta zdvořile odmítla.

Komisařka vyfoukla trochu kouře a přivřenýma očima pohlédla na Irenu.

„Nějaký seznam, v němž by bylo možné ten podnik nalézt? Asi by bylo nejlepší podívat se do turistického průvodce, který máte ve svém hotelovém pokoji. Vzadu bývají nabídky na… úplně všechno. Ta nejhorší místa se nabízet nesmí, ale lidi do nich stejně cestu najdou.“

Obě odmítly dezert a objednaly si kávu. Bylo skoro půl deváté a Irena se rozloučila s tím, že ještě musí něco zařídit doma. Beata zůstala sedět a zapálila si další cigaretu, když Irena vycházela do drobného deště.

„Už jsme to zařídili. Karlssonovi naproti přes ulici nám ho v poledne vyvenčí. Jejich děti mají plané neštovice a paní Karlssonová s nimi musela zůstat doma,“ ohlásila jí Jenny spokojeně.

„A může je nechat doma samotné, když jsou nemocné?“

„To je v pořádku. Je jim už docela dobře. Kdy se vrátíš ty?“

„Zítra večer. A co Katarina?“

„Bolí ji za krkem a je trochu ztuhlá. Ale je na zítra objednaná na rehabilitaci.“

„Tak to je dobře. Musím teď vypnout mobil. Kdyby bylo něco třeba, tak mi nech vzkaz v hotelu.“

Po několika větách se rozloučily. Irena byla spokojená, že se problém se Sammiem vyřešil. Teď už se musí soustředit na svou večerní záležitost.

„Kodaň v tomto týdnu. Květen 99“ stálo na tlustém průvodci, který ležel na jejím psacím stolku v pokoji. Obálka byla ozdobena hráčem badmintonu na zelenavém pozadí. Vypadal zdravě a sportovně. Irena rychle přeběhla seznam muzeí a památek a nalistovala zadní část. Černá stránka s hvězdičkami a obloukem měsíce byla označena „Kodaň v noci“.

Barevné obrázky svlečených mladých dívek měly nalákat turisty do různých podniků. Byl tam gogobar, saunaclub, nightclub, escort service a další vynalézavá označení. Očividně se tady prodávala mladá děvčata a podle některých nabídek i chlapci. Na žádné fotografii nepózovala dívka starší dvaadvaceti. Stály s vypjatým poprsím, prohnuté v pase, oblečené v síťovaných punčochách a někdy úplně v ničem.

Na poslední stránce Irena našla inzerát Skandinávského modelu. Fotografie byla černobílá a ukazovala skupinku čtyř dívek, které se držely kolem ramen. Vyzývavě se s našpulenými rty usmívaly do kamery. Měly na sobě pouze minimální kalhotky a na horní polovině těla vystřižená tílka, sahající pouze po prsní bradavky. Nad hlavami stála napsaná jména: Petra, Linn, Bell a Heidi.

Bell byla Isabell Lindová. „Tohle je aktuální fotografie našich modelek, které jsou vám v Kodani k dispozici, nebudete-li spokojeni, vrátíme vám peníze!“

Ireně se sevřely útroby. Ta vyzývavá dívka na fotografii byla kamarádka jejich dcer z dětství.

S napětím vůle se přiměla, aby četla dále. „My a naše kamarádky vás vždycky rády navštívíme. Nebo navštivte vy nás v našem novém, luxusním a stoprocentně diskrétním studiu. Sídlíme v krásné oblasti uprostřed Nyhavnu.“ Adresa byla na Store Kongensgade.

Po dlouhém hledání na minimálním plánku města, připojeném v průvodci, Irena ulici našla. Písmenka byla maličká a rozmazaná. Neměla by si už opatřit brýle na čtení? Ne! Tak stará ještě není! Radši si rozsvítila lampičku na stole a přidržela si v natažených rukou mapku těsně u světla.

Store Kongensgade ležela za Kongens Nytorv. Bylo to v přesně opačném směru od Vesterbro, pokud by se tam šlo od hotelu. Nejdříve ale musí zajít za Tomem Tanakou a teprve potom může navštívit Skandinávský model.

Nemohla se rozhodnout, kterou z nadcházejících návštěv pociťovala jako nepříjemnější.

Především však v noční Kodani nesmí budit žádnou pozornost. To se lehko řekne, když je člověk žena, a ještě k tomu sto osmdesát centimetrů vysoká.

Pečlivě si odstranila make-up. Několika tahy si navlhčeným hřebenem vytvořila na krátkých vlasech úplně jiný účes. Oblékla si džínsy a sportovní boty a místo bundy si navlékla jen krátký nepromokavý kabátek. Jednak pro to, že to byl unisex model, a také kvůli tomu, že venku stále pršelo. Počasí bylo vynikající na vlasy, které měly držet splácnuté a nezajímavé. Pečlivě se prohlédla v zrcadle skříně a usoudila, že by ji nikdo nepoznal. Opustila hotel a vyšla do noci.

Přestalo pršet a místo toho vál od moře svěží větřík. Irena by snesla rukavice, ale na něco takového člověk opravdu nepomyslí, když si balí zavazadlo na cestu v polovině května. Na ochranu před větrem si vytáhla límec a ruce zastrčila hluboko do kapes. V okolí Tivoli se procházela spousta lidí. Většina restaurací a barů byla plná a lákavá pro ty, kteří šli v ostrém větru kolem.

Čím více se blížila ke Colbjörnsgade, tím menší měla chuť do některého podniku zajít. Všude se nabízela „děvčata, striptýz a nejlepší sex ve městě“. Nebylo to tím, že by byla tak prudérní, stydlivá nebo že by nikdy neviděla nabízet sex. Po téměř dvaceti letech u policie už zažila úplně všechno. Ale ne takhle na jednom místě. Nejvíc ji tu dusilo nakupené ponížení, absolutní pohrdání člověkem.

Zarudlí muži, kteří s hulákáním vcházeli a vycházeli, nebo se naopak snažili být neviditelní, jaký asi mohli mít názor na ženy? A jak na sebe hleděly samy ženy? Působilo vykořisťování děvčat i na sebevědomí ostatních žen? Působilo snad i na ni?

U poslední otázky se zastavila a zamyslela se. Ano, jako žena byla uražená a ponížená. Ten pocit ji samotnou překvapil, ale opravdu to tak cítila. Pomyslela na své krásné a umíněné dcery. I na ty by mohl muž hledět jen s jedinou myšlenkou?

Cítila vzrůstající vztek a uvědomila si, že poslední kroky do Tanakova obchodu pro homosexuály jí trvají zvláště dlouho.

Možná, že to bylo právě tím rozzlobením, že dveře otevřela prudčeji, než chtěla. Všichni v obchodě k ní otočili hlavu. Bylo tu teď více zákazníků než předtím odpoledne.

Tom Tanaka stál za pultem a vedle něho Emil. Irena přešla pevným krokem přes místnost a pozdravila se s nimi. Mladý muž se okamžitě zahleděl stranou. Nervózně si hřbetem ruky hrábl do vousů. V jedné dlani držel housku se šunkou a ve druhé plechovku Coca-Coly. Irena si povšimla, že žvýká a současně se snaží polknout.

S Tanakou prošli místností pro zaměstnance do jeho bytu. Beze slova ji pozval do své kanceláře a nabídl jí židli. Vůně dobrých cigaret jí připadala málem domácká. „Pivo nebo whisky?“ zeptal se.

Irena zaváhala, ale vzápětí s poděkováním přijala: „Pivo prosím.“

Sehnul se a k Irenině překvapení vytáhl dvě vychlazená piva z malého minibaru, zabudovaného v psacím stole. Zřejmě tam ukládal i skleničky, protože do jedné nalil pivo a pošoupl ho po desce k Ireně. Pozvedl svou láhev a připil si s ní. Pivo bylo úžasně osvěžující a musela souhlasit s tvrzením Dánů, že jejich pivo Tuborg je lepší „hvergang“.

Tanaka postavil láhev na stůl a zabořil do ní pohled svých černých očí, než začal.

„Inspektorko Hussová, na někoho se prostě spolehnout musím. Nepatříte ke kodaňské policii, a proto jsem si vybral vás.“

Irena sklonila hlavu a mlčela z prostého důvodu, že vůbec nevěděla, co na to říct.

„Nejspíš vím, kdo je váš zavražděný muž v Göteborgu. Jmenuje se Marcus Tosscander.“

Tanaka se zjevnou obtíží vyslovoval jeho příjmení. Současně Ireně podával jeho vizitku:

Toscas design Marcus Tosscander, designér

Jméno bylo napsáno tmavě modrým písmem na kartičce ze silného ručního papíru. Vkusného, krásného a nejvyšší kvality. Na spodním okraji vizitky byla uvedena adresa a telefon do ateliéru.

„Kungsportplatsen, Göteborg,“ přečetla nahlas Irena. Vzhlédla a setkala se s Tanakovým upřeným pohledem.

„A proč si myslíte, že jsme našli právě jeho tělo?“

„Kvůli tetování. Půjčil si ode mne obraz a navštívil nejlepšího odborníka na tetování v Kodani. Toho, kterého jsem mu doporučil.“

„Jak se jmenuje?“

„Je to žena. Woon Khien Chang. Její otec tetuje v Hongkongu. Všechno se naučila od něho.“

„Mohu dostat její adresu?“

„Ale jistě. Není tajná. Ale nesmíte říct dánským kolegům nic z toho, co jste se ode mne dozvěděla.“

„Proč ne?“

Tanaka chvíli seděl tiše, než začal vyprávět: „Marcus přišel poprvé do mého krámku koncem ledna. Bylo to… nevím, jak to říct… jako by se všude rozsvítilo. Byl krásný a šířil kolem sebe teplo. Přišel ke mně a řekl: ‚Ahoj, Tome Tanako. Rád bych s vámi mluvil.‘ Znal mé jméno, už když za mnou přišel. V té chvíli jsem o tom neuvažoval, ale po vaší návštěvě mě to napadlo a vzpomněl jsem si.“

Na chvíli se odmlčel a pozoroval, jak si Irena všechno poznamenává do pokrčeného bločku. Konečně měli jméno toho…, jak mu to Stridnerová říkala? Toho torza.

„Byl jsem překvapen a potěšen, že za mnou přišel. Seděli jsme zrovna tady a bylo velice snadné si s ním povídat. Mluvil perfektně anglicky. Potom se mě najednou zeptal, jestli bych mu nepůjčil mou malbu na hedvábí. Chtěl mít jako památku na Kodaň hodně neobyčejné tetování. Zřejmě zahlédl můj vývěsní štít a upoutal ho. Vůbec nevím, proč jsem mu ho půjčil, ale opravdu jsem to udělal. A dal jsem mu adresu na Woon.“

Znovu se odmlčel. Když znovu začal mluvit, slyšela Irena v jeho hlase hluboký žal.

„Chodil sem za mnou každý den po tetování, aby mi vrátil můj obraz. Provedení zabralo celé dva týdny, ale nechodil za ní každý den. Měl tady v Kodani i další práci. Nepřestal mě navštěvovat ani poté, když Woon tetování dokončila. Chodil vždycky zadem. Ukážu vám kudy, protože i vy tou cestou odejdete.“

„Kdy jste se setkali naposled?“

„Osmadvacátého února. Byla to neděle. Večeřeli jsme tady v mé kuchyni. Říkal mi, že si musí do Göteborgu zajet pro letní šatstvo. Zdálo se, že vážně uvažuje o přestěhování do Kodaně. Prý i kvůli mně.“

U posledních slov se mu zlomil hlas. Sklonil velikou hlavu, aby zakryl slzy, a v této poloze seděl dost dlouho. Když znovu pohlédl na Irenu, byla v jeho pohledu nenávist.

„Odjel prvního března v pondělí. Potom jsem už o něm neslyšel. Teď vím proč. A proto jsem vám to také vyprávěl, protože na švédskou policii se spoléhám. Musíte jeho vraha nalézt.“

„A proč nechcete, aby o tom věděli dánští policisté?“

„Marcus se do Kodaně přistěhoval hned po Novém roce. Nalezl si podnájem u… nějakého přítele. A ten přítel byl policista. Marcus mi často povídal ‚o svém malém policajtovi‘. O našem vztahu ten člověk nevěděl, a někdy jsem měl pocit, že se ho Marcus bojí. Je skoro horší než můj doktor v Göteborgu, říkával.“

„Okamžik, prosím. Formuloval to skutečně tak, že je horší než jeho göteborský doktor?“

„Ano. Přesně, a při různých příležitostech. Měl jsem pocit, že jak policista, tak doktor byli žárliví. Asi navzájem. Ale třeba měl na mysli něco úplně jiného.“

Takže policista a lékař jsou tu znovu. Mluvilo se o nich už při vyšetřování vraždy Carmen Ostergaardové. A neměli tehdy pro jejich existenci žádný důkaz. Jenomže Carmen byla žena a Marcus muž. Byl to tentýž policista a lékař, nebo šlo o čistou náhodu? Jak to souviselo?

„Nevíte, jak se ten policista jmenoval?“

„Ne, nechtěl mi to říct. ‚To by ses divil. Je lepší, že to nevíš,‘ řekl mi, když jsem se zeptal. Ale jednou z něho vypadlo, že ten člověk má nějakou vazbu na zdejší policii ve Vesterbro. ‚Musíme být opatrní,‘ řekl mi tehdy.“

„Neměl jste pocit, že ten policista pracoval ve zdejší čtvrti?“

Znovu zaváhal. „Doslova si to už nepamatuji. Ale že nějaká souvislost tam byla, to je jisté.“

„Nevíte, kde leží byt, ve kterém s ním Marcus bydlel?“

„Ne, ale bylo to někde poblíž podmořského akvária.“

„A kolik měl let?“

„Jednatřicet.“

„Zmínil se někdy o nějakých příbuzných nebo přátelích v Göteborgu?“

„Ne. Nikdy. Mluvili jsme o jiných věcech.“

„O čem třeba?“

„Měli jsme hodně společného. Třeba cestování. Marcus cestoval strašně rád. Plánovali jsme si, že se spolu na podzim podíváme do Japonska.“

Odmlčel se a prudce se zvedl. Prkenně uzavřel: „Tady je číslo mého mobilu. Má ho jen hrstka lidí a zastihnete mě na něm kdykoli ve dne v noci. Zavolejte mi, jakmile něco zjistíte.“

Irena se zvedla a vzala si lístek s číslem. Tanaka se jí poklonil a ona udělala totéž. Cítila velkou radost z respektu a důvěry, kterou ji poctil. Provedl ji úzkou halou a vešli do jeho obrovské ložnice. Vznášela se zde zřetelná vůně drahého parfému. Ložnici dominovala enormně veliká postel bez přehozu, s černým hedvábným prostěradlem. Na bílých stěnách visely dvě zarámované fotografie, černobílé studie těl mladých mužů. Na jedné straně pokoje byly pevné dveře. Irena si povšimla, že jsou dvojitě zabezpečeny sedminásobným a kódovým zámkem. Tanaka odemkl a otevřel. Objevila se maličká terasa a úzké kamenné schodiště.

„Kdybyste se se mnou potřebovala sejít, zavolejte mi na mobil. Domluvíme si čas a já vám otevřu tyto dveře.“

Znovu se navzájem poklonili. Irena stiskla osvícený schodištní vypínač a sešla několik schodů k zahradním vratům. Otevřela je a vyšla na malý temný dvorek. Ucítila dusivý pach z nedaleké restaurace, což nebylo nic proti zápachu linoucímu se z hromad odpadků, nakupených po stranách dvorku. Jasně zřetelný šramot a šustot mluvily o tom, že zde v blahobytu žili další obyvatelé.

Irena si pospíšila ke dveřím na ulici. Vtom zahlédla, že někdo na zem odhodil hořící cigaretu. Stál ve vchodu.

Obrátila a chtěla se vrátit zpět na dvůr, ale dveře už za ní zapadly. Restaurace žádný zadní vchod neměla, aby se mohla vytratit tudy. Zbývalo jí jediné, setkat se ve tmě s čekající postavou. Když přišla ke vchodu, viděla, že polovina dveří je otevřená a za druhou polovinou se někdo skrývá. Nevěděla, jestli je dotyčný ozbrojen, ale musela z toho vycházet. Její zbraní byl jedině moment překvapení.

Pevným krokem postoupila ke dveřím a zaslechla zadržovaný dech. Když jí k ulici zbýval poslední krok, skočil jí do cesty nějaký muž. Pouliční osvětlení se odráželo od jeho nože a vyholené hlavy. Stál na venkovní straně vchodu. Irena si byla jistá, že jsou dva. Aniž otočila hlavu, vyrazila vší silou bleskově paží doprava, kde musel stát ten druhý. Ucítila pod rukou jeho silnou bundu a srazila útočníka k zemi. Jeho dřevěný klacek suše praskl na zdi místo na její hlavě. Rychle změnila chvat a pevně ho popadla za krk. Víc cítila, než viděla, že i on má vyholenou hlavu. Bez smilování mu jí udeřila o kamennou zeď. Zhroutil se s tlumeným sténáním a zůstal ležet.

Muž s nožem překročil ležícího kumpána. Irena o krok couvla. Muž teď stál ve slabě osvíceném vchodu. Vyrazil nožem proti Irenině břichu. Jeho výpad zablokovala a uchopila ho za paži. Rameno mu vykroutila nahoru, pevně mu stiskla ruku s nožem a vší silou ho kopla do břicha. Mae-geri není dětská hra. Vyrazila mu dech. Než se stačil znovu nadechnout, sevřela mu levačkou krk a smýkla jím, až ztratil rovnováhu. Jeho pravou ruku stále držela, a když padl na zem, bylo už snadné přišlápnout mu krk a loket lámat přes své stehno. Bylo to nesmírně bolestivé a nůž mu vypadl z ruky.

I ten, kdo zápasí podle pravidel, ovládá zakázané triky. Aby předešla jeho pokusu ji znovu napadnout, tvrdě ho nakopla do žeber. Asi mu je nezlomila, ale přesto ho to strašně bolelo. Soudě podle jeho řevu, neměl na nějaký útok v nejbližší chvíli ani pomyšlení. Sebrala mu nůž a utíkala pryč. To poslední, co zaslechla, byl jeho nářek: „Zatraceně, to nebyl žádný transvestita…!“ nadával švédsky.

„A kdo tedy?“ kňučel jeho společník.

„Čert ví!“

Mládenci si zřejmě zajeli do Dánska, aby se tu mohli věnovat populárnímu sportu „srovnat teplouše“, což znamená ztlouct a oloupit homosexuály. Irena už několik podobných případů před pár lety vyšetřovala a některé z obětí nesly následky dodnes. Hřálo ji, že aspoň tito dva dostali za vyučenou. Ukázalo se, že nůž, který jednomu z nich vzala, je tenká dýka. Neobyčejně silná a rozhodně nic na hraní. S tichým cvaknutím se ostří složilo do rukojeti a zbraň našla místo v její kapse.

Rychlou chůzí pokračovala k Istedgade. Pokud chce stihnout navštívit děvčata ze Skandinávského modelu, bylo nejlepší vzít si taxi. Už i kvůli tomu, aby neriskovala další přepadení. Po několika minutách jedno zastavilo. Bylo velice příjemné se usadit a trochu si vydechnout. Když dala taxikáři adresu, zakvokal: „V noci ve městě sám?“

Mohl si myslet, co chtěl. Dívala se do okna a předstírala, že mu nerozumí.

Po celou dobu být maximálně pozorná a snažit se rozumět dánštině, nemluvě o Tanakově angličtině, bylo nesmírně namáhavé. Dosud to běželo poměrně dobře, ale zatím šlo o jednoduché rozhovory. I tak všemu nerozuměla, hlavně když někdo mluvil rychle. Pak mohla lehce ztratit nit.

Tom Tanaka mluvil velice zřetelnou a pomalou angličtinou. Možná se snažil jen kvůli ní, protože jistě hned poznal, že jazyk moc dobře neovládá. Jak to, že nějaký Japonec mluví tak perfektně, alespoň pokud Irena mohla posoudit? Žil snad ve Spojených státech? Zápasník sumo měl přece být doma v Japonsku, kde si jich cenili nejvíc a zacházeli s nimi jako s božstvem.

Ale hlavně, že konečně zná jméno oběti z Killeviku. Marcus Tosscander, jednatřicetiletý designér. Napadlo ji, že se zapomněla zeptat, co vlastně navrhoval, ale to se jistě ukáže při dalším vyšetřování.

Mohli ti dva, co ji napadli, mít něco společného s vyšetřováním? Když teď o tom v taxíku v klidu přemítala, myšlenku zavrhla. Byla určitě čistá náhoda, že právě v té chvíli vycházeli z restaurace.

Taxík projížděl širokými osvětlenými ulicemi a kolem ozářených domů. Světla ji bodala do očí a uvědomila si, jak je unavená.

Šofér blikl a zahnul k obrubníku.

„Tak jsme tady,“ oznámil a uchechtl se. „U dalšího obveselení.“

„Mohl byste tu na mě počkat? Zajdu se jenom na něco zeptat.“

„Dobře. Ale musím dostat peníze za cestu sem.“

Irena mu zaplatila a šofér slíbil, že na ni pět minut počká. Jestli se do té doby nevrátí, tak odjede.

Otevřela dvířka a právě chtěla vystoupit, ale zarazila se uprostřed pohybu a tiše vklouzla zpět do polotmy. Přes ulici přecházel muž a měl jasný cíl. Zastavil se před vchodem s číslem 50. V této budově sídlil podnik Skandinávský model. Ukazováčkem přejížděl seznam nájemníků a zřejmě nalezl toho, koho hledal. Bez nejmenšího zaváhání vešel kriminální inspektor do vchodu, vystoupal několik schodů do mezaninu a jeho široká záda zmizela ve dveřích.

Seděla v taxíku ještě dobrých deset minut. Nakonec šofér zamumlal: „A tak? My sledujeme toho nešťastného ženáče?“

Irena zaplatila a vylezla z auta. Rychle došla ke vchodu a přesvědčila se, že Skandinávský model leží opravdu v prvním podlaží. Zmáčkla měděné tlačítko vedle jmenovky. V zámku to zabzučelo a Irena si otevřela.

Mohutné dveře z teakového dřeva byly nové. Uprostřed se skvěl lesklý měděný štítek s nápisem „Vítáme vás ve Skandinávském modelu“. První dojem mohl naznačovat, že jde o dobře zavedenou advokátní kancelář.

Po druhém Irenině zazvonění se dveře otevřely. Stála v nich dívka, která se podle fotografie v turistickém průvodci jmenovala Petra. Byla odbarvená a silně nalíčená, přestože vypadala sotva na dvacet.

Neměla sice na sobě to kratinké tílko, ale průhledná halenka také neskrývala téměř nic. Minisukně z černé kůže byla jen o centimetr delší, než aby se mohla pokládat za opasek.

Překvapeně sebou trhla, když spatřila Irenu, a v očích se jí mihl strach. Irena ji naprosto chápala. Co asi může ta podivná vysoká žena na ní chtít? Jaké může mít zvláštní nápady? Než se stačila představit, dívka se jí stroze zeptala: „Jste objednaná?“

Mluvila göteborským nářečím.

„Ne. Jsem švédská policistka. Hledám Isabell Lindovou. Nebo Bell…“

Petra pod nalíčením zbledla a sevřela rty. Pohled jí těkal po nově vymalovaném schodišti, které mělo napodobovat světlešedivý mramor, ale nikde neviděla žádnou pomoc. Nervózně pohlédla zpět na Irenu.

„Bell… Isabell tu není,“ řekla nakonec. „Ne? A kde je?“

„Venku. S klientem.“

Kdyby to bylo doma v Göteborgu, vyžádala by si Irena okamžitý souhlas k domovní prohlídce. Ale teď je v Kodani a zde žádné pravomoci nemá. Ty měl Jens Metz. Nebylo tu po něm ani stopy od chvíle, kdy vešel impozantními vstupními dveřmi. Co uvnitř dělal? Pomáhal jí snad s hledáním Isabell? Nebo tu byl jako zákazník?

„Nevíte, kdy se Isabell vrátí?“

Petra na odpověď jen pokrčila rameny. Irena se pokusila trochu naléhat.

„Já tu nejsem kvůli žádnému policejnímu vyšetřování. Jsem stará přítelkyně její rodiny. Rodiče s ní potřebují z nutných rodinných důvodů navázat kontakt, chápete?“

Při posledních slovech Irena ztlumila hlas a spiklenecky na Petru pohlédla. Dívka vypadala trochu zmateně a zřejmě nevěděla, co na to má říct. Irena vytáhla z kapsy vizitku a pod své jméno napsala:

Ahoj, Bell! Zavolej mi do hotelu Alex nebo na číslo mého mobilu. Nutně s tebou musím mluvit.

Irena Hussová

Podala vizitku Petře, která po ní jen nerada sáhla.

„Budete tak hodná a dáte to Isabell?“

Dívka mrzutě přikývla a zmizela za dveřmi.

Irena se na ulici postavila do stínu zaparkovaného nákladního auta a půl hodiny hlídala vstupní dveře. Během té doby Jens Metz nevyšel.

KAPITOLA SEDMÁ

Telefon ji vytrhl z tvrdého spánku. V prvním okamžiku nevěděla, kde je. Telefon nepřestával zvonit. Po chvíli se jí podařilo najít sluchátko a ohlásit se. Svěží ženský hlas jí anglicky sdělil, že je na čase, aby vstávala. Je půl sedmé. Se zaúpěním se Irena skulila zpět do postele. Tělo měla po včerejší cestě a rvačce se skiny celé bolavé. Spánek jí svádivě přivíral víčka. Rázem se v posteli posadila. Musí hned vstát, jinak na ni bude i dnes Peter Moller v recepci čekat.

Dlouhé sprchování horkou vodou ji osvěžilo. Oblékla si světle žluté tričko „model Björn Borg“ a modré kalhoty. Spolu s modrým nepromokavým kabátkem byla jako reklama na švédské národní barvy. Nic jiného čistého tu ale neměla.

Zavolala mobilem šéfovi. Komisař Andersson zněl trochu ospale, ale rychle se probral, když slyšel Irenu.

„Mám jistý typ na identifikaci naší oběti. Jmenuje se Marcus Tosscander, třicet jedna, designér, ateliér má na Kungsportsplatsen, ale před svým zmizením pracoval v Kodani. Měl přesně to tetování, co…“

„Počkej! Nemám papír ani tužku!“

Slyšela ho, jak horečně hledá něco na psaní. Zopakovala mu všechny údaje, které zjistila. Andersson zněl nesmírně spokojeně, ale začal brblat, když mu nechtěla prozradit zdroj svých informací.

„Proč mně to nechceš říct? Je pramen dost spolehlivý?“

Irena si představovala jeho reakci, kdyby mu informátora popsala: Zápasník sumo, homosexuál oblečený do černého hedvábného pyžama a majitel největšího kodaňského obchodu pro gaye.

„Informátor je velice důvěryhodný. Musíš mi věřit, když ti říkám, že je ta záležitost velice komplikovaná. Ve vraždě zdejší prostitutky před dvěma lety rovněž figurují postavy lékaře a policisty. A podivné je, že se o nich před svým zmizením zmiňoval i Marcus Tosscander. Nikdo neví, jestli skutečně existují, ale pozoruhodná je shoda popisů. Údajný policista má zřejmě nějakou spojitost s policií ve Vesterbro. Mohl by to být i nějaký kolega, s nímž právě teď spolupracuju. Nemohu jim absolutně nic říct z toho, co jsem zatím vypátrala.“

„Policista! Tomu nevěřím ani vteřinu!“

Andersson se odmlčel, po chvíli si dvakrát odkašlal a pak se ozval znovu.

„Ireno, poslyš…, buď opatrná. Neriskuj! Jestli na tom něco je, mohlo by to být hodně nebezpečné. Shromáždi jen co nejvíc údajů o vraždě té prostitutky a případně o Tosscanderovi.“

V jeho hlase byla zřetelná úzkost. Ireně došlo, že ho opravdu nemůže pravdivě informovat o tom, co předešlé noci zažila.

„Dám na sebe pozor. Ozvu se hned, jak zjistím něco nového.“

„Tak dobře. Ahoj.“

Když rozhrnula záclony, uviděla ke své radosti nesmělé sluníčko, které ozařovalo protější dům. Pozvedlo jí to náladu a šla na pořádnou dánskou snídani. Spokojeně konstatovala, že káva je opravdu vrcholně uspokojující. Na plátek bílého chleba si položila pořádný kus dobře uleželého dánského sýra a musela si ho přidržovat rukou, aby jí nespadl, když se do něj zakusovala.

Dobře najedená a spokojená vyjela zpět do svého pokoje a sbalila si poslední věci do tašky.

Peter Moller se objevil právě v okamžiku, kdy u recepce platila.

„… bré ráno, je všechno v pořádku?“ zeptal se se zářivým úsměvem.

Připomněl jí Fredrika Stridha. Oba byli vždycky svěží a čilí, i když k tomu třeba neměli nejmenší důvod. Šlo opravdu o záviděníhodnou vlastnost, kterou sama žalostně postrádala. A pokud dnes v noci spala jen pět hodin, tak na to také vypadala. Ale byla pečlivě nalíčená a teď Mollerovi jeho úsměv oplatila. Snad ho to oklame. Kdyby usoudil, že jeho švédská kolegyně je po ránu vyřízená, určitě by ji podezříval, že v noci osaměle vyplundrovala pokojový minibar. Nikdo z dánských kolegů nesmí nic vědět o jejím soukromém nočním pátrání.

„Vám také hezké ráno. Všechno je v pořádku,“ odpověděla.

Než se stačila sehnout, držel už Moller její tašku. Druhou rukou jí jako obvykle přidržel dveře. Zdvořilý a způsobný, ale člověk do něj nevidí. Co jestli ten policista byl právě on? Rozhodně tu myšlenku zapudila. Cítila, že s takovými úvahami by se mohla stát paranoidní.

Bylo hodně obtížné číst protokoly z výslechů v dánštině. Irena se je pokusila prolétnout a věnovat se jen tomu, co vypadalo důležitě. Existovalo ovšem riziko, že něco podstatného přehlédne. Utěšovala se aspoň tím, že kopírku tu měli novou a rychlou. Pocítila jako své malé vítězství, když objevila zmínky o policistovi i lékaři. Bohužel vyšetřovatel se tomuto svědectví příliš nevěnoval a materiálu mnoho nezískal. Do kontaktu s nimi se dostaly ještě dvě prostitutky.

Christine Ehlersová, čtyřiadvacetiletá narkomanka, která byla na ulici už mnoho let, udala, že jí vyhrožoval nějaký muž asi týden předtím, než byla zavražděná Carmen. Nalákal ji do auta a odvezl ji na dvůr nějakého zbořeniště. Značku auta nevěděla, ale auto popsala jako velké a nové. Když zastavil, svlékl si plášť a pod ním měl policejní uniformu. Téměř okamžitě ji začal tlouct do obličeje a křičel na ni, že je děvka a kurva a podobně. Začal ji škrtit, až se málem udusila. V poslední chvíli se jí ho podařilo kopnout do rozkroku. Asi dostatečně tvrdě, protože sevření povolil. Stačila odtamtud utéct.

Protože byla zfetovaná i vyděšená, nemohla útočníka blíže popsat. Pamatovala si jen to, že jí připadal hodně mladý a dost vysoký a hubený. Mluvil dánsky bez jakéhokoliv přízvuku. Trvala na tom, že na sobě měl policejní uniformu, dokonce i čepici. Nevzpomínala si jen, jestli tu měl hned od začátku nebo jestli si ji nasadil později. Byla to tmavomodrá čepice, ne bílá letní.

Anne Sorensenová měla dvacet pět a dostala se na ulici před několika měsíci. Dříve pracovala v nějakém klubu, ale tam ji vyhodili, když její závislost na drogách začala být příliš zjevná. Na jaře 1997, krátce před Valpuržinou nocí, která se slaví třicátého dubna, ji vtáhl do auta nějaký zákazník. Ani ona neznala značku auta, ale vzpomínala si, že bylo červené a zjevně drahé. Také ji zavezl na opuštěný dvůr.

Irena přestala číst a zamyslela se: Bylo to to stejné místo? A tentýž muž? Ale když četla dál, viděla, že popis vůbec nesouhlasí. Anne Sorensenová muže popsala jako docela mladého, středně vysokého a svalnatého. Vlasy měl sčesané dozadu. Mluvil švédsky a už v autě jí řekl, že je lékař. Když se ho zeptala, jakou má specializaci, neodpověděl jí.

Poté, co zaparkovali na tom temném místě, muž z tašky vytáhl naplněnou injekční stříkačku.

„Nejdřív ti tohle píchnu, abys byla v dobré formě,“ řekl jí.

Anne cítila, že je to podezřelé. Pokusila se vyvléknout tvrzením, že si už dříve večer něco vzala a že by toho na ni bylo příliš mnoho, ale muž se rozzuřil. Začal řvát a vyhrožovat jí: „Jestli si to nenecháš píchnout, tak tě rovnou zabiju.“

Ta slova Anne vyděsila natolik, že se úplně probrala. Byla si jistá, že ji muž chce zavraždit. Děs jí dal tolik síly, že mu dokázala stříkačku vyrazit z ruky. Nějakým způsobem se jí podařilo otevřít dveře auta a utéct.

Obě ženy Carmen Ostergaardovou znaly, i když nebyly její přítelkyně.

Irena se opřela do kancelářské židle. Historky obou žen byly překvapivě podobné. Dvůr mohl být tentýž, ale policista a lékař nebyli totožní muži. Lékař nadto mluvil švédsky, zatímco údajný policista byl Dán.

Marcus Tosscander bydlel u nějakého dánského policisty. A znal i lékaře. Řekl to přece Tomovi Tanakovi, když mluvil o policistovi. Měl to být švédský lékař z Göteborgu.

Na stole začal zvonit telefon a vytrhl ji z myšlenek. Zvedla ho, protože v místnosti nikdo jiný nebyl.

„Kriminální inspektorka Irena Hussová,“ ohlásila se váhavě.

„No to je skvělé, že jste to vy. Tady je Yvonně Stridnerová.“

Ani se nemusela představovat Nikdo jiný tak energicky nemluvil.

„Právě jsem hovořila s doktorem Svendem Blokkem. Chtěla jsem porovnat několik detailů našeho případu s jeho vyšetřováním obdobných vražd před dvěma lety. Původně chtěl, abyste se u něho dnes zastavila, že by vám předal nějaký materiál. Ale už to není třeba, všechno jsem s ním probrala osobně. A rovnou mohl potvrdit jednu věc: Těla obětí rozřezala stejná osoba.“

Irenu zavolání doktorky Stridnerové tak překvapilo, že ze sebe dostala jen „děkuji“.

Možná, že to nebyla úplně správná odpověď, ale Stridnerová si ji vyložila tak, jak měla, a odvětila: „Není zač. Neměla jsem s tím žádné zvláštní obtíže. Vy se staráte o kriminální stránku a já zase o soudně-lékařskou. Ale zvláštní je, že se vrah pohybuje jak v Göteborgu, tak v Kodani. Přece jen je mezi oběma městy značná vzdálenost. Nejméně tři sta kilometrů a ještě moře.“

V této věci se lékařka mýlila. Nebylo na tom nic pozoruhodného, protože šlo o dva vrahy, dánského policistu a švédského lékaře. Mohlo samozřejmě jít o jedinou osobu, která se pohybovala mezi oběma městy, ale ten popis, který měli, tomu rozhodně nenasvědčoval.

Uvědomila si, že Stridnerová ještě něco do telefonu říká. Aby zamaskovala roztržitost, zamumlala něco nezřetelného, co mělo znít jako přitakání.

„Tak dobře, jsme domluvené,“ zakončila Stridnerová.

Tiché kliknutí naznačilo, že zavěsila. Irena udělala totéž a přemýšlela, na čem se vlastně s lékařkou domluvila.

Kopírovala skoro do dvanácti, kdy do místnosti nakoukl Jens Metz.

„Půjdete s námi na oběd?“

„Ano, moc ráda. Právě jsem skončila.“

„Jste opravdu efektivní,“ uznale se usmál. Nezmínil se jediným slovem o své návštěvě ve Skandinávském modelu. Třeba o tom chce mluvit během oběda? Irena se rozhodla, že bude vyčkávat.

Sesbírala papíry a uložila je do tašky. Doufala, že bude moct odjet domů hned po obědě.

Šel s nimi i Peter Moller. V zakouřené restauraci kousek za Tivoli si dali dobrý oběd. Všichni tři měli biftek s cibulí a brambory. Oba policisté si objednali velké pivo, ale Irena odmítla s poukazem na odpolední cestu autem.

„To vyprchá, než dojedete do Helsingborgu,“ sváděl ji Metz.

Ale Irena se jen usmála. „Bylo by hloupé pokoušet osud.“ A aby změnila téma, dodala: „Pozdravujte ode mne Beatu Bentsenovou a poděkujte jí ještě jednou, jak mě krásně přijala. A ovšem i vám dvěma děkuji za velkou pomoc.“

„To nic nebylo,“ odmítal Jens Metz chválu a pozvedl sklenici.

Spíše proto, aby něco řekla, se Irena ještě zeptala: „A co dělá její manžel?“

Metz se zasmál. „Žádný pan Bentsen nikdy nebyl.“

„Ale ona se zmiňovala, že má syna.“

„Ano, s tím jste se už potkala,“ ušklíbl se Jens Metz. Irena zachytila varovný pohled, který Peter Moller poslal svému kolegovi, ale ten si toho nevšiml. Hleděl soustředěně do své sklenice. Když ji konečně odtrhl od rtů, Irena to zkusila: „Já že jsem se s ním setkala?“

„Jistě. Je to Emil, co hnízdí u Torna Tanaky. Emil Bentsen. Peter se zmínil, že jste ho včera v obchodě viděli.“

Irena se ohromením málem svalila ze židle. V jejím obličeji se zřetelně zrcadlilo tak obrovské překvapení, až se Jens Metz zarazil a nejistě pohlédl na Petera.

„Ty jsi jí to včera neřekl?“ zeptal se trochu popuzeně. Moller si trochu povzdechl. „To přece s jejím vyšetřováním absolutně nesouvisí.“

Měl jistě pravdu. Ale nové informace důležitým způsobem doplňovaly ty, které už Irena získala a o nichž naopak nic nevěděli její dánští kolegové. Bylo jí jasné, že před odjezdem ještě musí mluvit s Tomem Tanakou.

V té chvíli jí v kapse začala vyhrávat Marseillaisa. Kabátek měla pověšený na opěradle a trvalo jí několik sekund, než mobil vytáhla. „Irena Hussová.“

Na druhé straně bylo ticho, ale slyšela něčí dech. „Ano?“ řekla.

„Tady… tady je Petra. Ze Skandinávského modelu. Bell… Isabell je pryč.“

Irena cítila, jak jí buší srdce. „Počkejte okamžik,“ požádala ji.

Odtáhla mobil od ucha a omluvně se usmála na Metze a Mollera.

„Promiňte. To je moje dcera. Má nějaký intimní problém.“

Současně s omluvou se zvedla a zamířila k dámské toaletě.

„Petro, jste tam?“

„Ano.“

„Co jste to říkala, že Isabell zmizela?“

„Ano. Nepřišla zpátky… z práce.“

„Jak dlouho je pryč?“

„Odešla včera večer kolem jedenácté.“

„Kam?“

„Do hotelu Aurora.“

„A to víte přesně?“

„Ano. Zapisujeme všechny objednávky. Bell měla být v Auroře před půl dvanáctou.“

„A víte, kdo si ji objednal?“

„Já jsem zákazníka nezapisovala, ale v bloku je napsáno, že se jmenuje Simon Steiner.“

„Takže objednaná byla telefonicky?“

„Ano.“

„A víte, kde leží Aurora?“

„Je tu adresa. Colbjörnsengade. To je někde.“

„Ve Vesterbro. Já vím.“

Irena byla v téže ulici, když vycházela zadem z Tanakova bytu, a to přibližně ve stejnou dobou, kdy Isabell přijela do hotelu. Bylo to patrně přesně v té chvíli, kdy se utkala se skiny. Srdce jí bušilo až v hrdle a myšlenky jí neuspořádaně vířily hlavou. Nakonec se zeptala: „A nemohla Isabell zůstat u zákazníka celou noc a ráno zaspat?“

„Ne. U zákazníků nikdy nezůstaneme spát.“

„Oznámila jste to kodaňské policii?“ Chvíli bylo ticho a pak Petra odpověděla: „Ne… včera se jeden muž po Isabell ptal. Řekl, že je policista a ukázal i policejní průkazku…, ale to už byla Bell pryč. A potom jste přišla i vy. A vy jste mi dala číslo na mobil a jméno, a tak jsem si myslela.“

„Petro. Jsem hrozně ráda, že jste mi zavolala. Já ovšem tady nemám možnost něco dělat. Švédská policie nemá v Dánsku žádné pravomoci. Navrhuji vám, abyste zavolala policii ve Vesterbro a ohlásila, že se Isabell nevrátila domů po schůzce v hotelu Aurora. Pouze dánská policie může hotel prohledat.“

„Myslíte, že bych tam mohla zavolat anonymně?“

„Ano, ale tady je vždycky riziko, že se ohlášením nebudou vůbec zabývat a budou ho pokládat za nevhodný žert. Ještě byste mohla zavolat přímo do hotelu. Nevolala jste tam?“

„Ne, ale to by šlo…“

„Začněte tím. Ostatně Jens Metz vám skutečně řekl, že je policista?“

„Ano…, oni to tak občas dělají…, řeknou, že jdou jako na kontrolu…“

Aby se mohli zadarmo pobavit, pomyslela si Irena. Nahlas řekla: „Já teď někam musím jít. Zavolám vám za dvě hodiny a řeknete mi, jestli jste něco zjistila. A kdyby se Isabell objevila dříve, tak mi brnkněte na mobil.“

„Dobře. Na shledanou.“

Když Irena vypnula telefon, cítila, jak jí útroby svírá úzkost. Co se mohlo stát? Je to opravdu jen čistá náhoda, že ona a Isabell byly v tom obrovském městě ve stejné chvíli na stejném místě?

Zamrazilo ji hrůzou. Měla pocit, jako by s ní neviditelná ruka manipulovala jako s loutkou. Někdo hraje podivnou hru. Dala by nevím co za to, kdyby mohla nahlédnout do scénáře.

Mohl být za Isabelliným zmizením Tom Tanaka? Asi sotva, protože s ním o Isabell vůbec nemluvila. Jediní, komu její fotografii ukázala, byli Beata Bentsenová, Jens Metz a Peter Moller. Tři policisté.

Tanaka jí řekl, že se na ni spoléhá. Zdálo se, že i pro ni je v tomto okamžiku jediný spolehlivý člověk.

Vytáhla jeho vizitku s číslem. Skoro okamžitě to zvedl Tom.

„Dobrý den. Tady je Irena Hussová.“

„Máte něco nového?“

Ireně chvíli trvalo, než pochopila význam otázky „whaťs new“. Trochu zajíkavě vysvětlovala: „Ne. Nemám nic… nového. Ale potřebovala bych se vás ještě na něco zeptat. Mohu?“

„Záleží na tom, oč jde.“

„Jste tam teď sám? Týká se to Emila. Jak dlouho u vás pracuje?“

K Ireninu překvapení se Tanaka krátce zasmál. „Emil u mě není zaměstnán. Je tu spíše jako dobrovolník.“

„Dobrovolník? Co tím myslíte?“

„Povaluje se v obchodě od té chvíle, co jsem ho převzal. Někdy i něco vyřídí a udělá. Ale většinou se tu jen tak potlouká. Během té doby se už docela dobře známe. Postupně mi začal pomáhat.“

„Nemá žádnou jinou práci?“

„Studuje práva.“

„Víte něco o jeho rodičích?“

„Vůbec nic. Ti mě nezajímají. A proč vlastně se na něho vyptáváte?“

„Jeho matka se jmenuje Beata Bentsenová. Je komisařka na kriminálce. Policistka s napojením na Vesterbro… tam pracuje.“

Chvíli bylo naprosté ticho. Irena slyšela Tanakův těžký dech. Když se konečně zhluboka nadechl, ve sluchátku to úplně explodovalo: „Zatraceně!“

Znovu bylo ticho. Pak se ozval normálním tónem: „Kdy se vracíte do Švédska?“

„Hned teď. Právě jsem obědvala se zdejšími kolegy. Vynořily se i další věci, o kterých bych s vámi potřebovala mluvit.“

„Můžete jet kolem?“

„Snad to najdu. Jsme nyní u Tivoli. Odtud by to k vám nemělo být daleko. Zavolám, až dojedu. Mám jít tou zadní cestou?“

„Ano.“

Irena vypnula mobil a rychle si rtěnkou přetřela rty, než se vrátila ke kolegům.

Ti právě platili. Irena se omluvně usmála.

„Člověk nemůže být z domova ani jeden den, aby se tam všechno nepoložilo. Oběd si samozřejmě zaplatím sama.“

Vytáhla z kapsy peněženku, ale Metz naznačil odmítnutí.

„Ani nápad. Zveme vás. Oplatíte nám to, až my přijedeme do Göteborgu.“

„Jasně. Tak díky.“

Před restaurací se všichni rozloučili potřásáním rukou a vzájemným ujišťováním, jak milá ta návštěva byla. Potom se rozešli. Irena zamířila po Bernstorffsgade. Na velké křižovatce by správně musela odbočit doprava, aby se dostala ke svému autu, zaparkovanému na Studiestraede. Místo toho zahnula doleva a šla po Vesterbrogade ještě asi sto metrů. Rychle prošla Colbjörnsensgade a zabočila do příští příčné ulice. Čím více se blížila ke vchodu, zpomalovala. V plném denní světle by ji stěží někdo napadl, ale vzpomínka na to, co se před nějakými dvanácti hodinami stalo, byla až příliš živá. Opatrně nahlédla do zšeřelé chodby. Všude byl klid. Vytáhla mobil a stiskla Tanakovo číslo, které si už vložila do seznamu. Tom.

„Tady Irena. Jsem na zadním dvoře.“

„Dobře. Jdu vám otevřít.“

Zaslechla jeho těžký rychlý krok. Masivní tělo a hlava vyplnily celou skleněnou plochu ve dveřích. Pousmál se na ni.

„Jsem rád, že jste si mohla udělat chvíli času,“ řekl na uvítanou.

„Jsem moc ráda, že jsem za vámi mohla přijít,“ odpověděla.

„Není to problém. Dnes nezačnu před šestou večer. Teď je tam můj skutečný zaměstnanec Ole.“

Tanaka šel opatrně do schodů a ztěžka dýchal. Zdvořile jí přidržel těžké dveře a Irena vstoupila do jeho rafinované ložnice. Vypadala stejně jako posledně, postel byla pečlivě zastlaná černými povlaky. Tom sám měl oblečenou sytě modrou soupravu, ušitou podle stejného střihu jako černý úbor, který měl na sobě včera.

Zavedl ji do své kanceláře.

Místnost se svým sporým zařízením vydechovala uklidňující atmosféru. Irena se usadila na pohodlnou stoličku a Tom na své speciální křeslo za psacím stolem. Aniž by se ptal, sehnul se do maličké ledničky pro dvě vychlazená dánská piva. Jako minule nalil Ireně sklenici a sám pil z lahve.

„Tuto místnost pro mě navrhl Marcus. Stejně jako kuchyň. Dodělali mi ji minulý měsíc. On už výsledek nikdy neuvidí,“ řekl najednou.

„Marcus pracoval jako bytový návrhář?“

„Mimo jiné. Navrhoval všechno možné. Vývěsní štíty, vybavení obchodů, vzory látek a různé jiné věci. Do Kodaně ho přivedla velká zakázka na návrh interiéru baru pro gaye. Je to tam nové a krásné. Neobyčejně se mu to podařilo a rychle dostal další zakázky.“

„Informovala jsem už kolegy v Göteborgu, aniž bych vás uvedla jako zdroj. Vyšetřování se tam díky vám může konečně opravdu rozběhnout.“

„To je to nejmenší, co mohu pro Marcuse udělat.“ Irena se zamyslela, co má říct o Isabell. Nakonec se rozhodla vypravovat všechno od začátku, už od telefonátu její matky. Kostrbatou angličtinou se mu to snažila co nejlíp vysvětlit. Občas téměř neznatelně přikývl.

Když se dostala až k nočnímu přepadení skiny, Tom se na křesle napřímil a ostře na ni pohlédl. V příštím okamžiku se ale uvolnil a k Ireninu překvapení se začal strašně smát. Smích mu rachotil v hrdle. „Tak to jste byla vy!“

Když se utišil, řekl: „Slyšel jsem o tom dnes ráno. Policista nalezl dva ztlučené skiny nedaleko odtud. Prý je napadl a oloupil jeden transvestita.“

Tom se přerušil kvůli nové salvě smíchu. Transvestita! Tak moc k smíchu to zase nebylo, říkala si Irena.

„Musím přiznat, že mě ani ve snu nenapadlo, že jste to mohla být vy. I když vím, že ovládáte jiu-jitsu. Tohle vypadalo na tvrdší prostředky.“

„Také že ano. Jiu-jitsu a ještě něco navíc,“ přiznala Irena.

Tom potřásl velikou hlavou a spokojeně se zachechtal.

„Mysleli si…, mysleli si, že to byl transvestita.“

Irena si uvědomila, jak čas běží, a rychle se vrátila k Isabellině zmizení v hotelu Aurora ve stejné ulici, jako byl Tanakův obchod. Zvážněl a vypadal zamyšleně.

„To je opravdu podivná náhoda. Marcusova vražda a zmizení té dívky spolu absolutně nemohou mít nic společného.“

„Také si to myslím. Ale přesto mě to zneklidňuje.“

Dlouze na ni pohlédl.

„Jedna spojitost tu je,“ řekl nakonec.

„Jaká?“

„Vy.“

Řekl nahlas to, co i ji napadlo. Znovu ji přepadl nepříjemný pocit, že někdo stojí v zákulisí a hraje s ní nějakou hru.

Chvíli na sebe jen tiše hleděli, až Tom mlčení přerušil. „Já v hotelu někoho znám.“

Vytáhl telefonní seznam, který ležel pod telefonem, a ukazováčkem přejížděl jména. Teprve teď si Irena povšimla, že má nehty modře nalakované. To včera určitě neměl. Možná, že chtěl, aby ladily s tmavomodrým úborem.

Číslo našel a namačkal ho. Irena slyšela mnohokrát vyzvánět, než na druhé straně někdo zvedl telefon.

„Ahoj, tady Tom.“

Hlas na druhé straně vybuchl v dlouhé tirádě, kterou Tom hezkou chvíli trpělivě poslouchal. Nakonec do hovoru skočil: „Já vím. Ale to je už dávno. Volám ti, protože bych potřeboval informaci. Jeden můj přítel má starost. Údajně ve vašem hotelu dnes kolem půlnoci zmizela dívka… vysoká plavovláska… ano, z eskortní firmy… jmenuje se Bell.“

Odtáhl si sluchátko od ucha a zeptal se: „Jak se jmenoval ten, co si ji objednal?“

„Simon Steiner.“

„Zřejmě to byl nějaký Němec. Simon Steiner,“ opakoval Tom do sluchátka.

Seděl potom tiše aspoň dvě minuty, než to zase začalo praskat na druhé straně. Několikrát poděkoval a zamručel. Ireně připadalo, že v jeho hlase slyší překvapení. Po mnoha frázích na rozloučenou a oboustranných ujištěních, že se zase brzy uvidí, Tom sluchátko položil.

„To je podivné. Můj známý tvrdí, že nikdo toho jména v hotelu nebyl a není. A také se zdá, že tam nikdo Isabell neviděl. Zeptá se ještě nočního vrátného, až večer přijde. Teď se nikde nedá sehnat.“

„Nemohu říct, že by mě to uklidnilo,“ mínila Irena. „Teď už se o ni opravdu bojím. Kde by mohla být?“

„Opravdu nemám ani tušení. Třeba ji někdo podvodně nalákal do pasti.“

„Možná. Ale proč?“

Tom na Irenu zamyšleně pohlédl.

„Vraťme se k tomu, o čem jsme před chvílí mluvili. K pojítku mezi vraždou Marcuse a tou dívkou. Jste to vy.“

Irena měla úplně vyschlo v krku, přestože právě polkla doušek slabého piva. A když ze sebe konečně pár slov vyrazila, připadalo jí, že má jazyk pokrytý pískem.

„Já? Co tím myslíte?“

„Myslím to tak, že Isabell si tady krásně žila až do okamžiku, kdy jste se tu objevila vy a začala se na ni vyptávat. Někdo si toho povšiml a rozhodl se, že vám dá varování…, že děvče unese nebo ještě něco horšího. Nemyslím si, že ve skutečnosti jde o Isabell nebo o to, co dělá. Má to souvislost s tím, kvůli čemu jste do Kodaně přijela: S vraždou.“

„Tady v Kodani jsem o ní mluvila jen se třemi lidmi.“

„Se třemi policisty.“

To nebyla otázka, ale konstatování. Irena přikývla. Tom si vytáhl ze stolku blok a zeptal se: „Jak se jmenují?“

Irena mu jména nadiktovala. Napsal si je a pak na ně dlouze hleděl.

„Ne. Ta jména mi vůbec nic neříkají. Kromě Bentsenové, ovšem. Emilovy matky.“

Hlasitě si odfrkl. Irena měla pocit, že Emil zažije horkou chvilku, až se příště s Tanakou sejde.

„Simon Steiner zřejmě Isabell odvezl někam jinam. Kodaň je veliká. Slíbila jsem, že zavolám její kamarádce Petře ze Skandinávského modelu. Musím ji přemluvit, aby Isabellino zmizení nahlásila zdejší policii,“ řekla Irena.

Pohlédla na hodinky a uvážila, že má nejvyšší čas na odjezd. Čekala ji skoro pětihodinová cesta autem a po moři. Oba se současně zvedli. Tom ji znovu provedl krátkou chodbičkou a ložnicí a zastavil se před bezpečně uzavřenými dveřmi ven. Podali si ruce a Tom podotkl: „Budeme v kontaktu na mobilu.“

„Ano. Děkuji za pomoc.“

„Není zač. Uslyšíme se!“

Její auto stálo tam, kde ho včera před stripbarem zaparkovala. Na jednodenním parkovacím lístku ještě zbývala slabá čtvrthodina. Opravdu tu stála jediný den? Bylo to opravdu hodně náročných a na události bohatých čtyřiadvacet hodin. Silně to pocítila, když sedla za volant. Teď si už jen přála být doma.

Dostat se z Kodaně se jí zdálo jednodušší, ale přesto někde před Hellerupem špatně zahnula, protože najednou se silnice zúžila. Špinavé cihlové domy zmizely a nahradily je bíle omítnuté obytné domky a tu a tam vily. Ty postupně vystřídaly stále větší rezidence, až na pravé straně najednou probleskla voda. Pochopila, že se dostala k moři. Vysoké zdi a křovinaté ploty ohrazovaly zahrady, podobající se parkům. To, co bylo možné zahlédnout z honosných domů, bylo velkolepé.

Po několika kilometrech Irena poznala, že projíždí oblastí propastných ekonomických rozdílů. Domy, které ležely vpravo, a tedy na nábřeží, byly neskonale vznešenější než ty po levé straně. Irena tušila, že kdyby prodali svůj řadový rodinný domek ve Fiskebäcku, nestačilo by to ani na kůlničku u domu po pravé straně nábřeží.

Snížila rychlost a těšila se pohledem na moře a rozkvetlé zahrady. Stáhnutým okénkem cítila příjemný pach chaluh smíšený s vůní prvních rozkvétajících šeříků.

Cesta přes moře rychle uběhla bez jakýchkoliv událostí a Irena si stačila vypít dva šálky kávy. Než přirazili u břehu v Helsingborgu, zavolala podle slibu do Skandinávského modelu. K jejímu ulehčení vzala telefon právě Petra.

„Ahoj, Petro, tady je Irena Hussová. Isabell se neozvala?“

„Ne. Ale je to strašně divné…, volala jsem do hotelu a řekli mi, že u nich žádný Simon Steiner nebydlel. A také tam nikdo neviděl Bell. Ale zapsáno to tak máme… v našem deníku. Je tu zapsán Simon Steiner.“

Petřin hlas zněl spíš dotčeně než ustaraně. Zřejmě ji urazilo, když v hotelu zpochybnili její údaje.

Irena odpověděla přátelsky, ale rozhodným hlasem: „Je to opravdu podivné. Představte si, jestli ji někdo unesl. Myslím si, že její zmizení opravdu musíte ohlásit policii. Nebo jste to už udělala?“

„Ne.“

Zavládlo ticho.

„Skutečně to musíte udělat. Kvůli Isabell.“

„Tak dobře. Asi se nedá nic jiného dělat,“ povzdychla si Petra a zavěsila.

Irena svůj neklid cítila v útrobách jako těžký kámen. Je opravdu možné, že by Isabellino zmizení mělo nějakou souvislost s její návštěvou Kodaně? Nebo se snad Isabell někde schovává dobrovolně, protože se dozvěděla, že se na ni Irena ptala? To by se patrně zase brzy objevila.

Chvilku před osmou večer Irena zatočila na parkovišti před jejich domkem. Když vystoupila z auta a trochu se protáhla, protestovaly její klouby a svaly proti tomu, že je držela mnoho hodin pokrčené v autě.

Jako obyčejně ji přivítal nejdříve Sammie. K jejímu zklamání ale byl také jediný. Poté, co si občerstvila paměť pohledem do kalendáře, zjistila, že Krister dnes bude dlouho pracovat a dcery mají mimořádně trénink v basketbalu. Ale měly by už každou chvíli přijít. Mohla vůbec Katarina hrát basketbal s tím bolavým krkem? Nemluvě o tréninku na mistrovství v jiu-jitsu.

Její myšlenky přerušil pohled na lístek, připevněný na dvířkách lednice:

Ahoj, miláčku, v lednici máš vegetariánské lazaně. Jen si je ohřej v mikrovlnce.

Pamatuješ se na naši bývalou sousedku Moniku Lindovou? Volala kolem třetí a chtěla s tebou mluvit. Její číslo prý máš.

Tvoje strategie byla úspěšná. Tommy a Agneta (hlavně Agneta) si vezmou jednu psí holku. Lenny chce tu druhou. Panička vyhrožuje, že jestli nenajdeme někoho i pro pejska, odnese nám ho domů.

Krister

Hluboký povzdech a slabé bouchnutí do kuchyňských dveří přimělo Irenu, aby se otočila. Ve dveřích stál Sammie s hlavou na stranu. Jeho hnědé oči s očekáváním hledaly kontakt s jejíma.

Netouží snad i panička po pořádně dlouhé a osvěžující procházce?

KAPITOLA OSMÁ

Isabell zmizela. Irena prohledávala celý obrovský dům. Procházela nekonečnými chodbami a prohlížela opuštěné místnosti. Nohama vířila prach a motala se do pavoucích sítí. Každý krok byl těžší a těžší, ale přesto se přinutila jít dál. Musí ji najít dřív, než bude pozdě. Ve skutečnosti to bylo jen malé dítě a Irena ji ztratila. V opuštěném domě se zvedala teplota. Za chvíli už musí přestat hledat. Cítila narůstající paniku. Strop nad ní začal klesat a chodby se zužovaly Celá budova vyletí do vzduchu a všichni v domě zahynou. Zoufale se snažila na Isabell volat, ale nedostala ze sebe ani hlásku. Najednou viděla, že podlaha se pod ní začíná hýbat, a pochopila, že je už pozdě.

Sammie skočil do postele a rozhoupal ji. Irena se koupala v potu a srdce jí v panice bušilo. Osvětlený budík ukazoval 03.37. Krister ležel vedle ní a mírumilovně pochrupoval. Sammie se uložil v nohách postele. Ležel na zádech s tlapkama nahoře a už spal. Nebo to aspoň v každém případě předstíral, pro jistotu, aby ho panička nechtěla shodit dolů.

Irena se šla do koupelny napít vody a snažila se trochu uklidnit. Potila se úzkostí a připadala si ulepená. Po chvilce jí začalo být chladno. Došla si do ložnice pro župan z měkkého froté. Bosa sestoupila dolů do kuchyně a vzala si sklenici mléka.

Kuchyňské okno vedlo na východ. Slunce začínalo barvit horizont pastelovými barvami do růžova a tyrkysova.

Několik málo mráčků zářilo jako proužky ze zlata. Dnes bude určitě krásně.

Obtížně se odpoutávala od ošklivého snu a snadno si ho uměla vysvětlit: Měla skutečně pocit viny za Isabellino zmizení a bála se, co se dívce mohlo stát.

Telefonní rozhovor s její matkou před sotva šesti hodinami byl hodně těžký. Špatně se jí hovořilo o tom, že sice zjistila, kde Isabell je, ale nemluvila s ní, protože dívka zmizela. Moniku šokovalo sdělení, že její dcera pracuje jako prostitutka. Něco takového ji nikdy nenapadlo. Trvala na tom, že její krásná dcera dělá všechno pro to, aby z ní byla uznávaná fotomodelka, ale nic jiného nemínila akceptovat. Asi se i styděla. Na konci rozhovoru už byla skoro agresivní a Ireniny údaje zpochybňovala. Třeba ji Irena v turistickém průvodci nepoznala. Třeba o Bell vůbec nešlo! A i když se eskortní služba jmenuje Skandinávský model, může být více agentur se stejným jménem. A proč ne právě solidní agentura pro fotomodelky! Nakonec ji ale Irena dokázala přesvědčit, aby si připustila pravdu. Ta zmizelá dívka je opravdu Isabell a nikdo jiný.

Irena se slovem nezmínila o podezření, které vyslovil Tom Tanaka. Stále jí bylo zatěžko pochopit, proč by její přítomnost v Kodani měla být dávána do souvislosti s Isabellou. Připadalo jí to za vlasy přitažené.

U kuchyňského stolu se pevně rozhodla, že Tomovu identitu nikomu nevyzradí. Ona sama mu naprosto věřila a spoléhala se na něho, ale její šéf a kolegové by mu jistě svou důvěru nedali. Žertovali by o jeho osobě a důvěryhodnost zpochybňovali. Irena byla přesvědčená, že Tanaka Marcuse hluboce miloval. Teď už zbývalo jen zjistit, kým Marcus skutečně byl. Vypadalo to, že měl spoustu nebezpečných známostí.

*

Irena čtvrteční ranní poradu zahájila zprávou o svém pobytu v Kodani, i když cenzurovanou verzí.

„Pracovala jsi tam dobře, zdá se tedy, že v pytlích máme kusy těla Marcuse Tosscandera,“ pochválil ji komisař.

Jonny mu skočil do řeči: „Co to je za pitomost, že nám nechceš říct jméno informátora!“

Hleděl na Irenu podrážděně. Tu otázku samozřejmě čekala a nepřekvapilo ji, že ji položil právě on.

„Garantuji vám, že moje údaje jsou naprosto korektní. Jeho identitu nezná nikdo kromě mne. Tak zněla podmínka. Hlavně, že konečně máme jméno, kolem kterého můžeme začít pátrat,“ odpověděla klidně.

Jonny chtěl něco namítnout, ale komisař ho předešel. „Máš pravdu. Hannu a Jonny už na tom včera celý den pracovali. Už objevili něco, co potvrzuje, že skutečně šlo o Tosscandera. Hannu, začni.“

Hannu slabě přikývl a zahleděl se do svého bloku. „Marcus Emanuel Tosscander se narodil osmnáctého března devatenáct set šedesát osm, a má tedy jednatřicet let. Jeho matka zemřela před deseti lety. Otec byl primář a je v důchodu. Sourozence neměl. Absolvoval Vysokou uměleckou školu se specializací design a umělecká řemesla a po ukončení studia si založil vlastní firmu. Před čtyřmi lety si pronajal prostory na Kungsportsplatsen. Podle daňového přiznání z posledních let odstartoval oslňující kariéru. Jeho společnost vydělávala miliony a on sám bral plat pět set tisíc ročně. Bydlel v Lundenu v ulici Jenny Lindové. Svobodný, bezdětný, jezdil červeným pontiakem kabrioletem, model devadesát pět.“

Hannu opravdu všechno zjistil i na dopravním registru, pomyslela si Irena s obdivem. Ale už ho trochu znala, a tak se ani moc nedivila. Něco ji ale napadlo: kde je jeho auto teď? Jistě s ním odjel do Kodaně.

„Jonny včera mluvil s jeho otcem,“ řekl Ireně Andersson.

Jonny se narovnal a začal: „Včera po obědě jsem jel za jeho otcem. Dřív se mnou odmítl mluvit, protože musel jít na golf. A to i přesto, že když jsem mu ráno volal, upozornil jsem ho, že jde o jeho syna. Golf měl v každém případě přednost. Otec bydlí sám v obrovské vile u moře, poblíž golfové dráhy v Hová. Došlo mi, že se synem neměli navzájem žádný kontakt. Nechtěl o Marcusovi nic věděl a několikrát připomenul, že každý z nich si žije vlastní život.“

„Neslyšel nic o Marcusovi v posledních měsících?“ napadlo Irenu.

„Pochopil jsem to tak, že spolu nemluvili od doby, co syn odjel do Kodaně.“

„Ale to přece bylo hned kolem Nového roku,“ připomněla Irena. „Zřejmě ano.“

„To je opravdu podivné! Nemít se svým dítětem žádný kontakt pět měsíců.“

Irena se zarazila. Marcus přece Tanakovi řekl, že uvažuje o přestěhování do Kodaně. Udělal to rozhodnutí po roztržce s otcem? Ještě něco ji napadlo. Otec byl lékař. A v Göteborgu. Rozhodla se, že si s ním musí promluvit při nejbližší příležitosti sama.

„Nikdo nehlásil, že se Marcus pohřešuje?“ nadhodila Birgitta.

„Ne,“ odpověděl Hannu.

„Možná i ten důraz na tetování mohl někoho tady v Göteborgu zmást. Nechal si ho přece udělat v Kodani. A bylo hotové jen několik týdnů před jeho zmizením. Nejspíš tu ozdobu u nás ve městě nikdo neviděl,“ uvažovala Irena.

„Chceš říct, že i kdyby někdo postrádal Marcuse, nedal by jeho zmizení do souvislosti s částmi těla nalezenými v Killeviku. Ale stejně by ho mělo zajímat, kde tedy Marcus je. Nedal přece o sobě vědět od konce února nebo začátku března,“ připomněla Birgitta.

Komisař si odkašlal a naznačil, že chce něco říct.

„I přestože jsme si téměř jisti, že obětí je Marcus Tosscander, nepustíme o jeho identitě nic do médií. Během nejbližších dní shromáždíme všechny údaje. Můžeme o něm informovat počátkem příštího týdne.“

„Je dlouhý víkend. V pondělí je svátek. Takže to bude nejdřív v úterý, za pět dní,“ ozval se Hannu.

Irena s ním souhlasila. Pět dní vyčkávání jí připadalo hodně dlouho. I když chápala komisařovu snahu, aby se neukvapili. Existovala pouze nepatrná možnost, že obětí není Marcus. Takový omyl by ovšem mohl být fatální. Důkazy, že jde o něho, musí být opravdu nezlomné.

„Byl někdo v jeho ateliéru a bytě?“ zeptala se.

„Ne, někdo by tam měl zajít dnes,“ řekl komisař.

Irena několik hodin sepisovala zprávu o svém pobytu na druhé straně Oresundského zálivu. Bylo to dost obtížné, protože po celou dobu musela myslet na to, aby nenapsala příliš mnoho. Během té doby sehnal Hannu a Jonny povolení a klíče od Tosscanderova bydliště a ateliéru.

Všechno bylo kolem oběda připravené.

„Nejdřív se zastavíme v ateliéru, ten je nejblíže, a potom se ještě stačíme naobědvat, než se vydáme do Lundenu,“ navrhl Jonny.

Hannu i Irena souhlasili.

Tosscanderův ateliér ležel ve druhém patře domu poblíž průplavu. Domácí telefon a zámek na kód měl držet nezvané návštěvníky venku, ale protože policisté měli klíč, nebyl žádný problém se dostat dovnitř. Světle žlutou vstupní halu vyplňovalo široké mramorové schodiště s mohutnými balustrádami. Výtah tam nebyl. Zřejmě Marcus Tosscander neměl žádné invalidní zákazníky, pokud ti nepoužívali jen telefon nebo internet.

Na smaltovaném štítku stálo napsáno tmavomodrým ozdobným písmem na bílém podkladě: TOSCAS DESIGN.

Hannu měl klíče k obyčejnému i bezpečnostnímu sedmibodovému zámku. Když otevřeli dveře, uvítal je zatuchlý vzduch. Opravdu tady Marcus nejméně půl roku nebyl. Hannu rozsvítil v dlouhé hale bez oken.

Dveře po pravé straně vedly do malého pokoje se skleněnou stěnou. Původně měl zřejmě sloužit jako telefonní centrála nebo kancelář sekretářky. Tosscander ho ale změnil v příjemnou přijímací místnost pro návštěvníky. Okno bylo veliké a bez záclon, zřejmě proto, aby nerušily velkolepý výhled na průplav. Na zemi ležela obrovská hnědá buvolí kůže, která pokrývala málem celou podlahu. Dvě kulatá křesla ze světlehnědé kůže měla zadní stranu opěradel a rám kovový. Kratší stěnu zabíraly police s knihami a časopisy s tematikou interiérů.

Na protější stěně visel veliký akvarel v temných barvách. Představoval několik maličkých domků, které se krčily na úpatí strmé skály. Vichr hnal sníh přes moře a bičoval je, ale z malých okének se linulo teplé světlo. Irenu obraz upoutal a přistoupila blíže, aby si přečetla jméno malíře. Stálo tam Lars Lerin, ale to jí nic neříkalo.

Protější dveře vedly na toaletu. Z odpadu to páchlo, protože už dávno vyschl. Vedlejšími dveřmi se vcházelo do malé kuchyňky. Vzápětí jí to došlo: byla to maličká napodobenina Tanakovy kuchyně. Nic nechybělo. Podlaha z třešňového dřeva, černé a bílé kuchyňské skříňky ani ostatní vybavení v nerezu. Výhled z této místnosti nebyl tak strhující, jako z pokoje pro návštěvy. Daly se zahlédnout jen fasády protějších domů.

Dveře nalevo z předsíně ukrývaly skříň s potřebami na úklid, šatník a sklad kancelářských potřeb, papíry a desky.

Jediné zbývající dveře vpravo vedly do Marcusovy veliké pracovny. Třemi vysokými nezastíněnými okny dovnitř bohatě pronikalo slunce. Irena znovu chvíli obdivovala překrásný výhled na třpytící se vodu v průplavu. Kaštany na druhé straně vypadaly těsně před rozkvětem. Pod nimi se rozprostíral barevný koberec tulipánů, narcisů a množství jiných jarních květin. Muselo být nádherné si ten pohled vychutnávat, dokud všechno neodkvetlo.

Obrátila se a prohlížela místnost. Podlaha byla původní, ovšem vybroušená a natřená. Zdi i strop byly bílé. U jednoho okna stál stolek s počítačem, telefonem a potřebami pro psaní. Stěna za psacím stolem byla zakryta velikou knihovnou. Police vyplňovaly složky a role plánů.

Proti druhému oknu stál obrovský stůl. Byl teď prázdný, ale zřejmě sloužil k práci. Na vedlejším stolečku se mačkaly malířské štětce, tužky, lihové barvy a křídy.

Na všech zdech visely návrhy interiérů, skici výloh, různých látek a zkoušek barevných odstínů. Irena cítila, že v této místnosti pracoval nesmírně tvořivý člověk.

Natáhli si gumové rukavice a začali pokoj systematicky prohledávat. Když prošli každou zásuvku a každou složku, Hannu konstatoval: „Nemá tu seznam zákazníků.“

Všichni tři pohlédli na počítač. Zřejmě byl adresář právě tam. Hannu ho zapnul a počítač vzápětí požadoval heslo.

„Potřebovali bychom jeho kód,“ konstatovala Irena.

„Co kdybychom zkusili ‚fiškus‘ nebo ‚prdelka‘?“ Jonny se srdečně a dlouho smál svému skvělému nápadu, ale byl jediný. Hannu zkusil „Toscas“, „Toscas design“ a podobná slova, ale neuspěl.

„Asi bychom se teď měli jít najíst,“ navrhla Irena. „Třeba budeme mít větší štěstí v jeho bytě.“

*

Výhled z návrší byl fantastický. Viděli přes mnoho městských částí. Když se pohledu dostatečně nasytili, obrátili pozornost ke starému šlechtickému domu. Zde v nejvyšším patře měl Marcus Tosscander rohový byt.

„Ten chlapík si uměl opatřit výhledy!“ řekl obdivně Jonny.

Museli s ním souhlasit.

Vyšli po úzkém schodišti. Stěny byly nově vymalované ve starorůžové barvě. Schody, zábradlí a dveře měly světlounce šedivý nádech. Působilo to příjemným nenápadným dojmem. Irena usoudila, že v těchto barvách měl jistě prsty i Marcus.

Na chodbě až nahoře stálo na jedněch dveřích jméno M. Tosscander a na druhých B. Svenssonová.

Vešli do Marcusova bytu. Irena si potvrdila svou domněnku. V malé hale měly zdi stejný odstín starorůžové jako ve vchodu. Všechny čtvery dveře, které z ní vedly, byly světle šedé.

Vpravo vedle vchodu do bytu ležela kuchyň. I tady se Marcus hodně spoléhal na černou a ocel, ale místo bílé zde uplatnil světlounké dřevo. Ze stejného byla i prkna na podlaze.

Najednou Irenu něco napadlo: „Podívejte se na kytky! Zdají se být zalité a v pořádku a není tu tak špatný vzduch jako v ateliéru.“

„Někdo mu je sem chodí zalévat,“ konstatoval Jonny.

Ani tady nebyly žádné záclony. Místo nich se po jedné straně okna šplhala popínavá kytka a na druhé straně se pnula voskovka. Irena vyhlédla z okna na zastíněný zadní dvorek s keři a šeříkovou besídkou.

Nahlédli do malé koupelny s velikou vanou na lvích tlapkách. Podlaha i stěny byly obloženy tmavomodrými obkladačkami. Sem tam některá dlaždice měla vzor půlměsíce, celého měsíce nebo hvězdičky. Dokonce i strop byl tmavomodrý a i na něm Marcus namaloval hvězdnou oblohu. Irena ji poznávala, ale vybavila si jen jméno Velkého vozu. Jen považme, ležet si ve vaně s několika svíčkami stojícími na jejím okraji a hledět na hvězdné nebe…

Nikdo z nich nepostřehl otevírající se dveře, až najednou za zády uslyšeli ostrý hlas: „Co tu děláte? Kdo jste?“

Všichni tři se otočili za hlasem. Žena stála uprostřed haly a slabé světlo lampy se odráželo v jejích bílých vlasech. Maličká suchá dáma svou postavou nebudila velký respekt, ale její rozzlobený obličej svědčil o udatnosti.

„Jsme policisté,“ řekl Jonny.

Všichni vytáhli průkazky a dámě je ukázali. Většina rozčilení jí z obličeje zmizela, ale ne úplně.

„A tak? Ale co děláte v Marcusově bytě?“ zeptala se ostře.

Irena se snažila vyjádřit hodně ohleduplně. „Domníváme se, že je Marcus nezvěstný. Kdo jste vy?“

„Ach bože, můj Marcus že by byl nezvěstný! Sama jsem se něčeho takového v posledních týdnech také začala bát. Neozval se mi už celé dva měsíce.“

„Vy mu dohlížíte na byt?“

„Ano. Bydlím ve vedlejším bytě. Jsem Britta Svenssonová.“

„My jsme kriminální inspektoři Irena Hussová, Jonny Blom a Hannu Rauhala.“

Irena je postupně všechny představila. Nepřátelství už z obličeje staré dámy zmizelo úplně a nahradil ho zřetelný neklid.

„Co se mu jen mohlo stát?“ přemítala.

„Zatím ještě nevíme. Ale jeho přítel v Kodani říká přesně totéž co vy, že už o sobě dva měsíce nedal vědět. Kdy se měl vrátit?“

„Nevěděl to přesně, záleželo na tom, jak pořídí v Kodani. Kdyby všechno šlo dobře, tak by tam nějaký čas zůstal, jinak by se vrátil domů. Tak jsem to aspoň pochopila, když mi zavolal a vyprávěl, že je velmi úspěšný. Říkala jsem si, že tam asi má spoustu práce, protože je nesmírně šikovný.“

„Poslal vám nějaký lístek?“

„Ne, vždycky mi zavolal. Je hrozně milý a pozorný. Doufám, že se mu nic nestalo.“

Bylo lepší nedávat paní Svenssonové falešné naděje. Za pět dní už toho budou plné noviny.

„Paní Svenssonová…,“ začala Irena, ale dáma ji rychle přerušila: „Jsem slečna.“

„Slečno Svenssonová, budete teď několik nejbližších hodin doma?“

„Ano.“

„Smíme se u vás na chvíli zastavit, až tady budeme hotovi?“

„Jistě.“

„Tak dobře, jsme domluveni.“

Přátelsky, ale rozhodně ji Irena vyvedla z Marcusova bytu a zavřela za ní dveře. Stará paní jí ještě stačila zamávat.

Jonny a Hannu se teď zastavili v Marcusově ložnici. I zde na okně bez záclon stála spousta kvetoucích kytek. Byl odtud úžasný pohled na město. Zdi ložnice měly světlou barvu pálené hlíny. Nahoře pod stropem se vyjímal vzorovaný pruh v černé, bílé a několika odstínech hnědé. Podlaha byla dřevěná, natřená průhlednou tmavohnědou barvou. V celé místnosti se nacházel jediný kus nábytku: Kulatá postel v průměru jistě dva a půl metru. Přehoz byl z černého hedvábí a Irena by se vsadila, že i povlečení bylo ze stejného materiálu. Stěny zdobily fantastické africké masky na obličej. Mezi nimi visely naaranžované oštěpy a štíty. „Ahoj, Afriko,“ ozval se Jonny temným basem. Měl úplnou pravdu. I Ireně připadalo, že groteskní masky a zbraně vyhlížejí hodně výhružně. Dostala směšný, až neskutečný pocit, že ji někdo pozoruje.

Světlý obývací pokoj byl v přímém kontrastu s ložnicí. Zdi byly bílé a podlaha ze stejného světlého dřeva jako v kuchyni. Výhled velikým rohovým oknem bral dech. Slunce proudilo dovnitř a nejspíš slečna Svenssonová stáhla dolů několik dřevěných žaluzií, aby ochránila kytky před slunečním žárem.

„Tento muž neuznává záclony. To je mně na něm hrozně sympatické,“ prohlásila Irena.

Krátká stěna bez oken byla zaplněna policemi s knihami. Uprostřed pokoje proti sobě stála dvě veliká bílá kožená křesla. Na zemi ležela černobílá kravská kůže. Stolek tvořily dva volné mramorové trojúhelníky, jeden bílý a jeden černý. Šlo je postavit k sobě, pokud si člověk přál mít větší stůl. Ostatní zařízení tvořila hudební sestava a veliká televize. Na zdi visely dva oleje. Obrazy byly veliké a zjevně je maloval stejný umělec jako ten, kdo vytvořil akvarel v ateliéru.

„Krásné,“ řekl Hannu.

Irenu dost překvapil. Nedával moc často najevo osobní názor. Většinou byl hodně uzavřený.

Prohlédli byt, aniž by cokoliv pozoruhodného našli, s výjimkou tří fotoalb, ležících v knihovně. V prvním z nich byly fotografie jediného muže v různém oblečení a postojích. Marcus Tosscander zřejmě pózoval jako model. Irena zahlédla, že na posledních stranách je úplně nahý.

Byl to krásný muž s hustými tmavohnědými vlasy, čistými a pravidelnými tahy obličeje, velkýma modrýma očima a přitažlivým úsměvem. Irena tak napůl čekala, že bude vypadat zženštile, ale ani v nejmenším tomu tak nebylo. Na aktech se zvláště vyjímalo jeho skvělé sportovní tělo, oblouček plochého břicha a přiměřené svalstvo. Musela přiznat, že vypadá nesmírně sexy.

Ve dvou dalších albech byly fotografie z různých oslav a cest. Stál pod nimi krátký text, a tak se rozhodli, že je vezmou s sebou.

Hannu připomněl, že dosud nenašli vůbec žádný adresář.

„Poprosíme techniky, aby tu nabrali nějaké vzorky. Připadá mi, že v té veliké vaně by šlo klidně rozčtvrtit tělo,“ mínila Irena.

V koupelně sice známky ničeho takového nenašli, ale bylo třeba ji prohlédnout metodicky a nevynechat žádnou možnost.

Ve skříních moc věcí nenašli. Ireně připadalo, že si musel odvést jak zimní, tak letní oblečení. To bylo dost zvláštní, protože odtud odjel v polovině zimy. Možná si už tehdy myslel, že v Kodani zůstane až do léta. Na druhou stranu ovšem obě města od sebe nebyla tak příliš vzdálená. Jistě tady zanechal přátele, s nimiž by se mohl chtít setkat. A přinejmenším tu měl svůj byt a ateliér, na které bylo třeba dohlédnout. Opravdu nemínil domů zajet během jara ani jedinkrát? Jenomže právě to zřejmě udělal: Přijel domů, a tady byl zavražděn a rozčtvrcen. Irena se v jeho krásném bytě otřásla hrůzou.

„Snad by stačilo, aby s tou babkou mluvil jen jeden z nás,“ navrhl Jonny.

„Dobře. Postarám se o to,“ ozvala se Irena.

Hannu a Jonny našli v zásuvce skříňky v hale dva klíče. Jeden byl označen „sklep“ a druhý „půda“. Vzali si každý jeden a na chodbě se rozešli. Irena zazvonila na protější dveře, které se otevřely dříve, než v bytě dozněl zvonek.

„Našli jste něco?“ zeptala se Britta Svenssonová.

V jejím hlase nezněla zvědavost, nýbrž pouze úzkost. „Nic, co by nám poskytlo nějaké vodítko, kde by mohl být,“ odpověděla popravdě Irena.

Vstoupila do bytu. Hala byla stejná jako v Marcusově bytě, ale barvy úplně jiné. Temně purpurové sametové tapety vypovídaly o tom, že byt prošel renovací někdy v šedesátých letech. Všechny dveře v bytě byly tmavohnědé. Britta Svenssonová Irenu zavedla do stejně velkého obývacího pokoje, jako byl Marcusův, ale protože nebyl rohový a měl jen jedno okno, nepůsobil zdaleka tak světle. Nábytek sestával ze směsice starých dubových kusů s křesly z IKEY. Kolem oken visely těžké kretonové záclony s růžemi. Celkový dojem z pokoje byl ten, že je přeplněný a temný.

„Pojďte se prosím posadit, přinesu hned kávu,“ pobídla ji slečna Svenssonová. Irena neprotestovala, protože káva jí už opravdu chyběla. Usadila se do růžového křesla. Teprve potom si všimla, že šálky jsou už na stole připravené. Takže by vlastně ani nemohla odmítnout.

Maličká dáma přispěchala z kuchyně se skleněnou konvicí na kávu v jedné a táckem se sušenkami ve druhé ruce.

„Nemám doma nic lepšího,“ omlouvala se. „Návštěvu jsem nečekala.“

Irena s pochopením přikyvovala a vdechovala těžké kávové aroma. Bez sušenek se obejde, hlavně že dostala kávu.

„Byla bych moc ráda, kdybyste mi mohla odpovědět na několik rutinních otázek, které vždycky při takovém rozhovoru klademe,“ začala Irena.

„Samozřejmě.“

„Jaké je vaše celé jméno?“

„Anna Britta Svenssonová. A říkejte mi Britto.“

„Děkuji. Kdy jste se narodila?“

„Devátého října devatenáct set dvacet jedna.“

Irena si rychle spočítala, že dáma před ní má sedmdesát osm let. Než se stačila zeptat na něco dalšího, pokračovala Britta sama.

„Narodila jsem se jen o několik vchodů níže v této ulici, ale dům byl před mnoha lety zbourán. Nový tam už nepostavili. Otec byl pekař a maminka mu pomáhala v obchodě. Bydlela jsem s rodiči a dalšími pěti sourozenci ve dvoupokojovém bytě. Zůstala jsem z nich už sama. Byla jsem jak se říká, benjamínek.“

„Bydlela jste celý život v této ulici?“

„Ano. V tomto bytě jsem už dvaatřicet let a mám ho moc ráda. Předtím jsem bydlela v jednopokojovém bytě ve vedlejším domě.“

„Kde jste pracovala?“

Irena byla zvědavá, i když to nemělo s vyšetřováním opravdu nic společného.

„Jsem švadlena. V posledních letech jsem pracovala v zakázkové firmě.“

Opřela se zády do křesla s kretonovým povlakem a pevně na Irenu pohlédla světle modrýma očima. Pomalu si z obličeje odsunula za ucho silnou šedivou kadeř.

„Tohle není vůbec důležité. Co je s Marcusem?“ zeptala se tiše.

„To kdybychom věděli!“ uhnula Irena.

Zdálo se, že se Britta chystá položit další otázku, ale Irena ji rychle předešla.

„Jak dlouho sousedíte s Marcusem?“

„Deset a půl roku. Kolem svátku svaté Lucie jsme oslavili deset let. Přišel za mnou s lahví vína a já jsem udělala chlebíčky. Dlouho jsme seděli a povídali si a bylo to moc hezké. Právě tehdy mi vyprávěl, že se chystá do Kodaně, a já jsem mu slíbila zalívat květiny a dohlížet na byt.“

„Sedali jste často u láhve vína?“

„Občas. Chodil za mnou, když se mu zdálo, že jsem moc osamělá. On už takový je. Strašně milý a pozorný.“

Když o něm Britta mluvila, nevědomky se usmívala.

„Dozvěděli jsme se, že odjel do Kodaně kolem Nového roku. Jak často vám odtamtud zavolal?“

„Moc často ne. Měl spoustu práce. Pořád dostával nové zakázky a…“

Zmlkla a sevřela rty. Nakonec se nezvučně ozvala: „Volal mně dvakrát.“

„Kdy to bylo naposled?“

„Počkejte chvíli.“

Překvapivě rychle se zvedla a zmizela v ložnici. Po chviličce se vrátila s malým modrým kapesním kalendáříkem. Nervózně v něm chvíli listovala dopředu a dozadu. „Tady,“ prohlásila triumfálně. „Osmnáctého února.“ Natáhla k Ireně ruku s otevřenou stránkou. Stálo na ní: „Zavolal Marcus.“ Ostatní byly prázdné. „Zapisuju si vždycky důležité věci.“

„Nepamatujete si, co říkal?“ Britta svraštila čelo v hlubokém soustředění. „Prý se v Kodani cítí moc dobře a možná přijede domů začátkem března, ale že před tím ještě zavolá. Už se neozval. I když mohl telefonovat v době, kdy jsem ležela v nemocnici.“

„A kdy jste byla hospitalizovaná?“

„Jela jsem do nemocnice v noci na osmadvacátého února a domů mě propustili pátého března. Krvácela jsem z tlustého střeva, ale ukázalo se, že jde pouze o velký polyp, který mi rovnou vyoperovali, jenomže jsem ztratila spoustu krve a museli mi dávat transfuzi. Dostala jsem sedm dávek krve a pak ještě následovala spousta vyšetření a…“

Irena jí rychle skočila do popisování zákroků: „A v těchto dnech tedy mohl být Marcus doma?“

„Ano, šlo o takovou věc.“ Britta se odmlčela a vypadala nejistě. „Já jsem odjela rychlou sanitkou v neděli večer. Předtím jsem byla zalévat v pátek, a když jsem se vrátila domů, bála jsem se, že mu květiny zatím uschly. Hned jsem šla do bytu, ale všechno bylo v pořádku. Připadalo mi, že je někdo musel zalít.“

„Vypadaly úplně čerstvě zalité? Byla nějaká voda v talířku nebo vlhká země?“

„Ne, to ne. Ale snad před třemi, čtyřmi dny ano.“ To je opravdu moc zajímavé. Kdybychom mohli dokázat, že byl Marcus doma v prvním březnovém týdnu, šlo by lépe stanovit datum jeho smrti. Dalo by se snadněji zjistit, s kým se v těch dnech setkal.

Irena s velkou péčí volila další slova.

„Víte o tom, že by Marcus měl nějakou přítelkyni nebo přítele, s nimiž by se setkával?“

„Marcus žije hrozně aktivně. Rozhodně nemá na děvčata čas. A vždycky říká, že nikoho jiného nepotřebuje, když má mne.“

Čím to jen ten muž dokázal tak působit na své okolí? Tom Tanaka i Britta Svenssonová se cítili být jeho vyvolení. „Měl nějaké přátele?“

„Ano, to ano, i když ne mnoho. Občas tady doma něco oslavovali. Ale nikdy nebyli bujaří! Všechno to byli slušní a spořádaní chlapci.“

„Víte jméno aspoň někoho z nich?“

To ne.

Irenu už nenapadalo nic, na co by se dál mohla vyptávat. Zvedla se.

„Moc vám děkuji za pomoc. Smím se zase zastavit, když se ještě na něco budu potřebovat zeptat?“

„Určitě, jen přijďte.“

Útlá dáma ji vyprovodila na předsíň, a když za ní zavřela dveře od bytu, slyšela Irena, jak zámek pořádně zapadl.

Jonny na půdě nalezl krabici, kterou snesl dolů.

„Časopisy a filmy Pornografie pro teplouše,“ triumfoval.

Ve sklepě stálo jen staré kolo. Hannu se vrátil do bytu a listoval v albech. Už dříve se rozhodli, že si je odnesou s sebou.

„Jména,“ řekl Hannu a ukazoval prstem.

Nahoře na jedné stránce bylo přilepené svatební oznámení. Byla to dvojitě složená kartička zdobená zlatými prstýnky. Uvnitř stálo:

Marcuse Tosscandera zveme na svatbu

Anderse Gunnarssona a Hanse Pahlisse na radnici v Göteborgu 29. 5. 1998 v 12.30.

Svatební oběd bude v rybí restauraci ve 13.30.

Slavit se bude večer u nás doma.

Srdečně zveme!

„Pahliss. To je dost neobvyklé jméno, takže ho bude lehké najít,“ poznamenala Irena.

„Svatba! Zatraceně, šlo přece o dva muže,“ se zřetelným odsudkem v hlase pronesl Jonny.

Vedle pozvánky bylo více fotografií, které zřejmě zachycovaly partnerský obřad a oběd poté.

Oba muži byli asi třicetiletí, jeden vysoký a plavý, druhý menší tmavovlasý. Možná, že ten byl o něco starší než jeho světlovlasý partner. Oba měli tmavé obleky a rudé motýlky. V knoflíkové dírce jim zářila rudá růže. Na první fotografii stáli vážně a vypadali, že pozorně naslouchají obřadu. Za vyšším mužem vykukoval krásný Marcusův obličej. Další snímek byl fotografovaný ze strany a Marcuse zabíral zezadu. Měl na sobě perfektně padnoucí lněný oblek.

Poslední fotografie z radnice ukazovala svatební pár na schodišti před budovou, na který spousta svatebních hostů házela hrsti rýže. Irena napočítala čtyřicet tři lidí a fotografa. Marcusův oblek prosvítal mezi hosty.

Následující fotografie byly ze svatební hostiny. Rozjaření hosté se smáli a připíjeli si. Novomanželé přímo zářili a usmívali se na sebe i na své hosty. Vypadalo to jako velice šťastná událost. Irena si povšimla, že tam bylo skoro stejně žen jako mužů.

Na večerním mejdanu se už nefotilo.

„Prohlédneme si alba ještě podrobně u nás,“ řekla Irena. „A asi bys už mohl začít hledat Gunnarssona a Pahlisse.“

To poslední bylo adresováno Hannuovi, který souhlasně přikývl.

„Je na čase se setkat s tatíkem Tosscanderem,“ usoudila Irena.

Stála opřená o okraj komisařova psacího stolu. Jonny seděl na židli pro návštěvy a mračil se.

„Já jsem s ním už přece mluvil. A nechci sám prohlížet tu teploušskou pornografii.“

Ušklíbl se směrem ke krabici, která stála přede dveřmi.

„Nepotřebuješ číst časopisy. Prohlédni si jen filmy,“ navrhla Irena.

Ani ona sama neměla chuť se tím probírat a pouštět si filmy. Proto rychle pokračovala: „Musí se ověřit údaje, že tu Marcus v prvním březnovém týdnu byl. I na to se musíme otce zeptat. Třeba to už zapomněl nebo se mu o tom nechtělo mluvit.“

„Zjistil už Hannu něco o těch dvou mužích z alba?“ zeptal se komisař.

„Zatím ne, ale nevzdává to. Určitě je najde,“ ozvala se Irena s hlubokým přesvědčením.

„Je pět pryč. Asi bychom toho mohli pro dnešek nechat,“ navrhl Jonny.

V tom okamžiku na komisařově stole zazněl telefon. Odpověděl a vzápětí trochu ulekaně pohlédl na Irenu. „Okamžik. Hned vám ji dám.“

Podal jí sluchátko a zasyčel: „Je tam nějaký Dán a chce tebe.“

Překvapená Irena se ohlásila: „U telefonu Irena Hussová.“

„Tady je Jens Metz. Našli jsme Isabell Lindovou. Mrtvou.“ Irena ze sebe nedostala ani hlásku. Její kolegové s údivem viděli, jak zbledla a opřela se o stůl.

„Haló. Jste tam ještě?“ byl slyšet Metzův hlas.

S velkým sebeovládáním se Irena chraplavě ozvala: „Ano, jsem tu.“

„Tak dobře. Našla se zavražděná v hotelu Aurora. Horní podlaží je pro hosty uzavřeno kvůli restaurování. Malíři ji objevili v jednom z pokojů. Stopy ukazují na našeho společného vraha.“

K vlastnímu překvapení Irena cítila, že se jí roztřásla kolena. Podařilo se jí těžce dosednout na okraj komisařova stolu. Vypadalo to, že ji nohy už opravdu neunesou.

„Je… je rozčtvrcená?“ dostala ze sebe.

„Ne. Žádné části těla nejsou oddělené. Ale způsob vraždy nese jasnou signaturu vraha. Je uškrcená a zhanobená stejně jako Carmen Ostergaardová a ten muž, kterého jste našli u vás. Rozpáral jí břicho, ale vnitřnosti jí podle Svenda Blokka ponechal. To je lékař, co provádí pitvu.“

„Panebože!“ zanaříkala Irena.

„Byli bychom rádi, kdybyste znovu přijela. Víte o ní více než my a také o vašem vyšetřování v Göteborgu. A navíc bych vás chtěl o něco poprosit.“

„O co?“

„Abyste informovala její rodiče. Bylo by to lepší než tu zprávu dostat telefonem a ještě k tomu v dánštině.“

Irena uznávala, že má naprostou pravdu, ale zmocnilo se jí zoufalství. Bytostně se jí ten úkol příčil. Neměla nejmenší chuť zažít zoufalství Moniky Lindové. Ale jinak to nešlo.

„Dobře. Udělám to. Ale musím se zeptat šéfa, jestli mě znovu pustí do Dánska.“

Pohled na Anderssonův obličej ji ujistil, že toho má její šéf dost na srdci. Jeho barva nevěstila nic dobrého stejně jako přísný výraz.

Když odložila telefon, vybuchl: „Zatraceně, co se zase děje! Kdo byl zavražděn?“

Irena mu vysvětlila celou historii o Isabell Lindové od prvního hovoru s její matkou. Dostala se i k turistickému průvodci v hotelovém pokoji a ukázala obrázky děvčat ze Skandinávského modelu.

Sven Andersson na ni ostře pohlédl. „Jediní, kdo fotografie viděli, byli jen ti tři policisté, co jsi s nimi spolupracovala?“

Na zlomek sekundy se před jejím zrakem objevilo mohutné tělo Torna Tanaky, ale okamžitě se znovu rozhodla držet ho mimo. Měla stále instinktivní pocit, že je třeba jeho identitu chránit.

„Ano,“ řekla pevně a pohlédla komisaři do očí.

Dlouze na ni hleděl, jako by tušil, že mu něco tají.

„Tak dobře. Zítra zajedeš do Kodaně. Ale vezmeš s sebou Hannua.“

„To nejde,“ namítl.

„Ech…, nemusíte tam přece být přes celé svátky,“ rozhodl Andersson.

„Jenomže já se budu ženit.“

Všichni na něho pohlédli, jako by se právě doznal, že hledaným vrahem je on sám. Nikdo z nich nebyl schopen slova. První se vzpamatovala Irena: „Cože? Chci říct… moc ti gratuluj u.“

„Díky.“

„Zatraceně, a koho si budeš brát?“ ozval se Andersson. „Birgittu.“

No přirozeně. Konečně se v Irenině mozku znovu rozběhla všechna ozubená kolečka. Přece Hannua viděla vlézt do Birgittina auta. Ale že by to došlo až tak daleko, že se budou brát, toho by se nenadála ani v nejbujnější fantazii.

Komisař lapal po dechu a pokusil se několikrát hluboce nadechnout. Když měl v těle dostatek kyslíku, vyštěkl: „Birgittu Mobergovou z naší skupiny? Copak jste se zbláznili? Manželé přece nemohou pracovat spolu!“

Hannu zachoval klid.

„Jde sotva o půl roku. Potom půjde na mateřskou dovolenou. A pak uvidíme.“

Nastalo absolutní ticho. Irena cítila, že se na to musí posadit.

Anderssonovi málem vypadly oči z důlků. Irena dostala strach o jeho krevní tlak, protože věděla, že své léky občas zapomíná brát.

„Tak! To je pěkné, opravdu. Všichni moji inspektoři mají za mými zády tajnosti. Irena si pátrá v Kodani a Hannu a Birgitta se budou brát.“

Trochu se zarazil, než pokračoval: „… přestože to nemá s naší prací moc společného, asi tolik, jako když spolu dva inspektoři chodí, není to vůbec dobré!“

„Měl jsi dojem, že moje a Birgittina práce není v pořádku?“ zeptal se Hannu.

V jeho hlase to trochu zaskřípalo. Andersson si toho povšiml a neodpověděl, jen se kysele mračil. Po chvilce se na židli otočil k Jonnymu a zeptal se ho: „A jaké máš tajnosti ty?“

Jonny vypadal trochu zmateně.

„Žádné. Aspoň o žádných nevím,“ zajíkl se.

Ne. Ty nemáš absolutně žádnou fantazii, pomyslela si Irena.

„Dobře. Tak zítra ráno pojedeš s Irenou ty. Člověk ji nikam samotnou pustit nemůže, protože tam hned začnou lidi umírat jako mouchy.“

To bylo dětinské a nespravedlivé, ale Irena cítila, že je komisař opravdu v šoku.

„Já ale také nemohu zítra odjet. Snad si pamatuješ, že jsem na zítra požádal o volno. Moje neteř se v předvečer svatodušních svátků vdává. Pojedeme do Stockholmu. Jde o velkou svatbu se stovkou hostů.“

„No to snad není…,“ zaláteřil Andersson, ale trochu se přibrzdil.

Vzal si do ruky kalendář a ukazováčkem našel svatodušní svátky. Se svraštělým čelem hleděl na datum. Po chvilce bylo vidět, že se rozhodl: „Tak dobře. Ty a Irena zajedete do Kodaně o volném pondělí. V úterý ráno se ohlásíte dánským kolegům a budete s nimi spolupracovat.“

„Ale my jsme si plánovali cestu domů až v pondělí…“

„To mě vůbec nezajímá. Jeďte si, kdy chcete, ale v úterý ráno musíte být v Kodani!“

Irena zavolala domů a oznámila, že ještě musí zajet do Vänersborgu. Jenny se na štěstí nevyptávala, co tam bude dělat, a vzala jen na vědomí, že se maminka jako obvykle opozdí.

Setkání s Monikou Lindovou bylo přesně tak traumatické, jak se Irena obávala. Monika jí z výrazu obličeje okamžitě poznala, že nenese dobré zprávy. Možná ji varovalo i to, že Irena za ní přijela osobně.

Informovala ji, aniž by zacházela do detailů. Pro Moniku byla dostatečně příšerná už jen skutečnost, že její dceru někdo zavraždil. Na závěr jí Irena řekla: „Zpráva, kterou jsme dostali, je jen velice stručná. V pondělí tam s jedním kolegou pojedu a pokusím se zjistit více.“

Byla u nich právě Moničina matka a pomáhala Ireně dceru utěšit. Bohužel doma se nacházela i její druhá pětiletá dcera Ellin. Velikýma očima hleděla na plačící matku. Za chvíli se také rozplakala, hlavně proto, že její maminka byla smutná.

Než Irena rodinu opustila, spojila se ještě s farářkou jejich církevní obce. Jmenovala se Eva Perssonová a podle hlasu byla mladá. Bez váhání slíbila, že do rodiny okamžitě zajede.

Během čtvrthodiny zazvonila u dveří. Irena jí otevřela a dovnitř vešla vysoká plavovláska v kněžské košili a džínsech. Za oblečení se omlouvala, ale hodila na sebe to první, co jí padlo do ruky, a hned jela. Tiše a stručně ji Irena zasvětila do toho, co se stalo.

Cestou domů cítila, že v jejím nitru že je velká rána. Trýznila ji bolest a zoufalství matky a cítila se vinná. Z Isabelliny smrti mohla obviňovat jen samu sebe. Kdyby se neobjevila v Kodani a nehledala ji současně s nebezpečným vrahem, byla by Isabell dosud naživu. Ale jak mohl pachatel zjistit, po čem pátrá? Přece o tom věděli jen tři dánští kolegové. Vrah se musel cítit ohrožen pátráním göteborské policie po Marcusi Tosscanderovi, a jakmile to zavětřil, rozhodl se dát Ireně výstrahu. Zvolil si k tomu nevinnou oběť, která s ní ale měla souvislost.

Ubohá Isabell. Jaké byly poslední okamžiky jejího života? Irena se mučila myšlenkami a představami. Byl hotový zázrak, že domů dojela se zdravou kůží.

Během cesty se rozhodla, že o případu co nejvíc řekne dcerkám a Kristerovi. Stejně toho brzy budou plné noviny.

Bylo chvíli po desáté, když odemykala dveře jejich domku. Málem ji porazila úžasná vůně zapečených brambor se slanečkem. Sammie pobíhal kolem ní a vítal ji. Zbytek rodiny našla v kuchyni.

„Dobrý večer. To je božská vůně!“

S překvapením si uvědomila, že má strašný hlad. Jedla naposled v poledne. Překvapil ji vážný výraz dvojčat i manžela.

„Už víme, co se stalo,“ ozval se Krister.

„Víte? A jak…?“

„Volal sem Jonny Blom a ptal se po tobě. Máte se domluvit, v kolik hodin v pondělí pojedete do Kodaně. Když jsem se ptal, co tam budete dělat, tak řekl, že máte pomoct při pátrání po vrahu Isabell Lindové. Hned jsem pochopil, proč jsi jela do Vänersborgu. Musela jsi to oznámit Monice.“

Irena už nedokázala zadržet slzy, které se jí nahrnuly do očí. Mohla jen přikývnout. Krister se zvedl a sevřel ji do náruče. Objímal ji hezkou chvíli. Irena cítila, jak jí předává teplo a novou sílu. Pomalu se od něho odpoutala a šla si utrhnout kus z kuchyňského savého papíru, aby si mohla otřít slzy a vysmrkat se. Slzami viděla bledé obličeje svých dcer, které se na ni zaraženě dívaly.

„Pokusím se vám vypravovat všechno, co se stalo. Je to dost dlouhé povídání,“ začala.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Člověk by neměl jíst „Janssonovo pokušení“ se slanečky úplně před spaním. A zvlášť, když má starosti, které mohou jeho spánek rušit. Irena dlouho ležela s otevřenýma očima, hlavou se jí honily úzkostné myšlenky a tíhu v žaludku cítila skoro až do svítání. Teprve potom upadla do neklidného spánku.

Budík se ozval přesně v půl sedmé a Irena si připadala, jako by noc prožila v odstředivce na prádlo. Měla ztuhlé tělo a minimální chuť ke vstávání. Dalo se udělat jen jediné.

Statečně sešla dolů do prádelny pro čerstvě vypraný overal. Běžecké boty si zavazovala až cestou ven.

Ve vzduchu dosud vanul ranní chlad. Nebe pokrývaly tenké šedivé závoje, ale zdálo se, že se během dne rozfoukají. Vyběhla dost rychle, aby se jí trochu rozproudila krev. Jako obyčejně zahnula k přístavišti rybářských loděk a vydala se malými uličkami k Längedragu. Dnes jí musí stačit menší pětikilometrové kolečko. Protože je právě u komisaře v nemilosti, nesmí přijít moc pozdě na ranní poradu.

Všichni už seděli na svých místech, když se Irena přihnala. Omluvně mumlala něco o autu, které nemohla nastartovat. Všichni znali její skoro třináctiletý saab, a tak nikdo nezpochybňoval důvod jejího pozdního příchodu.

„Tak když už jsme všichni, můžeme začít. Jonny má dnes dovolenou, ale dověděl se to už včera. Takže jen Tommy a Fredrik neví největší novinku.“

Andersson se významně odmlčel a pak jim oznámil: „Birgitta a Hannu se zítra berou.“

Tommyho i Fredrikův výraz obličeje zřetelně mluvil o tom, že je to pro ně skutečná novina. Než se trochu vzpamatovali, komisař pokračoval: „Včera volali z Kodaně. Jedna mladá švédská prostitutka tam byla zavražděná a čin má zřetelné rysy práce našeho vraha. Dívka sice nebyla rozčtvrcená, ale je zohavená. V každém případě tam Irena a Jonny v pondělí odjedou a pokusí se něco zjistit. Dnes bude Irena a Hannu pokračovat s šetřením osob, které se nám v souvislosti s Marcusem Tosscanderem vynořily. Pustíme do médií jeho identitu hned po svátcích.“

Hannu se ozval: „Nalezl jsem Hanse Pahlisse a Anderse Gunnarssona. Bydlí někde v Alingsäs.“

„Pokus se s nimi spojit. Fredriku a Birgitto, jak pokračujete s vyšetřováním Roberta Larssona?“

Fredrik se ještě nevzpamatoval z novinky, ale Birgitta jim podala přehled dosavadních výsledků.

„Nesnaží se peníze schovat, ale naopak je míní pustit na světlo. Chci říct, že se je chystá vyprat. Hlídali jsme tři dny Wonder Bar. Návštěvníci jsou tam registrovaní a zjistili jsme, co stojí členství v klubu. Pokud by příjmy, které deklaroval Robert Larsson souhlasily, navštívilo by to místo průměrně dvě stě osob denně. A tolik jich není. My jsme jich napočítali asi šedesát tři. Ale ještě si to budeme několik dní ověřovat, než ho půjdeme znovu zatknout.“

„Promluvte si nejdříve se státní žalobkyní,“ poradil jim Andersson.

„Máš pravdu.“

„A jak to pokračuje s Jackem Rozparovačem?“ obrátil se komisař na Tommyho.

„Ještě nic nového. Chci dnes znovu navštívit jeho poslední oběť. Když jsem s ní mluvil prvně, byla celá roztřesená. Nelíbí se mi, že nemáme žádné tipy. Předevčírem přece vyšel velký článek v göteborském deníku i večerníku, ale nikdo se neozval. A před námi jsou svátky.“

„A on udeří vždycky právě o víkendech a výhradně v centru. Především v okolí Vasovy ulice a odbočkách,“ konstatoval Andersson.

„Nemůžeme získat nějaké otisky?“ napadlo Irenu.

Tommy přikývl a současně pokrčil rameny. Dalo se to vyložit jako „ano“ i „možná“.

Hannu šel s Irenou do její kanceláře, aby si naplánovali denní program.

„Co bys na to řekl, kdybych já zajela za tatíkem Tosscanderem a ty ses pokusil zjistit adresy Pahlisse a Gunnarssona?“ navrhla Irena.

„Dobře. Odpoledne bychom se pak za nimi mohli zastavit.“

Irena Emanuelu Tosscanderovi nejdříve zavolala. V telefonním seznamu ho stále uváděli jako primáře. Podle Jonnyho byl už řadu let v penzi.

„Tosscander,“ ozval se hluboký mužský hlas.

Kdyby Irena neznala jeho povolání, napadlo by ji, že je vyšší důstojník, zvyklý rozkazovat.

„Dobrý den. Jsem Irena Hussová, kriminální inspektorka…“

„S policií jsem už mluvil. Marcus je v Kodani a hledejte si ho tam.“

Hlas měl ledově odmítavý.

„Máme důvodné podezření, že se Marcus stal obětí zločinu,“ pokračovala klidně Irena.

Na zlomek vteřiny se rozhostilo ticho, ale pak šlehla otázka jako výstřel z pistole.

„Jakého zločinu?“

„Kvůli tomu za vámi právě musím přijít. Budu tam za půl hodiny. Na shledanou.“

Irena zavěsila, než stačil protestovat. Cestou k autu se ještě posilnila šálkem kávy.

Veliký přízemní dům z hnědých cihel ležel na vzdálenost jen průměrného úderu železnou pětkou od golfového hřiště v Hoväs. Živý plot z jeřabin dosahoval výšky několika metrů. Z cesty byla vidět jen plochá střecha domu. Irena zahnula do vrat mezi keři a vjela na špatně udržovaný vjezd do garáže. Dům i zahrada se vyznačovaly lehkou zanedbaností.

Venkovní dveře se rozevřely, než stačila zaklepat těžkým bronzovým klepadlem ve tvaru lví hlavy.

„Kriminální inspektorka Irena Hussová.“

Podala mu ruku a Emanuel Tosscander ji krátce a tvrdě sevřel.

Byl stejně vysoký jako Irena, štíhlý a vypadal sportovně. Husté vlasy měl stříbřitě šedivé. Marcus zdědil své krásné oči po otci. Hodně opálený obličej překvapivě postrádal vrásky. Byl to opravdu velice pohledný muž.

„Pri… Emanuel Tosscander,“ představil se.

Ukročil stranou a téměř srdečným gestem ji vyzval, aby vstoupila.

Hala vypadala přísně, s tmavou vydlážděnou podlahou a mechově zelenými textilními tapetami. Irena za jeho vzpřímenými zády prošla do obrovitého obývacího pokoje. Široká okna se táhla podél celé dlouhé strany místnosti. Přerostlou zahradou téměř nemohlo proniknout slunce, a veliký pokoj byl proto temný. Stál zde obrovský těžký nábytek z tmavého dřeva, potahy z tmavé kůže. Na podlaze ležely perské koberce v tlumených rudohnědých tónech. Ani obrazy na zdech místnost nerozsvětlovaly. Byly na nich krajinky v temných tónech a portréty. V oknech nestál ani jediný květináč.

„Posaďte se, prosím,“ vybídl ji mechanicky.

Sám zůstal stát. Irena se posadila do nepohodlného koženého křesla, tvrdého jako kámen.

„Děkuji. Ale byla bych ráda, kdybyste se i vy posadil,“ pobídla ho.

Zřejmě chtěl zaprotestovat, ale něco v Irenině hlase ho umlčelo a poslechl ji. Sedl si na krajíček pohovky a vyčkávavě ji pozoroval. Za jeho rezervovaným chováním Irena cítila i slabý neklid.

Rozhodla se ho rovnou informovat o tom, co se Marcusovi stalo, protože za několik dní to bude jistě v novinách. Proto šla rovnou k věci: „Jsem ráda, že jste mě přijal. Musím vám říct něco velice vážného. Ale dřív se chci ještě na jednu věc zeptat. Mluvil jste s Marcusem během prvního týdne v březnu?“

„Ne.“

„Jste si tím úplně jist?“

„Ano.“

„A kdy jste spolu hovořili naposled?“

„To vás vůbec nemusí zajímat.“

„Ale ano. Vyšetřujeme těžký zločin.“

„O co jde?“

„O vraždu.“

Irena mu pohlédla přímo do očí. Byl to on, kdo uhnul pohledem. Chvíli hleděl do své zarostlé zahrady, než se obrátil k Ireně.

„Nemluvili jsme spolu od začátku prosince.“

„A proč ne?“

„Byli jsme… rozešli jsme se ve zlém.“

„Z jakého důvodu?“

„Tak to už s vámi opravdu nemá nic společného.“

„Má. Znovu vám připomínám, že vyšetřujeme vraždu.“

„A kdo je obětí?“

„Je mi moc líto, ale právě Marcus.“ Z jeho hezkého obličeje vyprchala všechna barva. Opálení nabralo chorobný žlutošedý tón. Před Ireninýma očima muž během deseti sekund zestárl o deset let. Zapadl do křesla a zůstal na Irenu hledět. Nakonec ze sebe dostal: „To snad… nemůže… být pravda.“

„Bohužel, opravdu je to tak. Marcus si nechal v Dánsku udělat velice neobvyklé tetování. Tělo, které jsme před dvěma týdny našli v Killeviku, mělo stejné. Souhlasí i jiné věci.“

„Ne! Jen ne vražda rozčtvrcením!“

Jeho hlas byl plný úzkosti, která se mu zračila v očích. Po chvíli se pomalu zvedl z křesla a téměř normálním hlasem ze zeptal: „Bude Marcusovo jméno zveřejněno v médiích?“

„Ano. Je to třeba kvůli svědectvím.“

„Ale moje jméno…, co tady tomu řeknou lidi? To přece musíte chápat! Zakazuji, aby se jeho jméno objevilo v tisku!“

Rozčileně namířil ukazováček na Irenu. Cítila, jak v ní narůstá vztek. Ostře mu pokynula: „Sednout!“

Taková slova platí na Sammieho a platila i na překvapeného Tosscandera.

„Marcus se zřejmě začátkem března vrátil domů a tehdy se setkal se svým vrahem. Tuto osobu důvodně podezříváme i z dřívějších vražd. Existuje velké riziko, že v tom chce pokračovat. Proto ho prostě musíme najít. I vám by mělo záležet na tom, aby byl vrah vašeho syna potrestán.“

Tosscander vypadal, jako by ho někdo zpolíčkoval.

„Proč jste se znepřátelili?“ opakovala Irena.

Mlčel.

„Hádala bych, že vám řekl o své homosexualitě. Mám pravdu?“

Zažloutlá barva Tosscanderova obličeje se měnila v rudou, která se šířila po krku až nahoru.

„Ne! On si to jenom namlouval! Chodila za ním domů spousta děvčat! Určitě nebyl homosexuál!“

„Kolik děvčat si během let přivedl sem?“

„Co na tom…, to si už nepamatuju.“

„Pokuste se nad tím zamyslet.“

Tosscander blýskl po Ireně očima, ale zdálo se, že o tom opravdu uvažuje. Nakonec se ozval: „Asi čtyři nebo pět.“

„Čtyři nebo pět děvčat ve třiceti letech? Můžete mi říct jejich jména?“

„Ne. Jen jedné. Ty ostatní jsem viděl pouze jednou nebo dvakrát. Ale Angelika Sandbergová bydlela v sousedství a s tou chodil několik let.“

„Kdy to bylo?“

„Ech… asi před deseti lety. Je vdaná a žije ve Spojených státech.“

„A její rodiče tu bydlí stále?“

„Ano.“

Irena si do bloku poznamenala její jméno. Určitě se s ní spojí.

„Muže si sem nikdy nepřivedl?“

Tosscander ztuhl. Potom odměřeně řekl: „Ne. Aspoň ne v posledních letech. Když byl mladší, tak párkrát ano…, ale ne potom, co se z domova odstěhoval.“

„Na návštěvu za vámi přišel vždycky sám?“

„Ano.“

„A nikdy vám o žádném muži nevyprávěl?“

„Ne.“

„A nikdy nikoho nejmenoval?“

„Ne.“

Tosscander se na gauči celý skrčil a vypadal, jako by právě vzdal zápas. Začala mu docházet pravda.

„Pane Tosscandere, musím vám položit několik běžných otázek. Jste schopen mi odpovídat?“

Slabě přikývl.

„Kolik je vám let?“

„Šedesát devět.“

Tolik by mu Irena rozhodně nehádala. Vypadal o hodně mladší.

„Kde jste byl primářem před odchodem do důchodu?“

„V Sahlgrenské nemocnici. Na ORL.“ Takový specialista asi není moc zvyklý na pitvy, pomyslela si Irena.

„Měl Marcus nějaké sourozence nebo nevlastní sourozence?“

„Ne.“

„Jak jsem slyšela, vaše paní už zemřela.“

„Před deseti lety. Na rakovinu prsu.“ Znenadání se zvedl a ostře pohlédl na Irenu. „Jsem rád, že už nežije a nemusí si prožít… to zneuctění!“

Takhle pociťoval smrt jediného syna! Jako zneuctění sebe samého.

Návštěva Emanuela Tosscandera Irenu dost zasáhla. Protože Hoväs není příliš daleko od Fiskebäcku, rozhodla se, že se na oběd zastaví doma.

Byl to dost nezvyklý pocit, přijít v poledne do prázdného domu. Poštovní schránka přetékala reklamami. Málem s nimi vyhodila i pohlednici. V okamžiku, kdy všechno strkala do velké tašky pro tříděný odpad, zahlédla ji v hromadě.

Zvědavě se podívala na lístek veselých barev a byla překvapená, když viděla, co na něm je: Dobře známý pohled na Malou mořskou vílu v popředí a lesklá vodní plocha za ní. Sdělení na lístku bylo napsáno černou propiskou, stejně jako Irenino jméno a přesná adresa.

Stálo tam anglicky: Malá mořská víla je mrtvá.

Nic víc. Lístek byl orazítkován v Kodani přede dvěma dny. Irena ho okamžitě pustila na stůl. Na poště tam jistě nechali spoustu otisků prstů, ale třeba by se dalo najít ještě i něco použitelného.

Co to mělo znamenat? Varování, nebo hrozbu? „Malou mořskou vílou“ musela být míněna Isabell Lindová.

Kdo to mohl napsat? Odpověď byla jasná: Isabellin vrah. Nikdo jiný by takové sdělení neposílal.

Ale proč? Vyšetřováním se přece zabývalo více policistů. Tady i v Kodani. Zdálo se, že se z nějakého důvodu vrah zaměřil právě na ni.

Přinesla si obálku a lístek do ní opatrně vsunula.

Najednou ji něco napadlo: Lístek je napsán anglicky! Mohl by se snad tímto způsobem o kontakt s ní pokoušet Tom Tanaka? Bylo to dost přitažené za vlasy, ale říkala si, že tuto možnost v každém případě musí prošetřit. Když si zblízka prohlížela text, neviděla nejmenší podobnost s Tanakovým ozdobným rukopisem, kterým jí napsal do hotelu Alex. Vzkaz na lístku stál silnými tiskacími písmeny. Přirozeně, že písmo bylo pozměněné, ale stejně pohlednici předá policejním technikům k prozkoumání, spolu s lístkem od Tanaky. Ten si schovala.

Vytáhla mobil a zavolala Tomovi. Okamžitě telefon zvedl.

„Dobrý den, tady je Irena Hussová.“

„Dobrý den. Je mi jasné, že voláte v souvislosti s tou dívkou Isabell.“

„Ano. Ale nejdříve bych se na něco chtěla zeptat. Neposílal jste mně pohlednici?“

„Absolutně ne. Pohledy nepíšu.“

„Myslela jsem si to, ale chtěla jsem si to ověřit. Dostala jsem jeden z Kodaně s…“

Na okamžik se zarazila a uvažovala, jak se mořská víla řekne…, ale současně ji napadlo, že to je vlastně na lístku napsáno.

„… s malou mořskou vílou. Na zadní straně stojí: ‚Malá mořská víla je mrtvá.‘ Nic dalšího. Nevím, jak si to mám vyložit.“

Tom dlouhou chvíli mlčel. Slyšela jeho těžký dech. Nakonec se ozval: „Je to varování. Vrah ví, kde bydlíte. Horší je, že i Isabellina vražda byla nejspíš zamýšlena jako varování pro vás. Něco takového jsem říkal hned, když zmizela.“

„Ví policie, že jste volal svému známému v hotelu Aurora a že ptal se na Isabell?“

„Ne. Když se tam našlo její tělo, přišel za mnou a byl úplně hysterický. Ale uklidnil jsem ho. Měli jsme štěstí, protože hned po mně do hotelu zavolala ještě ta kamarádka a také se po ní ptala. Policie ví jen o ní, ví, že ji hledala, když se Isabell nevrátila do práce. Proto si to vyložili tak, že můj známý se na ni vyptával personálu pouze na základě zavolání té kamarádky ze Skandinávského modelu.“

„Myslím si, že je důležité, aby dánská policie o vás v souvislosti s Marcusem nevěděla. Já jsem vaši identitu svým kolegům neodhalila.“

„To je dobře.“

„Vůbec nikdo netuší, jak blízcí jste si s Marcusem byli?“

„Ne. Byli jsme velmi diskrétní. Z různých důvodů. Marcus si nepřál, aby o našem vztahu věděl ten policista, co u něho bydlel.“

„A vy jste o něm také s nikým nemluvil?“

„Ne. Řekl jsem o něm jen vám.“

„Přijedu do Kodaně znovu v pondělí večer a zamluvila jsem si zase pokoj v hotelu Alex. Bohužel jede se mnou ještě jeden kolega. To znamená, že se asi nebudu moct volně pohybovat.“

„Chápu. Budeme mít kontakt přes mobil.“

„Ano. Na shledanou.“

„Dávejte na sebe pozor! Na shledanou.“ Po rozhovoru cítila Irena silný neklid. Je snad v ohrožení i Tom? Nemůže takovou možnost úplně vyloučit.

Policejní technik Svante Malm si oba lístky vzal a slíbil jí, že je grafologicky srovná a pokusí se získat otisky prstů.

Nahoře na ni čekal Hannu. Irena mu vypravovala o pohlednici. Seděl hezkou chvíli tiše a potom podotkl: „Opravdu musíš do Kodaně odjet?“

„Chceš říct, že by to mohlo být nebezpečné?“

„Je to možné.“

„Zná moji zdejší adresu a může mě klidně napadnout i tady. A pokud víme, vrah může být jak tady, tak v Kodani.“ Hluboce se nadechla a důrazně uzavřela: „Musím ho dostat!“

Hannu souhlasně přikývl. Znal už Irenu dost dobře na to, aby mu bylo jasné, že vrah by si měl dát pozor.

„Zjistil jsi něco o Pahlissovi a Gunnarssonovi?“ zeptala se.

„Hans Pahliss je lékař. Vědec. Virolog. Právě teď je ve Francii na nějakém kongresu. Ale zastihl jsem Anderse Gunnarssona. Je to zubař. Nenamítá nic proti setkání s námi. Má soukromou praxi na Vasaplatsen. V pátek končí dříve a můžeme ho navštívit ve tři.“

„Perfektní. To si ještě stačíme vypít kafe.“

Na ulicích byla hustá doprava. Pružná pracovní doba způsobila, že víkend mohl pro mnoho lidí začít už v pátek po obědě. Ireně se podařilo najít volné místo na parkovišti hned u ordinace.

„Můžeme to brát jako dobré znamení,“ napadlo ji.

„A štěstí bychom v tomto zamotaném vyšetřování potřebovali,“ povzdechla si.

Bez problému našli vchod do zubní ordinace. Zřejmě se o místnosti dělil se dvěma dalšími kolegy, kteří se podle naleštěné měděné tabulky jmenovali Rut a Henry Raadmovi, šlo tedy zřejmě o manžele.

Irena stiskla zvonek u dveří. Skoro okamžitě to v něm zachrastilo a ozval se mužský hlas.

„Koho hledáte?“

„Jsme domluveni na třetí hodinu se zubním lékařem Andersem Gunnarssonem,“ ozval se Hannu.

„Vítám vás. Jsem ve druhém poschodí.“

V zámku to zavrčelo a Hannu otevřel těžké dveře. Široké nízké schodiště z červeného mramoru vedlo do schodištní haly. Zde si mohl odvážlivec vlézt do vratkého výtahu z přelomu devatenáctého a dvacátého století. Protože Irena ani Hannu nechtěli podstoupit riziko, že v něm uvíznou na zbytek odpoledne, vydali se nahoru po schodech.

Anders Gunnarsson už stál ve dveřích své ordinace, aby je mohl uvítat. Irena ho okamžitě poznala podle fotografií jako toho vysokého blondýna. Podal jim na pozdrav ruku a zuby se mu zaleskly v úsměvu. Stisk byl pevný a suchý. Pozval je dovnitř.

Prošli do střízlivé čekárny zařízené ve světlešedé a tmavorůžové barvě. Irena měla okamžitě dojem, že ji navrhoval Marcus Tosscander. Když vešli do místnosti pro personál, byla si už naprosto jistá. Malý kuchyňský kout z oceli a černých skříněk, podlaha z vybroušeného třešňového dřeva a jídelní kout ve stejném stylu jako Tanakův. Vybavení vypadalo nově a bezvadně. Všechny místnosti byly zcela zjevně renovované.

„Posaďte se prosím, připravím kávu. Jsme tu sami, ti druzí dva chodí v pátek domů už ve dvě hodiny,“ vysvětlil jim.

Irena a Hannu se posadili na křesla, jejichž kožený potah voněl novotou.

Gunnarsson odměřoval do filtru kávu, ale pak se zarazil a pohlédl na Hannua.

„A proč vlastně se mnou potřebujete mluvit?“

„O Marcusi Tosscanderovi,“ odpověděl stručně Hannu.

„Stalo se mu snad něco?“

V lékařově hlase byl patrný neklid. Modré oči střídavě upíral na Irenu a Hannua. Odpověděla mu Irena: „Máme důvod si to myslet.“

Gunnarsson si těžce povzdychl.

„Mluvili jsme o něm s Hansem právě minulý týden. Připadá nám divné, že se vůbec neozval. Vlastně jsme žertovali, jestli se nakonec neusadil v Thajsku.“

„V Thajsku? Přece byl v Kodani.“

„To ano. Ale zavolal mi a řekl, že je doma jen na skok, aby si s sebou mohl vzít letní oblečení. Byl neočekávaně pozván do Thajska. Měl zřejmě rozbitou kameru a volal, jestli by si nemohl půjčit naši, ale když slyšel, že ji mám doma v Alingsäs, tak ztratil zájem. Prý by to k nám už večer nestihl. Napadlo mě, že by si mohl nějakou levnou koupit v bezcelním prostoru.“

Irena cítila, jak se jí zrychluje puls. Konečně mají nějakou stopu!

„A kdy zavolal?“

Gunnarsson svraštil čelo a vzpomínal. Nakonec prohlásil rozhodným hlasem: „Muselo to být na počátku března. Úplně začátkem měsíce. Mluvili jsme o zdejší renovaci, která už byla skoro hotová.“

„Marcus navrhoval vaše interiéry?“

Irena se zeptala, i když jí byla odpověď jasná.

„Netušíte, jak se to tu změnilo k lepšímu…,“ zarazil se a ostře pohlédl na Irenu.

„Co se mu stalo?“

Irena se odpovědi vyhnula.

„Úplně přesně ještě nevíme. Ale doufáme, že po tomto rozhovoru se zase něco trochu ujasní.“

Do rozhovoru se vložil Hannu: „Jak dobře jste se znali?“

„Jsme mnoho let přátelé.“

„Kolik?“

Gunnarsson se znovu zamyslel. „Šest let.“

„Jenom přátelé?“

Lékař se usmál. „Začalo to krátkým vztahem. Byl to intenzivní týden, ale já jsem pochopil, že s Marcusem nejde mít pevnější kontakt. Je… velice přelétavý. Já jsem toužil po jiném svazku a uvědomil jsem si, že Marcus pro mě není ten pravý. Krátce nato jsem se seznámil s Hansem a od té doby jsme stále spolu.“

„Ale kontakt s Marcusem jste udržoval dál,“ konstatoval Hannu.

„Ale jistě! Často jsme se scházeli a měli jsme spoustu společných přátel. Je strašně milý a příjemný. Je to ten nejlepší přítel, jakého lze mít.“

Zmlkl a zdálo se, že hledá správná slova. Váhavě pokračoval: „Je to vřelý člověk. Má šarm a je ohleduplný. Ale když jde o vztah, je trochu… povrchní. Nikomu nedokáže být věrný a rychle se seznamuje s jinými muži. Nejdéle zůstal s Hassanem, egyptským hostujícím profesorem na zdejší göteborské univerzitě. Myslím, že jim vztah vydržel tři měsíce, a to byl u Marcuse absolutní rekord.“

„Je to už dlouho?“

„Před čtyřmi lety. Pamatuji si to, protože se účastnili oslavy mého zasnoubení s Hansem.“

„Hansovi nevadí, že jste měl s Marcusem důvěrný vztah?“ zeptal se Hannu.

Anders Gunnarsson na něj vážně pohlédl a pak se pousmál.

„Když člověk jako já a Hans vstoupí do partnerského svazku, musí si pochopitelně oba ujasnit, jak pohlížejí na nevěru. Pro nás je věrnost velmi důležitá. Ale Hans na Marcuse nikdy nežárlil, protože náš krátký vztah skončil dříve, než jsme se my dva poznali.“

Irena ho přerušila otázkou: „Kdo byl Marcusovým partnerem, než odjel do Kodaně?“

Odpovědí bylo pokrčení ramen.

„Vůbec netuším. Sešli jsme se u něho na svařeném vínu v předvečer svátku svaté Lucie, než se odstěhoval. Tehdy jsme se viděli naposled.“

„Nikdo z přítomných vám nepřipadal jako Marcusův partner?“

„Ne. Mohl to být úplně kdokoliv anebo nikdo z nich. U Marcuse není nikdy nic jasné. A občas se mu to i nevyplatí.“

„Co tím myslíte?“

Gunnarsson opět vypadal, jako když hledá správná slova.

„Přitahují ho… nebezpeční lidé. Sám nebezpečí vyhledává. Tak třeba ten Hassan byl dost hnusný typ, kterého lákal sadismus. Jednou k nám Marcus přišel, když bylo venku dvacet stupňů, a měl na sobě rolák. Vždycky hodně dbá na perfektní oblékání, a tak jsem se ho zeptal, proč si neoblékl něco lehčího. Shrnul si límec a ukázal mi krk se zřetelnými stopami po škrcení. Svým způsobem… se mu to líbilo.“

„Je Hassan ještě stále ve Švédsku?“

„Ne. Zemřel. Zavraždil ho nějaký šílenec před dvěma roky v gayklubu v San Francisku. O život tam tehdy přišlo devět lidí a Hassan byl mezi nimi.“

„Na to si vzpomínám. Střílel nějaký prostitut. V klubu mu zřejmě kdosi ublížil a on se chtěl pomstít,“ poznamenala Irena.

Gunnarsson lehce pozvedl obočí a přikývl. „To souhlasí. Právě do takových klubů Hassan chodil a to o něm vypovídá všechno.“

„I o Marcusovi,“ dodal Hannu.

„Jeho podobné kluby nelákaly, ale líbili se mu muži, kteří do nich chodili. To je asi nejpřesněji řečeno.“

Irena si představila obrysy kolosálního zápasníka sumo. Výjimečný, možná i nebezpečný.

Zubař se zhluboka nadechl a upřel oči na Irenu: „Musíte mi říct, co se mu stalo!“

Irena přikývla. „Ale ještě mám poslední otázku: Znal jste Marcusovu kodaňskou adresu?“

„Ne. Řekl, že zavolá, až se rozhodne, kde bude bydlet.“

„Ale nikdy nezavolal a novou adresu nesdělil?“

„Ne.“

„Nepřipadlo vám divné, že se neozval? A proč jste ho nezačali postrádat poté, co údajně odjel do Thajska? Od té doby už přece uplynuly dva a půl měsíce.“

„V posledních týdnech jsme o tom uvažovali. Ale s Marcusem to je vždycky takové. Dlouhá období se vůbec neozve, hlavně když má hodně zakázek nebo právě prožívá nový vztah. Stalo se už víckrát, že s někým na čas zmizel a potom se zase objevil, jako by se nic nestalo.“

„Jak dlouhé ty epizody bývaly?“

„Všechno od jednoho dne po dva týdny.“

„Nikdy celé dva měsíce?“

„To ne. Ale když zavolal počátkem března, tak říkal, že neví, jak dlouho budou pryč.“

„Budou? S kým měl odjet?“

„Nechtěl o tom mluvit. Jen se smál a poznamenal, že bych to nikdy neuhodl.“

„Nikdy neuhodl… to zní, jako byste tu osobu znal.“

„Snad. Ale neměl jsem ani tušení, o koho šlo.“

„A co přesně Marcus začátkem března řekl?“

„Mluvili jsme o úpravách v ordinaci a jak budou pokračovat. Potom jsem ho pozval na příští den na večeři, ale on poděkoval. Měl odjet do Thajska s přítelem, a neprozradil, o koho jde. Potom se ptal na tu kameru. A pak hovor skončil a řekl, že se musí jít sbalit na cestu.“

„Zmínil se, odkud poletí?“

„Ne. Předpokládal jsem, že to bude z landvetterského letiště, když byl právě tady v Göteborgu. Ale třeba se tu zastavil jen kvůli letnímu oblečení.“

„Nemohl odcestovat s nějakou ženou?“

Gunnarsson zavrtěl hlavou.

„Určitě ne. Když byl mladší, tak si to zkusil… nějaký vztah, aby udržel zdání před rodiči… a občas se ukázal s dívkou. Vypravoval mi o tom. A sám jsem si všiml, jak je pro ženy přitažlivý. Ale potom se o to už nestaral, ženy jako alibi už nehledal.“

„Stalo se, že by měl s nějakou ženou sexuální vztah?“

„Ne, nikdy. Je skrz na skrz homosexuál. Jsou to jeho vlastní slova.“

Irena cítila, že už musí Andersovi říct pravdu. Začala otázkou: „Zmínil se Marcus o tetování, které si nechal udělat v Kodani?“

„Ne.“

Lékař zavrtěl hlavou, ale najednou se zarazil.

„Vlastně… možná. Ptal jsem se ho, jaké to bylo v Kodani. Odpověděl, že má něco, co nesmazatelně ukazuje na zážitek z tohoto města. A tajuplně se smál. To nesmazatelné by mohlo být právě tetování.“

„My víme, že si Marcus nechal v Kodani na těle udělat naprosto unikátní obrazec.“

Irena pak vypravovala o vytetovaném draku a nálezu rozčtvrceného těla v Killeviku. Anders Gunnarsson byl zoufalý a začaly mu téct slzy. Jeho žal působil pravdivě a hluboce. Irena ani Hannu nevěděli, jak ho utišit, a nechali ho, aby se vyplakal. Po chvíli se uklidnil. Zvedl se a došel si pro papírový kapesník, aby si osušil oči.

Se sklopenou hlavou a zavřenýma očima se několikrát hluboce nadechl. Irena se pak opatrně ozvala: „Chápu, že to pro vás musel být veliký šok.“

Gunnarsson přikývl. Jeho lesklé oči odrážely hluboký smutek a bolest.

„Kdy se vrátí Hans z Francie?“ zeptala se Irena. „Ve čtvrtek. Dvacátého sedmého.“

„Je v Paříži?“

„Ano.“

„Prosím, řekněte mu, aby za námi v pátek přišel na policii. Může si domluvit přesnou dobu telefonem se mnou nebo s Hannuem.“

Zvedli se, poděkovali za kávu a informace. Gunnarsson je odvedl k venkovním dveřím. Podal jim ruku a rozloučil se. Irena cítila, že se mu ruka chvěje, což nebylo, když přišli. Impulzivně ji vzala do obou dlaní a zeptala se: „Zvládnete to sám? Máme někomu zavolat nebo vás někam odvézt?“

Gunnarsson lehce zavrtěl hlavou.

„Ne, děkuji… je to od vás milé, ale ne.“

Irena z kapsy vytáhla vizitku.

„Zavolejte mi, kdyby vás napadlo cokoliv, co by mohlo být důležité. Budu doma celé svátky.“

Gunnarsson vložil kartičku do náprsní kapsy, aniž na ni pohlédl.

„Mohla ho o život připravit nějaká sexuální hříčka?“

Hannua to napadlo cestou na policii.

„Nemožné to asi není. Ale proč ho potom rozčtvrcovat a vyjímat mu vnitřnosti? A odříznout některé části… to vypadá… dobře naplánované.“

„Dobře naplánované?“

„Ano. Vrah si pečlivě zvolil místo, na kterém mohl s tělem manipulovat.“

„A musel také být rozhodnut, že bude vraždit. Předem,“ suše konstatoval Hannu a Irenu zamrazilo v zádech. Otřásla se. Právě to na případu bylo tak strašné. Carmen Ostergaardová, Marcus Tosscander a Isabell Lindová neměli nejmenší šanci. Vrah byl rozhodnut. Předem.

KAPITOLA DESÁTÁ

Pro jednou měl Krister celé svátky volno. Na večer před Božím hodem svatodušním k nim byla pozvaná Irenina maminka s přítelem, aby mohli patřičně poreferovat o své cestě po vinné oblasti v údolí Moselu. Krister je napjatě očekával, protože přirozeně doufal, že přinesou něco nového na ochutnání.

Tchyně mu s radostným výrazem předala dvě láhve a Irena viděla, jak mu přes obličej přeběhlo hluboké zklamání. Rychle se ho ale snažil zakrýt. Vřele jí poděkoval a objal ji. Opatrně otočil lahve, aby si Irena mohla přečíst etiketu. Bylo to Scharzbergské. Dokonce i Irena věděla, že se u nich prodává. To ovšem chudák maminka netušila. Nikdy alkohol nenakupovala, protože sama se ho téměř nedotkla.

Její Sture, jak se zdálo, nerozuměl vínu o nic víc. To okamžitě pochopila, když jí tajuplně řekl: „Měli jsme hrozné štěstí. Koupil jsme celou krabici těch nádherných lahví v jenom obchodě s potravinami. Za pětadvacet marek! Bylo to šíleně levné.“

„Ale neprojížděli jste vinnou oblastí? Nedostávali jste ochutnávky a…?“

„Ale jistě. Ale to víno bylo strašně drahé,“ štěbetala maminka.

Irena dělala, že si nepovšimla hlubokého manželova povzdechu.

Bylo jich u stolu sedm, protože Katarina domů pozvala Mickeho. Oba ještě stále cítili následky autonehody. Proto dali přednost klidnému rodinnému večeru před velkým mejdanem s kamarády. Nebo možná chtěli být více spolu. Mateřské oko pozorovalo jejich vzájemné teplé pohledy a kradmé pohlazení. Zdálo se, že je to s tím chlapcem docela vážné. Chodili už spolu dva měsíce a to byl pro Katarinu určitě rekord.

Jenny se chystala později večer odejít. Její kapela měla hrát v nově otevíraném klubu. A ona bude zpívat. Byla v sedmém nebi a očividně duchem úplně jinde než u stolu s ostatními. Málem si v rozrušení dala na talíř plátek masa! V poslední chvíli si uvědomila, co dělá, a rychle ho odložila zpět.

Krister připravil fantastické sváteční menu. Možná až příliš těžké, ale Katarina i Irena dostaly svá oblíbená jídla. Jako předkrm krabí maso gratinované v báječně kořeněné omáčce s vínem, servírované v krunýři. Jenny měla vybělené stonky celeru, máčené v horké rajské omáčce.

Hovězí filet upekl v plátcích a zalil tmavým sosem. K tomu podával vařený květák, výhonky chřestu, lehce vařené sladké lusky, oloupaná rajčata a vynikající brambory.

K hlavnímu jídlu Krister zvolil Clos Malvern. Podle něho toto víno mělo charakter sudového révového a trochu zakouřeného vína s příchutí čokolády a prosluněných vinných hroznů.

Žhavé slunce Jižní Afriky a horký vítr se vtiskly do temně rudého nápoje.

„Proto je tak dobré, že tam hnojí vinice sloním trusem,“ poznamenal polovážně Krister. Babička Gerd i Sture vyvalili oči a podivovali se: „Skutečně? Jen si to představ!“

Ale Irena svého muže znala a lehce mu pohrozila. Nevinně zvedl obočí a s úsměvem si s ní připil.

Irena jela do města autobusem. Protože byl druhý den svatodušních svátků, jezdily autobusy podle nedělních jízdních řádů. Na to nepomyslela, když si domlouvala s Jonnym sraz. Teď přijela skoro o dvacet minut později. Jonny se krčil pod nápory větru na policejním parkovišti. Z jeho naštvaného pohledu se dalo soudit, že už čeká dost dlouho.

„Ahoj. Promiň mi to, ale autobus…“

„Přece jsi věděla, že je svátek! Ženská a přijít včas…“

To zas bude něco, pomyslela si Irena. Přirozeně byl naštvaný, že musel ze Stockholmu odjet o den dříve, než měl v plánu. A teď za to musí trpět i ona. Jistě, přišla pozdě, ale přece se mu omluvila. Kdyby tak mohla jet sama!

„Měli bychom tam být kolem osmé. Právě tak včas na pozdější večeři a pivo,“ řekla trochu zhurta.

„Pivo?“

„Pořádné dánské pivo.“

„Hm.“

To byla skoro celá jejich konverzace během cesty Švédskem. Protože Irena dobře věděla, jak Jonny řídí, trvala na tom, že pojedou služebním autem. Jonny seděl se svěšenou hlavou a tloukl špačky. Probral se, až když najeli na loď v Helsingborgu, ale tam byl první ve frontě na občerstvení. Velké zamžené pivo a plátek pečiva s pořádným kusem nahrubo mleté játrové paštiky a nakládanou zeleninou ho viditelně rozjařily. Irena se těšila hlavně na kávu a dánskou specialitu pillede rejer, což byla pořádná porce mořských plodů. Vespod ležel ještě plátek chleba, ale k tomu se už nepropracovala.

Po dvaceti minutách seděli opět v autě a najížděli na pevninu. Se stejně mrazivým pocitem v těle jako posledně zabočila Irena na špatnou venkovskou silnici.

Protože tentokrát už znala cestu, najela dost rychle na dálnici na Kodaň.

„Mohla bys mi ještě jednou shrnout všechno, co víš o Isabell Lindové?“ požádal ji Jonny.

„O samotné vraždě mnoho nevíme. Snad se to dozvíme zítra. Ale Metz řekl, že její vražda nesla všechny známky práce našeho vraha, i když ji nerozřezal. Je to podivné,“ uvažovala Irena.

Jonny souhlasně přikývl a změnil téma: „Jaký je hotel?“

„Skvělý. Objednala jsem pokoje přes internet. Je to tentýž hotel, ve kterém jsem bydlela minule. Snídaně je báječná.“

„Jsou v blízkosti nějaká zajímavá místa?“

„Záleží na tom, co máš na mysli. Hotel leží v centru. Všechno je blízko. Jen si musíš zvolit.“

Jonny souhlasně přikývl. Ale Irena si povšimla, že čím více se blížili Kodani, tím více se zajímal o své okolí.

Každý měl vlastní jednolůžkový pokoj a k Irenině radosti se ukázalo, že neleží ve stejném poschodí. Ona měla pokoj ve druhém, zatímco Jonny o patro výše. Takže přece jen díky tomu bude mít možnost svobodného pohybu. Měla silné podezření, že něco podobného si říkal i Jonny, i když asi z úplně jiných důvodů.

Dohodli se, že se za čtvrt hodiny sejdou dole v recepci.

I když Irena po té hromadě krevet na lodi velký hlad neměla, usoudila, že je nejvyšší čas na večeři. Později už by to mohlo vadit spánku.

Pokoj byl stejně hezký a čistý jako ten minulý. Opláchla se pod pažemi, několika tahy použila deodorant a opravila si nalíčení. Svému obrazu v zrcadle zdůraznila, že to rozhodně není kvůli Jonnymu, ale pro vlastní dobrý pocit.

Jako hotový světák nasměrovala Jonnyho přes široký bulvár H. C. Andersena. Restaurace Vesuvius vypadala velice přitažlivě. Když vešli skleněnými dveřmi, zavanulo k nim teplo a silný cigaretový kouř. Dostali malý stůl u okna.

„Zatraceně! Jídelníček je v cizích jazycích,“ nadával. „Ale ne,“ namítla Irena. „Je to tu v italštině, angličtině a dánštině.“

„To přece ksakru říkám.“

Objednal si Calzone, které znělo stejně jako ve švédštině, „aby člověk věděl, co jí“. Irena si vybrala pečeného platýse s mušlemi v bílé vinné omáčce. Jonny potřeboval dvě velká piva na to, aby svou pizzu spláchl, zatímco Irena se spokojila s jedním malým dánským. Zítra je také den.

Když se vrátili do hotelu, bylo u hotelového baru rušno. U pultu se válela skupinka Švédů a halasila. Na zdi visela nabídka „ochutnávka koktejlů“ a hosté si s velikou chutí a nadšením nalévali husté gelové nápoje. Obsah alkoholu byl zřejmě dostačující, soudě podle konzumace. Jeden z mužů usnul na barové židličce opřený o pult. Nikdo se o něho nestaral, a jak mizelo pití, hluk se stupňoval. „Tady to vypadá příjemně,“ mínil Jonny Irena pokračovala do recepce. Když dostala od usmívající se recepční klíč, obrátila se k Jonnymu: „Ve Vesterbro máme být v osm hodin. Půjdu na snídani ve čtvrt na osm. Zavolám ti předtím do pokoje…“

Přerušila se, protože už mluvila k Jonnyho zádům. Zmizel u baru.

V pokoji vytáhla mobil a namačkala číslo Torna Tanaky. Okamžitě odpověděl: „Tom.“

„Dobrý den. Tady je Irena. Jsem teď v hotelu Alex.“

„Ve stejném jako minule,“ konstatoval Tom.

„Ano. Je něco nového?“

„Ne. Novináři zatím nedostali podrobnosti o Isabellině vraždě. Napsali jen to, že byla uškrcená a připoutaná k posteli.“

Pouta byla pro Irenu novinkou, ale Tomovi to neřekla. Místo toho se ho zeptala: „Řekl vám Marcus, že se chystá… s nějakým přítelem do Thajska? Nebo mluvil jen o cestě do Göteborgu?“

Chvíli bylo ticho. Když pak odpovídal, v hlase mu zazněla trpkost.

„O Thajsku nemluvil. Poznamenal jen, že musí zajet domů.“

„Ani slovo o cestě?“

„Ne. A od koho víte, že tam chtěl odjet?“

„Zavolal jednomu příteli, když počátkem března přijel do Göteborgu. Řekl mu, že s někým odjíždí do Thajska.“

„Zřejmě měl náš Marcus přátele, o nichž nemluvil.“ Irena v Tomově hlase zřetelně slyšela lítost. „Bohužel,“ přisvědčila.

Ošívala se před otázku, kterou potřebovala položit. Ale prostě musela.

„Tome…, göteborský přítel, se kterým jsme mluvili, nám řekl, že Marcus měl rád… tvrdý sex.“

Nevěděla, jak to označit v angličtině, ale na nic lepšího nepřišla. Zdálo se, že jí Tom rozuměl.

„Nemíním vypravovat o našem společném sexuálním životě…, ale jemu se opravdu líbily některé varianty.“

„I nebezpečné?“

„Ne do té míry, aby se vážně zranil. Tak moc ne. Spíš… spank.“ Irena si „spank“ neuměla přeložit z angličtiny, ale z Tomova pobaveného tónu pochopila, že nešlo o skutečné násilí, ale jen zábavu.

„Moc se za ty otázky omlouvám. Ale potřebujeme je k pochopení, co se Marcusovi stalo.“

„To je v pořádku. Pořád si především přeji, aby byl vrah patřičně potrestán. Lituji, že ve Skandinávii není trest smrti.“

Irena se nevědomky otřásla. Ten citlivý Tom má trochu morbidní sklony Toho si na začátku jejich přátelského vztahu vůbec nevšimla, ale začalo jí docházet, že si toho nechává pro sebe víc. A nakonec, proč ne. Hlavně, že s jeho pomocí zjistili identitu rozčtvrceného těla z Killeviku. Najednou ji něco napadlo: Co jestli by je mohl Tom nasměrovat i k vrahovi?

Opatrně se zeptala: „Tome…, vy tak dobře znáte Kodaň…, neexistuje nějaké místo, kde se scházejí sadonekrofilové?“

„Sadonekro…!“

V jeho hlase zaznělo zřetelné překvapení. Ale po chviličce zamyšlení řekl: „Je tu více míst, kde se scházejí sadomasochiste. Ale nekrofilové? Ne! I když…,“ přerušil se a zamyslel se znovu.

„Existují filmy Ukazují nekrofilii. A také zakázané praktiky. Na nich jde vidět skutečnou vraždu. Přirozeně, pokud o to někdo stojí…“

„Neměl Marcus podobné zájmy?“

„O nekrofilii? To určitě ne! Žil na sto procent a neměl absolutně žádný zájem o smrt.“

„Díky, že jste mi pomohl,“ ocenila Irena. „Není zač. Zůstaneme v kontaktu.“ Popřáli si dobrou noc a rozloučili se. Dlouho seděla ve tmě a přemýšlela. Někde musí být mezi těmi třemi oběťmi spojitost. Společný jmenovatel. Policista? Lékař? Nebo oba?

Sex! Všichni tři byli zcela zjevně sexuálně aktivní. Carmen Ostergaardová patřila mezi ty zkušenější, zatímco Isabell se prostitucí zabývala krátce. Ovšem obě byly profesionálky.

Marcus vždycky o sex strašně stál, alespoň podle Anderse Gunnarssona. Táhlo ho to k těm „nebezpečným“. Dělal to pro peníze? Sotva, když člověk pomyslel na jeho prosperující činnost. Peníze nemohly být jeho problém. Kupoval si snad sám sex? Ani to nevypadá pravděpodobně, s ohledem na jeho vzhled. Ten si za sex jistě dávat platit nemusel.

Obracela myšlenky sem a tam a nemohla přijít na žádnou rozumnou souvislost. Zahleděla se dělenými tabulkami okna ven. Lesk velkoměsta za nimi byl tvrdý a umělý a stíny mezi jednotlivými zdroji světla černé, hluboké. Perfektní noc pro vraha.

Po osmi hodinách hlubokého spánku se Irena cítila svěží a dobře vyspalá. Ve čtvrt na osm zavolala Jonnymu. Po deseti zazvoněních zvedl sluchátko, které vzápětí s bouchnutím spadlo na zem. Zaslechla jeho „zatraceně“, a posléze si ho přiložil k uchu.

„Jonny… Jonny Blom,“ vykoktal.

„Je čas na snídani,“ zašvitořila Irena.

„Snídá…“ zatraceně, k čertu.

Telefon na druhé straně zaklapl. Ireny se zmocnil vztek i mrzutost. Tahat s sebou Jonnyho po Kodani bylo jako mít závaží na noze. Ale tahat za sebou Jonnyho s kocovinou, to byla hotová katastrofa. Střízlivý měl občas i světlé chvilky a někdy býval užitečný. Jestli se cítil jen z poloviny tak strašně, jak to znělo, bude úplně k ničemu.

Irena sešla dolů a skvěle se nasnídala. Měla dost času a užívala si toho, že je znovu v Kodani.

Venku už jasně svítilo slunce. Zdálo se, že bude krásný den.

Jonny se v jídelně neobjevil.

Nahoře v pokoji se převlékla do halenky s krátkými rukávy ze světlemodré lněné látky. Tmavomodré dlouhé kalhoty si nechala, ale místo lodiček si vzala semišové sandály. V náhlém pocitu léta si stáhla punčochy. Přes halenku si oblékla tmavomodrý bavlněný krátký kabátek. S velkou kabelkou nonšalantně zavěšenou přes rameno vypadala spíše na turistku, chystající se chodit po nákupech, než na policistku honící vraha.

Než odešla dolů, pokusila se ještě jednou zavolat Jonnymu. Po mnoha zazvoněních konečně zvedl sluchátko. Irena zaslechla jen jeho nezřetelné mumlání a v příští chvíli telefon zmlkl.

S povzdechem usoudila, že ho musí nechat spát.

Na policii ve Vesterbro šla pěšky. Neuběhl ještě ani týden od chvíle, co tu byla naposled, ale připadalo jí, že už uplynulo celé roční období. Možná, že v ní ten pocit probouzel příliv vlažného větru. Minulý týden trochu mrzla, ale teď si užívala nádherného tepla.

Beata Bentsenová, Peter Moller a Jens Metz už seděli v Beatině kanceláři. Vzduch byl bílý kouřem. Irena se zastavila na prahu. Moller pochopil důvod. Vstal a otevřel okno. Dalo by se diskutovat o tom, jestli vzduch venku je o tolik čistější, ale v každém případě rozředil koncentraci nikotinu.

Všichni se srdečně pozdravili a vítali ji, i když připouštěli, že její příjezd by mohl mít příjemnější důvod.

„Neměli jste být dva?“ napadlo Beatu.

Právě této otázce by se Irena ráda vyhnula, ale došlo jí, že to bylo směšné přání.

„Ano…, to ano. Ale mému kolegovi ráno nebylo dobře. Myslím si, že bude nejlíp ho nechat vyspat.“

„Nepotřebuje lékaře?“

Komisařku to trochu zneklidnilo. Irena si trochu odkašlala: „Ne. To přejde samo. Postupně.“

„Má kocovinu,“ hlasitě zašeptal Jens Metz.

Významně mrkl na Irenu a ta se za Jonnyho strašně zastyděla. Jako by to on sám neznal, podrážděně si pomyslela.

„Začneme tedy bez vašeho kolegy. Řeknete mu všechno, až se objeví. Jens i Peter byli v hotelu Aurora, když se tam našla Isabell.“

Beata Bentsenová pohlédla přes okraj svých brýlí s francouzským designem na oba své inspektory.

Jens Metz se opřel zády do židle a na břichu spojil tlusté prsty. Opěradlo skřípavě protestovalo, ale Metz si toho nepovšiml. Nebo byl možná zvyklý, že všechny židle pod jeho váhou naříkají.

„Zavolali nám ve čtvrtek odpoledne, že v hotelu Aurora byla nalezena mrtvá žena. Našli ji lakýrníci. Já a Peter jsme tam přijeli těsně po půl páté. Soudní lékař už tělo vyšetřoval. Tady jsou fotografie.“

Metz se se vzdycháním sehnul a vytáhl z tlusté hnědé obálky několik snímků.

Irena začala fotografií pokoje. Byl brán shora, fotograf musel stát na židli nebo schůdkách.

Pod oknem bez záclon ležel převrácený noční stolek a vedle něho lampa s rozbitým stínítkem. Vzadu byla vidět postel, umístěná podél zdi. V místnosti stála ještě jedna další a ta byla uprostřed pokoje. Na ní ležela Isabell Lindová.

Irena pohlédla na další fotografii. Na té byla zvětšenina postele s Isabelliným tělem. Ruce měla pevně připoutané k dřevěnému čelu. Byla nahá a ležela na zádech s roztaženýma nohama. Od klíční kosti až po stydkou kost běžel hluboký řez. Irena mechanicky zaregistrovala, že rána moc nekrvácela. Naproti tomu byla spousta krve pod ní, od pasu dolů mezi rozhozenýma nohama.

Další obrázek zachycoval zvětšeninu hlavy a krčních partií. Na krku se rýsovala zřetelná stopa po škrcení šňůrou. Isabelliny oči byly vyvalené a z úst jí visel tmavý oteklý jazyk.

Irena nebyla na svou reakci vůbec připravená. Tak tak stačila skočit ke koši na papír a zvracela. Všechna ta vynikající dánská snídaně byla venku.

Když se znovu postavila na roztřesené nohy, koktala: „Omluvte mě… hned ten koš vypláchnu…, ale ta dívka byla mnoho let kamarádkou mých dcer… bydlela hned vedle nás… někdy u nás i spala.“

„My to naprosto chápeme. To je vždycky těžké, když člověk zná oběť vraždy,“ uklidňovala ji Beata.

Irena rychle popadla koš a zmizela na chodbě. Věděla, kde je toaleta.

Pečlivě koš vymyla. Tiše si blahořečila, že je z plastu. Proutěný by byl horší. Umyla si ledovou vodou obličej a vypláchla si ústa. V zrcadle zahlédla svůj bledý obličej a tiše k svému obrazu mumlala: „To není jen to, že jsem tě znala! Já nesu vinu za tvou smrt! Přivedla jsem k tobě vraha. Ach, Bell!“

Krk se jí svíral zadržovaným pláčem. Ale žalu teď propadat nesměla. Už kvůli Isabell musí být objektivní a profesionální. A co si o ní pomyslí ti Dánové? Jeden Švéd leží s kocovinou v hotelu a druhý se pozvrací, když zahlédne fotografie oběti.

Dánští kolegové seděli jako před tím, a zatímco na Irenu čekali, zapálili si další cigarety. Z kouře se jí znovu dělalo nevolno, ale zatnula zuby.

„Omlouvám se, ale už jsem v pořádku,“ poznamenala, když si znovu sedala.

Nevrátila se k fotografiím a místo toho se obrátila na Jense Metze.

„Co říká soudní lékař?“

„Když byla nalezena, nebyla mrtvá méně než dvanáct hodin a ne více než dvacet. Celkem spolehlivý odhad je asi patnáct až sedmnáct hodin. To souhlasí i s údajem o jejím zmizení. Příčinou smrti je uškrcení.“

„Takže už byla mrtvá, když ji vrah rozřízl?“

„Ano.“

Díky bohu! pomyslela si Irena.

Metz se zahleděl na zvětšeninu Isabell na posteli. Pomalu poznamenal: „Soudní lékař si myslí, že jí vrah nejdříve připoutal ruce. Na zápěstí má známky zápasu, jak se pokoušela uvolnit. Potom ji uškrtil. Jakmile byla mrtvá, začal ji vrah něčím hodně těžkým tlouct do stydké kosti, kterou roztříštil. Stejně zohavil i Carmen Ostergaardovou a toho chlapíka…, jak jen se to jmenuje.“

„Marcus Tosscander,“ napověděla Irena.

„Marcus. Isabell i Carmen mají přesně stejná zranění. Ten těžký předmět jí vtlačil do pochvy a konečníku. Strašně ji potrhal. A jako třešničku na dortu jí nakonec rozpáral trup. Podle profesora Blokka jsou oba řezy, na ní i na té vaší oběti, stejné. Povšimněte si, jak elegantně se vyhnul pupíku. To jsou Blokkova slova, ne moje.“

Metz se ironicky ušklíbl.

„Ten předmět jste v pokoji nenašli?“ napadlo Irenu. „Ne. Blokk si myslí, že to bylo něco jako silná pálka.“

„Mohl by to být i obušek?“

Irena si uvědomila, jak při té otázce její hlas zněl nejistě.

Metz překvapeně odpověděl: „Vlastně o něčem takovém Blokk mluvil. Ale jistě to nevíme.“

Obušek. Policie. A ona seděla v jedné místnosti se třemi policisty, kteří jediní věděli o jejím soukromém pátrání po Isabell.

Metz znovu pozvedl fotografii Isabelly v posteli. Zamyšleně celou scénu studoval a pak se ozval: „Nůž, který použil, byl také hodně masivní. Lovecký nebo pitevní. Podle Blokka se vrah musel s prsní kostí dost nadřít, i když měl dobrý nůž. U těch dvou předchozích obětí použil ruční elektrickou pilu. Ale tady hrudní koš neotevřel.“

„A proč ne? Přece by nebylo tak složité přinést si tu pilu.“

Po prvé odpověděl Peter Moller: „Asi ji právě tuto noc neměl k dispozici. Patrně i proto, že dělá dost velký rámus. Dokonce i v takovém místě, jako je hotel Aurora, by někdo na zvuk elektrické pily uprostřed noci reagoval.“

To vypadalo jako pravděpodobné vysvětlení. Metz souhlasně přikývl a odkašlal si. „Dost rychle jsme od personálu zjistili, že do hotelu zavolala nějaká žena a ptala se po Isabell. Nejdříve vlastně hledala hosta, který se měl jmenovat Simon Steiner, ale vrátný jí řekl, že u nich nikdo takový nebydlí. To už byla neklidná a vyptávala se na Isabell.“

„Viděl tam Isabell někdo z personálu?“

„Ne. Ale víme proč. Nejvyšší patro je uzavřené kvůli opravě. Pokoj, ve kterém byla nalezena, se měl uklízet.

Další místnosti jsou dosud prázdné, protože v nich lepili koberce nějakým hrozně páchnoucím lepidlem. Hezky dlouho tam nikdo nebude moct spát. Nalezli jsme stopy na zámku k nouzovému schodišti. Někdo se ho pokusil otevřít, stejně jako zámek od pokoje. Podle naší teorie se vrah s Isabell setkal před hotelem a potom ji nahoru odvedl po zadním schodišti. Zámek si otevřel už předem.“

V místnosti nastalo ticho a všichni uvažovali o pravděpodobnosti této hypotézy. Irena s ní v zásadě souhlasila. Metz se nadechl zakouřeného vzduchu a pokračoval: „Vypátrali jsme, že ta mladá žena volala ze Skandinávského modelu, což je nabídka děvčat na telefon.“

Irena tiše čekala na pokračování, ale žádné nepřišlo. Metz se teď měl zmínit o své návštěvě v podniku. Mohl to navléct jako „pátrání na vlastní pěst, aby jí pomohl“ nebo jakkoliv jinak to vysvětlit. Ale mlčel.

„Tamní výslech nic nového nepřinesl. Podnik je nový a funguje jen několik měsíců. Všechna čtyři děvčata, která tam mají, u nich byla od začátku. Bydlí společně ve velkém bytě a to je také adresa podniku.“

„Přestěhovaly se z adresy, kterou měla Isabellina matka?“ skočila mu do řeči Irena.

„Ne. Tady bydlí pořád.“

Takže Isabell dala své matce záměrně falešnou adresu. Podivné bylo i to, že dívky neměly soukromý telefon.

Irena si připomněla Isabelliny pokusy o útěk z domova, když byla malá. Přála si, aby o ni měla maminka strach. Chtěla Isabell, aby s ní matka nemohla navázat kontakt? Třeba si tak připadala dospěle, volně a samostatně. Zaplatila za tak zvanou svobodu tu nejvyšší cenu.

„Kdo je majitelem Skandinávského modelu?“ zeptala se Irena.

„Nějaký Američan. Robin Hillman. Velká ryba. Tohle je už jeho třetí bordel. Od začátku jede naplno. Děvčata si dobře vydělávají, ale stojí je to hodně.“

Při posledních slovech Metz významně mrkl a ušklíbl se. Ireně připadal odporný. Proč neřekl ani slovo o vlastní návštěvě v tomto bordelu?

Ozval se Peter Moller.

„Až bude mít pocit, že si už dost vydělal, tak podnik zavře. Půjde do konkurzu nebo ho prodá. Samozřejmě tam nikdy žádné peníze nezbudou. Podle kolegy, se kterým jsem mluvil, jde nejméně o dvacet milionů nezaplacené daně. Ale může to být i o hodně víc. To nikdo neví. Platí si nejlepší ekonomické právníky v zemi.“

„A s Hillmanem jste mluvili?“

„Ne,“ zavrtěl Moller hlavou. „Je v USA. Odletěl tam v pátek, hned jak jsme našli Isabell. Někdo ho zřejmě upozornil a jeho začala pálit půda pod nohama.“

„Kdy se vrátí?“

„To neví ani jeho manželka.“

„Manželka?“

„Ano. Jytte Hillmanová. Je to Dánka. Mají dvě malé děti a vznešené sídlo v Charlottelundu.“

„Kde to je?“

„Severně od Kodaně. U pobřeží.“ Irena si připomněla bohaté čtvrti, kterými minule projížděla cestou domů.

Pohlédla na Mollerovy sluncem vybledlé zvlněné vlasy, světle šedou košili s krátkými rukávy z tenkého hedvábí a nažehlené kalhoty v tmavší šedi. Opálení mu velice slušelo. Najednou ji napadlo, že se vůbec nezeptala, kde se tak opálil. Ne náhodou v Thajsku? Také otázka, kterou musí položit. Ale ne právě teď, musí počkat na vhodnou chvíli. Místo toho se usmála a lehce řekla: „A mají dům na správné straně cesty?“

Moller pozvedl obočí a ironicky poznamenal: „To je jisté. Patří jim nábřeží a přístaviště. Hillman dal za to místo devět milionů. V telefonním seznamu se označuje jako obchodník a obchody mu jdou opravdu dobře.“

V obchodě se sexem je více peněz než v drogách, tvrdila jednou Birgitta Mobergová. Říká se tomu průmysl. Spotřební průmysl. Ženy, muži, děti, zvířata…, tento průmysl spolkne všechno, zotročí, promění na peníze, zlomí a potom spláchne jako bezcenný průmyslový odpad.

Aby zase myslela na něco jiného, Irena se zeptala: „Zjistili jste něco z výslechu dalších děvčat?“

„Isabell si telefonicky pozval muž, který se představil jako Simon Steiner. Zavolal ve středu večer kolem desáté. Chtěl jen ji. Mohla se mu věnovat kolem jedenácti. Petra, která telefon brala, vypověděla, že si Isabell vzala taxi a chvilku před jedenáctou odjela. Nalezli jsme šoféra a čas souhlasí. Dovezl ji k hotelu Aurora pět minut po jedenácté. Řidič si nevzpomínal, jestli tam na ni čekal nějaký muž.“

„Našli jste někoho, kdo se tak jmenuje?“

„Ne.“

Najednou se ozvala Beata Bentsenová:

„Já jsem jednoho Simona Steinera znala. Bydlel tady v Kodani, ale před čtyřmi lety zemřel. Na rakovinu plic.“

Odfrkla si a zamáčkla zpola vykouřenou cigaretu.

Metze její slova zaujala a zeptal se: „Kdo to byl? Má příbuzného téhož jména?“

Bentsenová zavrtěla hlavou: „Pokud vím, žádné příbuzné, kteří by se jmenovali stejně. Byl to penzionovaný makléř s nemovitostmi. Vdovec.“

„Děti?“

„Ne.“

Irenu napadlo, že v jejím hlase ucítila maličké zaváhání, ale jistá si tím nebyla. Protože se nikdo z inspektorů už na nic neptal, položila otázku ona: „Jak jste se s ním znala?“

„Byl dobrý přítel mého otce, kamarádi z dětství.“

Vysvětlení působilo nevinně, ale Irena přesto cítila nějakou nejistotu. Je opravdu hodně velká náhoda, že komisařka znala někoho, kdo se jmenoval úplně stejně. I když její vysvětlení vypadalo věrohodně. Mrtvý muž nemohl být vrah, kterého hledali, ale někdo mohl jeho jméno použít. A proč právě toto jméno?

Irenu vyrušila z myšlenek Metzova otázka: „Řekněte nám všechno, co víte o Isabell Lindové.“

Irena rekapitulovala, jak se Isabell dostala do Kodaně. Zmínila se i o svém pátrání ve Skandinávském modelu přibližně ve stejné chvíli, kdy byla Isabell zavražděná. Jens Metz sebou trhl a ostře na ni pohlédl. Irena se klidně zahleděla do jeho malých světle modrých očí. Měl skoro bílé řasy a téměř to vypadalo, jako by neměl vůbec žádné.

Teď, právě teď se měl zmínit o své návštěvě podniku. Ale neudělal to a odvrátil pohled. O své vlastní návštěvě Torna Tanaky se Irena přirozeně nezmínila. O jeho roli při vyšetřování nesměla ani pípnout.

Své referování zakončila informací o pohlednici s krátkým sdělením, kterou dostala poštou.

„Malá mořská víla je mrtvá,“ zamyšleně si opakoval Metz.

„A je to napsáno anglicky,“ upřesnila Irena.

Všichni tři kolegové na ni upírali vážné pohledy. Moller se ozval: „A na vaši soukromou adresu. Vražda dívky, kterou jste tady v Kodani znala. Zavražděná se stejným rituálem, jaký známe u obou dřívějších vražd. Zřetelnější už asi žádné varování být nemůže.“

„Ale proč právě já? Je nás přece více policistů, doma v Göteborgu i tady, kteří se tím vyšetřováním zabýváme.“

Slyšela ve svém hlase úzkost. Metz na ni bezvýrazně pohlédl.

„Musíte znát něco, čím se vrah cítí ohrožen. Třeba si důležitost té informace ani sama neuvědomujete. A proto jste ani nám o tom nic neřekla. Ale docela zjevně je to hrozba.“

Irena pocítila v útrobách ledovou hrůzu. Metzova slova se vlastně dala přeložit jako pohrůžka. Jistě, nejspíš ji varoval přátelsky, ale co když…

Své úvahy rychle zabrzdila, jinak by se stala paranoidní. Musí si dávat pozor na všechno, o čem s těmito lidmi mluví, a opatrně navigovat.

Vtom se na chodbě ozvaly rychlé kroky a dveře do místnosti se hlučně rozletěly. Na prahu stál Jonny Blom a trochu se kymácel. Rudýma očima se postupně zahleděl na všechny přítomné a zahučel: „Promiňte mi. Zaspal jsem. Řekli mi, že jste tady.“

Irena si hrozně přála, aby už zavřel pusu. Pach česneku a vyčpělého alkoholu se mísil s kouřem cigaret v místnosti.

„To je můj kolega Jonny Blom,“ představila ho.

Jonny vešel, vychovaně každému podal ruku a představil se. Metz ho bouchl do zad a řekl: „Kamaráde, teď nejvíc potřebuješ pořádný hrnek kafe! Co abychom si zašli k Adlerům?“

Všichni se zvedli. Metz pevně sevřel Jonnyho rameno a jemně, ale současně rozhodně ho vyváděl chodbou ven.

Café Adler leželo hned za rohem. Místo dýchalo atmosférou přelomu devatenáctého a dvacátého století, místnosti byly obložené těžkými tmavými dřevěnými panely a nazdobenými zrcadly. Skleněný pult u dveří přetékal čerstvými zákusky. Irena se rozhodla pro koláček z listového těsta s čokoládou a konvici kávy. Právě kofein velice postrádala. Při pohledu na Jonnyho měla sto chutí se přívětivé dámy u pokladny zeptat, jestli by nešlo kávu kapat přímo do žil. Bylo na něm vidět, že by to moc potřeboval.

„Nedáš si panáka?“ zeptal se Metz Jonnyho. V deset dopoledne měl Jonny na skleničku opravdu velikou chuť. Když tmavou kořalku přinesli, přiťukl si s ním Jens svým šálkem kávy, jako by byli dva staří kámoši.

To bych ráda věděla, jak by se tvářili, kdybych já přišla o dvě hodiny později a ještě k tomu s kocovinou, pomyslela si Irena. Nejspíš by ji nikdo do zad nebouchal a neoslovoval „kamarádko“, ani by jí nenabídli skleničku k zotavení, tím si byla úplně jistá. Podnapilou kolegyni by dánští kolegové považovali za alkoholičku a mizernou policistku.

Jonny spořádal zákusek se šlehačkou a listový koláček. Po štamprličce se jeho pohled trochu vyjasnil a zdálo se, že se v zakouřené atmosféře cítí dobře. Ušklíbl se a připil Ireně.

„Takové svačinky bychom doma také měli mít,“ prohlásil. Irena se na odpověď pousmála, ale cítila, jak se jí obličej svírá.

Najednou si uvědomila, že se Beata Bentsenová nebaví. Komisařka seděla s bradou opřenou v dlaních a pohled bezmyšlenkovitě upírala do špinavých okenních tabulí. Duchem byla někde daleko. Irena se rozhodla zeptat se jí na něco, o čem už dlouho přemítala: „Zmiňovala jste se před někým, že pátrám po Isabell Lindové?“

Beata sebou škubla a nejdříve to vypadalo, že ji vůbec nepochopila. Irena otázku zopakovala. Komisařka uhnula pohledem. „V okamžiku, kdy jste odešla na toaletu, přišel k našemu stolu Emil. Vysvětlila jsem mu, že tam budeme spolu večeřet, a myslela jsem si, že by se mohl najíst s námi. Vypil si ale jen pivo a řekl, že je na večeři domluven jinde.“

Emil přece žvýkal bagetu, když ho kolem desáté večer zahlédla u Tanaky. Nejedl ani v malé místnosti pro personál vzadu, ale přímo za pultem v obchodě. Docela určitě nemohl být nikam pozván na večeři.

Beata si odkašlala a kradmo na Irenu pohlédla. „Ptal se mě, o čem jsme spolu mluvily, a já jsem mu to řekla. Že v Göteborgu vyšetřujete případ vraždy rozčtvrcením, který velice připomíná zdejší dřívější vraždu Carmen. Napadlo mě, že se Emil hodně pohybuje v noční Kodani, a zeptala jsem se ho, jestli nezná podnik Skandinávský model. Prý o něm neslyšel.“

„Takže vy jste mu vyprávěla, že pátrám po Isabell Lindové, která tam pracuje?“

Komisařka přikývla.

V Irenině hlavě to bzučelo: Emil, Emil.

Emil, který věděl o jejím kontaktu s Tomem Tanakou. Emil, který je syn komisařky Bentsenové a dozvěděl se od ní, že Irena pátrá v Kodani po Isabell.

„Asi bych si s ním potřebovala promluvit. Mohl se někoho zeptat na Skandinávský model a na Isabell. Dala byste mi jeho adresu a telefon?“ zeptala se Irena s předstíranou nonšalantností.

Poprvé během jejich rozmluvy na ni komisařka pohlédla přímo. V očích měla nepřátelství, ale hlas nic neodhaloval.

„O čem byste s ním mluvila? To mohu udělat sama. Stejně mu musím zavolat. Nedal už pár dní o sobě vědět.“

Irena přikývla. Teď se dál nedostane. Komisařčina nechuť k tomu, aby jejího syna kontaktovala Irena, byla naprosto zjevná.

Najednou si Irena uvědomila, že ji pozoruje Peter Moller. Trochu natočila hlavu a pohlédla mu do očí. Slabě se usmál a v jeho pohledu viděla obdiv. Došlo jí, že sledoval celý její rozhovor s komisařkou. Zdálo se mu, že je chytrá a klade správné otázky? Nebo se mu líbila jako žena? Ke svému zděšení si uvědomila, že rudne. Peter od ní odvrátil pohled a zadíval se na Jense Metze, který celou společnost oslovil.

„Škoda, ale budeme muset jít. Prohlédneme si místo zločinu.“

S funěním se pozvedl a pomohl na nohy i Jonnymu. Se smíchem vyšli na chodbu. Jonny oplatil Jensovi bouchnutí do zad. Nikoho, kdo by je viděl, by jistě nenapadlo, že se poznali před méně než hodinou.

Komisařka s nimi nešla, vrátila se zpět na policii. Auto řídil Peter Moller a Irena seděla vedle něho. Během dvouminutové jízdy si nevyměnili jediné slovo. Na zadních sedadlech seděli Jens Metz s Jonnym a žvanili o to víc.

V hotelu si malíři stěžovali, že potřebují do uzamčeného pokoje, protože byl poslední, který se měl renovovat. Tvrdili, že nic jiného už na práci nemají. Ale policie byla neoblomná. Tak dlouho, dokud budou potřebovat přístup na místo vraždy, se tam nic dělat nesmí. Otrávení řemeslníci tedy začali pracovat na chodbě. Policisté museli překračovat kbelíky s barvami a protahovat se mezi žebříky, aby mohli vstoupit do krajního pokoje.

Až na to, že na posteli už neleželo tělo, bylo všechno úplně stejné jako na fotografiích. Ležela tam matrace nasáklá krví. Noční stolek a lampičky se válely převrácené pod oknem. Pokoj byl hodně malý a příslušenství minimální. Spíše připomínalo dvojitý šatník, přebudovaný na sprchu a toaletu.

„Otázkou zůstává, jestli se člověk musí vyčurat do sprchy nebo sprchovat v záchodové míse,“ poznamenala Irena.

Moller se usmál, ale druzí dva ji neslyšeli. Diskutovali spolu nad postelí.

Irena zaslechla, že se Jonny na něco ptal, ale jeho otázku nezachytila. Metzovu odpověď však slyšela.

„Ani jediný. Měl určitě celou dobu rukavice. Také jsme nenašli klíče od pout na rukou ani nic, čím jí zmasakroval spodní část břicha. A ovšem ani nůž, kterým ji rozřízl.“

„Takže v místnosti nezůstaly otisky, ani vražedný nástroj,“ zopakoval Jonny.

Svraštil čelo a snažil se vypadat přemýšlivě a inteligentně. Irenu hrozně rozčiloval.

Rudé skvrny na matraci jí otřásly. Pod postelí byla loužička, která už zhoustla do gelového koláče. Na okraji se rýsoval zřetelný otisk boty. Zřejmě tam šlápl někdo z techniků nebo policistů. Všechna ta krev vytekla z dívčina těla. Bylo divné, že ani moc nekrvácela z rozříznutého trupu. Zřejmě v ní už mnoho krve nezůstalo, a tak ani nemělo co vytéct. Nefungoval už tlak krve, který by z ní vytlačil ty poslední kapky.

Irena pocítila silnou nevolnost a potřebovala hned z místnosti odejít. Návštěva stejně pro vyšetřování nic nového nepřinesla.

Po celou dobu se jí v hlavě ozývalo jediné jméno: Emil. Jak by sehnala jeho adresu? Třeba je uveden v telefonním seznamu? Ovšem kodaňský telefonní seznam je pořádný tlustospis. Musí s tím počkat do zítra a uvidí, jestli dnes se synem promluví komisařka Bentsenová.

V příštím okamžiku ji něco napadlo: Jeho adresu a číslo telefonu přece musí znát Tom! Začalo ji svědit celé tělo, že mu nemůže okamžitě zavolat. Musela se ozbrojit trpělivostí a počkat na vhodnou příležitost.

Ta se naskytla, když šli na oběd do stejné restaurace jako minule. Irena pochopila, že Peter a Jens tu jsou stálí hosté. Objednala si pečeného platýse s garnáty. Potom se omluvila a odešla na toaletu. Ověřila si, zda nikdo není ve druhé kabince, a namačkala Tomovo číslo. Okamžitě odpověděl.

„Dobrý den, moje oblíbená policajtko. Zajdete se na mě podívat?“

„To bych moc ráda. Ale nejde to. Můj kolega…“

„Chápu. A co máte na srdci?“

„Beata Bentsenová… Emilova matka… mu řekla, že hledám Skandinávský model a Isabell Lindovou. Potřebovala bych s ním mluvit.“

„Proč?“

„Ráda bych se ho zeptala, jestli o tom nemluvil ještě s někým jiným.“

Tomovou odpovědí bylo dlouhé odmlčení. Když se po chvíli znovu ozval, zazněl v jeho hlase odměřený tón.

„Náš dobrý Emil stále něčím překvapuje. Myslíte, že informace unikla přes něho?“

„Unikla? Já jsem přece nikdy neříkala, že jde o nějaké tajemství. Nikdy mě nenapadlo…, že by to pro ni mohlo být nebezpečné.“

„Neviděl jsem Emila už řadu dní. Od toho večera, co jste tu byla.“

„Je to přesně týden. Je obvyklé, že se tak dlouho neukáže?“

Tom byl zase chvíli tiše. Nakonec řekl: „Už se to také stalo. Ale nejčastěji se po několika dnech vrátí. Občas ho přímo požádám, aby mi přišel do obchodu vypomoct. Protože není mým zaměstnancem, odchází, kdy se mu líbí.“

„Máte jeho adresu a telefon?“

„Ano. Okamžik.“

Irena zaslechla, že vytáhl zásuvku. Představila si, že právě sedí ve své pracovně a vytahuje telefonní seznam.

„Bydlí na Gothersdage. U Botanické zahrady.“

Měl legrační přízvuk, když se to snažil vyslovit dánsky. Ale Irena se nesmála. Dostala od něho adresu i číslo telefonu. Nakonec se ještě zeptala: „Co o něm vlastně víte?“

„Studuje práva. Aspoň to tvrdí. Bydlí ve velikém bytě, který zdědil po otci. Je tak velký, že ho může kus pronajímat. Myslím si, že příjem z pronájmu mu stačí pokrýt výdaje. Má dvaadvacet let. Je milý a dost nesmělý. Není ho moc slyšet.“

Irena měla na jazyku, jestli s ním Tom něco měl, ale neodvážila se zeptat. Některé otázky by mohly zničit jejich vztah, založený na vzájemné důvěře. Když se s Tanakou rozloučila, namačkala Emilovo číslo, ale po deseti signálech to vzdala. Nebyl doma.

Jídlo přinášeli ve chvíli, kdy se vracela ke stolu. Obrovský platýs přesahoval přes talíř, porce byla podélně rozříznutá a uvnitř ležel kopec garnátů. Na nich byla pořádná hromádka tatarské omáčky ozdobené koprem a plátkem citronu. Pivo podávali ve velkých sklenicích a bylo perfektně vychlazené. Některé dánské zvyklosti by si člověk opravdu moc rád odvezl s sebou domů ke každodenním svačinám a obědům.

Jonny přijal dánskou kuchyni s velkým nadšením. Mladá servírka před něj právě postavila po okraj plnou skleničku s pálenkou. Jens Metz ji plácl přes zadek a šelmovsky na ni pohlédl, když se na něho podrážděně podívala.

„Nedívejte se kysele, takové malé plácnutí je kompliment!“ bujaře se rozesmál.

„To záleží na tom, od koho je,“ ostře mu odpověděla.

Irena by jí nejraději zatleskala, ale udržela se. Jens vypadal mrzutě, i když jakmile polkl pořádný doušek piva, okamžitě se opět rozjasnil.

Po obědě šli zpátky na policii. Irena se spojila telefonem s patologem Svendem Blokkem. Ten byl přesvědčen o tom, že jde o stejného vraha. Řez trupu obou dřívějších obětí souhlasil stoprocentně s rozříznutím Isabellina těla. Také klín byl stejně zohavený. Blokk se domníval, že poslední oběť je velice zajímavá tím, že jí vrah ponechal vnitřní orgány.

Irena do telefonu málem znovu zvracela. Nikdy dříve při vyšetřování vraždy nereagovala tak silně. Snad, když už mrtvola byla celá zelená nebo měli na krku tělo oběti v silném rozkladu…, ale ne. Ani tehdy ne.

V citovém chaosu, který prožívala po objevení zavražděné Isabell, se v ní něco ozývalo stále silněji. Touha po pomstě.

Přála si, aby se mohla pomstít. Za to, že vrah ke splnění svých choutek použil i ji, i za to, že za Isabellinu smrt cítila zodpovědnost. Chtěla by pomstít žal, jímž musí procházet Monika Lindová a její rodina, i smrtelný děs, který před svým koncem musela prožít Isabell. Pomstít zhanobení jejího těla.

Pomstu!

*

Výslechy ostatních tří dívek ze Skandinávského modelu nevnesly do vyšetřování nic nového. Podnik na několik hodin zavřel, aby byly dívky k dispozici i švédským vyšetřovatelům. Irena vyrozuměla, že normálně braly zákazníky čtrnáct hodin denně, sedm dní v týdnu. Pracovaly vždycky sedm hodin po sobě.

„Robin… pan Hillman… řekl, že ze začátku je to moc důležité. Aby zákazníci věděli, že vždycky mohou přijít. Musíme si vybudovat okruh stálých hostů,“ vysvětlovala Petra.

Mluvila důležitým tónem, jako by právě rozjížděla podnik zdravé výživy.

Irena měla chuť na ni zakřičet, ať se nejbližší lodí vrátí domů do Malmo. Ale mlčela. Petřino vyzývavé vystupování, s nímž se obracela na Petera Mollera, ji dostatečně přesvědčilo, že by to nemělo žádný smysl.

Večeřeli v Copenhagen Corner. Všichni tři dánští policisté se rozhodli pozvat švédské kolegy. Irena si byla jistá, že zvolili dobrou restauraci.

Dostali stůl u okna v obrovské zasklené verandě. Vlastně šlo spíš o veliký sál s prosklenými stěnami, obrácenými k otevřenému náměstí. Byla zde velice příjemná atmosféra, spousta zelených rostlin a příjemný personál.

Jens Metz a Jonny Blom si okamžitě objednali pivo a kořalku. Peter Moller a Irena se spokojili jen s pivem a Beata Bentsenová si vzala sklenku bílého vína.

Irena se i odpoledne několikrát pokoušela dovolat k Emilovi, ale bez úspěchu. Jonny se zatím dvě hodiny ve svém hotelovém pokoji prospal, než ho Irena vzbudila k večeři.

Teď si žoviálně připíjel s Jensem a vypadal na to, že se cítí skvěle.

„Zítra odjedete?“ zeptal se Jens.

„Po obědě. Jen si zkopírujeme výslechy a zprávy techniků z vyšetřování Isabelliny vraždy. Je to vaše vyšetřování, ale nám se to může hodit. Dokud je vrah na svobodě, nikdo neví, kdy zase zaútočí,“ řekla Irena.

Kolem stolu zavládlo trochu rozladěné mlčení, které rázně přerušil Jonny.

„Ať si dělá, co chce, jen když zůstane v Kodani. Abychom sem mohli často jezdit.“

Jens a Jonny si na to připili. Jejich řev se rozléhal mezi skleněnými stěnami. Irena si povšimla, že Beata Bentsenová vypadá trochu odtažitě. Mlčky mezi prsty otáčela skleničkou s vínem a hleděla do ní. Zdála se být myšlenkami hodně daleko. Vypadala unaveně, s hlubokými vráskami kolem úst.

„Mluvila jste s Emilem?“ zeptala se Irena opatrně. Komisařka sebou škubla a nepřítomně pohlédla na Irenu.

„Cože? S Emilem? Ne.“

Při posledním slově se schoulila do sebe a znovu hleděla do skleničky.

Irena cítila, že je tu něco úplně špatně. Ale co? Teď však nemohla přestat.

„Myslíte si, že bychom s ním mohly mluvit zítra dopoledne?“ naléhala.

Beata vypadala trochu otráveně. „Já nevím. Žije si svůj vlastní život.“

„Úplně to chápu. Ale pro vyšetřování je moc důležité vyjasnit, kdo všechno věděl o mém pátrání po Isabell. Potřebujeme se dozvědět, s kým o tom mluvil.“

Irena se snažila o hodně klidný a přátelský tón.

Beata se na ni ostře podívala. Potom přikývla a uhnula pohledem.

„Nemohu ho sehnat. Stavila jsem se dnes v domě, ale nebyl doma,“ mumlala tiše.

V jejím hlase zazněl zřetelný neklid. Irena rychle uvažovala a potom se ozvala: „Nenechala jste mu v bytě lístek?“

„Nemám klíče.“

Irena se málem prořekla. Měla na jazyku, že přece mívá nájemníky, kteří jí mohli otevřít, ale včas si uvědomila, čeho se málem dopustila. Spolkla větu a ztuhla zděšením. Skoro prozradila Torna Tanaku!

Vyrazil na ní pot. Ale Beata si zřejmě ničeho nevšimla. Skoro šeptem pokračovala: „Nikdy nechtěl, abych mu viděla do soukromí. Proto ani nemám klíč.“

Irena si dokázala představit mnoho důvodů, proč si nepřál, aby maminka policistka přišla neočekávaně do jeho bytu. Nic ale neřekla, jen přikývla.

„Podivné. Úplně to vypadá, že někam zmizel!“ ozvala se najednou Beata konverzačním tónem.

Všichni tři muži současně otočili hlavu a pohlédli na ni. Jens zamžoural prasečíma očkama a zeptal se: „Kdo zmizel?“

„Emil. Neslyšela jsem o něm celý týden.“

Beata byla jasně zneklidněná. Irena měla pocit, že k tomu má dost dobré důvody. Impulzivně položila ruku na její paži. „Až dojíme, tak bychom si mohly vzít taxi a zajet za ním. Pojedu s vámi. Když bude doma, mohu se ho rovnou zeptat. A bylo by to.“

Komisařka nejprve pokrčila rameny. Potom přikývla.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Večeře byla skvělá. Jens Metz celou společnost bavil historkami z činnosti kodaňské policie a Jonny kontroval směšnými příběhy z jejich každodenní práce. Smáli se a několik hodin se skvěle bavili.

Bylo k jedenácté, když se Beata vedle Ireny zavrtěla a tiše se zeptala: „Tak pojedeme?“

Irena přikývla. Zvedly se a omluvily. Peter Moller se nabízel, že dámy vyprovodí, ale ujistily ho, že to rozhodně není třeba.

Na náměstí před radnicí se v nočním vzduchu vznášelo teplo a kouř z restaurace. Vzápětí přijel volný taxík a Irena nechala komisařku vysvětlit, kam chtějí jet.

Když dojely a zaplatily, požádaly šoféra, aby na ně pět minut počkal. Pokud by nepřišly, měl odjet.

Emil bydlel v krásném starém domě s kamennou podezdívkou z počátku dvacátého století. Byl postaven z rudohnědých cihel a bohatě vyzdoben. Ve tmě na obě ženy hleděly z vlysů na fasádě vymodelované hlavy.

Měly štěstí. Z domu vycházel nějaký muž a otevřel domovní dveře. Přívětivě Beatě pokynul. Zřejmě ji znal jako Emilovu matku, napadlo Irenu.

Široké mramorové schodiště vedlo do vzdušné haly. Vzadu svítilo čtvercové okénko výtahu. Výtah byl rozhodně o hodně mladší než dům. Tiše je vyvezl do čtvrtého poschodí a měkce se zastavil.

Chodba byla citlivě zrenovovaná. Vynikly na ní staré ozdobné lišty podél zdí a kolem olovnatých okenních tabulek. Irenu napadlo, že když do těch mnohabarevných tabulek svítí slunce, musí to být překrásné. V noci osvětlení ulice nedosahovalo až do této výšky, takže okna zůstávala temná. Zdi byly vymalované světle zeleně a těžké dveře do bytu měly kaštanově hnědou barvu.

Beata Bentsenová šla pevným krokem k jedněm ze dvojice dveří. Na modré keramické tabulce bylo napsáno „Emil Bentsen“. Jmenovka se rozhodně nehodila k vší ostatní eleganci. Když se člověk podíval blíže, viděl kolem jména rámeček z růžových prasátek. První stálo na všech čtyřech, druhé stálo za ním s předníma nožičkama na zádech prvního a tak to pokračovalo. Deset prasátek za sebou se současně pářilo.

Beata jim nevěnovala jediný pohled a dlouze zazvonila. Slyšely, jak se zvuk rozléhá za mohutnými zavřenými dveřmi. Irena na ně položila ucho. Uvnitř bylo naprosté ticho a neslyšela ani nejmenší zvuk. Sklonila se a pokoušela se nahlédnout škvírou na dopisy ve spodní části dveří. Na zemi zahlédla spoustu novin, reklam a nějakou další poštu.

„Asi doma nebyl už několik dní,“ poznamenala. V okamžiku, kdy se zase chtěla narovnat, si uvědomila pach pronikající škvírou ve dveřích. Byl tak slabý, že ho v prvním okamžiku nezaregistrovala. Ale právě tento zápach, jakkoliv nepatrný, je vyšetřovateli vražd velice dobře známý.

V prvním okamžiku vůbec nevěděla, co má Beatě říct. Aby získala trochu času, zeptala se: „Dívala jste se do schránky, když jste tu dnes ve dne byla?“

„Ano. Zahlédla jsem poštu. Právě to mě tak zneklidnilo.“

Irena polkla, než položila další otázku: „Ničeho zvláštního jste si nevšimla?“

„Ne. Co máte na mysli?“

Rychle na Beatu pohlédla. Možná, že komisařka ten pach necítí, protože je silná kuřačka. Její čichová schopnost je nejspíš snížená. Ale Irenina ne. Otvorem na dopisy rozeznávala nezaměnitelný pach mrtvého těla.

*

Beata Bentsenová přivolala správce domu Ireniným mobilem. Podle způsobu hovoru byli staří známí. Ještě nespal, a protože tam dámy neměly auto, slíbil, že klíč okamžitě přiveze.

Komisařka byla v obličeji zelená. S odevzdaným gestem Ireně mobil vrátila.

„Bydlí blízko. Bude tu autem za několik málo minut.“

Její tvář měla opět nepřítomný výraz. Irena se rozhodla, že ji nebude rušit povídáním. Stály tiše před krásnými dveřmi s pikantním štítkem.

Ireniny instinkty blikaly červenými varovnými světélky. To nebyl nevynesený odpad, který v bytě páchl. Někdo nebo něco se tam rozkládalo.

Výtah tiše vjel do nejvyššího poschodí a vystoupil z něho správce. K Ireninu překvapení byl ebenově černý. Usmál se bělostnými zuby a představil se jako Bill Faraday. Byl vysoký a štíhlý. Kdyby měla Irena odhadnout jeho povolání, usoudila by, že je tanečník. Správce nemovitostí by bylo až to poslední. Všichni jsme oběťmi svých předsudků.

Bill Faraday z kapsy elegantního koženého pláště vytáhl obrovský svazek klíčů. Dlouho mezi nimi hledal a pak triumfálně vylovil jeden z nich. Klíč lehce vklouzl do klíčové dírky a dveře se s tichým vrznutím otevřely.

Beata za ně vzala a rychle se před muže postavila. „Díky, Bille. Dovnitř půjdeme samy. Můžeme si klíč půjčit?“

Jestli ho překvapilo její odmítnutí, nedal to najevo. S novým zářivým úsměvem se otočil a zmizel ve výtahu. Beata čekala, dokud kabina nezačala klesat, a teprve potom otevřela dveře naplno a vybídla Irenu, aby vstoupila dovnitř.

Pach byl v hale zřetelný. Irena rozsvítila a rozhlédla se kolem. Hala byla veliká a vzdušná s vysokým stropem. Pod spoustou pošty ležel špinavý koberec v odstínech vínové červeně. Jediným zařízením byl věšák a veliké zrcadlo s pozlaceným rámem. Ze stropu visela holá žárovka.

Irena namátkou vešla do nejbližších dveří po levé straně. Vedly do veliké páchnoucí koupelny. Na zemi mezi roličkami od toaletního papíru a prázdnými šamponovými obaly ležel hodně použitý froté ručník. Další dveře vedly do stejně špinavé a zanedbané kuchyně. Neumyté nádobí a páchnoucí krabice od pizz se válely na přeplněné kuchyňské lince. Ale nebyl to zápach, který v bytě dominoval.

Irena si najednou uvědomila, že Beata jí jde v patách. Chápala ji. Komisařka se děsila dávivého pachu a tušila jeho důvod. Neodvažovala se to přiznat nahlas.

„Tam je Emilův hudební pokoj. Vedlejší dveře vedou do obývacího pokoje a za ním je ložnice.“

Irena šla rovnou ke dveřím ložnice, které nebyly úplně zavřené. Zápach proti ní vyrazil naplno, když opatrně otevřela. Otočila se ve dveřích a pokusila se zastavit Beatu. Ale ta už toho zahlédla dost a protáhla se kolem Ireny. U postele se zastavila, jako by jí nohy vrostly do země. Stála tiše bez jediného hlásku. Irena šla rychle k ní.

Emil měl přivázaná zápěstí i nohy provazem, tentokrát to nebyla želízka, konstatovala automaticky Irena. Byl nahý. Přes jeho trup zela obrovská rána, vrahova značka. Beata začala tiše naříkat a nářek přecházel do hysterického křiku. „On nemá… odřízl mu…“

Irena také viděla, že části těla chybí. Tentokrát vrah svou oběť stačil pořádně zohavit.

Byla to hodně dlouhá noc. Irena se do hotelu vrátila chvíli před čtvrtou ráno.

Potom si už nepamatovala nic, dokud ji telefon v půl deváté nevzbudil. Polo spící zvedla sluchátko, ale okamžitě se probrala, když slyšela burácivý hlas Anderssona: „Chtěl jsem s tebou mluvit a pochopitelně jsem volal na policii. Přece jsi tam měla být a pracovat. Jenomže ty ani Jonny tam nejste a já jsem se musel prokousávat tou strašnou dánštinou. A jestli jsem dobře rozuměl, tak se objevila další rozřezaná mrtvola. Co tam k čertu děláte?“

Ireny se to trochu dotklo a pokoušela se zaprotestovat.

„Přece to nejsem já, kdo vraždí!“

Zdálo se, že Andersson její námitku nevnímal, a pokračoval: „A kde k čertu ty a Jonny jste? Vy si spinkáte v hotelu!“

Konečně byla Irena probuzená do té míry, že pocítila strašnou zlost.

„Byla jsem při objevu poslední oběti a před pátou jsem se nedostala do postele,“ zasyčela otráveně.

Přidala si hodinu, aby to lépe vypadalo, a Andersson si její údaj stejně nemohl zkontrolovat. Ve sluchátku nastalo na okamžik ticho, než se komisař ozval mírnějším tónem. „Ty jsi tam byla?“

„Ano.“

„Koho zavraždili?“

„Syna komisařky Bentsenové.“

Ticho, které následovalo, bylo dlouhé. Ale Irena svého šéfa dobře znala, proto ji nezaskočilo, když komisař posléze explodoval: „Zatraceně, co mi to říkáš? Syn komisařky Bentsenové? To přece.“

Irena mu rychle skočila do řeči.

„Vražda nese podpis našeho pachatele. Přivázán, rozříznut, zhanoben a zmrzačen.“

Když se komisař znovu ozval, byl rozvážný a klidný. „Ireno, pohybuje se stále ve tvé blízkosti. Zřejmě je teď opět v Kodani, když vraždil právě tam.“

Irena ho přerušila. „To není úplně jisté. Soudní lékař předběžně určil, že je Emil mrtvý týden. Vrah už může být znovu v Göteborgu, nebo kde vlastně bydlí.“

„To by znamenalo, že tento muž byl zavražděn ve stejnou dobu jako Isabell.“

„Ano. Vraždy spolu určitě souvisí. Musíme se tu s Jonnym zdržet ještě jednu noc.“

„A proč? Dánové nám přece mohou podat zprávy.“

„V Emilově ložnici na nástěnce jsem našla vizitku Marcuse Tosscandera. Visela přišpendlená mezi jinými papíry a byl vidět jen rožek. Jenomže já jsem ho poznala. Bílý s modrým textem. Však víš, ten, co si navrhoval sám Tosscander.“

Bylo zřetelně slyšet, jak Andersson lapá po dechu. Irena dostala strach z možného infarktu. Ale když se znovu ozval, zněl docela normálně.

„Tak dobře. Hledejte během dne stopy po Tosscanderovi. Ale zítra ať jste doma! Bude to strašně drahé. Nemůžeme si přece platit dva policisty v Kodani.“

Zmlkl a Ireně bylo jasné, co ho právě napadlo: „Byl v noci s tebou Jonny, když jste Bentsena našli?“

„Ne.“

„A kde byl?“

Irena váhala, jestli má po pravdě říct, že se opíjel s kolegou Metzem, ale nakonec si to nechala pro sebe. „Nemám ani tušení. Byla jsem s Beatou Bentsenovou. Měla velké obavy, protože se Emil řadu dní vůbec neozval. Nabídla jsem se, že tam zajedu s ní a…“

„Takže Jonny s tebou na místě vraždy vůbec nebyl. Jak to, že nebyl v práci?“

Irena zbaběle řekla: „Nevím.“

„Zavolám mu a zeptám se ho. A Ireno…, buď opatrná.“

„To víš, že ano. Večer zavolám.“

Zarudlý Jonny Blom, i dnes s kocovinou, se přivalil do jídelny, když Irena končila snídani. Klesl na židli proti ní a vzdychal: „Volal mi Andersson. Byl strašně vzteklý. Proč žvanil o tom, že jsem včera v noci s tebou nebyl? A o jakém těle to mluvil?“

„Přines si jídlo, já ti všechno povím.“

Pomalu a mentorským hlasem mu Irena vypověděla, co se během noci stalo. Když byla u toho, v jaké stavu s Beatou našly Emilovo tělo, posadil se Jonny rovně na židli a najednou vypadal úplně střízlivě. Pohlédl na ni nedůvěřivě.

„Je to pravda? Syn Beaty Bentsenové?“

Irena jen přikývla.

„To je strašné. Co je s ní?“

„Odvezli ji do nemocnice. Zhroutila se. Její syn moc krásně nevypadal. Vrah mu odřízl penis, jeden prsní sval a jednu hýždi.“

Jonny s nechutí hleděl na zbytky své šunky na talíři a odsunul ji stranou.

„To je opravdu šílené!“ poznamenal. Projednou byli stejného názoru.

„Zamluvila jsem pro nás ještě další noc. Můžeme si nechat pokoje, které máme. A Jonny…,“ naklonila se k němu přes stůl a řekla vážným hlasem: „… byla bych ti hrozně vděčná, kdyby ses poslední den udržel střízlivý. Andersson měl pravdu, když tvrdil, že vrah operuje v mé blízkosti. I kvůli své vlastní bezpečnosti bys měl.“

Jonny zrudl v obličeji a zvedl se tak rychle, že převrátil zpola vypitý šálek kávy na stůl.

„Zatraceně, ty mi nemáš co poroučet! Jdi k čertu!“

Vztekle vyběhl z jídelny Irena si hlasitě povzdechla. I další den bude ve znamení dánské pálenky.

Opravdu to bylo krásné, když sluneční paprsky proudily barevným sklem v oknech na schodišti. Přesně jak si to v noci Irena představovala.

Když se svými třemi kolegy vystoupila z výtahu a šla ke dveřím Emilova bytu, nemohla si ale hry barev a světla moc užívat. Jonny překvapeně hleděl na modrou keramickou tabulku se jménem a prasátky a sehnul se, aby na ně dobře viděl. Něco neslyšného si mumlal, ale nahlas výzdobu nekomentoval.

Během jízdy autem do Emilova bytu Irenu ignoroval a předstíral, že pro něj neexistuje. Její prosba o to, aby už nepil, nepadla na úrodnou půdu.

Když v noci prohlíželi místo vraždy, ujasnila si Irena, že druhé dveře z chodby vedou do té části bytu, která s Emilovým souvisela a kterou pronajímal. Byly tam dva veliké pokoje se společnou kuchyní, halou a koupelnou. Z kuchyně vedly zamčené dveře do Emilovy ložnice.

Pokoje byly téměř stejně zařízené, až na širokou postel a stylový prádelník. Na zemi ležely sice staré, ale dosud krásné gobelínové koberce. Šatník i prádelník zely prázdnotou. Na všem ležela tlustá vrstva prachu, která jasně dokládala, že tady už mnoho týdnů, možná i měsíců nikdo nebydlel. Místnosti se odlišovaly jen malbou. Jedna byla v modrém tónu a druhá v zeleném. Obě měly fantastický výhled na Botanickou zahradu.

Kuchyně i koupelna byly zaprášené a špinavé, ale přece ne tak strašně hnusné jako Emilova vlastní kuchyně. Zde panoval jakýsi odosobněný pořádek.

Jenz Metz se obrátil k Ireně a vydechl pach nočního alkoholu.

„Technici budou hledat vlasy a všechno ostatní současně na obou místech: tady i v hotelu Aurora. Máme spoustu vláken z hotelu, jenomže Isabell ležela ve starém neuklizeném pokoji. Stejně budeme hledat i v Emilově bytě. Nějaký čas to zabere. Ale jestli budeme mít štěstí, tak najdeme něco, co bude souhlasit s oběma místy,“ vysvětloval.

Irena přikývla. Nemohla odpovědět, protože ze všech sil zatajovala dech. Otázkou bylo, kdo z nich dvou páchne více, jestli Jonny nebo Metz.

Vyšli z pronajímaných pokojů do Emilova bytu. Puch hnijícího těla visel stále ve vzduchu, i když už ho odvezli na soudní patologii. Irena otevřela kuchyňské okno. V Emilově ložnici pracovali technici. Malý a silný muž mžoural pootevřenými dveřmi na policisty.

„Tady to zabere dost času. Všude je prach a děsná špína. Zřejmě si ten chlapík v životě neuklidil.“

„A co otisky?“ zeptal Peter Moller.

„Spousta.“

„Něco dalšího zajímavého?“

„Na matraci a na povlacích je spousta spermatu, ale asi staršího data. Nicméně pod postelí jsme našli čerstvý flek. Hodně malý, přesto snad bude stačit pro určení DNA. Nejspíš někdo podlahu vedle postele utíral hadrem. Je to vidět, až když se víc posvítí.“

„Hadřík jste objevili?“

„Ne. Vrah asi není tak hloupý, aby ho tu nechal.“

„Kde to bylo otřené?“

„Tady.“

Technik ukázal na zem u hlavy postele.

Peter Moller přikývl a obrátil se k Ireně: „Konečně snad máme trochu štěstí. Vrah se dopustil chyby a nechal po sobě stopu. Pokud je ovšem jeho. Samozřejmě, že může pocházet i od Emila, než byl zavražděn.“

„Míníte tím, že jestli je to vrahovo sperma, pochází z vyvrcholení jeho rituálu a všechno potom utřel, kromě maličké skvrnky pod postelí?“

„Ano.“

Ostré sluneční paprsky ozářily jediný obraz v pokoji. Šlo o velikou zarámovanou černobílou fotografii. Muž napůl seděl, napůl ležel opřený o velké polštáře. Zaostřeno bylo na jeho silný penis v erekci. Přesto, že obličej i horní část těla se skrývaly ve stínu, Irena ho poznala. V noci během všeho chaosu si obrazu nevšimla. Teď viděla, že modelem byl Marcus Tosscander. A co hůř, ona ten typ fotografie poznávala. V ložnici Torna Tanaky visely dvě podobné. To poznání ji vedlo k přesvědčení, že musí co nejdříve mluvit s Tomem. Jistě bude tak jako tak vyslýchán, protože policie věděla o tom, že Emil býval v jeho obchodě. Emilova vražda jen posílí jeho podezření na policii, hlavně na tu ve Vesterbro.

Policisté vyšli zpět do haly. Ložnice zatím patřila jen technikům.

„Protože jsme čtyři, navrhuji, aby každý z nás prohlédl jednu místnost. Jonny si vezme koupelnu, Peter kuchyni, Irena ten druhý pokoj… hudební a já se podívám do obývacího pokoje,“ navrhl Metz.

Nikdo nepřišel s lepším nápadem, a tak se každý věnoval svému úkolu.

Irena otevřela hudební pokoj a na prahu se na místě zastavila. Zdejší pach dobře poznávala: hašiš. V noci si toho vůbec nevšimla. Na svou obhajobu si řekla, že v noci prolétla byt jen hodně zběžně. Nebyl čas ani lidi na důkladnější prohlídku. Vstoupila do místnosti a zavřela za sebou dveře. Vůně hašiše se mísila s pachem špinavého a nevětraného pokoje. Byl veliký a téměř nezařízený. Špinavým oknem bez záclon dovnitř pronikalo dopolední slunce. Uprostřed mramorové desky pod oknem stála vyschlá kytka v plastovém květináči.

Irena k ní popošla a uštípla si kousek lístku z rostliny. Pomnula suchý list v prstech a přivoněla. Potvrdila si své podezření, byla to sazenice marihuany.

Celou podlahu pokrýval koberec, který kdysi v době své novosti byl patrně světle žlutý. Nyní měl nikotinově hnědý odstín. Napadlo ji, že se místnost původně používala jako knihovna. Podél jedné stěny se táhly dlouhé police na knihy z tmavého dřeva. Emil bezohledně vylomil několik polic, aby měl místo na dva gigantické zesilovače a mohutné hudební vybavení. Podél zesilovačů byl umístěn napěchovaný stojan na cédéčka. Pod ním na zemi ležely hromady desek a různých obalů.

Protože tu nebyl žádný sedací nábytek, Irena předpokládala, že Emil a jeho přátelé lehali při poslechu přímo na zemi. Alespoň dobře viděli na plakáty po zdech. Irena se otřásla, když se na ně blíže zahleděla.

Byly tam různé rockové kapely. Jmenovaly se příhodně Warriors of Satan, Deathlovers a Nechrophilia. Členové kapel se nacházeli v různých stadiích rozkladu. Z očních důlků a ztrouchnivělých svalů vylézali červi. Přesto všichni stáli a vyřvávali své písně. Žijící mrtvoly.

S myšlenkou na to, v jakém stavu našli Emila, tuhého a v rozkladu, byly obrázky na zdech krutým výsměchem. Dokonce i většina obalů desek se podobala plakátům. Irena dlouhou chvíli stála a pokoušela se pochopit, co může k něčemu podobnému lákat mladého muže.

Poskočila, když se dveře za jejími zády otevřely a dovnitř vešel Jonny.

„Co se tu schováváš?“ zeptal se. „Pojď sem a zavři,“ vybídla ho Irena. Jonny zaváhal, ale udělal to. „Čichni si,“ vybídla ho. Několikrát se slyšitelně nadechl. „Hašiš,“ konstatoval.

„Ano. Rostlina na okně je sazenice marihuany, ale zápach stoupá z toho špinavého koberce. Tady celé roky kouřil hašiš.“

Jonny se šokovaně zahleděl na stěny. „Fuj,“ zněl jeho odsudek.

„Souhlasím. Ukazuje to, že ho přitahovala nekrofilie.“

„Hnus!“

„Moje slova. Ale právě v těchto kruzích musíme hledat našeho vraha. Není to jen pouhý nekrofil, ale takový, který si své mrtvoly sám opatřuje.“

Jonnyho alkoholem ovlivněný mozek začal pracovat. S úšklebkem se ozval: „Sotva hledáme právě Emila!“

„Sotva. Ale pravděpodobně svého vraha znal.“

Jonny si připomněl, proč vlastně za Irenou šel.

„Moller nám chce něco ukázat.“

Vyšli z hudebního sálu a málem do Petera vrazili. Stál v hale a nepohnutě zíral do otevřené vestavěné skříně. Irena a Jonny se postavili vedle něj, aby viděli totéž, co on.

Ve skříni visela obnošená kožená bunda, černý plášť s páskem a dvě policejní uniformy.

„Nesmíme se jich dotknout, asi na nich budou stopy,“ připomněl Moller.

Hlas mu zněl napjatě. Irena si byla jistá, že i on pomyslel na zmínku o „policistovi“, která figurovala v případu zavražděné Carmen Ostergaardové. Cítila horko po celém těle. Myšlenky jí skákaly v mozku jako pražený popcorn. Je to opravdu možné? Že by „policista“ byl Emil? Proboha, vždyť jeho matka je policistka! Obrazy na zdi a vizitka ukazovaly na to, že se s Marcusem znali. Emil souhlasil s popisem „policisty“, který měli od svědkyně při vyšetřování Carmeniny vraždy. Bydlel snad Marcus během pobytu v Kodani právě tady? Rozhodně to není nemožné. Ale kde jsou jeho věci? Kde je jeho auto? A proč Emil místnosti znovu nepronajal? A hlavně, proč byl sám zavražděn?

Možná pro vraha představoval nebezpečí. S myšlenkou na to, že pachatel v okamžiku vraždy patrně cítí vyvrcholení, napadla Irenu i jiná možnost. Vrah svou žádostivost nedokázal ovládat a nikdo jiný nebyl zrovna po ruce. Ta myšlenka byla šílená, ale Irena se přesto rozhodla, že ji při nejbližší příležitosti probere s Yvonně Stridnerovou.

K ostatním v hale se připojil i Jens Metz. V tichu byl slyšet jeho hlasitý těžký dech. Nakonec se soucitně ozval: „Je mi opravdu strašně líto naší komisařky.“

S Beatou Bentsenovou by bylo zapotřebí co nejdříve mluvit. Irena se váhavě zeptala: „Mohla bych s vámi jet do nemocnice a promluvit s ní?“

„A proč?“ zeptal se kysele Jonny.

„Protože Emil se znal s Marcusem. Modelem k fotografii nad Emilovou postelí byl právě Marcus Tosscander. Zřejmě v Kodani bydlel tady. Co Beata věděla o Emilově životě? O jeho sexuálním zaměření? Je toho spousta, na co bych se jí ráda zeptala,“ odpověděla Irena.

Jonny po ní rozčileně blýskl očima, ale už mlčel.

„Můžete jet s námi. Před obědem zavolám do nemocnice a zeptám se, jestli tam můžeme zajít. A jeli bychom hned po jídle,“ navrhl Peter Moller.

„Pokusím se sehnat doktora Blokka. Snad nám potvrdí, jestli i v tomto případě jde o stejného vraha. Ostatně, povšimli jste si, že první dvě vraždy se od těch dalších dvou trochu liší?“ připomenul Metz.

„Protože Isabelle ani Emilovi nevyňal vnitřní orgány?“ zeptal se Jonny.

„Přesně. Ani nerozřízl hrudní koš. Dá se to vysvětlit znovu tím, že neměl při ruce elektrickou pilu. Asi i kvůli tomu neodřízl hlavu a končetiny. Ale co když ho chtěl někdo jen napodobit?“ uvažoval Metz.

Taková možnost jistě existuje, ale Irena si byla přesto jistá, že jde o stejného vraha. Nikdo, kdo by ty vraždy chtěl napodobit, by nemohl znát detaily řezů a zohavení dvou prvních obětí, protože v médiích se o těchto věcech „z důvodů vyšetřování“ nepsalo. Ale i ona viděla očividné rozdíly mezi první a poslední vraždou. Skoro to vypadalo tak, jako by ty poslední dvě nebyly dokončené.

Irena se sama zděsila vlastní myšlenky. „Nedokončené“.

Rozhodla se, že si to musí zapamatovat a vrátit se k tomu, až bude mít více informací o poslední vraždě.

Peter strčil ruku do kapsy a vytáhl pokrčený plastový sáček.

„Ve skříňce na potraviny jsem našel tohle: kousek hašiše, docela velký.“

„To souhlasí s pachem hašiše v hudebním pokoji. Zřejmě po vraždě zůstaly dveře zavřené. Plakáty a velká cédéčka jasně ukazují na to, že náš přítel Emil měl nekrofilní zájmy,“ podotkla Irena.

Metz a Moller se tam zašli podívat. Tiše hleděli na dekoraci stěn. Moller se sehnul a opatrně přehrabával hromadu na zemi. Když vycházeli z pokoje, řekl Ireně: „Jde tam nejvíc o death metal a black metal. Kvůli tomu, že poslouchal podobnou muziku, ještě nutně nemusel být nekrofil. Tohle se dnes líbí spoustě mládeže. Ale souhlasím s vámi, že ho nějakým způsobem přitahovala smrt.“

Mávl rukou směrem k plakátu poblíž dveří. Byla na něm postava kytaristy se šklebem mrtvé lebky. Červi vylézali ze všech otvorů. Pod elektrickou kytarou se válela jeho střeva. Anglický nápis pod obrázkem tvrdil: Smrt neexistuje.

Bylo osvobozením vyjít zase ven.

„Asi bychom mohli jít rovnou na oběd,“ navrhl Jens Metz.

Irena sice moc velký hlad neměla, ale napadlo ji, že by toho mohla využít k novému kontaktu s Tomem Tanakou. Oddělené toalety pro dámy a pány mají skutečně velké přednosti.

Rozhodli se, že po jídle se Jonny vrátí zpět na policii a okopíruje všechno, co souvisí s vyšetřováním vraždy Isabell Lindové. Přirozeně se tvářil otráveně, ale v nitru byl rád, že ho tam odvezou a že si tam v klidu posedí. Stále ho ještě po minulé noci pořádně bolela hlava. Třeba to povolí, když dostane tabletky na utišení bolesti a několik šálků kávy. I malá štamprlička a trochu jídla by mohly udělat zázraky.

Peter Moller zavolal do nemocnice a zjišťoval, jestli mohou mluvit s Beatou Bentsenovou hned odpoledne. Musel se o tom chvíli dohadovat, ale nakonec dostal povolení, že po třetí mohou přijít.

Bylo tři čtvrtě na dvanáct. Jestli oběd nebude trvat dlouho, stačila by Irena ještě před třetí zajet za Tomem Tanakou. Začala naléhat, aby už opravdu šli.

Auto nechali zaparkované a udělali si malou procházku do restaurace Peder Oxe, známé vynikajícími masitými pokrmy a velkými sklenicemi na víno. Všichni si vybrali hovězí plátky ve smetanové omáčce s černým rybízem a vařenými ranými brambory. K jídlu si objednali pivo. K Jonnyho zklamání nikdo kromě něho neměl chuť na nic ostřejšího. Styděl se o to říct sám, ale hleděl smutně jako štěně, kterému odmítli dát jeho pochoutku.

Před kávou se Irena omluvila a zašla na dámy. Zamkla se tam a vytáhla mobil. Rychle našla Tomovo číslo. Okamžitě se ozval: „Tady Tom.“

„Dobrý den, tady je Irena Hussová. Potřebuji se s vámi okamžitě setkat.“

„Něco se stalo?“

„Ano. Musíme spolu mluvit.“

„Půjde to vzhledem ke kolegovi?“

„Ano. Ale měli bychom se setkat během půlhodiny.“

Tom zmlkl a za okamžik se zeptal: „Za hodinu by to nešlo?“

„Ne. Strašně to spěchá. Je to moc důležité, jinak bych nevolala.“

Musel si povšimnout jejího zoufalého tónu.

„Dobře. Mám tady návštěvu, ale… tak přijďte za půl hodiny. Zazvoňte, až budete u vchodu, abych vám mohl otevřít.“

Irena si pročísla krátký účes a lehce ho načechrala. K vlastnímu údivu se s krátkými vlasy cítila velice dobře. Pro pořádek si přetřela i rty a usmála se na svůj obraz v zrcadle. Bylo důležité, aby vypadala uvolněně, až bude svým kolegům lhát.

Sedla si před kouřící šálek kávy a poznamenala: „Půjdu si ještě pohovořit s děvčaty ze Skandinávského modelu. Když už je první šok za nimi, třeba si vzpomenou na něco z večera, kdy zmizela Isabell. Především si chci promluvit s Petrou.“

„Myslíte, že to něco může přinést? Mluvili jsme s těmi děvčaty už několikrát,“ zapochyboval Peter.

„Já vím, ale chci udělat poslední pokus.“

Peter pokrčil rameny, aby naznačil, co si o tom myslí. K Ireninu ulehčení začali muži debatovat o fotbale. Tiše seděla a předstírala absolutní neznalost týmů pro očekávané mistrovství. Když dopila kávu, omluvila se: „Takže já půjdu. Nashle…“

„Vyzvednu vás před vchodem do chrámu Vor Frue Kirke ve tři čtvrtě na tři,“ řekl Peter.

„To je skvělé.“

Irena měla tušení, že místo setkání leží blízko odtud. Zřejmě to do Vesterbro a zpět včas nestihne, a musí si tedy vzít taxi.

Zavolala Tomovi hned z auta a ohlásila svůj příchod. Šofér zabrzdil na Helgolandsgade, Irena zaplatila a spěšně vběhla do vrat. Přestože byl bílý den, opatrně se rozhlédla v průjezdu i na zadním dvorku. Konfrontace se skiny byla v její mysli ještě příliš živá.

Tom už čekal u dveří. Otevřel a přivítal ji. Jako obyčejně se štrachal do schodů a Irena se až polekala, když slyšela jeho namáhavý sípavý dech. Znělo to, jako by vystupoval na Mount Everest bez kyslíkové bomby. Dnes měl na sobě světle šedý hedvábný domácí oděv. Kolem malých pevných uzlíků vlasů si ovázal tenké stříbrné šňůrky.

Kavalírsky jí přidržel dveře do ložnice a pozval ji dovnitř.

Pokoj byl stejný jako vždycky. Pokud měl návštěvu právě tady, stačil už uklidit. Když chtěl postoupit ke dveřím na předsíň, Irena se ozvala: „Tome, mohli bychom prosím zůstat tady v ložnici?“

Tom pomalu otočil svou tělesnou schránku a ironicky pozvedl obočí. „V ložnici?“

Když ale uviděl, jak vážně Irena vypadá, rychle se omluvil.

„Promiňte. Hloupě jsem žertoval.“

„Nic se neděje. Sedněte si prosím na postel.“

Tom se dál nevyptával a těžce se posadil na okraj.

„Připravte se na hroznou novinu. V noci jsme nalezli Emila Bentsena mrtvého v jeho bytě. Byl zavražděn. Podle všech známek patrně už před týdnem. Jeho tělo nese podpis našeho vraha. Stejného, který zavraždil i Marcuse a Isabell.“

Zmlkla, aby mohla pozorovat Tomovu reakci. Nejdřív se nedělo nic. Seděl bez hnutí jako skalní masiv. Najednou uslyšela jeho tlumený pláč. Přestože nějakou reakci čekala, byla velice překvapená a cítila, jak se jí hrůzou ježí vlasy vzadu na krku. Tomův zoufalý nářek zněl beze slov pokojem, rozléhal se halou a dozníval v zadní místnosti. Pomalu začal obrovitým tělem kolébat dopředu a dozadu. Nářek se ztišoval a nakonec ustal. Ale nepřestal se kolébat.

Irena chtěla pokračovat, když se ozval normálním tónem: „Zatracený ďábel! Musíte ho dostat!“

„To rozhodně chci. Ale potřebuji vaši pomoc.“

Tom přikývl a pohlédl jí do očí. Irena se zahleděla na obě zarámované fotografie na zdi pokoje. Ukázala na ně a zeptala se: „Proč jste mi neřekl, že je na té fotografii Marcus?“

Tom na ni překvapeně pohlédl.

„Nepomyslel jsem na to. Je jen na jedné z těch fotek. Ten druhý je jeho přítel.“

Irena se podívala zblízka a viděla, že má pravdu.

Marcus seděl na kraji vody. Slunce se odráželo od vodních kapek na jeho pružném opáleném těle. Usmíval se a přivíral oči do fotoaparátu. Vítr mu sfoukával vlasy do čela. Ruce měl položené na roztažených kolenou a penis vztyčený. Vypadal nesmírně přitažlivě. Fotograf nejspíš stál ve vodě. Z obrázku dýchala hluboká radost ze života a vlastní sexuality. Irena si musela přiznat, že nikdy neviděla podobnou fotografii nahého muže.

Druhý model byl brán z boku, muž se opíral o drsnou kamennou zeď. Zdálo se, že je dobře rostlý a svalnatý. Stál proti světlu, takže obličej nešlo rozeznat. Irena si všimla, že má dozadu sčesané dlouhé vlasy svázané do silného ohonu. Fotografie navozovala iluzi, že sluneční paprsky vycházejí přímo z vrcholu ztopořeného penisu.

Fotograf byl nepochybně neobyčejně dovedný.

Na okamžik měla pocit, že muže poznává. Šla ještě blíže, ale paměť ji zklamala. Proti slunci byl jeho obličej téměř ve tmě.

„Vy toho muže znáte?“

„Ne. Marcus mi nikdy neřekl, kdo to je.“

„A vy jste se s ním nesetkal?“

„Ne.“

„Ty fotky máte od Marcuse?“

„Ano. Dal mi je krátce před tím, než odjel. Nechal je zarámovat a zasklít. Jen jsem si je zavěsil.“

„A znáte toho fotografa?“

„Někdo z Göteborgu, ale jméno neznám.“

„Věděl jste o tom, že Emil měl Marcusovu fotku nad postelí? Ne úplně stejnou, ale je na ní on.“ Zřetelně viděla, že Tom sebou škubl. „Ne, nevěděl jsem, že se tak dobře znali.“

„Ale že se znají, to jste věděl?“

„Ano. Když jsem Marcuse uviděl poprvé, přišel do obchodu s Emilem. Marcus šel ale rovnou ke mně a začali jsme si povídat. Emil si tehdy něco koupil a našeho rozhovoru si nevšímal. Netušil jsem, že… byli spolu. Myslel jsem si, že jsou jen přátelé. Tehdy jedinkrát jsem je viděl spolu.“

„Marcus o Emilovi nikdy nemluvil?“

„Ne.“

„A vy jste se ho na něj nikdy neptal?“

„Ne.“

„A Emil o Marcusovi také nemluvil?“

„Ne, nikdy.“

„Zdá se, že moc osobního toho nevíte ani o Emilovi, ani o Marcusovi. Vy jste se jich nikdy na nic neptal?“

Po prvé pocítila ze strany Tanaky jakýsi odstup. Odpověděl ledově neutrálním tónem. „Ne.“

„A proč ne?“

„Když se člověk na nic neptá, nemusí na nic odpovídat.“ To asi bylo hodně blízko pravdy. Viděla, že od Torna žádné osobnější informace nezíská.

„Ale Marcus přece mluvil o ‚policajtovi‘ a že u něho bydlel, ne?“

„To ano.“

„U Emila doma jsme našli dvě policejní uniformy. A Emil pronajímal dva pokoje, přiléhající k jeho bytu. Myslíte si, že Emil mohl být ten ‚policajt‘, co u něho Marcus bydlel?“

Tom tiše chvíli seděl, než si povzdechl: „Pane bože…

Emil! To opravdu mohl být Emil. Já sám jsem mu před časem prodal policejní uniformu.“

„Vzpomenete si, kdy to bylo?“

„Brzy poté, co jsem obchod převzal. Před necelými dvěma lety. Tehdy jsme se setkali poprvé.“

„Koupil si jen jednu? Ne dvě?“

„Jednu.“

Irena chvíli intenzivně uvažovala a pak s jistým váháním pokračovala: „Emil od své matky věděl, že pátrám po Isabell Lindové. Když jsme se s Beatou tehdy v restauraci rozloučily, bylo půl deváté. Tady jsem ho viděla asi v deset. A přibližně tou dobou zavolal do Skandinávského modelu muž, který se představil jako Simon Steiner, a objednal si do hotelu Aurora Isabell. Je to, co by kamenem dohodil od vašeho obchodu. Komu mohl Emil říct, že po dívce pátrám?“

Na dlouhou chvíli zavládlo ticho. Nakonec se Tom ozval. „Zřejmě musel vrahovi zavolat z mobilu. Hovor z mobilu přece jde vypátrat, ne?“

„Možná ne po tak dlouhé době. Ani nevím, jestli se jeho mobil našel. Máte jeho číslo?“

Tom zavrtěl hlavou.

„Ne.“

Irenu znovu něco napadlo: „A Emil měl vaše číslo?“

„Ne.“

„A Marcus?“

V koutku Tomových úst se ukázal náznak úsměvu, když odpověděl: „Přirozeně. Já ho mám také.“

Tom sehnul svou obrovskou hlavu a pohlédl Ireně přímo do očí: „I vy jste ho dostala. Spoléhám se na vás.“

Ve vzduchu visela nevyslovená otázka: Nezklamete mě?

Irena pohlédla na obrovité tělo na posteli. Znal oba: Marcuse i Emila. Tento fakt by ji jako policistku měl přimět k ostražitosti. V očích mnoha lidí byl Tom jen groteskní figurou, trochu hrozivou a současně i směšnou. Ale Irena nepochybovala ani o jeho charakteru ani hlubokém žalu, který cítil po Marcusově vraždě. Viděla i jeho touhu po pomstě a vůbec si nemyslela, že by nebyl nebezpečný. Svá slova mínil vážně a požádal ji, aby nalezla Marcusova vraha.

„Já na vás také naprosto spoléhám. Bez vaší pomoci bychom tak rychle neměli Marcusovu identitu. A vždycky jste mi pravdivě odpovídal… i na nepříjemné otázky.“

Tom zakryl úsměv, když Irenu slyšel hledat vhodný anglický výraz. Použila spojení „close questions“. Věděl, co chtěla říct, a neopravoval ji. Neudělal to ani jednou během jejich trochu kostrbatého rozhovoru. Irena rozhodně angličtině lépe rozuměla, než jí mluvila.

„Udělám všechno, abych vám pomohl,“ slíbil.

Irena pohlédla na hodinky a viděla, že už má nejvyšší čas.

„Mohl byste mi zavolat taxi?“

„Jistě.“

Tom se natáhl po telefonu na nočním stolku a namačkal číslo. Okamžitě mu někdo odpověděl a on auto objednal přímo před zadní vchod.

Pomalu se zvedl z postele a šel Ireně otevřít dveře na zadní schodiště. Předtím se k ní ještě obrátil: „Budeme stále v kontaktu. Ale hodně opatrně. Dávejte na sebe pozor.“

„To samé platí i pro vás.“

Tom přikývl.

„Ano, taky myslím.“

Z taxíku zavolala do Skandinávského modelu. Telefon nezvedla Petra, ale dívka s chraplavým hlasem, který měl být hodně „sexy“. Představila se dánsky jako Heidi. Irena jí řekla, kdo je, a že by chtěla mluvit s Petrou, ale dívka jí odpověděla, že Petra momentálně nemůže jít k telefonu. Irenu něco napadlo. Úředně neutrálním tónem podotkla: „Petra mi říkala, v kolik hodin za ní ve středu devatenáctého přišel Jens Metz, jenomže já jsem si to načmárala a teď nemohu přečíst, jestli jsem si poznamenala dvacet tři třicet nebo dvacet tři čtyřicet.“

Slyšela Heidi listovat v jejich záznamníku a za chviličku se ve sluchátku znovu ozval její temný měkký hlas: „Bylo to ve dvacet tři třicet.“

Irena se zaradovala. Spolkla to! Ale její hlas nic neprozradil, když dívce poděkovala za pomoc.

Irena uviděla Petera Mollera před vchodem do kostela dříve, než ji zahlédl on. Stál na nejvyšším schodě a pátral mezi lidmi, kteří kolem něho procházeli. Věděla, že má zpoždění, a spěchala ke schodišti. Peter ji konečně uviděl a pozvedl ruku na pozdrav. Beze spěchu sešel dolů za ní.

Irena se omluvně usmála a snažila se o žensky bezmocný výraz: „Promiňte mi to zpoždění. Zašla jsem do několika obchodů a úplně zapomněla na čas.“

Peter pokývl, ale dlouze a pátravě na ni pohlédl. Bez zbytečných slov ji vedl k zaparkovanému BMW. Jako obyčejně jí přidržel dveře, než nastoupila.

Elegantně vplynul do husté dopravy.

„Dozvěděla jste se něco nového?“ zeptal se najednou.

„S Petrou jsem nemluvila. Nebyla tam. Ale něco jsem si potvrdila.“

Začala mu vyprávět, jak byla před Skandinávským modelem právě v době, kdy zavraždili Isabell, a jak zahlédla vejít dovnitř muže, který se k nerozeznání podobal Jensi Metzovi. Ani za tři čtvrtě hodiny odtamtud nevyšel. A teď se od Heidi dověděla, že tou dobou byl opravdu u nich.

„Jak s tou informací naložíme?“ zeptala se nakonec.

Peter dlouhou chvíli mlčel. Nakonec ji požádal: „Jensovi nic neříkejte. Jeho návštěva děvčat nemá s vraždou nic společného.“

„Ale je to podivná náhoda, ne?“

„Možná ne. Jens byl na děvčata zvědavý poté, co jste o tom místě mluvila. Možná se tam prostě chtěl podívat. A když už tam byl, napadlo ho něco jiného.“

„Takže vy si myslíte, že není ani v nejmenším podezřelý?“ trvala na svém Irena.

Peter na ni kradmo pohlédl a ušklíbl se: „Vidím to tak, že má naprosto perfektní alibi. Stála jste přece před vchodem a hlídala ho.“

Měl úplnou pravdu.

Zahnuli do široké třídy s vysokými buky po obou stranách. Obrovské větve se uprostřed ulice spojovaly a vytvářely mohutnou klenbu. Šero markantně kontrastovalo s okolím ozářeným sluncem. Šipka je navedla na parkoviště. Peter zahnul a měkce zastavil v bíle vyznačeném obdélníku.

Staré duby zastiňovaly dobře udržovaný trávník v nemocničním parku. Budova nemocnice byla dlouhá a žlutě omítnutá. I když vypadala starodávně a docela romanticky, zamřížovaná okna v přízemí ten dojem narušovala.

Diskrétní měděná tabulka vedle vchodu návštěvníky informovala, že jsou v Nemocnici královny Anny.

„Je to psychiatrická léčebna,“ podotkl Peter.

„Nepochybně.“

Irena se snažila, aby to nezaznělo sarkasticky.

Těžké vchodové dveře z tmavého ušlechtilého dřeva byly otevřené. Vstoupili do vzdušné haly s římskými sloupy, které přidržovaly bíle vymalovaný strop. Všechno vypadalo čistě a opečovaně.

„Je na oddělení,“ poznamenal Peter.

Dveře vlevo byly označené jedničkou a pravé dvojkou. Beata ležela o patro výše.

V horním patře okna zamřížovaná nebyla, ale dveře na oddělení byly zamčené. Museli zazvonit a počkat.

Irena v životě neviděla většího muže, a to už přece znala Torna Tanaku. Vyplnil celý prostor otevřených dveří. Zpod plavých zvlněných vousů a rozcuchaných vlasů se ozval hluboký hlas: „Dobrý den. Koho hledáte?“

Peter ani Irena se nevzmohli na slovo. Obr byl pochopitelně na takovou reakci zvyklý.

„Jsem Tomas. Sto šedesát kilo a dvě stě deset centimetrů. Bývalý hráč košíkové, který trochu přibral.“

Irena v jeho hlase zaslechla náznak pobavení. Peter se konečně vzpamatoval. „Jsme z kriminální policie. Máme povolení k návštěvě Beaty Bentsenové.“

Komisařka ležela opřená ve zvednuté posteli. Rozcuchané vlasy se rozprostíraly na polštáři jako svazky měděných drátů. Když vešli, měla zavřené oči, ale při vrznutí dveří otočila hlavu a pohlédla na ně pootevřenými víčky.

Za poslední den o několik let zestárla. Měla šedou plet a nenalíčený obličej se jí úplně propadl. Kdyby člověk neznal důvod, myslel by si, že je na smrt nemocná. Vlastně to je pravda, pomyslela si Irena. Její duše byla opravdu smrtelně zraněná. Žádný rodič by své dítě neměl vidět tak, jak ona nalezla Emila.

Její pohled se rozjasnil, když viděla, kdo vchází. Namáhavě se pozvedla a opřela se o loket.

„Ahoj. To je dobře, že jste tady. Chtěla jsem vám zavolat.“

Rty měla rozpraskané a ruka se jí chvěla, když se natáhla po sklence vody na nočním stolku. Polkla malý doušek a rozkašlala se, když skleničku stavěla zpět.

„Měli jsme přijít s kytkou,“ omlouvala se Irena.

Komisařka odmítavě mávla rukou, než utišila kašel.

„To by bylo zbytečné. Zítra se vrátím domů.“

Skutečně? Nevypadala na to, že by mohla pracovat.

Jako by četla jejich myšlenky, Beata pokračovala: „Měla jsem reaktivní akutní psychickou krizi. Ale můj lékař za mnou po obědě zašel a řekl mi, že jsem z nejhoršího venku. Nějaký čas budu sice ještě brát léky, ale nemocná nejsem, a tak tady nemusím ležet. Do práce však zatím chodit nebudu.“

Zdálo se, že těch několik vět ji úplně vyčerpalo. Klesla těžce zpět na postel.

Peter se nadechl a chtěl něco říct, ale Beata ho předešla.

„Chystala jsem se vám zavolat, protože jsem vám neřekla jednu důležitou věc.“

Otočila hlavu a zahleděla se Peterovi do očí.

„Možná si vzpomínáš na mou zmínku o majiteli nemovitostí Simonu Steinerovi. Byl to nejlepší přítel mého otce a před čtyřmi lety zemřel na rakovinu plic. To všechno víte. Ale je tady ještě něco: Byl to Emilův otec.“

Před týdnem někdo do telefonu uvedl jméno Emilova zemřelého otce a objednal si do hotelu Aurora Isabell. Vrah tedy musel vědět, kdo byl Emilův otec, říkala si Irena.

„A kdo všechno ví, že Simon Steiner byl Emilův otec?“ zeptala se nahlas.

„Vůbec nikdo. V jeho rodném listě je napsáno ‚otec neznámý‘. Nikdy jsem to neřekla ani svým rodičům.“

„A Emil to věděl?“

„Ano. Zdědil po něm byt a spoustu peněz.“

Beata si hluboce povzdechla a pak pokračovala: „Asi bych to měla vzít od začátku. Simona jsem znala celý život. Byl o několik let mladší než otec a byli nejlepšími přáteli od dětství. Potom se můj otec seznámil s maminkou a vzali se. Simon se oženil o několik let později s matčinou sestrou Susanne. Pouhý rok po svatbě u Susanny propukla roztroušená skleróza. V té době ještě děti neměli a rozhodli se, že žádné mít nebudou. Moje teta mívala období, kdy na tom byla hodně špatně.“

Beata se přerušila a znovu se napila. K Irenině ulehčení se tentokrát nerozkašlala.

„Mezi mnou a Simonem byl rozdíl jednadvaceti let. Měla jsem dvacet, když náš vztah začal, a o rok později se narodil Emil. V té době jsem ale věděla, že Simon Susannu nemůže nikdy opustit. Ta chudinka byla ochrnutá a na kolečkovém křesle…“

Přerušila se. Asi sama slyšela, jak trpce to vyznělo. Ovládla se a běžným tónem pokračovala: „Postaral se o mě i o Emila. To on koupil byt, ve kterém dosud bydlím. Má dnes velkou hodnotu. A platil mi výživné až do své smrti.“

„Jak to, že platil výživné, když nepřiznal otcovství?“ napadlo Irenu.

„Nebyl k tomu odsouzen. Z jeho strany šlo o naprosto dobrovolné a velkorysé rozhodnutí. Ale přála bych si, aby svůj byt a peníze neodkázal Emilovi.“

„Vy jste o tom nevěděla?“

„Ne.“

„Nedědila po něm jeho manželka?“

„Susanna zemřela o tři roky dříve. Byla houževnatější, než by člověk věřil.“

„Ale proč myslíte, že Emil neměl dědit?“

„Tehdy zjistil, kdo je jeho otec. Strašně zuřil. Vyčítal mně, že jsem mu s ním neumožnila kontakt. Argument, že mu o svém otcovství mohl říct Simon, protože se s ním běžně stýkal, Emil nebral. Usoudil, že jsem mezi nimi stála právě já. Nemohla jsem mu zabránit, aby se do svého bytu nepřestěhoval. Měl právě osmnáct let.“

„Takže kontakt mezi vámi nebyl nejlepší?“

„Ne. Přinejmenším v těch prvních dvou letech poté, co se odstěhoval. Potom jsme se občas vídali. I když on mě do svého bytu pozval jen jednou. Nic jsem nenamítala, ale dobře věděl, co si o tom myslím… nejčastěji jsme se viděli u mne doma nebo někde v restauraci. Vycházeli jsme spolu stále lépe. Byla jsem z toho hrozně šťastná… a teď je konec.“

Beatin hlas se zlomil a po tvářích se jí koulely těžké slzy.

Bude vůbec schopná odpovědět na jejich otázky? K Irenině úlevě se ptát začal Peter: „Znala jsi Emilův vkus, pokud jde o hudbu?“

Beata se namáhavě natáhla pro papírový kapesník a otřela si oči.

„Viděla jsem místnost, které říkal hudební pokoj…, bylo to hnusné. Ale nemluvili jsme o tom. Jen by se zlobil.“

„V jeho skříni jsme našli dvě policejní uniformy. Věděla jsi o nich?“

Beata s odpovědí otálela. Když se pak ozvala, zněl její hlas velice unaveně.

„Nevěděla jsem, že měl dvě. Ta jedna je moje stará uniforma. Chtěl si ji půjčit na nějakou maškarádu. Nikdy mi ji už ale nevrátil.“

„A kdy to bylo?“

„Asi před dvěma lety. Tehdy poprvé jsme spolu navázali vztah poté, co se ode mne odstěhoval. Proto jsem už nežádala uniformu zpět, bála jsem se, aby se nerozčilil a znovu kontakt nepřerušil.“

Irena se odhodlala k otázce, která ji pálila na jazyku: „Měla jsem pocit, že jste se dobře znala s Billem Faradayem. Objevil se tam skoro okamžitě…“

„Je to můj milenec.“

Odpověď následovala tak rychle, že Irena ani Peter nestačili položit další otázku. Beata se na ně pousmála.

„Měli byste se vidět, jak vypadáte. Obličej se vám protáhl jako koňská hlava. Seznámila jsem se s Billem v souvislosti s Emilovým převzetím zděděného bytu. Protože Bill je majitelem nemovitosti, musela jsem s ním tehdy mluvit. Emil byl přece ještě hodně mladý, když byt dostal, ale nevyskytly se žádné větší problémy. Je to velice staré bytové družstvo se zastaralými a složitými pravidly. Bill vlastní a spravuje nemovitost, ale nájemníci jsou majiteli svých bytů. Za to, že se majitel stará o dům, platí družstevníci poplatek. Ten spolu s nájmem tvoří Billův výtěžek z domu.“

„Je to prostě soukromý bytový podnik,“ konstatovala Irena.

„Ano. Bill je vlastníkem několika nemovitostí.“ Peter si odkašlal a naznačil, že se chce také na něco zeptat.

„Ty jsi věděla, že Emil byl… gay…, znáš některého z jeho partnerů? Měl v poslední době nějakého stálého?“ Beata unaveně zavrtěla hlavou.

„Ne. Nikdy o tom nemluvil. Připadal mi osamělý. To je asi největší starost každého rodiče homosexuálního dítěte. Kdyby měl stálého přítele… a pevný vztah, nebyl by tak neklidný.“

Jeho preference byly zřejmě tak neobvyklé, že pro něho nebylo snadné nalézt někoho s podobnými zálibami. Ale někdo se přece jen našel, uvažovala Irena. A ten nakonec Emila zabil.

„Věděla jsi, komu pronajímal volné pokoje?“ zeptal se Peter.

„Ne. O to se staral sám. Měla jsem pocit, že tam někdo bydlí jen občas. Přirozeně, získal tak peníze. Ale on jich měl dost z dědictví po Simonovi. Na štěstí jsou investovány tak, aby… s nimi nemohl volně zacházet. Dostával nějakou částku každý měsíc.“

„Slyšela jsem, že studoval práva,“ ozvala se Irena.

„Moc mu to nešlo,“ odpověděla krátce Beata.

„Věděla jste, že se často vyskytoval v obchodě pro gaye ve Vesterbro, jehož majitelem je nějaký Tom Tanaka?“ pokračovala s otázkami Irena.

Beatu najednou jako by opustily síly. S malým úspěchem se snažila olíznut okoralé rty, ale místo toho se ozval jen nepříjemný šustivý zvuk.

„Věděla jsem, že chodí na různá místa, kde se vyskytují gayové. Ale ne, že se tak často vyskytoval v Tanakově obchodě.“

Bylo vidět, že už s nimi nedokáže déle mluvit. I Peter si to uvědomil.

„Tak se zotav, šéfko. Popovídáme si, až budeš silnější.“

„Díky. Zavolám, jestli mě ještě něco napadne. Připadá mi, že mám mozek úplně ochrnutý,“ zašeptala.

Irena s ní hluboce soucítila. Na okamžik se jí před očima objevil mrtvý Isabellin obličej a znovu pocítila vinu. Vrah se pohyboval v její blízkosti, a proto byla svým způsobem spoluzodpovědná. To si ovšem pachatel přál. Irena věřila, že chytit vraha je její osobní věcí. Byla tím povinna jeho obětem.

„O Emilově sexuálním životě toho zřejmě moc neví,“ podotkla potom.

„To je asi dobře,“ mínil Peter.

Seděli v pohodlném BMW a rovnoměrnou rychlostí svištěli do centra Kodaně. Peter zkušeně zaparkoval vůz před hotelem Alex.

„Nechcete se teď jít najíst?“ zeptal se.

Irena pohlédla na hodinky, které ukazovaly půl šestou.

„Asi za hodinu. Zajdu si přes ulici. Mají tam výbornou kuchyni,“ odpověděla.

„Tak já vás tady potom vyzvednu.“

„To přece vůbec není třeba.“

„Nechce se mně nic vařit, stejně jsem si myslel, že si někam zajdu…“

Vystoupil z auta, oběhl ho a přidržel Ireně dveře Irena si malém připadala trapně. Zřejmě je to pouhý nezvyk, napadlo ji.

Dala si dlouhou horkou sprchu střídanou s krátkou studenou a únava se odplavila. Zabalila se do velké osušky a mokré vlasy si obtočila ručníkem. Hezkou chvíli seděla v jediném křesle, které v pokoji měla, s prsty ovinutými kolem láhve dánského piva, vychlazeného v maličké ledničce. Pomalu ho upíjela.

Hlavou se jí honily myšlenky na dnešní události. Během dní se určitě kolem ní mihl vrah. Ale kde? Kdy? Všechny dojmy měla neutříděné, ale byla si téměř jistá, že někde v její blízkosti se vyskytl.

V Kodani byl i před týdnem, současně s ní. Zůstal snad tady? Irena měla čím dál silnější pocit, že ne. Nejvyšší čas vrátit se zpět do Göteborgu.

Najednou se jí hrozně zastesklo po Kristerovi a dětech. Vytáhla mobil a zavolala domů.

Před půl sedmou sešla do vestibulu hotelu. V baru visel opět nápis „ochutnávka koktejlů“. U barového pultu seděl Jonny spolu se dvěma muži a nějakou ženou. Pozvedl skleničku s růžovým želé koktejlem.

„Takovéhle maliny mám rád!“ vykřikoval radostně.

Irena k baru nešla a v nitru byla ráda. Odpadne alespoň diskuse o tom, kdo zítra bude řídit auto cestou do Švédska.

Rázně vyšla létacími dveřmi a zamávala na Petera, který k ní přicházel po širokém chodníku.

Šli do restaurace Vesuvius. Bylo příjemné vklouznout do přívětivě teplého prostředí. Vrchní, dnes šedovlasý starší muž, je zavedl ke stolku pro dva v menším salonku s fotografiemi filmových hvězd po stěnách. Dvě mladší ženy, sedící u okna, s nepokrytou závistí pohlédly na Irenu a ona si najednou uvědomila, že jí společnost dělá velice atraktivní mladý muž. Když se k ní Peter postavil, aby jí přidržel židli, zavanula k ní vůně jeho drahé vody po holení. Lehká, mužná a smyslná, možná Armani. Když se k ní naklonil, ucítila na krku jeho teplý dech.

Trochu vyzývavě na ni pohlédl a sedl si proti ní. „Budete pít víno?“

Na zlomek sekundy zaváhala, ale pak zvítězil rozum.

„Ne, děkuji. Zítra ráno musím řídit. Jonny už teď je u hotelového baru s pořádnou špičkou. Popíjí tam s nějakou společností. Něco mi říká, že cestu domů budu mít hodně klidnou.“

Peter se zasmál. Jeho krásný úsměv se odrážel i v modrých očích. Byly stejné barvy jako jeho košile s krátkými rukávy. Horní dva knoflíčky měl rozepnuté a odkrývaly několik plavých chloupků. Tenký zlatý řetízek zářil na opálené hrudi. Na opěradlo židle za sebou si pověsil světlé lněné sako. Kalhoty byly maličko pokrčené, ale právě jen tolik, jak plátno má být.

Irena měla na sobě stále tmavomodré lněné kalhoty, které po mnoha hodinách nošení už byly opravdu pomačkané. Snažila se je trochu přežehlit v hotelové žehlírně, ale moc to nešlo. Kabátek byl dosud bezvadný. Pod něj si oblékla světlé hedvábné stříbrné tílko. Bylo úplně nové a měla ho na sobě poprvé. Semišové sandály si opět obula naboso, protože i večer byl dost teplý.

„Takže pivo? A co byste chtěla jíst?“

„Něco kořeněného. Co člověka probudí k životu.“

„Co byste řekla na gamberoni sole mio? Jsou to velké krevety v humrové omáčce s kajenským pepřem.“

„Přesně na něco takového bych měla chuť.“

„Dobře. Vezmu si totéž. Aperitiv?“

„Tak dobře. Skleničku suchého martini, díky.“

Nápoje dostali překvapivě rychle na stůl. Pozvedli skleničky s nazlátlou tekutinou a osamělou olivou, aby si mohli připít. Jejich pohledy se setkaly a Irena cítila, že jí hoří tváře. Zatracený mužský! Proč musí být tak přitažlivý!

Najednou ji ale zamrazilo v zádech. Mozek měla v okamžiku čistý a chladný. Policista! Co jestli to nebyl Emil, kdo hrál policistu? Co když to byl z policie ve Vesterbro někdo jiný?

Mechanicky se napila a horečně uvažovala. Opatrně postavila skleničku na stůl a pokusila se o přirozený tón: „Nevyprávěl jste mi, kde jste se tak nádherně opálil.“

Povzbudivě se na něho usmála, ale Peter neodpovídal. Hleděl zachmuřeně na stůl. Nakonec se ozval: „Ani jsem o tom nemínil povídat. Byl jsem v Jižní Africe.“

„To je napínavé. Jak dlouho jste tam byl?“

„Tři týdny Na okružní jízdě a safari.“

„Nádhera. Vyrazit si v březnu, když počasí za nic nestojí.“

„Nebyl jsem tam v březnu. Odjížděli jsme… odjel jsem prvního dubna.“

O měsíc později, než se měla uskutečnit Marcusova cesta do Thajska. To už byl skoro měsíc mrtvý. Peterovo opálení se také spíš hodilo k dubnovým týdnům než březnovým.

Ovšem, existují přece solária. Člověk si může přirozené opálení udržovat. Musí si ověřit, kdy měl Peter skutečně dovolenou.

Očividně se mu o cestě nechtělo povídat. Najednou se jejich rozhovor zadrhl a rozhostilo se tíživé ticho. Irena se rozhodla mluvit o něčem jiném. Napadlo ji povídat o Kodani jako o městě turistů. Peter trochu roztál, ale důvěrné ovzduší mezi nimi bylo pryč. I přes výborné jídlo a pití cítila, že něco mezi ně vstoupilo.

Co se asi přihodilo v Jižní Africe? A byl skutečně právě tam?

V deset hodin se zvedli. Doprovodil ji do hotelu, ale nenaznačil, že by chtěl jít nahoru.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Jonny prospal celou cestu z Kodaně. Vzbudil se, až když se nalodili. Mátožně se dohrabal do prodejny v podpalubí a vytáhl z kapsy pokrčený seznam. Nepřítomně do košíku nabral různé sladkosti pro svoje čtyři děti. Irena si všimla, že manželce nekoupil nic. Pokud ovšem pro ni nebyla láhev whisky, kterou koupil ve speciální prodejně vedle hotelu.

Trochu se vzpamatoval až po velkém pivu v lodní restauraci. Irena si dala dva šálky kávy. Usnul znovu, jakmile se zase posadil do auta, a neprobudilo ho ani vyjíždění auta na pevninu.

Cesta domů podél Hallandského pobřeží utekla rychle a Irena se bez potíží dostala na novou dálnici. Krátce se zastavili u pumpy, kde natankovala.

Jonnyho vysadila před jeho řadovým domkem v Mölndalu a pokračovala domů. Byly skoro dvě hodiny a měla už pořádný hlad. Chtěla doma něco sníst, vytáhnout tašku z auta, potom ho vrátit na policii a popovídat si s Anderssonem.

V půl čtvrté vstoupila do jeho kanceláře. Vzhlédl od hromady papírů na stole.

„Ahoj,“ pozdravila se s ním.

„Ahoj, dobře že jsi tady. A kde je Jonny?“

Irena se pokusila vypadat překvapeně. „Ještě nepřišel?“

Nechtěla před šéfem vytahovat své podezření, že zřejmě rovnou zapadl do postele a vyspává. „Ne…, kdy jste přijeli domů?“

„Kolem… půl třetí. Vysadila jsem ho u něho doma. Aby nemusel táhnout pěšky zavazadlo a mohl do práce přijet autem. Takže tu ještě není?“

„Ne.“

„Nejspíš mu nestartuje auto…“

„To je možné. Když jsme u auta…, volal nějaký Mats z Kodaně. Moc jsem mu nerozuměl, ale pochopil jsem, že zřejmě našli Marcusovo auto.“

„Jeho auto? A kde?“

„V nějaké garáži. Prý ti mám vyřídit, že to byla Emilova garáž.“

„Emil měl garáž? A kde?“

„Chtěl, abys mu zavolala. Řekl mi nějaké číslo dánsky, ale já jsem tomu vůbec nerozuměl. Znělo to úplně nesrozumitelně.“

Irena se usmála.

„Nejspíš si za ty cesty požádám o jazykový příplatek.“

Protože Jens Metz i Peter Moller měli přímý telefon, navrhla: „Zajdu k sobě a zavolám tam. Potom přijdu a budu ti o všem referovat. Připrav se na to, že to chvíli potrvá. Udělej hodně kafe.“

Pokývla ke starému kávovaru, stojícímu na komisařově knihovně. V posledních letech si nejčastěji nosili kávu z automatu na chodbě, ale Andersson si svůj kávovar ponechal. Irena dobře věděla, že v poslední zásuvce stolu měl vždycky balíček kávy.

„Ano, inspektor Metz.“

„Dobrý den. Tady je Irena Hussová. Díky za milé přivítání.“

„Za málo. V Kodani je teď bez vás úplně mrtvo. Vůbec nic se tu neděje.“

Začal se smát a Irena mu zdvořile přizvukovala, ale pak ho přerušila: „Ale něco se tam snad přece stalo! Zřejmě jste mluvil s mým šéfem a řekl mu, že se v Emilově garáži našlo Tosscanderovo auto.“

„To souhlasí. Pod budovou jsou garáže. Někteří nájemníci parkují na dvoře za domem, ale Emil měl garáž. Dělali jsme tam rutinní prohlídku a našli jsme červený pontiac kabriolet, registrovaný ve Švédsku. Ukázalo se, že patřil Marcusi Tosscanderovi.“

Irena intenzivně uvažovala. „Na fotografii nad Emilovou postelí stál modelem Marcus Tosscander. Když jsem ho viděla poprvé, tak jsem si nebyla úplně jistá, protože jeho obličej je trochu rozmazaný. Ale potom jsem viděla jinou podobnou fotografii. Snímek v ložnici a vizitka, kterou měl Emil připíchnutou na nástěnce, vypovídají jasně o tom, že se znali, což potvrzuje i auto. Troufám si tvrdit, že během pobytu v Kodani bydlel Tosscander právě u Emila.“

„Opravdu to vypadá pravděpodobně.“

„Oba se stali obětí téhož vraha. Určitě se s ním znali.“

„Také si to myslíme. Otázkou zůstává, proč Emil neohlásil Marcusovo zmizení. A proč to krásné auto nechal jen tak stát v garáži.“

„Třeba ani neměl řidičák?“

„Možná. Zjistím to.“

„Máte už zprávu od soudního lékaře?“

„Ano. Podle našeho předpokladu zemřel před týdnem. Přesný okamžik nelze stanovit, ale Blokk říká, že to bylo v noci na čtvrtek nebo ve čtvrtek během dne. Byl uškrcen šňůrou. Asi dost silnou podle známek na krku. Isabell Lindová měla na krku identický pruh.“

„Šňůru jste nenašli?“

„Ne. V hotelu Aurora ani v Emilově bytě nebyla. Ani jsme nenašli nástroj, kterým vrah oběma zmasakroval břicho. Blokk si myslí, že to byl nějaký tvrdý obušek. V předběžném vyjádření ho popisuje jako ‚obušek běžného typu nebo větší policejní‘.“

Policie. Irena pocítila velkou nechuť a rovnou se zeptala: „Než to zapomenu, kdy byl Peter Moller v Jižní Africe?“

„V dubnu. Byl tam tři týdny. Proč se ptáte?“ V hlase měl překvapení.

„Promiňte. Jen mě to zajímalo. Ptala jsem se ho včera, kde trávil dovolenou, ale nechtěl o tom mluvit. Odbyl mě. Přece není nic divného, když se někdo ptá na tak neobvyklou dovolenou?“

Irena doufala, že Jens přistoupí na její polopravdu a nechá to být.

„Nedivím se, že nemá chuť o tom povídat,“ poznamenal suše. Oba na chvíli zmlkli. Pak se Jens znovu ozval: „Poslali jsme na expertízu obě Emilovy uniformy. Na té jedné jsou velmi podezřelé tmavé fleky.“

„Krev?“

„Může být.“

Irenu něco napadlo: „Je podivné, že zmizely všechny Marcusovy věci. Jako by někdo po něm chtěl zamést stopy. Kde jsou jeho oděvy? Odjel přece do Göteborgu začátkem března a chtěl si sbalit letní šatstvo před cestou do Thajska. Proč tedy zimní věci nezůstaly ve skříni u Emila? A kde jsou jeho pracovní pomůcky, když víme, že právě v Kodani vytvořil mnoho návrhů?“

„Prohledáváme dům, kde Emil bydlel. Půdu a sklep. Třeba je někde najdeme.“

„Zavolejte mi prosím, když na něco zajímavého přijdete.“

„Slibuji. Mějte se hezky.“

Zavěsili.

Irena zašla za Anderssonem. V místnosti voněla čerstvá káva. Byl tam už i Hannu Rauhala. Irena se s ním pozdravila a pogratulovala ke změně stavu.

„Takže žádná svatební cesta?“

„Ne.“

Kdyby šlo o někoho jiného, začala by se Irena vyptávat, ale věděla, že u Hannua by nepochodila. Když neměl chuť něco říct, tak to prostě neřekl. Musí se příležitostně vyptat Birgitty.

„Právě jsem mluvil s Hansem Pahlissem. Zítra kolem čtvrté sem přijde,“ řekl Hannu.

Irena si to vtiskla do paměti, protože by u výslechu ráda byla. Bude opravdu zajímavé slyšet, s čím virolog přijde. Zvláště, když je to lékař.

Nalili si kávu a Irena začala své dlouhé vyprávění.

Komisař ani Hannu ji ani jedinkrát nepřerušili. Skončila skoro po dvou hodinách. Andersson si mačkal prsty a tiše si brumlal. Hannu se koncentroval na nějaký bod za Ireniným levým uchem. Oba jevili neklamné známky hlubokého soustředění.

Nakonec se komisař ozval: „Protože se Emil a Marcus znali, musíme vycházet i z toho, že oba znali svého vraha. Otázkou zůstává, jestli je z Göteborgu nebo z Kodaně.“

„Obě místa,“ poznamenal Hannu.

„Jasně že vraždil na obou místech, ale já myslím, kde bydlí,“ pokusil se to Andersson upřesnit.

„Na obou místech.“

Chce snad komisaře pozlobit? Irena se na něho překvapeně zahleděla, ale pak jí svitlo.

„Ty myslíš, že vrah bydlí v obou městech?“

„V každém případě má na obě silnou vazbu.“

„Marcus mluvil o lékaři v Göteborgu. Dal najevo, že pro něho může představovat nebezpečí. A že policista v Kodani může být stejně nebezpečný, řekl zase při jiné příležitosti.“

Komisař ji rozčileně přerušil: „To tvrdí ten tvůj tajný svědek. Co je to za pitomost, že nechceš prozradit jeho identitu! Policejní uniforma se nalezla u Emila a sama říkáš, že tím ‚policajtem‘ by mohl být právě on.“

„Zatím to s určitostí nevíme. A proto musím o svědkovi mlčet. Hlavně s myšlenkou na to, co se stalo Isabell a Emilovi,“ trvala na svém Irena.

Andersson se ušklíbl. „Co by se asi tak stalo, kdybys to řekla nám tady v Göteborgu! Přece si nemyslíš, že někdo z tvých kolegů…“

Přerušilo ho bouchnutí do dveří. Jonny otevřel a vešel. Byl oholený a voněl sprchovým mýdlem, ale s očním bělmem, do ruda popraskaným, toho moc udělat nemohl.

„Ahoj. Třídil jsem fotokopie, které jsem si udělal z vyšetřování vraždy Isabell Lindové. Jens mi pošle ještě kopii lékařského protokolu, až ji budou mít v definitivní verzi.“

Nenuceně došel k Anderssonovu psacímu stolu a na jeho flekatou desku položil hromadu dalších papírů.

Andersson na něho přísně pohlédl. Potom si nahlas povzdechl a zahleděl se na Irenu.

„Tak dobře, uznávám určité nebezpečí.“

Bylo moc příjemné přijít večer domů. Krister se zastavil na nákup a spoustu toho přinesl. Nazítří měl volno a práce ho čekala zase až v sobotu odpoledne. Když Irena překročila přes práh, potíral právě řadu kotlet česnekem a kořením. Jenny stála vedle něho a tvářila se velice nespokojeně. Nekomentovala otcův výběr surovin, ale pečlivě si plnila zapékací formu rajčaty a plátky jiné zeleniny. Katarina krájela ledový salát a míchala ho s kukuřicí a okurkou.

Sammie byl jako vždycky na nohou první, aby Irenu ujistil o své nekonečné radosti. Ale ani manžel a děti za ním daleko nezůstali.

Katarina byla smutná. Právě dnes jí lékař zakázal trénink nejméně na dva měsíce. Rentgen sice poškození páteře neukázal, ale bolest a omezení pohybu krku ji stále trápily.

„Mohla bys mít chronické potíže, kdybys to nedoléčila,“ varovala ji opatrně Irena. „A jakou rehabilitaci ti doporučuje?“

„Akupunkturu a léčebnou gymnastiku. Už jsem s tím začala.“

„Dostala doporučení ke specialistovi,“ doplnil Krister.

„Co když nikdy nebudu moct závodit, když teď nesmím ani trénovat?“ V Katarinině hlase se ozýval pláč.

„Můžeš o to víc chodit se psem. Je to výborná rehabilitace,“ navrhl Krister. „A je docela možné, že tu budeme brzy mít i Sammieho syna.“

„Cože? To ne! Dva psy bychom už nezvládli,“ naříkala Irena.

„Ty opravdu ne! Nejsi nikdy doma,“ vyčetla jí Jenny.

Irena tu zabolelo. „Nikdy doma…? Přece tak často do Kodaně nejezdím, ani nikam jinam. To právě jen při tomto vyšetřování…“

Jenny ji nenechala domluvit. „Prostě nikdy nejsi doma. Vždycky je na prvním místě práce. Ale my ostatní bychom štěňátko chtěli. Je strašně sladké!“

„Já jsem přece neřekl, že bych si přál mít štěně,“ protestoval Krister.

Obě dcery na něho významně pohlédly. Se zřetelnou ironií v hlase se Jenny ozvala: „A kdo to byl včera úplně bez sebe, když jsme se na štěňátko byli podívat? Ach, ten je sladký…“

„Vy jste včera byli za štěňaty?“ podivila se Irena. „Panička nám zavolala. Koncem příštího týdne se ho chce zbavit. Nebo aspoň začátkem toho dalšího. Pejsek bude mít osm týdnů. Ani ona, ani my jsme zatím nenašli žádného zájemce…, takže jsme se s děvčaty na něho zajeli podívat,“ vysvětloval omluvně Krister.

„A bylo samozřejmě strašně sladké,“ vzdychla Irena.

„Strašně!“ zvolala její rodina unisono.

„Občas člověk padne do vlastní léčky,“ neodpustil si Tommy Persson.

Nezakrýval škodolibé uspokojení. Seděli ve společné místnosti a právě vypili další kafe, aby nastartovali páteční ráno. Irena mu dovyprávěla zkrácenou verzi toho, co se přihodilo v Kodani. A zakončila tím, že rodina Hussových asi také bude mít štěně.

„Všechno u nás doma se točí jen kolem toho štěněte. Sára už koupila misky na jídlo, hračky na kousání, koš na ležení a já nevím, co všechno,“ řekl Tommy odevzdaně.

„Se štěnětem jsem už nepočítala. Veterinář, výchova, trénink. Ach jo. Je to jako mít znovu malé dítě.“

Raději změnila téma. „Jak ti jde vyšetřování Jacka Rozparovače?“

„Jakž takž. Držím se své teorie. Dvě z jeho obětí se zmínily, že z něj cítily nějaký zvláštní pach. A teď jedno z děvčat napadlo, co to bylo.“

Tommy se přerušil, aby patřičně vyzdvihl to, co přijde: „Jídlo.“

„Jídlo?“

„Ano. Vůně jídla. Zdá se, že mu ulpívá na oblečení nebo možná ve vlasech. Napadlo mě, že pracuje v kuchyni nějaké restaurace. Nejčastěji tam přestávají podávat jídlo kolem půlnoci. Hodinu nebo dvě trvá, než se v kuchyni uklidí. To ty přece dobře víš, když jsi provdaná za kuchaře.“

Irena přikyvovala. Krister byl doma zřídka před druhou, když měl večerní šichtu.

„Ve všech čtyřech případech došlo k napadení mezi druhou a třetí ráno. Vždycky v centru. Nejspíš si udělám obchůzku po restauracích. A zaměřím se na kuchaře.“

„Kristera můžeš rovnou vynechat. Je moc velký a silný na to, aby odpovídal popisu. A také moc starý. Pokud si pamatuji, tak tvůj člověk má kolem třiceti.“

„Kristera jsem jako podezřelého číslo jedna rozhodně nebral,“ poznamenal suše Tommy.

Zbytek pracovního dne Irena trávila u počítače. Jediným vyrušením byl oběd v jídelně zdravotní pojišťovny. Dušené kuře ušlo, ale Irena si s lítostí vzpomněla na obědy v Kodani. Jens a Peter jistě právě sedí v krásné restauraci s ledovým žejdlíkem před sebou. Její pivo jí najednou vůbec nechutnalo.

O událostech v Kodani toho musela hodně zapsat. Po dlouhém váhání se zmínila o Marcusově fotografii nad Emilovou postelí. Byla to příliš důležitá informace, než aby si ji mohla nechat pro sebe. Ale přidržela se malé lži, kterou už komisaři naservírovala dříve, že Marcuse poznala podle fotografií v jeho albu, které našli u něho v bytě. Přestože většinou šlo o studie nahého těla, nebyl to zdaleka ten druh jako zarámované fotky. Stálo by za to najít fotografa? Nejspíš to bude někdo známý. Ale kdo jí dá informace o fotografovi takových fotek? Irena se rozhodla, že ho musí vypátrat. Jenomže k tomu bude potřebovat kopie kodaňských fotek.

Zavolala Jensi Metzovi. Na štěstí byl právě u sebe. Slíbil jí opatřit kopii fotky, která visela nad Emilovou postelí. „Potřebujete ji stejně zvětšenou?“

„Asi ani ne. Jen aby nebyla příliš malá,“ mínila Irena. „Dobře. Zařídím to.“

Irena znovu poděkovala za přátelské přijetí v Kodani a Jens jí odpověděl novým pozváním do Dánska.

Po chvilce váhání Irena vytáhla mobil a zavolala Torna Tanaku. Odpověděl až po několika signálech. Když ho uslyšela, došlo jí že spal. Jeho hlas zněl trochu nakřáplé. „Tady Tom.“

„Tady je Irena. Promiňte mi, asi jsem vás vzbudila.“

Tommy mumlal něco nezřetelného. Irena se pokusila o velkou stručnost.

„Je to důležité. Mohl byste pro mě nechat udělat kopii těch fotografií, které máte na zdi?“ poprosila ho.

Dost dlouho bylo ticho. Irenu napadlo, že se snaží probudit a vnímat její žádost. Nakonec se ozval jeho brumlavý hlas: „Mám polaroid. Stačilo by, kdybych s ním ty fotografie ofotil?“

„Nevím. Snad ano. Můžeme je vždycky…,“ přemýšlela, jak se to řekne anglicky, „… nafouknout.“

„Neříká se tomu nafouknout, ale zvětšit.“

Bylo to poprvé, co opravil její kostrbatou angličtinu. Sama rozhodně nepatřila mezi ty, kdo jsou ráno čiperní, takže měla pro jeho kyselost značné porozumění, ale přece jen už je půl druhé!

Jako by si uvědomil, jak mrzutě jeho hlas zněl, rychle dodal: „Vlastně znám jednoho člověka, který by z těch fotek mohl udělat pořádné kopie. Bude to ovšem chvíli trvat, ale pošlu je.“

„To by bylo strašně milé! Mohla bych poprosit, abyste přesto ty obrázky vyfotil i vaším polaroidem a poslal je ještě dnes? Na zvětšeniny bych potom mohla počkat.“

„Dobře, zařídím to.“

Irenu napadla ještě poslední otázka: „A opravdu byste si nevzpomněl na jméno fotografa a druhého muže?“

„Ne. Marcus se o jménech nikdy nezmiňoval. Donesl ty fotky s sebou, když sem naposled přijel. Měl je už zarámované. Na nic se mě neptal, sundal dvě fotografie, které mi visely na zdi, a pověsil tam ty svoje. Řekl mi, abych si je nechal na tu dobu, co bude pryč. Abych na něho nezapomněl.“

Ke svému překvapení Irena zaslechla v pozadí mužský hlas. Slyšela také Tomovo rozčilené zašeptání „soon“. Koho tam měl? Zneklidněla. Asi to bylo znát i v jejím hlase, když se zeptala: „Jste dost opatrný?“

„Absolutně. I vy si dejte pozor.“

Rozloučili se a ujistili se, že si znovu zavolají. Ani potom, co mobil vypnula, se nemohla zbavit podivného pocitu úzkosti.

Do čtyř hodin dopisovala zprávy. S pocitem osvobození pak vypnula počítač. Z nezvyklého sedění ji bolelo celé tělo. Škubalo jí za krkem i ve svalech, když se protahovala. Večer si musí opravdu pořádně zaběhat, aby ze sebe ztuhlost dostala. A to už ani nemluvě o blahobytném pobytu v Kodani. Uložil se jí pěkně kolem pasu. Džínsy ji ráno v pase škrtily I když za dva dny má vlastně dostat menstruaci a to má vždycky trochu větší břicho. Ať už to zavinilo cokoliv, musí o víkendu pořádně sportovat.

Zašla si na toaletu a cestou k Hannuovi se u automatu zastavila pro dva šálky kávy. Když nohou otevřela dveře do místnosti, uviděla u psacího stolu sedět nějakého muže. Nebyl to Hannu, nýbrž Hans Pahliss. Poznala ho podle fotografií v Marcusově albu. Vzhlédl od hromádky papírů, které právě pročítal.

Ostře a zkoumavě na ni upřel pohled hnědých očí přes okraj brýlí. Trochu delší tmavé vlasy se mu kadeřily nad čelem, jako by si je opakovaně prohrábl. Obličej měl bledý, s ostře řezanými rysy a prošedivělou bradkou. Byl štíhlý a Irenu napadlo, že Pahliss je o několik let starší a o dost menší než jeho partner Anders Gunnarsson.

Usmála se. „Dobrý den, jsem inspektorka Irena Hussová. Stavila jsem se pro kávu. Chcete s cukrem nebo mlékem?“

„S mlékem, děkuji.“

„Hned ji přinesu. Hannu si může vzít druhý šálek.“

Postavila oba kouřící hrnečky na psací stůl a zase vyšla.

Vzadu na chodbě zahlédla Hannua. Vrátil se do kanceláře dříve, než donesla šálek pro Pahlisse.

Virolog už papíry složil do velké aktovky. Irena si všimla, jak nervózně drobnýma rukama s dlouhými štíhlými prsty zapnul všechny zipy a namačkal bezpečnostní kód. Kdyby jeho povolání neznala, napadlo by ji asi, že je to pianista. Opatrně si složil brýle bez obrouček a vložil je do kapsy saka. Sepjal obě dobře formované ruce před sebou na stole a vyčkávavě na Irenu pohlédl.

„Ano?“ řekl. V tónu nebyla otázka, nýbrž výzva k zahájení rozhovoru.

„Jistě vám Anders Gunnarson oznámil, co se stalo,“ začala Irena. Hans Pahliss přikývl.

„Jak moc jste se znal s Marcusem?“

„Byli jsme dobří přátelé.“

„Mluvil jste s Marcusem, když začátkem března zavolal?“

„Ne.“

„A proč ne?“

„Nebyl jsem doma.“

„Zmínil se vám Anders o tom, že Marcus zavolal?“

„Ano.“

„A co přesně řekl?“

„Co řekl? Že volal Marcus. Že měl velký spěch, protože si potřeboval zabalit věci před cestou do Thajska.“

„Nezmínil se Marcus, s kým tam pojede?“

„Ne. Trochu jsme potom o tom uvažovali.“

„A napadl vás někdo?“

„Ne. Mohl to být skutečně kdokoliv.“

„Věděl jste, že Anders a Marcus dříve byli intimní přátelé?“

„Ano.“

„Jak to ovlivnilo vaše city vůči Marcusovi?“

„Vůbec nijak.“

„Ne?“

„Ne.“

Pahliss seděl nehybně a nesáhl ani po svém šálku kávy. Hnědýma očima hleděl upřeně na Irenu. Hlavou jí projela myšlenka, jak je příroda nespravedlivá. Takhle dlouhé řasy by přece neměl mít mužský! A vzápětí ji napadlo, jak jsou si zubař a tento muž nepodobní. Anders Gunnarsson byl otevřený a hovorný, zatímco virolog působil přesně opačně.

Hannu dosud mlčky poslouchal Ireniny otázky, ale teď se zeptal sám: „Byl jste někdy v Kodani?“

Pahliss vypadal překvapeně i dotčeně, když odpověděl: „Jistěže.“

„Jako turista nebo delší dobu?“

„Pracoval jsem na stáži jako vědec v Zemské nemocnici.“ Irena si uvědomila, že zadržuje dech. Hannu bez známek vzrušení pokračoval: „A kdy to bylo?“

„V únoru a březnu devadesát sedm.“

„Kde jste tehdy bydlel?“

„Proč vás to zajímá? Jakou to může mít souvislost s Marcusem…?“

Přerušil se, jako by ho najednou něco napadlo.

„No jasně. Už chápu. Marcus přirozeně také bydlel u Emila,“ řekl krátce.

Irenina srdeční frekvence se tak zvýšila, že jí krev bušila v uších. Že by i ona měla náběh na zvýšený krevní tlak jako komisař? Stěží ze sebe dostala: „Vy jste v Kodani také bydlel u Emila Bentsena?“

„Ano. Dostal jsem jeho adresu od jednoho známého tady v Göteborgu. Byt ležel centrálně a byl levný a dobrý. A já jsem zase tu adresu poskytl Marcusovi, když se mě ptal, kde se dá v Kodani bydlet.“

„Vy jste mu dal Emilovu adresu?“

„Ano.“

„Ale v tom případě jste věděli, kde v Kodani Marcus bydlí.“

Po prvé se mu přes obličej mihl náznak úsměvu.

„Nevěděli. Marcus se ptal všech svých známých a měl s sebou spoustu různých adres, když odjížděl. V prvních dnech se chtěl ubytovat v hotelu a pak se měl ozvat, až bude mít trvalejší adresu.“

Zdálo se, že si Hans Pahliss konečně povšiml svého hrníčku na psacím stole, a pořádně se napil vychládající kávy.

„Ale potom se neozval?“

„Ne.“

Konečně se začalo vyjasňovat, jak se Marcus dostal k Emilovi. Ireniny myšlenky přerušila Hannuova otázka: „Od koho jste měl Emilovu adresu vy?“

Po prvé vypadal Pahliss trochu váhavě. Ale když mu došlo, že si toho oba policisté povšimli, pevně řekl: „Od bývalého přítele. A než se na něho zeptáte, tak odpovídám ano. Anders ho zná a scházíme se jako dobří přátelé.“

Hlas ke konci trochu zostřil.

„Kdo tedy?“ zeptal se Hannu znovu.

„Pontus Zander.“

„A odkud se ten znal s Emilem?“

„To vůbec netuším.“

„Můžeme Pontuse Zandera někde najít?“

„Na pohotovosti v Sahlgrenské nemocnici. Je to ošetřovatel. Bydlí v Kungshöjdu.“

Dal jim jeho adresu a telefon.

Teď se rychle zeptala Irena: „Takže vy jste byl v Kodani v únoru a březnu devadesát sedm. Nevrátil jste se do města ještě v květnu?“

Pahliss rozhodně zavrtěl hlavou.

„Ne. Jel jsem tam znovu až před Vánoci devadesát sedm.“

„Bydlel jste zase u Emila Bentsena?“

„Ne. Strávil jsem v Kodani jen čtyři dny spolu s Anderseni a spali jsme v hotelu.“

„Byl jste potom ještě v kontaktu s Emilem?“

Znovu zaváhal. „Ne. V tom roce jsem mu poslal vánoční pozdrav. Nic jiného.“

„Stýkal jste se s Emilem, když jste u něho bydlel?“

Teď Pahliss vypadal opravdu rozčileně.

„Já jsem nebydlel u něho. Jen jsem si od něho najal byt. Sotva jsme se během té doby zahlédli. V těch dvou měsících, co jsem u něj bydlel, jsem se domů málokdy vrátil před desátou večer. Pak jsem vlezl do postele a spal. Výzkum není práce od devíti do pěti.“

„Co jste si o Emilovi myslel?“

„Vůbec nic. Nestýkali jsme se.“

Odmlčel se a ostře pohlédl na Hannua: „Proč se mě na něho pořád vyptáváte?“ zeptal se.

Zůstalo na Ireně, aby ho informovala o Emilově vraždě. Hans Pahliss ji celou dobu poslouchal bez pohnutí a ani jednou ji nepřerušil. Nakonec zašeptal. „Co se to tu děje? Napřed Marcus a teď i Emil…“

Irena volila slova s největší ohleduplností.

„Obě vraždy nesou podpis našeho pachatele. Je to oddělení částí těla… a další okolnosti. Náš patolog si myslí, že způsob provedení nasvědčuje tomu, že pachatel je obeznámený s pitvou.“

Irena udělala pauzu, aby viděla Pahlissovu reakci na tuto informaci, ale nedal nic najevo.

Proto pokračovala: „Myslíme si, že Marcus i Emil svého vraha znali. A možná ho znáte i vy a Anders. Sám jste lékař, proto třeba víte o někom, kdo by dokázal…?“

„To ne! Žádný z lékařů, s nimiž se znám, by něco takového nespáchal! Lékaři podobné věci nedělají!“

„A nemluvilo se o někom z vašich známých lékařů, že má hodně speciální přání?“ pokračovala klidně Irena.

Pahliss vypadal rozrušeně. Pod navenek rezervovaným povrchem vřel zřejmě docela silný temperament. Hlas byl rezavý zlobou: „Ne. Určitě ne!“

Stiskl si klouby rukou, až mu zbělely.

Hannu se ozval bezvýrazným hlasem: „Hledáme naprosto nemilosrdného vraha, který udeří znovu. A je patrně ve vaší blízkosti.“

Efekt Hannuových slov byl okamžitý. Hans Pahliss vypadal, jako by ho někdo polil ledovou vodou. Chvíli seděl strnule, pak se zhroutil na židli a obličej sevřel v dlaních. Irena i Hannu mlčeli. Až po chvilce ruce sejmul a pohlédl na oba policisty. Oči se mu leskly.

Pomalu se ozval: „Možná opravdu je v mé blízkosti. Já ale nevím, kdo by to mohl být. Marcus tíhl k mužům, kteří měli, jak jste se sama zmínila, dost neobvyklé choutky. Ale stýkal se i s jinými muži. Těmi normálnějšími, snad by se to tak mohlo říct. Ale nikdy ho na dlouho neuspokojili. Stále byl puzen k tomu… k tomu zvláštnímu.“

„Povšiml jste si někdy, že by ho přitahovala nekrofilie?“

Pahliss se otřásl a jeho zděšení určitě nebylo předstírané.

„To ne! Nikdy!“

„A mohl byste trochu blíže vysvětlit, jaké měl preference?“

„Vybíral si výjimečné muže, kteří tíhli k sadomasochismu. Ale o svých sexuálních dobrodružstvích ani se mnou, ani s Andersem nikdy nemluvil. Znali jsme ho jako dobrého přítele.“

Anders Gunnarsson ho znal více než jako přítele. I když jejich vztah podle Gunnarssona po týdnu skončil. To ovšem tvrdil on. Irena se rozhodla, že se zubařem musí promluvit znovu.

„Slyšel jste něco o tom, že Marcus údajně žil s lékařem?“ zeptala se teď.

Virolog pátral v paměti. Potom zavrtěl hlavou.

„Ne.“

Ale v okamžiku, kdy to vyslovil, ztuhl a nepřítomný pohled upřel někam za Ireninu hlavu. Napjatým hlasem se ozval: „V létě… měli jsme piknik v Marstrandu. Bylo nás asi deset, pili jsme víno a dobře jedli. Vzpomínám si, že Marcus byl tehdy nezvykle naměkko a začal mluvit o nějakém muži, se kterým se seznámil. ‚Je báječný. Je to můj životní lékař‘ nebo nějak podobně. Potom se začal strašně smát, jako by právě řekl něco hrozně veselého.“

„Nikdy ho nejmenoval?“

„Ne.“

Irena pociťovala stále silnější jistotu. Lékař existuje. A je tady, v Göteborgu.

Hans Pahliss už odešel a nad celým jejich patrem se začalo snášet víkendové ovzduší. Všichni odcházeli domů, brzy zůstanou jen ti, kteří mají noční službu. O několik hodin později, jakmile na město padne šero, se stále častěji začnou ozývat sirény projíždějících sanitek a služebních aut. Koncem května ani v noci úplná tma nenastane. A k tomu ještě bude i teplo. Mládež začne oslavovat blížící se závěr školního roku a pořádně se po všech povinnostech uvolní. Dospělí, kteří se chtějí cítit jako kontinentální Evropané, se usadí ve venkovních zahrádkách u alkoholu. To všechno, doplněné normální víkendovou porcí loupeží a útoků, připraví göteborským policistům pernou noc.

„Jak tě napadlo se ho zeptat, jestli byl v Kodani?“ otázala se zvědavě Irena.

Hannu pokrčil rameny

„Jen jsem to zkusil. Uvedl přece, že teď byl na konferenci v Paříži. Mohl stejně dobře být i v Kodani.“

„Asi bychom měli co nejdříve mluvit s tím Pontusem Zanderem,“ uvažovala hlasitě Irena.

Hannu přikývl. „Najdu ho.“

Irena se nemohla udržet: „Nespěcháš za manželkou?“

Hannuův záhadný pohled přeběhl po jejím obličeji, než odpověděl: „Dnes hlídkuje v jednom stripklubu až do deseti hodin.“

Irena se pokusila přejít svou trapnou otázku a honem se zeptala: „A jak to tam jde? Půjde Roberta Larssona stíhat pro praní peněz?“

„Snad ano.“

Proč se ještě nenaučila, že z Hannua žádné soukromé informace nedostane? Vedle tohoto muže by musela i Greta Garbo vypadat jako exhibicionistka.

Snažila se změnit téma.

„Budeš o víkendu sloužit?“

„Ne.“

„Já ano. Kdybys našel Pontuse Zandera, můžeš s ním dohodnout nějakou dobu a místo i o víkendu, jenom mi to napiš na papírek na stůl.“

„Pokud ho nezastihnu ještě dnes večer. To bych s ním promluvil sám.“

„Dobře. Hezký víkend.“

„I tobě.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Lístek ležel uprostřed psacího stolu a bylo to to první, co Irena zahlédla, když v sobotu ráno překročila práh své kanceláře. Se zíváním před sebe postavila šálek kávy a četla:

Pontus Zander přijde vil hodin. Včera večer pracoval.

Do telefonu jsem s ním o ničem nemluvil.

Zdá se, že je pojítkem mezi Marcusem a Emilem.

Hannu.

Na to, že vzkaz napsal Hannu, obsahoval neobyčejně mnoho slov. Zadoufala, že bude mít pravdu. Zander by se mohl stát průlomem ve vyšetřování, na který dosud čekali. Vysvětlením, jak spolu města, Kodaň i Göteborg, souvisela.

Ponořila se do rutinní práce, se kterou už zase byla pozadu, když zazvonil domácí telefon a služba z recepce jí sdělila, že za ní přišel Pontus Zander. Vypnula počítač a připravila se na rozhovor. Když sjela dolů, pohlédla skleněnými dveřmi k recepci a okamžitě ho viděla. Byl vysoký, plavovlasý a hodně připomínal Anderse Gunnarssona. Zřejmě Pahlisse přitahoval stejný typ mužů. Jediný rozdíl byl v tom, že Pontus měl dlouhé vlasy, vzadu na krku úhledně sčesané do ohonu. Stál u recepce a povídal si se dvěma uniformovanými policisty. Všichni se smáli a zdálo se, že se navzájem znají. To nebylo nic divného vzhledem k tomu, že Pontus pracoval na pohotovosti. Irena otevřela dveře a lehce si odkašlala. „Pontus Zander?“

Přerušil hovor a usmál se na ni.

„Ano. A vy jste asi Irena Hysénová?“

„Hussová.“

Šli k sobě a podali si ruku. Jeho sevření bylo teplé a pevné. Oba policisté na ně mávli a vyšli z budovy.

Když vyjeli do čtvrtého poschodí, vzala to Irena kolem automatu na kávu a s kouřícím šálkem v každé ruce vedla Pontuse Zandera do své kanceláře. Před každého postavila jeden hrneček.

„Posaďte se, prosím,“ vybídla ho.

Pontus Zander si sedl. Slunce zářilo v jeho plavých vlasech a sluneční paprsek se odrážel i v kovově modrých očích, orámovaných temnými řasami.

„Nevím, jestli vám kolega řekl, proč s vámi chceme mluvit,“ začala Irena. Záměrně nechala větu viset ve vzduchu. Pontus reagoval okamžitě: „Ne. Když mi zavolal, právě jsem hrozně spěchal. Přivezli člověka s těžkým krvácením a současně s ním i pět zraněných při silniční nehodě minibusu. A k tomu ti ostatní, kteří na pohotovosti seděli a čekali už několik hodin. Včera to bylo opravdu hrozné. Panebože!“

Pozvedl oči k nebi a povzdechl si.

„Jak víte, vyšetřujeme vraždu Marcuse Tosscandera. Znal jste ho?“ zeptala se.

„Ne moc dobře. Setkali jsme se na nějaké oslavě u Anderse a Hanse. A přirozeně také na jejich svatbě. Ale jinak jsem se s ním nestýkal.“

„Nikdy jste spolu…“

Pontus vypadal upřímně překvapený.

„Ne, jak říkám, moc jsme se neznali…“

Marcus se asi moc nestaral o to, aby své partnery poznal dříve než… „Jste si opravdu jist, že jste spolu nikdy nic intimního neměli?“

Pontus vypadal pobaveně. Usmál se a odpověděl: „Poctivě řečeno bych s ním na té svatbě rád flirtoval. Ale neměl zájem. Visel očima jen na velkém černém Američanovi jménem Leon. Motorkář oblečený v kůži.“

„Bydlí Leon v Göteborgu?“

„Ne. V Los Angeles. Je to lékař. Virolog jako Hans. S ním se znal, byli to přátelé. Leon zkoumá různé viry HIV a Hans bádá v oblasti virů vyvolávajících herpes.“

„Byli ti dva více než přátelé?“

„Nemyslím si to. Oba dávají přednost jinému typu.“

„Ale Marcus a Leon se k sobě hodili?“

Pontus lehce vyšpulil rty a chvíli uvažoval. „Leon byl Marcusův typ. To si opravdu myslím.“

„Ale nic jistého nevíte.“

„Ne,“ lehce si povzdychl Pontus.

Teď by měla zabrousit na Kodaň, pomyslela si Irena, a zeptala se: „Kdy přesně jste byl v Kodani?“

Podivil se. „Jak víte…? Skoro před třemi lety.“

„Kdy přesně?“

„V říjnu devadesát šest.“

„Co jste tam dělal?“

„Šlo o takovou výměnu v našem oboru. Dva lidé ze Skandinávie si prohodí pracoviště a byt. Bylo to bezvadné.“

„Jak dlouho jste tam tehdy zůstal?“

„Měsíc. Ale co to má s Marcusem…?“

„Proč jste bydlel u Emila Bentsena?“

Teď vypadal Pontus opravdu zmateně.

„Jaký má význam, jestli jsem bydlel u Emila? Nezajímáte se snad o Marcuse…?“

„Hned se k tomu vrátím. Můžete mi prosím odpovědět?“

„Dobře. Kolegyně, se kterou jsem si měl vyměnit místo, se jmenuje Lise. Dva týdny před plánovaným odjezdem do Kodaně mi úplně zoufale zavolala. V domě, kde bydlela, vypukl požár a v jejím bytě se nedalo bydlet. Páchl kouřem a při hašení ho vytopili. Slíbila mi ale, že mi nějaké ubytování sežene, a podařilo se jí to. Vím, že inzerovala v novinách a dostala několik nabídek. Rozhodla se pro byt Emila Bentsena a tam jsem celou dobu bydlel.“

„Dověděla jsem se od Hanse Pahlisse, že jste Emilův byt doporučoval i ostatním, pokud by někdo potřeboval bydlet v Kodani.“

„Ano. Nájem i poloha jsou skvělé.“

„Co jste si o Emilovi myslel?“

„Je trochu… podivný Moc často jsem ho neviděl. Když jsem nebyl v práci, chodil jsem po městě. On je ale opravdu zvláštní.“

„Jak to myslíte?“

Pontus chvíli uvažoval. Nakonec vysvětlil: „Hrál strašně nahlas úplně podivný tvrdý rock. Nepochopitelnou hudbu. A navíc se pořád někde plížil, nebo jak bych to nazval. Několikrát jsem měl pocit, že někdo v mé nepřítomnosti navštívil můj pokoj. Taky tiše bral za kliku spojovacích dveří od kuchyně, které vedou do jeho bytu. A jednou, když jsem do kuchyně přišel hodně brzy ráno, jsem zahlédl, jak ty dveře někdo tiše zavírá. Panebože! Dost mě to tehdy štvalo.“

„Bydlel v těch pronajímaných pokojích kromě vás současně i někdo jiný?“

„Ne. Ale já jsem platil jen za svůj pokoj.“

„Byl jste někdy v Emilově části bytu?“

„Ne. Držel jsem si od něho trochu odstup. Nevím vlastně přesně proč, ale nebyl mi moc sympatický.“

„A přesto jste svým přátelům jeho byt doporučoval?“

„Ano. Levnější a lepší nenajdete. A s Emilem se člověk přátelit nemusí, když nechce. On na to také nijak nenaléhal. Jenom strkal nos, kam neměl.“

„Komu dalšímu jste Emilův byt doporučil?“

„Hansi Pahlissovi a jednomu kolegovi z práce, jmenuje se Lennart. Emil mě požádal, abych na nějaké vhodné místo vyvěsil lístek, že má pokoje k pronajmutí. Dal mi několik takových lístečků s malými nastřihnutými kousky, které jde utrhnout. Bylo na nich Emilovo jméno a adresa. Jeden jsem pověsil u nás v práci a jeden v naší jídelně. A ještě jeden v klubu. Znáte klub Sodoma a Gomorra?“

Irena největší klub gayů v Göteborgu samozřejmě znala. Pokud tam Pontus pověsil lísteček před třemi lety, nemělo by žádný smysl pátrat, kdo všechno ho tam mohl zahlédnout a utrhnout si číslo.

„Prosím vás, povězte mi, proč se vlastně tolik vyptáváte na Emila,“ požádal Pontus.

Irena mu stručně vysvětlila, jak Marcusova vražda souvisí s Emilem Bentsenem. Pontuse zjevně šokovalo, když pochopil, že i Emil byl zavražděn. Ve švédských novinách se o této vraždě objevila jen kratinká zmínka bez uvedení jména.

Dlouhou chvíli seděl tiše.

Nakonec poznamenal: „Je dost hnusné, že dva lidé, které jsem znal, byli zavražděni stejnou osobou, a protože já jsem byt doporučil Hansovi a ten potom zase Marcusovi… asi to zní směšně, ale cítím se provinile.“

Irena mohla pouze tiše konstatovat, že ona sama má stejný problém. Pocit viny za Isabellinu smrt ji stále neopouštěl.

Opřela se do opěradla židle a hleděla do Pontusova krásného obličeje, v němž se teď odrážel smutek a veliká vážnost. Zatím na ni působil upřímným dojmem. Co jestli byl navzdory všemu jen velice šikovný lhář, který pravdu dovedně zakrývá?

Nestál přece jen Marcusovi blíže, než přiznává? S těmito otazníky v hlavě položila poslední otázku: „Nakonec se ještě chci na něco zeptat vzhledem k tomu, že pracujete jako zdravotník. Nevíte nic o tom, že by se Marcus během léta nebo minulého podzimu intimně stýkal s nějakým lékařem?“

Pontus zavrtěl hlavou.

„Jak jsem už říkal, my jsme se vlastně moc dobře neznali. Nesetkal jsem se s ním vícekrát, než jak jsem se o tom zmínil.“

„A nějaké klepy o lékaři, který má hodně speciální sexuální zájmy, jste také neslyšel?“

„Speciální?“

Poprvé za celou dobu Pontus vypadal podezřívavě. Irena opatrně dodala: „Takové, které přitahovaly Marcuse. Sadomasochismus. Dokonce možná i nekrofilie.“

„Nekro… ne, to absolutně ne!“

Vypadal hodně rozrušeně. Irena se ho snažila uklidnit.

„Ptám se na to kvůli způsobu, jakým byl Marcus rozčtvrcen. Náš soudní lékař je přesvědčen, že Marcusův vrah je sadistický nekrofil. Způsob provedení svědčí o jeho dovednosti pitvání těl a je možné, že vrah může být i dále nebezpečný. Hans Pahliss slyšel Marcuse mluvit o ‚životním lékaři‘.“

Na Pontusových tvářích vyskočily rudé skvrny. Byl stále hodně rozčilený, což bylo patrné na jeho chvějícím se hlase.

„Jen proto, že je člověk homosexuál, si hned každý myslí, že je i perverzní. Neznám nikoho s takovými sklony, o jakých mluvíte!“

„Ale Marcuse jste znal.“

Pontus chvíli hluboce dýchal, aby se uklidnil, a pak se opět ozval: „Přece jsem právě mluvil o tom, že jsem se s ním nijak nestýkal. Bylo to přirozeně i tím, že se nezajímal o mne, ale o Leona.“

Zmlkl a znovu se hluboce nadechl. „Určitě jsou muži i ženy, které přitahuje něco neobvyklého, ale nikdo z nich ani náznakem neinklinuje k nekrofilii. Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel. Pochopitelně vím, že existují nekrofilové, ale že by byli i sadističtí nekrofilové… to je opravdu příšerné.“

„Takže jste nikdy neslyšel o lékaři, který by to preferoval?“

„Ne. Jistě jsou mezi lékaři gayové a třeba někdo z nich…, ale nic takového nevím. Není to pravděpodobné. My totiž máme takový svaz homosexuálů ve zdravotnictví a znám všechny už mnoho let. Kdyby se něco takového o někom říkalo, jistě bych to slyšel.“

Irena měla málem na jazyku, jestli v tom svazu smí být i lesbičky, ale pak ji napadlo, že třeba mají svůj vlastní svaz. A jestli ne, pak i mezi homosexuály platí stejně, že pokud jde o muže, je všechno v pořádku, ale u žen se měří jiným metrem. Byl to zajímavý problém, ale nemělo význam ho řešit právě s Pontusem.

Něco ji napadlo: „Jak často se v tom vašem svazu zdravotníků scházíte?“

„První pátek v měsíci.“ Irena se podívala do kalendáře na stole. „Takže se zase sejdete teď v pátek třetího června,“ konstatovala.

„Přesně tak.“

Irena zvedla oči od kalendáře a zahleděla se na něho.

„Byla bych ráda, kdybyste v pátek všem přátelům řekl, co jste se ode mne dozvěděl. Že se Marcus patrně znal s nějakým lékařem. Povězte jim i o tom, jak vás rozzlobila moje otázka, jestli někdo z nich není sadomasochistického založení a nemá sklony k nekrofilii, i jak jste mě napadl, že lidi mají o homosexuálech velké předsudky.“

Pontus její slova nemohl vůbec pochopit. Nakonec se mu podařilo trochu sebrat a vyrazil ze sebe: „Ale… ale… panebože, proč?“

„Abyste nastartoval diskusi. A až všichni budou povídat, nastavíte uši a pokusíte se vložit do paměti všechno, co kdo řekne. Třeba opravdu objevíte nebezpečného lékaře. Za pokus to stojí.“

Irena slyšela svůj žadonící tón, ale kdyby se jim podařilo odhalit lékařovu identitu, znamenalo by to ve vyšetřování obrovský pokrok. Všechno záleželo na tom, jak bude Pontus reagovat.

Seděl se svraštělým čelem a hleděl do Irenina špinavého okna. Nervózně si dlaní uhlazoval vlasy nad čelem. Najednou ruku stáhl a odvrátil pohled od výhledu na zdravotní pojišťovnu z tmavohnědých cihel.

„Dobře. Kvůli Marcusovi a Emilovi ten pokus udělám,“ prohlásil pevně.

Irena v nitru zajásala, ale jen se na něho usmála a řekla: „To budete hrozně hodný. Dám vám číslo telefonu, kde mě můžete vždycky zastihnout.“

„Myslíš, že bychom mohli tisku poskytnout bližší údaje o Marcusově vraždě?“ uvažovala Irena.

Komisař zabrblal: „Ti supové toho už i tak vědí až moc.“

Andersson k Ireně v poledne nakoukl. Neměl sice službu, ale Irena ho podezřívala, že se doma prostě nudí. Možná, že je ještě osamělejší, než si jeho podřízení mysleli. Právě dnes vypadal sešleji než jindy. Přišel v odřených manšestrových kalhotách a zapraném pokrčeném tričku. Nejspíš bylo kdysi zelené, ale časem nabralo nechutný šedozelený odstín.

Irena ho trpělivě přesvědčovala. „Marcus byl několik dní začátkem března v Göteborgu. To víme, protože zavolal Andersi Gunnarssonovi. A sousedka si všimla, že musel být doma, protože tou dobou byla v nemocnici a někdo zalil jeho kytky. Ptali jsme se i ostatních sousedů, ale nikdo další si už ničeho nevšiml. Já uvažuji o tom, jestli ho někdo neviděl ve městě. Třeba v nějakém klubu.“

Andersson se hluboce zamyslel. Nakonec připomněl: „Neřekl snad tomu zubaři, že nemá čas si k němu domů zajet pro fotoaparát, který si chtěl půjčit?“

„Ano.“

„Zdá se mi, že to svědčí o velikém spěchu.“

„Ty myslíš, že se doma jen na chvíli zastavil pro věci a hned potom měl odjíždět do Thajska? A možná ve svém bytě ani nepřespal?“

„Přesně tak, postel neměl vůbec povlečenou. Kontrolovali jsme všechny odjezdy do Thajska ze Švédska, Dánska a Norska během prvního týdne v březnu, ale nikde nefiguroval žádný Marcus Tosscander. Našli bychom ho, kdyby skutečně chtěl odjet.“

Při poslední komisařově větě Ireně naskočila po celém těle husí kůže.

„To tedy znamená, že ho někdo podvedl. Vrah s ním nikdy do ciziny jet nemínil. Byl rozhodnut, že ho zavraždí, aby mohl provést svůj rituál,“ konstatovala a snažila se, aby se jí nechvěl hlas.

Andersson pochmurně přikývl. „Patrně to tak bylo.“

Irena se přinutila pokračovat. „Zůstává pro nás otázkou, kde byl zavražděn a kde rozřezán. Nemuselo jít nutně o stejné místo.“

„Ne. Technici důkladně prozkoumali vanu i odpad v jeho bytě, ale nenašli ani nejmenší zbytky krve nebo svalstva.“

„A víme něco o těch černých pytlích?“

„Jsou to ty nejběžnější odpadové pytle na trhu. Mají je v každém obchodě i u pumpy. Lepicí páska byla rovněž obyčejná, používá se třeba, když člověk maluje v bytě. Také ji mají všude. Zajímavé je jedině to, že technici na lepicí pásce i v pytlích našli trošku rýžové moučky.“

Irena přikývla.

„To podezření máme po celou dobu. Vrah si oblékl operační rukavice. Je běžné, že na chirurgických rukavicích je rýžová moučka místo mastku?“ zauvažovala.

„Nemám nejmenší tušení. Musíme se zeptat techniků. Ale pachatel po sobě jednu stopu přesto nechal. Vlastně spíš dvě.“

Irena byla hrozně překvapená. Něco takového opravdu nečekala. Tento vrah jí připadal spíše jako ztělesněné zlo než lidská osoba, která by po sobě mohla zanechat stopu. Ale pochopitelně to byl živý člověk a jako takový mohl něco zanedbat. I když vodítek našli právě v jeho případě tak málo. Ale někdy se jistě také musí splést. Irena doufala, že se to stane. A třeba už k něčemu takovému došlo. Cítila, jak se jí zrychlil pulz, když se v očekávání naklonila nad psací stůl a hleděla na komisaře.

„Jaká stopa?“

Andersson se spokojeně usmál její potlačované zvědavosti.

„Vlasy. Dva vlasy. Ležely v pytli pod tělem. A nepatří Marcusi Tosscanderovi, protože jsou plavé. Svante Malm už jeden z nich poslal kolegům do Kodaně. To by byla opravdu rána do černého, kdyby i oni na některém místě našli vlas stejné osoby.“

„Neobjevili někde rýžovou moučku, třeba na těle Carmen Ostergaardově?“ napadlo Irenu.

„Nevím. Zeptej se Svanteho. Je s kodaňskými techniky v kontaktu.“

Irena se rozhodla, že se hned po obědě staví na technickém oddělení.

Policejního technika Svanteho Malma našla v jídelně zaměstnanců. Seděl se zavřenýma očima, zády opřený o zeď. Irenu nejdřív napadlo, že spí, ale když se k němu nerozhodně blížila, pootevřel oči. Přes jeho pihovatý koňský obličej přeběhl přátelský úsměv. Rychle si prsty prohrábl mrkvově červené vlasy v marném pokusu se upravit. Chomáčky mu na hlavě nepořádně trčely všemi směry a vypadal, jako by se právě probudil.

„Přišla jsi za mnou?“

„Promiň, jestli jsem tě vzbudila.“

„Vůbec ne, meditoval jsem.“

Znovu se usmál a zvedl se, aby mohl nalít kávu z konvičky na ohřívací plotýnce. Irena právě vypila tři šálky po obědě, takže další zcela výjimečně odmítla. Když se znovu usadil s šálkem aromaticky vonícího nápoje, začala se vyptávat, jaké má údaje o vraždách v Kodani. Informace o Carmen Ostergaardové si tam zkopírovala sama, ale ještě se jim nestačila pořádně věnovat.

„U její vraždy měl pachatel na rukou také chirurgické rukavice. Na těle i v pytlích zůstaly stopy po mastku.“

„Po mastku? Rýžová moučka tam nebyla?“

„Ne. Úplně obyčejný mastek. Kvůli zvýšenému riziku vzniku alergií se teď častěji na ochranných a chirurgických rukavicích používá rýžová moučka.“

„A na pytlích se něco zjistilo?“

„Části těl Carmen i Marcuse ležely v černých pytlích stejného druhu. Liší se jen zavřením. Marcusovy pytle byly zalepené lepicí páskou, zatímco pytle s Carmen byly zavázané nylonovou šňůrou. Silnou, jaká se používá v domácnosti, alespoň podle mých dánských kolegů. Bohužel, právě ten typ šňůry se hodně prodává jak v Dánsku, tak ve Švédsku.“

„Andersson se zmínil, že jsi pod Marcusovým trupem našel dva vlasy.“

„Ano. Jeden jsem poslal do Dánska, ale ještě mi nic nesdělili.“

„Asi to chvíli trvá. Isabell Lindová byla zavražděná ve starém hotelovém pokoji a tam se určitě našla spousta různých vlasů.“

„To jistě. Musíme doufat, že budeme mít větší úspěch na tom druhém místě, v bytě zavražděného chlapce.“

„U něj to zase bylo strašně špinavé.“

„Ty jsi tam byla?“

„Ano. Našly jsme ho s jeho matkou.“

Před Ireniným vnitřním zrakem se zjevil obraz Emilova zmasakrovaného těla. Tu scénu měla před očima úplně jasně. Aby se vzpomínky trochu zbavila, začala teď všechno vyprávět Svantemu.

Když skončila, technik chvíli uvažoval a potom řekl: „Je to divné. Vraždy Carmen a Marcuse vypadají prakticky identicky. A vraždy Isabell a Emila se taky podobají. Přesto jsou soudní lékaři přesvědčeni, že všechny čtyři provedla stejná osoba. Co pachateli zabránilo, aby dokončil i ty dvě další vraždy? Chci říct, aby jim rovněž vyvrhl vnitřnosti a rozčtvrtil je?“

Malm upozornil přesně na to, co se Ireně neustále převalovalo v hlavě. Proč je nedodělal? Nedokončené vraždy. Irenu to spojení napadlo, už když o případu uvažovala dříve.

„Podle jedné teorie neměl přístup k motorové pile jako při těch předchozích vraždách. Jiným důvodem by mohla být časová tíseň.“

„Možná. A třetí může být i to, že neměl vhodné místo. Je to přece dost špinavá procedura. A nejlepší způsob, jak se vyhnout odhalení, je po sobě dobře uklidit.“

Zmlkl a intenzivně uvažoval.

„Nikdy jsme nenašli odstraněné vnitřnosti ani hlavy. Co s nimi udělal? A některé svaly odřízl.“

Irena se znovu otřásla, když odpovídala: „Yvonně Stridnerová si myslí, že je kanibal. Že maso prostě snědl. Asi se to při sadistické nekrofilii stává. Setkal ses s něčím podobným?“

Malm těžce potřásl hlavou.

„Ne. Snad nejvíc se tomu blíží případ ženy, která v troubě upekla své novorozené dítě. Ale nesnědla ho. Fuj! S ničím strašnějším jsem se dosud nesetkal.“

Irena byla opravdu ráda, že už obědvala. Přesto měla pocit, jako by její oběd chtěl jít ven. Normálně byla po mnoha letech tohoto povolání dost otužilá, ale tohle opravdu přesahovalo všechny meze. Kanibalismus. To nejzakázanější a nejodpornější.

Rychle se pokusila změnit téma.

„Vlastně jsem se tě na něco chtěla zeptat. Jde udělat slušné zvětšeniny fotky brané polaroidem?“

„Na to se musíš zeptat někoho od fotografů. Ale já si myslím, že by to neměl být žádný problém, pokud je fotka dost ostrá.“

Musí se spolehnout, že je Tom Tanaka dostatečně šikovný. A když už je u toho, také musí najít fotografa, který udělal snímky Marcuse a jeho přítele.

Irena seděla a bezmyšlenkovitě listovala ve Zlatých stránkách. Byla tu celá spousta fotografů a ateliérů. Kdo mohl Marcuse a jeho přítele fotit? S povzdechem seznam odložila a rozhodla se, že s tím ještě chvíli počká, než dostane snímky od Torna. Jestli se mu to povede, mohla by je mít na stole v pondělí ráno.

Bylo pět a čas jet domů. Protože Krister měl večer volno, těšila se na dobrou večeři.

Dcerky dnes večer nebyly doma. Katarina šla někam s Mickem a Jenny měla vystoupení se svou skupinou jménem Pólo. Dost směšné jméno pro popovou kapelu. Ale začínalo se jim docela dařit. Dnešní večerní vystoupení mělo být klíčové. Jenny se celý týden potácela jako v horečce a nedokázala mluvit o ničem jiném než o nadcházející akci. Kristera napadlo, že by se tam měli jít rodiče podívat, ale Jenny málem ranila mrtvice. Nic tak směšného dosud neslyšela. Že by v obecenstvu měli stát její staří rodiče? Jak trapný nápad!

Ti stařešinové si doma užijí krásný a příjemný večer. A nakonec, vždycky se mohli potěšit tím, že si pohladí pejska.

Irena se musela svým myšlenkám usmát. Pravda byla taková, že si pro sobotní večer nepřála nic víc než se dobře najíst. Ale potom chtěla hladit někoho úplně jiného než jen Sammieho.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Pondělní ráno začalo jako každé jiné, ale brzy se hodně změnilo. Do dveří strčil hlavu jeden z policistů a vzrušeně vykřikl: „Mám na drátě nějakého Dána a ten trvá na tom, že musí mluvit s Hussovou.“

Irena se s omluvou zvedla. Cestou do kanceláře ji doprovázel rozčilený hlas: „Řekl jsem, že máte poradu a jestli by mohl zavolat později, ale on vybafl, abych šel k čertu.“

„Myslím, že toho dánského kolegu znám,“ usmála se Irena. Zavřela dveře a šla ke stolu. Hovor už byl k ní přepojen, stačilo jen zvednout sluchátko. „Ahoj, Jensi,“ ohlásila se. „Ahoj ahoj. Doufám, že máte hodně času.“

„Hodně času?“ podivila se Irena. „Musíte mi toho hodně vysvětlit,“ řval do sluchátka. Teprve teď si Irena uvědomila, že je strašně vzteklý. Z nějakého důvodu se rozčiloval. Proč? Měla nepříjemný pocit, že jeho vztek je namířen proti ní.

„V Kodani se toho strašně moc děje, a to i přesto, že jste odtud odjela. Ovšem své stopy jste tu nechala. Všude.“

Irena slyšela, jak se snaží ovládnout, než pokračoval. „Mám tu před sebou mobil Toma Tanaky. Je v něm navoleno dvacet čísel a jedno z nich, jak jsme zjistili, patřilo Marcusi Tosscanderovi. A jiné je na váš mobil. Jak mi to vysvětlíte?“

Irena pocítila, že se jí srdce svírá úzkostí. „Co je s Tomem?“

Zaslechla, že jí hlas přeskočil do falzetu, ale nevšímala si toho. Jen ne Tom! Jen ne Tom! ozývalo se v ní zoufale.

„Leží v bezvědomí v nemocnici. Byl v noci přepaden a pořezán nožem.“

„Ale on přece nikdy nevychází z domu,“ vyhrkla.

„Byl přepaden ve svém bytě,“ řekl suše Metz.

Jak to bylo možné? Vybavila si jeho zámkové kódy a pevné dveře. Že by pachatele pustil dovnitř sám? Uvědomila si, že Jens pokračuje, a zbystřila pozornost.

„Peter jede za vámi. Má s sebou dva videofilmy, které jsme našli v Emilově bytě. Jsou velice… zajímavé. Pro nás i pro vás. A také vám mohu říct, že už víme, čí vlas byl nalezen v pytli s částí těla Marcuse Tosscandera.“

Odmlčel se a Irena si uvědomila, že zadržuje dech.

„Ten vlas je Emila Bentsena.“

„Emila?“ opáčila šokovaně.

Mozek jí na chvíli úplně vypověděl službu a odmítl poskytnout jedinou rozumnou myšlenku. Až po chvilce ze sebe dostala: „Ale Emil byl přece sám zavražděn!“

„Až uvidíte filmy, tak pochopíte. Skvrny na jedné uniformě jsou od lidské krve. Srovnáváme je ještě s krví Carmen Ostergaardové a Marcuse Tosscandera. Výsledky budou nejdříve zítra ráno. Peter předpokládá, že do Göteborgu dorazí mezi jedenáctou a dvanáctou. Objednejte dobrý oběd. Bude hodně dlouhý.“

Po odměřeném rozloučení zavěsil. Myšlenky se jí divoce honily hlavou. Co teď má udělat? Její snaha udržet Torna Tanaku mimo vyšetřování neuspěla. Žije, ale je těžce zraněný. A zase to byla její vina.

Po několika minutách intenzivního přemýšlení a nepřítomného zírání z okna se rozhodla. Těžce se zvedla a zamířila zpět ke svým kolegům.

Když otevřela dveře, obrátily se k ní s napětím všechny tváře.

„V Kodani se dějí dramatické věci. Musím doplnit svou zprávu,“ řekla rozhodným tónem hned ve dveřích.

*

Komisař Andersson pochopitelně vyskakoval až do stropu. Irena si už zvykla, ale teď to bylo ještě horší než kdy dříve. Když jí dostatečně vynadal, Irena pochopila, že to tentokrát má u něho hodně špatné.

Reakce ostatních kolegů byla převážně odsuzující. Jen Tommy Persson na ni povzbudivě mrkl a usmál se.

Když se vzrušené city konečně uklidnily, bylo rozhodnuto, že Irenina rozhovoru s Peterem se zúčastní i Hannu a Jonny.

„Abychom měli jistotu, že ten Dán odtud odjede živý,“ ukončil komisař a zamračeně pohlédl na Irenu.

Sevřela rty a mlčela. Možná opravdu udělala chybu, když vědomě zatajila fakta. I když si myslela, že by i dnes udělala totéž, kdyby se všechno opakovalo od začátku.

Její pokus chránit Torna byl neúspěšný, ale alespoň se snažila.

Náladu jí nevylepšilo ani Jonnyho pitomé vtipkování. Jeho do ruda popraskané bělmo v očích a dech, který byl cítit mentolem, jí vnucovaly podezření, že má opět kocovinu. Pokračoval snad v pití i po návratu z Kodaně? Po poradě na všechny strany vykládal, jak nekolegiálně se k němu Irena v Kodani chovala. Nakonec její rozhořčení dosáhlo vrcholu, vtáhla ho do kanceláře a zavřela za ním dveře. Útočně mu pohlédla do obličeje a tiše řekla hlasem, v němž zazníval potlačovaný vztek: „Snad jsem v tomto případě udělala chybu a šéf mi za to pořádně vynadal. Ale já se aspoň snažím pracovat nejlíp, jak dokážu. Je to rozhodně víc, než se dá říct o tobě. Byl jsi nachmelený od prvního okamžiku v Dánsku a celou dobu až domů. A to je snad podle tebe kolegiální?“

Jonny se ještě nevzpamatoval z šoku, že ho proti jeho vůli vtáhla k sobě do kanceláře, a nenapadlo ho nic, co by na svou obhajobu mohl říct. Irena ovšem viděla, jak mu zloba stoupá do očí. Po chviličce napjatého mlčení z něho nenávist jen prýštila. Beze slova se otočil a rozrazil dveře. Málem narazil do Hannua, který stál na chodbě a zamyšleně hleděl za jeho vzdalujícími se zády. Potom se obrátil k Ireně: „To už mu dávno měl někdo říct.“

Zloba z Ireny vyprchala tak rychle, jak vznikla. Najednou se cítila naprosto vyčerpaně, fyzicky i psychicky. Vysíleně klesla na židli. Hannu za sebou zavřel dveře. „Ty víš o jeho problému s alkoholem?“ zeptala se.

„Už několik let mám podezření.“

„Mě to před cestou do Kodaně nenapadlo. Kdy ty jsi to objevil?“

„V pondělí bývá často nemocný. Nebo přijde pozdě. Občas je cítit vyčpělým alkoholem. V pátek odtud rychle mizí, aby si stačil nakoupit na neděli. Hodně používá ústní sprej nebo mentolové tabletky. A na podnikových oslavách se vždycky opije.“

Když se nad tím Irena zamyslela, musela souhlasit úplně se vším.

„Potřeboval by pomoct. Co budeme dělat?“ zeptala se.

Hannu jen pokrčil rameny. Irena pochopila. Co se dá dělat s kolegou, který má problém s alkoholem, ale nemíní si to sám přiznat? Šílel by, kdyby se mu někdo pokusil jakkoliv pomoct. Mluvit s šéfem také nemělo smysl. Andersson problémy personálu nenáviděl. „Blbost,“ zaškaredil se vždycky a předstíral, že problém neexistuje.

Irena si povzdechla a rozhodla se Jonnyho ponechat svému osudu. Má dost svých starostí. Za dvě hodiny by se tu měl objevit Peter Moller.

Ohlásil se v recepci v půl dvanácté. S pocitem nepříjemného svírání v útrobách pro něho Irena sjela dolů. Podle očekávání bylo jejich setkání studené a odměřené. Intimita jejich společné večeře v restauraci se nenávratně vytratila.

Existovala vůbec někdy nebo si Irena jen něco namlouvala? Cítila se dost nejistá, když vyjížděli nahoru a vdechovala jeho příjemnou vůni. Z profilu vypadal neutrálně a nenaznačoval žádné pocity. Světle šedé tenké sako, tmavošedé kalhoty a bílá košile bez vázanky ukazovaly spíše na ředitele banky, oblečeného pro volný čas, a rozhodně nenaznačovaly, že jde o kriminalistu.

V pravé ruce držel aktovku z koňakově zbarvené kůže. Drahá a jistě jeho vlastní, napadlo Irenu.

V kanceláři se pozdravil s Hannuem. Jonny ještě nepřišel. Irena Peterovi nabídla židli a on si sedl s aktovkou na kolenou. Upozornil je: „Budeme potřebovat video.“

„Žádný problém,“ opáčila Irena. „Jedno máme v jídelně.“

„To ne. Musíme u toho být sami.“

„Zařídím to,“ nabídl se Hannu.

Zvedl se a zmizel na chodbě. Když se za ním zavřely dveře, zeptala se Irena: „Co se vlastně stalo s Tomem?“

Její starostlivý hlas Peterovi neunikl. Chvilku ji jen tak pozoroval, než se ozval: „To bych opravdu rád věděl, jak vy dva spolu souvisíte.“

V koutku úst se mu objevil nepatrný úsměv a Irena se hned cítila lépe.

Peter si svlékl sako a pověsil ho na opěradlo židle. Aktovku stále držel na klíně.

„Tanaka zavírá obchod v sobotu v jedenáct večer. Pracuje tam i jeho zaměstnanec Ole Hansen. Těsně před půl jedenáctou byl Tom v místnosti pro personál. Jak víte, nachází se mezi obchodem a Tanakovým bytem.“

Přerušil se, když se do kanceláře vrátil Hannu s Jonnym v závěsu. Jonny se radostně pozdravil s Peterem, ale Ireně se vyhýbal pohledem. Prostě ji ignoroval. Pokud si toho Peter povšiml, nedal nic najevo. Pokračoval tam, kde přestal.

„Najednou Hansen z Tanakova bytu zaslechl velký hluk.“

„Výstřel?“ skočil mu Jonny do řeči.

„Ne. Břinkot rozbitého okna. Běžel za Tanakou, který spěchal do svého bytu. Hansen se zastavil ve dveřích kuchyně a viděl ho vejít do ložnice. A okamžitě odtamtud slyšel strašný rámus. Popisuje to jako řev a rvačku.

Ten řev vydával Tanaka. Jako zápasník sumo tím vybičoval svou sílu a snažil se zastrašit svého odpůrce křikem. Hansen okamžitě zavolal policejní hlídku a běžel do ložnice. Když tam přišel, viděl Tanaku ležet v rychle se zvětšující louži krve na zemi. Celá místnost byla od krve. Tanaka měl rozříznuté hrdlo a z rány stříkala krev.“

Ireně se znovu sevřely útroby.

„Hansen stačil zahlédnout černě oděného muže se zahalenou hlavou, který zmizel oknem. Nejspíš na sobě měl černé džínsy a černou bundu se staženou kapuci. Jeho obličej Hansen nezahlédl, jen záda. V každém případě si ale myslí, že muž byl hodně velký. Ne silný, ale vysoký a urostlý.“

„Odnesl si něco?“ napadlo Irenu.

„Ano. Obraz. Zřejmě zarámovanou fotografii. Podle Hansena byly na zdi původně dvě. Teď je tam jen jedna.“

„A co je na té zbývající?“

„Nahý muž sedící ve vodě.“

Útočník si tedy odnesl fotografii muže braného z profilu proti slunci, opírajícího se o kamennou zeď. Marcusovu fotografii tam nechal. Irena měla znovu tušení, že ho odněkud zná. Najednou vyskočila ze židle a vykřikla: „Pošta!“

Zaslechla ještě Jonnyho poznámku: „Ona je úplně mimo. Tohle vyšetřování ji zmáhá. Ženské nechtějí pochopit své meze.“

Ke své radosti slyšela Peterovu odpověď: „Nemyslím, že by jednala špatně. Rozhodně neztratila hlavu.“

S chvějícími se prsty se začala přehrabovat ve své poště. Tady! Poznala dobře tuhou přepychovou obálku, v jaké dostala Tomovo sdělení do hotelu Alex. Triumfálně se vrátila s bílou obálkou a netrpělivě ji roztrhla tužkou.

Na psací stůl položila dvě fotografie. Beze slova oba obrázky přistrčila k překvapenému Peterovi a Hannuovi. Jonnyho zvědavost nakonec převážila a šel také blíž, aby se mohl podívat.

„Kde jste je vzala?“ podivil se Peter.

Irena se v židli opřela a řekla: „Vezmu to od začátku, ale nejdřív chci vědět, jestli se Tanaka uzdraví.“

Peter se široce usmál, po prvé od svého příjezdu. „Ale ano! Dostal několik transfuzí, ale bude v pořádku.“

Jeho úsměv trochu pohasl, když pokračoval: „Problém je v tom, že té krve ztratil příliš mnoho, což mohlo ovlivnit činnost jeho mozku. Jak moc, to zatím lékaři nevědí.“

Irenu jeho slova úplně neuklidnila. Ale aspoň, že Tom na následky zranění nezemře. Muselo ji utěšovat i to.

Rychle vysvětlila Peterovi své seznámení s Tomem. Protože o tom Hannu i Jonny slyšeli až před chvílí, pozorně si prohlíželi obě fotografie. Když skončila, Hannu na ni pohlédl.

„Toho muže určitě znám. I když nemohu přijít na to, kdo to je.“

Obrátil fotografii. Byla braná proti světlu. Irena přikývla: „Také mám ten pocit. Ty ho neznáš?“ obrátila se s otázkou na Jonnyho, ale ten jen zavrtěl hlavou a nepohlédl na ni. Peter se na fotku dlouze zadíval.

„Ne, ani já ho nepoznávám,“ řekl nakonec.

Irena snímek zvedla a intenzivně na něj zírala, jako by chtěla muže přesvědčit, aby se k ní obrátil. To ovšem neudělal, a tak s rezignovaným povzdechem fotografii po chvíli zase odložila.

„Začíná promítání,“ ušklíbl se Jonny.

Všichni se zvedli a zašli do prázdné místnosti pro výslechy. Byla v ní televize a mohlo se tam pouštět video.

„Tady nahráváme výslechy dětí, když si myslíme, že mohly být obětí různých trestných činů,“ vysvětlovala Irena.

Peter přikývl a vložil do promítačky jeden z filmů.

Nejdříve uviděli nahé tělo, které leželo na dlouhém stole, pokrytém silnou průhlednou plastovou fólií. Kolem stolu zahlédli nějaké harampádí. V pozadí ze stropu visela silná kladka na řetězu. Vypadalo to jako nějaká průmyslová hala. Nad stolem bezútěšně svítila silná lampa bez stínítka. Tělo na stole bylo nade vši pochybnost mrtvé. Kamera snímala dlouhý řez po celé přední straně trupu a bylo vidět, že jsou vyňaté všechny vnitřnosti. Nejdřív se dalo těžko rozpoznat, jestli jde o muže nebo o ženu, protože prsa i pohlavní orgány byly odříznuty. Ale ze zakulacených boků a stehen šlo usuzovat, že jde o ženu, napadlo po chvilce Irenu.

Peter zastavil promítačku a začal vysvětlovat: „Oba filmy jsme našli v zásuvce Emilovy knihovny. Tohle jsou kopie, které si můžete nechat. Oba filmy jsou bez zvuku. Toto je tělo Carmen Ostergaardové. Na filmu není samotná vražda ani rituál těsně po ní. Jak vidíte, spodní část těla je silně znetvořená. O rozčtvrcení se postaral Emil.“

Peter znovu pustil pásek. Emil Bentsen vešel do obrazu s velkou motorovou pilou v pravé ruce. Byl oblečen v policejní uniformě a vypadal dost bláznivě, jak pod čepicí zíral do kamery. Celé jeho vzezření vypadalo téměř komicky, ale nebylo to jen kvůli výrazu tváře. Z úzkého pokřiveného obličeje divoce hleděly oči. Široce se usmíval a gestikuloval.

Kamera opět snímala tělo, tentokrát hlavu. Irena viděla pootevřené oči a oteklý jazyk vysunutý z úst. Vypovídalo to o tom, že i Carmen byla uškrcená. Potom Emil kameru zastínil a obraz ztmavl. V následující scéně byl vidět Emil, jak odřezává Carmeninu hlavu. Postavil se na druhou stranu těla, zřejmě aby nezacláněl při filmování. Triumfálně pozvedl pilu do vzduchu, vypadalo to jako gesto vítěze, a hlava se odkulila na stranu a padla na zem. Emil se pro ni rychle sehnul a zvedl ji nahoru. Držel ji pevně za vlasy a hrdě trofej ukazoval. Bylo vidět, že se pila stále otáčí. Emil ji vypnul, položil na stůl a šel směrem k nahrávajícímu. Carmenina oddělená hlava se mu kymácela v natažené ruce. Bylo vidět, že se jeho rty pohybují. Zřejmě něco celou dobu povídal. Bradu a krátké vousy měl ušpiněné. „Stop!“ zakřičel Hannu.

Ve stejném okamžiku tato scéna končila a začínala další. Emil stál opět sehnutý nad tělem a nastartoval pilu. Peter Moller film zastavil.

„Zpět,“ pokynul Hannu.

Peter ho bez komentáře poslechl.

„Stop!“ ozval se znovu Hannu.

Viděli zpomaleně minulé záběry.

Znovu tu scénu, jak se Emil proti nim pohybuje s kymácející se hlavou v ruce.

„Vezměte to pomalu,“ přál si Hannu.

V pomalé rychlosti viděli reprízu příšerné scény.

„Zastavte!“

„Podívejte se do levého rohu,“ ozval se tiše Hannu a ukázal na nezřetelnou zakulacenou skvrnu.

Peter ji zvětšil. Stále ještě byla na okraji obrazu sotva viditelná a zmizela. Peter spustil zpětný chod a sekvenci přehrál znovu.

„To je absolutně perfektní, vidíme tady prst. Filmaři jsou zoufalí, když něco takového najdou,“ pochvaloval si Hannu.

„Máte úplně pravdu. My jsme si to zvětšovali. Jde o ukazováček levé ruky a je tam vidět celý nehet,“ potvrdil Peter.

Znovu spustil pásek.

Teď viděli, jak Emil odřezává Carmeniny paže a nohy. Když byl hotový, zvedl obě paže a mával jimi nad hlavou jako vítěz. Obličej mu zářil.

Na tomto místě film skončil.

„Trvá to celkem třináct minut,“ řekl Peter.

Druhý film začal tak, že kamera přejížděla nad celým tělem. Bylo ve stejném stavu jako Carmenino, než na scénu vstoupil Emil. Marcus ležel na silné desce, která prosvítala igelitovým průhledným potahem a spočívala na kozách. V pozadí byla vidět nenahozená betonová zeď. Místnost byla o hodně menší než ta v prvním filmu. Irena hádala, že to bude garáž nebo sklep.

Také tentokrát byl Emil v policejní uniformě a hned od začátku držel v ruce motorovou pilu. Ale zdálo se, že si na filmování už více přivykl a nezacláněl tolik výhled, když odřezával hlavu. Nepřiblížil se ke kameře, ale zvedl ji nahoru a zjevně mu to připadalo nesmírně veselé. Potom odřízl Marcusovy paže a nohy. Na závěr jednu Marcusovu nohu vyzdvihl nad hlavu a držel ji v natažených rukou. To byl konec filmu.

„Deset minut,“ suše konstatoval Peter.

„Fuj, to je příšerné,“ vybuchl Jonny.

Ireně se udělalo špatně. Současně ovšem chápala, jak jsou pro ně filmy cenné.

„Zjistili jste, odkud záběry jsou?“ zeptala se napjatým hlasem.

„Pokud jde o Carmen, myslíme si, že ji rozčtvrtili v nějaké bývalé dílně. Několik kilometrů od Hellerupu je jich celá řada. V oblasti jsme také našli ty pytle. Máme tam lidi, kteří prohlížejí všechny prostory V nejhorším budeme muset prohlédnout jednu dílnu po druhé. Bude to hrozná práce, ale uděláme to.“

„A místnost, kde byl rozřezán Marcus?“

„To je už těžší. Vypadá to na nějaký sklep. Zřejmě tady v Göteborgu. Přece jen nemohli riskovat, že je zastaví celníci.“

„Víme, že žil, když byl začátkem března v Göteborgu,“ připomněl Jonny.

„Ano. Mluvila jsem s jeho bývalým přítelem Andersem Gunnarssonem. A také jeho stará sousedka si povšimla, že doma zalil kytky a odnesl si letní oblečení,“ připojila se Irena.

Hannu se za celou dobu nepohnul, ale teď se obrátil k Peterovi. „To znamená, že Emil a jeho kumpán s ním přijeli do Göteborgu.“

„Spíš ten druhý na ně tady už čekal,“ ozvala se rychle Irena.

Jonny byl po zhlédnutí filmů ještě stále velice bledý, ale odkašlal si a otázal se: „Proč sem tedy Marcus nepřijel svým autem, když musel balit na cestu?“

„To je dobrá otázka. Určitě bychom na trajektu zaznamenali jeho auto, což se nestalo. Ten červený americký vůz bije přímo do očí,“ poznamenala Irena.

„Právě proto,“ ozval se Hannu.

Všichni tři na něho tázavě pohlédli, a protože ho Peter zatím neznal, zeptal se ho: „Jak to myslíte? Jaké proto?“

„Protože bylo příliš nápadné,“ odpověděl Hannu.

Irena intenzivně uvažovala, ale stejně ji nenapadlo, jak to Hannu myslel.

„Měli přece letět z landvetterského letiště,“ pokračoval Hannu.

Jonnyho bledost vystřídalo rozčilené zrudnutí.

„A jak to víš?“ zeptal se otráveně.

„Plánovali dlouhou cestu do Thajska. Nemohli nechat auto takovou dobu bez dohledu stát na letišti. Marcus neměl garáž, ale Emil ano. Takže zaparkovali Marcusovo auto u Emila a odjeli do Göteborgu Emilovým vozem. Nebo možná autem jeho kumpána.“

V Peterově obličeji se zřetelně zračil respekt. Přikývl a řekl: „Znovu si projdeme všechny údaje. Tentokrát budeme hledat Emilovo auto. Myslím si, že máte pravdu.“

„Takže plánovali, že by do Thajska letěli ve třech? Nebo si to aspoň myslel Marcus?“ zeptala se zamyšleně Irena ostatních.

„To je možné,“ přikývl Hannu.

„Nevšimli jste si na filmu nějakých vyjmutých vnitřností nebo odříznutých svalů?“ zajímalo Petera.

Pak pokračoval, aniž by čekal nějakou odpověď.

„Máme takovou teorii, že je vložili do několika kbelíků. Na prvním filmu s Carmen je vidět velký plastový kbelík. Stojí vedle stolu, na němž čtvrtí její mrtvolu. Myslíme si, že hlavu i vnitřnosti zalili v té nádobě cementem. A kbelík pak mohli jednoduše hodit do moře. Pytle, jak víme, plavaly.“

Jeho švédští kolegové tuto teorii s uznáním přijali. „A myslíte, že totéž mohli udělat s Marcusovou hlavou a vnitřnostmi?“ zeptal se nakonec Hannu. „Atio.“

„A jeho hýždě a prsa snědli,“ vybuchl Jonny.

Peter neutrálně odpověděl: „Patrně ano.“

Vytáhl film, vložil ho zpět do kazety a pak pokračoval: „Doktor Blokk se včera na filmy díval a myslí si, že Carmen už musela být mrtvá aspoň osm hodin, než ji Emil začal rozřezávat. Na snímcích je vidět plně vyvinutý rigor mortis.“

„A co Marcus?“ napadlo Irenu.

„Ten byl asi mrtvý kratší dobu. Blokk to odhadoval tak na pět hodin. Jak jste viděli, noha se trochu v koleni ohnula, když ji Emil pozvedl. Čelisti a paže měl úplně ztuhlé. Blokk řekl, že budou film analyzovat snímek po snímku. To by třeba mohl uvidět posmrtné skvrny a takové ty věci.“

Irena si uvědomila, že je už dávno doba oběda, ale že asi nikdo z nich nemá velkou chuť na jídlo. Asi se rovnou mohou spíše věnovat materiálu.

„Z těch dvou filmů ovšem vyplývá, proč Isabell a Emil nebyli rozřezáni. Odříznout hlavu a údy měl na starost Emil. Vraždy dívky se nezúčastnil a u své sice byl, ale jako oběť,“ poznamenal suše Peter.

„Nepřímo se na Isabellině vraždě podílel. Právě on vraha upozornil, že ji hledám, a musel mu poskytnout jméno Simon Steiner,“ uvažovala Irena.

„Emil už o svém otci možná mluvil i dříve, ale s vrahem musel mít kontakt až poté, co v restauraci hovořil se svou matkou,“ řekl Peter.

„Předtím prostě nemohl vědět, že ji hledám,“ těžce si povzdechla Irena.

„A proč vůbec takovou bezvýznamnou holku, kterou jsi náhodou hledala, zavraždili?“ nechápal Jonny.

Než se Irena vzmohla na odpověď, slyšela ji už od Hannua. „Byl to takový žert.“

Znělo to dost bláznivě, ale čím více o tom Irena uvažovala, tím pravděpodobnější jí to připadalo. Představovala Isabellina vražda varování chorobného mozku, nebo pouhý žert?

„Emilův společník je najednou velice aktivní. Napřed ležely mezi vraždou Carmen a Marcuse dva roky. Potom zavraždil Isabell a Emila s přestávkou několika hodin. A o půldruhého týdne později se pokusil podříznout Torna!“ vybuchla.

„My ovšem nevíme, jestli to byl Emilův partner, kdo Tanaku přepadl. Mohla to být obyčejná loupež. Ovšem, když si čin spojíme s ukradenou fotografií, musíme předpokládat, že tu souvislost s vraždami je,“ mínil Peter.

„A také můžeme předpokládat, že měl Marcus na mysli právě Emila, když mluvil o svém ‚policajtovi‘. Otázkou zůstává, kdo je lékař,“ uvažovala Irena.

Začala kolegům vyprávět o výslechu Pontuse Zandera a jeho slibu mít uši otevřené při zítřejší schůzce homosexuálů ve zdravotnictví.

„Teplouši ve zdravotnictví. To je jako bavit se o hemoroidech,“ posmíval se Jonny.

Rozhodli se, že před opakovaným promítáním filmů si zajdou na oběd. Peter se chtěl dobře najíst, protože hned potom měl v úmyslu odjet zpět do Dánska.

„Opravdu nemůžete přenocovat tady?“ zeptala se Irena

„Ne, je nás strašně málo. Jens musí zaskakovat jako šéf oddělení za Beatu, která bude ještě aspoň čtrnáct dní doma.“

Zdálo se, že se nedá přemluvit, a Irena to nakonec vzdala. Protože si ale přála, aby si odnesl hezký dojem z göteborských restaurací, napadlo ji, že by mohli zajít do Glady’s Corner. Objednala telefonicky stůl. Když má člověk za manžela šéfkuchaře, není to problém.

Stůl dostali, ale museli počkat do dvou hodin. Jonny s nimi nejel, vymluvil se na nějakou práci, ale Irena ho podezřívala, že se bál, aby za sebe nemusel platit. Gladýs Corner opravdu nepatřil k těm nejlevnějším ve městě. Napadlo ji, že nikdo z nich není přiměřeně společensky oblečen, snad kromě Petera, jehož oděv se dal pokládat za dostatečně elegantní. Ale protože tam šli až po době hlavního podávání oběda, ale ještě dost dlouho před podvečerními hosty, tak to nevadilo. Vrchní číšník patřil k těm největším ťulpasům, na které kdy Irena v této branži narazila, a nikdy spolu moc dobře nevycházeli. Ne snad, že by vůbec měli něco společného, ale občas se mu nemohla vyhnout, když potřebovala mluvit se svým mužem. Pokud jí zvedl telefon právě on, volili oba vždycky mrazivý tón. Nebyla si úplně jistá, čím to je, ale možná se mu jako manželka jejich šéfkuchaře nezdála dost šik.

Teď se s ním setkali ve dveřích. Měl na sobě černý oblek a bílou košili. Prkenně se jim uklonil a přirozeně dělal, že se s Irenou vůbec nezná. Voněl exkluzivní kolínskou a pokynul jim ke stolu u zadní zdi v nejoddělenějším výklenku.

Irena se široce usmála a podotkla: „Děkuji, my si sedneme k tomu prázdnému stolu u okna.“

Otevřel ústa k nějaké námitce, ale když se jejich pohledy setkaly, zase je zavřel. Šel o krok před nimi a dovedl je ke stolu. Ale aby zmírnil porážku, nasměroval je k prázdnému stolu na kraji před okny, ne uprostřed. Irena už neměla chuť se s ním dohadovat.

Objednali si grilované rybí filé se zeleninou a omáčkou z bílého vína. Všichni tři si vzali totéž, také s ohledem na cenu. Kdyby šli až na sto třicet korun, mohli by dostat i předkrm a dezert, ale nikdo z nich nebyl příliš hladový. To, co viděli na videu, měli ještě v příliš čerstvé paměti.

Než jim naservírovali jídlo, každému přinesli pivo a čerstvé pečivo. Svůdně vonělo a bylo ještě teplé, takže se na něm rozpouštělo máslo.

Až do této chvíle měli opravdu hodně rušný den a své informace si každý potřeboval zpracovat sám. Irena si všimla, že oba muži, Peter i Hannu, se vyhýbají rozvoru o událostech posledních hodin.

Pomalu cítila, že se i ona uvolňuje. Bolest v napjaté šíji a krku povolovala, zřejmě vhodnou kombinací piva a prostředím luxusní restaurace. Ta byla vybudovaná v bývalém skladě brambor v přízemí jedné z největších kamenných budov na Avenyn. Sály byly veliké, ale architekt zachoval uličky a jednotlivé skladové prostory, což restauraci dodávalo intimní ráz. Kamenné stěny neměly omítku a místo některých kamenů tam blikalo osvětlení a svíce. Nábytek přírodní světlešedé barvy byl v gustaviánském slohu a židle potažené modrobílými bavlněnými povláčky. Bílé ubrusy a ubrousky zdůrazňovaly svěžest místnosti. Vzdušné lněné záclony rámovaly okno, u něhož policisté seděli. Průhlednou tkaninou mohla Irena pozorovat okolí, ale sama nebyla vidět. Ideální místo pro sledování, pomyslela si. V příštím okamžiku si uvědomila, jak je postižena svým povoláním. Vůlí obrátila pozornost zpět na rozhovor a soustředila se na dobré jídlo.

Pustili si video ještě jednou i s Peterem. Jonny se k jejich skupince znovu připojil.

Teď už to bylo trochu snadnější, protože věděli, co je čeká. Když obrazovka zhasla, Irenu napadlo: „Proč vlastně Emil neměl nafilmované úplně všechno? Přece by bylo jednoduché záběry z videa zkopírovat, aby měl každý svůj kompletní film.“

Všichni se nad tím zamysleli a Hannu poznamenal: „Začátek nechtěl. To ho nevzrušovalo.“

Peter přikývl.

„Doktor Blokk řekl něco podobného. Myslel si, že zacházení s motorovou pilou dodávalo Emilovi sebevědomí a umocňovalo jeho prožitek.“

„A ten druhý zase zřejmě stál o předchozí části filmu. Znetvoření těla. Rozříznutí trupu a vynětí všech útrob. Napadá mě, jestli filmovali i samotnou vraždu,“ přemítala Irena.

„Možné to je, ale ne jisté. Primární nebyla vražda, ale to, co se pak dělo s mrtvým tělem,“ mínil Peter.

„Něco podobného tvrdila hned na začátku i doktorka Stridnerová.“

„Takže jestli tomu dobře rozumím, ten druhý člověk by měl být tím lékařem?“ ozval se Jonny

„Zřejmě. Myslím si to, protože se Marcus zmínil…,“ začala Irena.

„Teď si představ, jestli je stejně falešný jako policajt!“ ozval se triumfálně Jonny. „Falešný?“

„Emil přece žádný policista nebyl. Jen se za něho převlékal. Možná ‚lékař‘ může lékaře pouze předstírat. Chodí v bílém plášti a na krku nosí stetoskop a takové ty věci.“

Irena ohromeně hleděla na Jonnyho. To bylo to nejchytřejší, čím přispěl během celého vyšetřování. A mohl mít pravdu. Přikývla. „Je to možné. Uvažuji o tom snímku, který ukradli u Torna. Muž na fotografii může mít s naším vyšetřováním něco společného. Třeba se právě on převléká za lékaře. Pokouším se zjistit, který fotograf ty snímky udělal. Měl by vědět, kdo je ten muž s obličejem v protisvětle.“

„Neptala jste se na to Tanaky?“ napadlo Petera.

„Ptala. Prý fotografa nezná. Obrázky jsou vrcholně kvalitní…“ Přerušilo ji Jonnyho hlasité pohrdavé odfrknutí, ale nevšímala si ho. „… a nemůže existovat mnoho fotografů, kteří takové snímky dokážou udělat. Otázkou je, kde začneme hledat.“

„Mezi fotografy,“ opáčil Hannu.

Někdy už šel opravdu člověku trochu na nervy. Irena se obrnila trpělivostí a čekala, co jim ještě poví.

„Je to fotograf na volné noze,“ dodal.

Jonny překvapeně zvedl obočí a chtěl se zeptat „a jak to…?“, ale hned zmlkl.

Přece jen se už poučil, napadlo Irenu.

Fotograf na volné noze? Možná. Fotograf této třídy je opravdový umělec. I když by mohl mít fotoateliér a někoho zaměstnávat. Nebude to snadné, ale pokusit se o to musí.

Krátce před pátou Peter Moller odjel. Doufal, že bude doma kolem desáté, jestli se nestane něco nečekaného. Hannu, Jonny a Irena šli za komisařem, aby ho informovali o událostech dnešního dne a překvapujícím vývoji.

Andersson odmítl filmy prohlížet. Plně spoléhal na jejich posouzení a autenticitu filmového záznamu.

Dohodli se, že hned nazítří začnou pátrat po fotografovi.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Děvče v laboratoři bylo hotový poklad. V devět hodin už měla pět kopií z Tanakova polaroidu a jednu velkou zvětšeninu obou fotografií.

Irena obešla s fotografií muže s koňským ohonem všechny kolegy a zjišťovala, jestli ho někdo nezná. Ale pocit, že ho už někde musela vidět, měla pouze ona a Hannu. Že by si to třeba jen namlouvali? Koncentrovala se na fotografii a snažila se být objektivní. Ano, určitě bylo něco povědomého na vysokých lícních kostech a linii uší. Hrudní koš a paže… Zírala na fotku tak dlouho, až ji začaly pálit oči.

Nakonec to vzdala. Jeho identita jí určitě někde vězí v hlavě, tím si je jistá. Snad časem vyplave. Jen aby to netrvalo moc dlouho. Pracovali pod velkým časovým tlakem, protože každým dnem se zvyšovalo riziko další vraždy. Muž na fotografii určitě znal Marcuse Tosscandera. Nejspíš toho o něm i o Emilovi dost věděl. Dokonce mohl být sám do vražd zapleten. Irena jasně cítila, jak je důležité ho najít.

Hannu se měl spojit s Andersem Gunnarssonem a Birgitta dostala za úkol to znovu zkusit s Hansem Pahlissem. Irena si nechala Pontuse Zandera, protože s ním stejně ještě potřebovala mluvit. Existovala určitá šance, že někdo z nich by mohl muže na fotografii poznat. Třeba se pohyboval ve stejných kruzích jako oni.

Škoda že si fotografy nemohou rozdělit podle místa jejich činnosti. Jména ve Zlatých stránkách si rozčlenili na čtyři skupiny se stejným množstvím osob v každé. Teď se už jen do toho musí obout.

Irena si na mapě vyznačila jejich adresy, aby je mohla kontaktovat podle nějakého systému. Jestli něco brzy nezjistí, zabere jí hledání jistě celý den a možná i kus zítřku. Ale muže ze snímku potřebují nalézt.

V půl čtvrté to už skoro vzdala. Nikdo z lidí, s nimiž během dne mluvila a se kterými se setkala při svém putování po různých ateliérech, neměl žádný tip na to, kdo by mohl fotograf být. Naproti tomu několik z nich znalo Marcuse. Zřejmě občas pracoval jako model, než se skutečně dobře zavedl ve své designérské firmě. Muže v protisvětle neznal nikdo.

Byla už upocená a hladová. Teplo časného letního dne působilo příjemně v poledne, ale odpoledne ji už obtěžovalo. Byl to vlastně první letošní vytoužený letní den, ale pokud jde o Irenu, mohl ještě nějakou chvíli počkat. V autě bylo vedro a šaty se jí lepily na tělo. Žádný deodorant čtyřiadvacet hodin nevydrží, jak to slibuje klamavá reklama, což si v posledních hodinách trapně uvědomovala. Strašně toužila po pořádné vlažné sprše.

Bez nejmenší naděje pomalu vystoupala po sešlém schodišti k akciové společnosti Bolinovy reklamní fotografie. Název zněl dost vznešeně, ale zevnějšek budovy rozhodně nebyl imponující. Na sešlých dveřích se v pruzích loupala barva. Zvonek nefungoval, takže Irena musela zabouchat.

Muž, který jí přišel otevřít, ji ale velice překvapil. Vypadal jako fotomodel. Byl středně vysoké postavy, štíhlý a svalnatý. Oči měly stejně jantarovou barvu jako nakrátko ostříhané vlasy. Čupřina nad čelem mu spadala do očí a pramínky se zvedaly nahoru. Vypadalo to nonšalantně i sportovně a Irena usoudila, že svému účesu věnoval určitě aspoň půlhodinku. Při bližším pohledu si uvědomila, že muž musí být starší, než jaký dojem budil na první pohled, spíše přes třicet let než méně.

Usmál se a s velkým šarmem se zeptal: „Co pro vás mohu udělat?“

„Dobrý den, jsem Irena Hussová z kriminálky.“ Měla už průkazku připravenou a rychle ji vytáhla z kapsy. Muž lehce pozvedl obočí, ale nepohnul se z otevřených dveří.

„Skutečně?“

„Hledám fotografa Erika Bolina,“ řekla Irena.

„K vašim službám,“ usmál se muž.

Lehce jí pokynul a odstoupil od dveří, aby mohla za ním vejít do haly.

A pokud exteriér za moc nestál, interiér byl velice imponující. Místnosti zjevně prošly renovací.

Zdi haly byly světlounce perlově šedé, podlaha z teplého třešňového dřeva. Proti vchodu ležela velká osvětlená ateliérová místnost. Stěny měly bílou barvu, ale na podlaze pokračovalo třešňové dřevo, stejné jako v hale. Dveře vpravo byly otevřené a vedly do velké vzdušné kuchyně. Černá barva, ocel a na zemi třešňová prkna.

„Kdy vám Marcus Tosscander dělal tento návrh interiéru?“ zeptala se.

Teď se Bolinovo obočí opravdu hodně pozvedlo.

„Vy o tom víte, nebo jste to někde viděla?“

„Viděla jsem to.“

„Výborně. Marcus má, nebo spíše měl, vlastní styl. Velice svěží. Mám to tu strašně rád.“

„A kdy ateliér navrhoval?“

„Trochu déle než před rokem. Renovovalo se to tady minulé léto. Vzala byste si kávu?“

„Ano, děkuji.“

Vešli do vrcholně estetické kuchyně. Irena se usadila na kuchyňské židli, která ve skutečnosti žádnou obyčejnou židlí nebyla. Kovová kostra a dekorativně vypletené sedadlo z konopí vypovídalo o uměleckém designu. Erik Bolin připravil přístroj na espreso a dlouhou chvíli šramotil se všemi pomůckami potřebnými pro přípravu tekutiny do maličkých šálečků. Irena dávala přednost pořádným hrnkům překapané švédské kávy, ale když není nic lepšího, musí postačit i to. Kofein je kofein.

Přístroj zřejmě dokázal připravit oba šálky najednou, protože po chvilce před nimi Bolin na břidlicovou desku stolu postavil oba minihrníčky. Mezi ně položil maličký tácek s rýžovými sušenkami. Copak má ten člověk odtučňovací kúru? Nezdálo se, že by ji potřeboval. Nebo tak dobře vypadá právě proto, že se pořádně nenají.

Její myšlenky přerušila Bolinova otázka: „Týká se to Marcuse?“

„Svým způsobem ano. Znali jste se dobře?“ Smutně se usmál.

„Ano. Byli jsme hodně dobří přátelé.“

„Jak dlouho jste se znali?“ Bolin se zamyslel: „Čtyři roky.“

„Žili jste spolu?“

„No… ze začátku snad…, ale poslední dva roky jsme byli jen přátelé.“

„Máte nějakou jeho fotku?“

V jantarových očích mu zasvítilo.

„Spousty! Fotil se hrozně rád a kamera ho přímo zbožňovala. U někoho už to tak prostě je.“

Irena vytáhla obálku s oběma fotkami branými polaroidem.

„Fotil jste tyto?“

Zvedl fotky a rychle na ně pohlédl: „Jistě.“

Irena by nejraději vykřikla „bingo!“, ale ovládla se. Požádala ho, aby ji na okamžik omluvil, a rychle zavolala kolegům, že uspěla.

Když hovor ukončila, zeptala se: „Víte, kdo je ten druhý muž?“

„Jen to, že ho Marcus představil jako Baštu.“

„Baštu? Je to nějaká zkratka?“

„To vůbec netuším.“

„Kdy jste ty snímky udělal?“

„Začátkem srpna minulého roku.“

„Takže před necelým rokem. Odkud jsou?“

„Z Lokkenu.“

Lokken leží v Dánsku. Na západním pobřeží jednoho ze tří dánských ostrovů, Jyllandu. Dost daleko od Kodaně, ale v každém případě v této zemi. Irena se snažila soustředit na další otázku: „Proč jste si vybrali právě Dánsko? A Lokken? Je to přece dost daleko.“

„Jsou tam nádherné písečné duny. Udělal jsem hodně překrásných fotek.“

„Ale na těchto snímcích moc písku vidět není,“ namítla Irena.

„Ne. Marcus sám se vždycky rozhodl, kde se chce fotit. Ostatně, písek ho příliš nezajímal,“ výmluvně se usmál Bolin.

„Viděla jsem jednu Marcusovu fotografii, kde leží opřený o několik polštářů. Je tam trochu rozmazaný, ale…“

„Aha? Myslíte tu starou fotku? Dělali jsme ji v ateliéru. Byla to jedna z prvních studií nahého těla, kterou jsem s ním fotil. Nemám ten snímek rád, na rozdíl od Marcuse. Zvětšil jsem ho a zarámoval a dal jsem mu ho k Vánocům. Bylo to hned na začátku našeho vztahu.“

„K čemu jste fotky používal?“

„Co máte na mysli?“

„Chtěl jste je publikovat nebo jste je mínil jako plakáty nebo…“

„Pojďte se mnou,“ vyzval ji. Zvedl se, šel do haly a dál do velkého ateliéru. Širokým gestem ukázal na stěny.

Kolem dokola visely zarámované černobílé fotografie. Část z nich byly akty, ženy i muži, ale většinou šlo o portréty. Všechny dokazovaly pravdivost Irenina prvního dojmu, když uviděla fotografie u Tanaky: byla to práce neobyčejně dobrého fotografa.

„Dělám mnoho komerčních fotografií, protože pracuji v reklamě. Proto cítím jako velké privilegium, když se občas dostanu k uměleckým fotografiím. Měl jsem několik úspěšných výstav. Fotografie z Lokkenu jsem uplatnil na poslední výstavě, před půl rokem. Nazval jsem je ‚přitakání‘. Byly vystaveny v galerii Pie Ture.“ Irena se zastyděla, že je tak nekulturní. „Pojďte se mnou,“ znovu ji vyzval Erik Bolin. Šel ke dveřím, které byly zapuštěny v bílé stěně. Když je otevřel, zahlédla Irena v místnosti velikosti šatny probleskovat řady rámů. Systematicky se jimi probíral, občas triumfálně vykřikl a vytáhl některý z nich, který opřel o zeď. Když tak vybral asi šest kusů, vypadal spokojeně.

„Tyhle a těch pět, které visí za vámi, jsem vystavoval.“ Irena v jeho hlase slyšela velkou hrdost a musela jen konstatovat, že naprosto oprávněnou. Ze všech snímků dýchala smyslnost.

Marcusova fotografie tady nebyla úplně stejná jako ta, kterou měl Tom Tanaka. Na této seděl více nakloněn dopředu s pažemi volně opřenými o kolena. Levá ruka přidržovala pravé zápěstí, pravá ruka nonšalantně visela dolů a téměř zakrývala penis. Sebevědomě se usmíval do kamery a oči se mu nezbedně leskly. Vítr mu cuchal mokré vlasy a slunce se odráželo v kapkách vody na jeho těle. Perfektním těle, napadlo Irenu. Na těle řeckého boha, které Emil a jeho partner proměnili v torzo.

Na jiné fotografii seděla na židli mladá žena se dvěma dětmi. Menší bylo novorozeně a podřimovalo u jejího prsu. Větší stálo na zemi s hlavou opřenou o její kolena a hledělo přímo do kamery. Mohlo mít nanejvýš dva roky. Všichni tři byli nazí. Zářivě krásná žena měla asijské rysy. Dlouhé černé vlasy splývaly kolem ní a dětí. Byly tak dlouhé, že by na nich mohla sedět. Z obrázku sálalo teplo a láska.

„To je moje rodina,“ ozval se hrdě Erik.

Ireně poklesla brada. Do této chvíle byla přesvědčená, že je Bolin homosexuál. A on teď tvrdí, že to je jeho žena a děti. Nejistě se zeptala: „To je vaše žena a děti?“

„Ano.“

„A manželka věděla… o vás a Marcusovi?“

Erik Bolin na ni velice vážně pohlédl.

„Když jsme se brali, věděla, že jsem bisexuál. S Marcusem to byl jen krátký vztah. Ale potom jsme zůstali přáteli.“

Irena byla hodně zvědavá, ale neodvážila se už dál vyptávat. Měla také podezření, že jeho odpovědi nemusí být úplně pravdivé. Místo toho se raději vrátila k fotografii muže v protisvětle. Byla to táž fotografie, která visela u Tanaky.

„Máte více fotografií tohoto muže?“ zeptala se.

„Ano. Ale měli jsme tehdy málo času. O podobném záběru může fotograf často jen snít. Sluneční paprsky, které se šíří z jeho penisu. Je to úžasně půvabné. Nazval jsem to ‚Síla pohlaví‘, ale galerii se to nelíbilo a přejmenovali to na ‚Mužnou sílu‘.“

„Povězte mi o setkání s Baštou,“ požádala ho.

Bolin se na chvíli zamyslel a potom začal vyprávět: „Někdo Marcusovi zavolal na mobil. Když pochopil, že ho chce vidět Bašta, byl hrozně rád. Vysvětlil mu, kde právě jsme. Bylo to snadné popsat, protože kousek od nás stál starý maják. Asi po hodině jsem viděl, že se k nám blíží džíp, a ukázalo se, že v něm jede on.“

„Nebyla kolem vás spousta zvědavců, když se Marcus fotil nahý?“

„Zajeli jsme trochu dál na sever a tam už moc lidí nezavítalo. A také to bylo v pozdním odpoledni. Začal jsem ho tehdy fotit až kolem páté.“

„A Bašta přijel později?“

„Ano. Asi v sedm. Právě jsem vložil poslední film a Marcus najednou řekl, že by si přál, abych vyfotografoval i Baštu. Byl to krásný kluk, takže jsem souhlasil. Jeho samotného napadlo zaklonit se dozadu k majáku se stojícím penisem. Moc se mi to líbilo.“

„Jak dlouho tam Bašta zůstal?“

„Nanejvýš dvě hodiny. Napřed se díval, jak jsem fotil Marcuse, a pak jsem udělal i jeho snímky. Potom odjel.“

„Vypadalo to, že je mezi nimi sexuální vztah?“

Nejdříve Bolin zaváhal, ale pak pokrčil rameny, jako by se rozhodl. Trochu trpce řekl: „Než odjel, tak si to spolu rozdali za majákem.“

Irena znovu pocítila hroznou chuť vědět více o jeho skutečném vztahu k Marcusovi, ale ovládla se. To v tomto okamžiku nebylo tak důležité. Hlavní je znát Bastovu identitu.

„Marcus ho nikdy nezval jinak než Bašta?“

„Ne.“

„Popište mi ho.“

„Je v našem věku. Vysoký. Jistě přes metr osmdesát pět. Svalnatý. Nejspíš zvedá činky. Světlé vlasy po ramena. Snad spíš světle plavé. Měl je sčesané dozadu do ohonu.“

„Mluvil švédsky nebo dánsky?“

„Švédsky.“

„Měl nějaký dialekt?“

„Už si to moc nepamatuju…, ale myslím, že asi göteborský. Slabiky rozhodně nevyslovoval široce, to bych si pamatoval.“

„Jeho auto bylo registrované ve Švédsku nebo v Dánsku?“

„Nemám tušení. Parkovalo na břehu jistě aspoň sto metrů od nás.“

„Jakou má barvu očí?“

„Myslím modrou.“

„Půjčil byste mi tu fotografii?“ zeptala se Irena a zvedla obrázek.

„Jistě.“

„Máte ještě i jeho další fotografie?“ Irena zadoufala, že na některé jiné by mohl být mužův obličej zřetelnější.

„Možná… někde. Ale já jsem jich moc neudělal.“

„Kolik fotografií je na jednom filmu?“

„Dvanáct.“

„Zkusil byste pro mě ty snímky najít?“

„Ano. Ale za chvíli čekám zákazníka. Podívám se po nich, až odejde.“

„Jestli něco najdete, mohl byste mi je nechat v recepci na policii? Jen je dejte do obálky a napište na ni moje jméno.“

Irena mu podala svou vizitku. Erik Bolin po ní sáhl a zasunul ji do kapsičky džínsů.

„Zase jeden den šel k čertu, to jsi ho nemohla najít dřív?“ soptil Jonny.

Myslel to snad vážně? Irena na něho ostře pohlédla a musela konstatovat, že zřejmě asi ano.

Bylo už hodně pozdě, cukr v krvi jí poklesl a cítila se hodně unavená. Vzkypěl v ní vztek a ostře odpověděla: „Buď moc rád, že jsem ho vůbec našla. Jinak bys po městě chodil i zítra.“

„Pokud jde o zítřek, jak si ho naplánujeme?“ ozvala se Birgitta, aby přerušila napětí v místnosti. To bylo až zvláštní, protože normálně právě ji Jonny a jeho pitomé komentáře štvaly nejvíc. Zřejmě se od chvíle, co se z ní stala paní Rauhalová, všechno změnilo. I když ona si vlastně své příjmení nechala a stále se jmenuje Mobergová. Ani těhotenství na ní dosud nebylo vidět, přesto si už koupila o něco málo širší džínsy, než nosívala dřív.

„Dostaneš další fotky toho chlapíka? Jak to ten fotograf říkal? Bašta?“ zapojil se komisař Andersson.

„Ano, prý Bašta. Bolin slíbil, že mi je ráno nechá v recepci.“

„Takže ho začneme pořádně hledat. To je ale divné jméno!“ brblal komisař.

„Podařilo se už někomu vlámat do Marcusova počítače?“ zeptala se Birgitta.

„Ne. Zatím jsme nesehnali žádného dost velkého odborníka,“ opáčil Andersson.

„Já bych se o to mohla pokusit,“ nabídla se Birgitta.

Irena si vložila do paměti, že se nesmí zapomenout spojit s Pontusem Zanderem. Třeba pátrání na srazu gayů přinese nějaký výsledek.

Naposled se mu pokusila zavolat před jedenáctou, než si šla lehnout. Pontus telefon okamžitě zvedl.

„Máte nějaké informace?“ zeptala se Irena bez okolků.

„Ne. Ale panebože, jakou diskusi to vyvolalo!“ vybuchl.

„Vypravujte mi to od začátku.“

„Dobře. Dělal jsem, že mě váš výslech strašně rozrušil. Jako by ve zdravotnictví existovali sadonekrofilové, postěžoval jsem si hodně nahlas. Přesně, jak jste doufala, se kolem toho zvedla žhavá diskuse. To byste měla slyšet! Ale o nekrofilii nemluvil nikdo, ani o jiných ohavnostech. Všichni se shodli na tom, že takovou hloupost si mohla vymyslet jen policie. Chachá…“

Irena úplně přesně nechápala, co je na tom tak legračního. Zdvořile mu přitakala, protože si přála, aby pokračoval. „Většinou se rozcházíme kolem desáté. Nikdo s ničím zajímavým nepřišel, v každém případě jsem já nic neslyšel. Ale návnadu jsem položil. Pokud už na ni není příliš pozdě. Panebože, to je opravdu napínavé.“

Napínavé nebylo zrovna slovo, které by použila Irena v souvislosti s vrahem a jeho obětmi. Poděkovala Pontusovi za pomoc a znovu ho požádala, aby se ozval, kdyby přišel na něco zajímavého.

Když položila telefon, zalezla rovnou do postele. Ale myšlenka na to, že během dne něco důležitého pominula, jí nedala usnout. Až kolem půl jedné se jí to podařilo čistým vyčerpáním.

„Není tu něco pro mě?“ ptala se Irena.

Naklonila se přes pult v recepci, a tak jistě očekávala kladnou odpověď, že už natahovala ruku pro obálku.

„Podívám se… Irena Hussová… ne, nic tu není.“

Přátelská brunetka za skleněnou přepážkou se na ni omluvně usmívala. Irena se zarazila.

„Určitě? Jeden fotograf, který se jmenuje Bolin, mně tu měl ráno nechat obálku.“

„Bohužel.“

Irena byla hodně zaražená, ale musela se stáhnout s nepořízenou. Že by Bolin ty snímky nenašel? Ve své kanceláři se rozhodla, že mu zavolá a zeptá se ho, co se stalo. Měla ještě pět minut do ranní schůzky, to stihne.

Zatímco vymačkávala číslo, pohlédla na zarámovanou fotku muže v protisvětle. Znovu v ní zahlodal pocit, že by ho měla znát. Kdyby jen byl trochu víc vidět jeho obličej…, kdyby to nebylo foceno proti světlu…, povzdechla si a vzdala to. Obrázek byl opřený o zeď a budil pozornost každého, kdo do místnosti vstoupil.

Irena nechala telefon desetkrát zazvonit a pak to vzdala. Půl osmé bylo v reklamní branži asi příliš časně. Musí počkat až po schůzce.

Komisař Andersson jen krátce prošel situaci. Jasné sluneční paprsky už prozařovaly místnost. Ve vzduchu viselo očekávání konce školního roku a letních dovolených. Zdálo se, že komisař Andersson krásné počasí za oknem vůbec nevnímá a je hluboce ponořen do papírů, které před ním ležely na stole. Vzhlédl od nich a jeho pohled za brýlemi se zastavil u Ireny.

„Technici vzkazují, že zkoumání pohlednice z Kodaně nic nepřineslo. Našli jen jeden zajímavý otisk palce na známce. Může ovšem pocházet také od listonoše nebo od tebe. Zatím si ho nechají pro případ, že nějaké další otisky získáme nebo že budeme mít více písemných sdělení ke srovnávání. Kolegové v Kodani snímají otisky v Emilově autě. Ozvou se, kdyby na něco zajímavého přišli.“

„Zmínili se, jak je Tomu Tanakovi?“ zeptala se Irena.

„Ne,“ krátce odvětil komisař.

Očividně byl stále ještě hodně citlivý na téma Tanaka. Irena si umínila, že zavolá do Kodaně a sama se na něho přeptá.

„Birgitta se dnes pokusí dostat do Tosscanderova počítače. Irena bude znovu kontaktovat fotografa Bolina a pokusí se získat fotky… no, však víte…, toho chlapíka ve vodě. Jonny znovu projde videofilmy Marcuse Tosscandera…“

Přerušily ho Jonnyho mrzuté protesty.

„Co je?“ zeptal se ho nevrle.

„Ty filmy, hnusná práce! Spousta homoušů, co se po sobě válejí! Fuj!“

„Je mi jasné, že tou prací nejsi nadšený, ale prostě ji udělat musíš. Nesmíme nic propást! Jen pomysli na filmy, které se našly v Kodani!“

„No jo, ale Tosscanderovy filmy jsou všechny kupované! Není tam ani jeden vlastní výroby!“ snažil se Jonny ještě namítat, ale Andersson diskusi ukončil: „Prostě je prohlédni. Všechny.“

Jonny ještě brblal, ale teď už jen hodně tiše.

„Hannu pomůže Ireně najít toho zatraceného Baštu.

A Tommy mě informoval, že se začalo pořádně hýbat vyšetřování Jacka Rozparovače,“ pokračoval komisař.

Irena zvědavě pohlédla na Tommyho a ten jí odpověděl palcem zvednutým nahoru. Bylo by skvělé, kdyby se mu podařilo chytit toho šílence. Poslední víkendy panoval klid. Možná jsou mladé ženy v centru města opatrnější než dříve, nebo mu v útocích zabránilo něco jiného.

„Fredrik spolupracuje s vyšetřovateli hospodářské kriminálky. Zřejmě je dost velká naděje, že by šlo Roberta Larssona zadržet pro daňové podvody. Protože nemáme svědky, nemůžeme mu nikdy prokázat Labanovu vraždu,“ uzavřel Andersson.

Ve své kanceláři se Irena hned znovu pokusila dovolat Eriku Bolinovi, ale musela zklamaně konstatovat, že telefon nebere. Najednou ji napadlo, že přece má rodinu a možná si občas doma trochu přispí, takže ještě neodešel do ateliéru. Po chviličce hledání ve Zlatých stránkách našla fotografa Erika Bolina a zubní techničku Sáru Bolinovou na adrese jen kousek od jejího vlastního domova.

Už po prvním signálu někdo telefon zvedl.

„Sára Bolinová,“ ozval se napjatý ženský hlas s nepatrným göteborským akcentem.

„Dobré ráno. Jmenuji se Irena Hussová. Potřebovala bych hovořit s Erikem Bolinem.“

„Kdo jste?“

Irenu otázka překvapila, ale odpověděla: „Jsem kriminální inspektorka a mluvila jsem s Erikem Bolinem o jednom svém vyšetřování a…“

„Panebože, řekněte mi to rovnou! Našli jste ho?“

Irenu otázka na výsost překvapila a nepřišla na nic chytřejšího než se zeptat: „Koho?“

„Přece Erika! Volala jsem na policii hned ráno!“

„Počkejte okamžik. Vy mi říkáte, že Erik Bolin zmizel?“

Chvilku bylo ticho, než se ozval chvějící se hlas Sáry Bolinové: „Ano, vy o tom nevíte?“

„Ne. Já ho hledám kvůli jednomu případu… kvůli osobě, s níž se zná.“

Teď zazněl Sářin hlas hodně odměřeně: „Rozumím. Kvůli Marcusovi.“

„To souhlasí. Vy jste ho znala?“

„Ne. Nikdy jsem se s ním nesetkala. Byl to Erikův…“ Znovu se rozhostilo ticho. Irenin mozek pracoval na plné obrátky.

„Rozumím vám správně? Vy jste oznámila, že Erika postrádáte?“ zeptala se opatrně.

„Ano. Když jsem se v noci probudila, byla jeho postel prázdná. Vůbec se nevrátil domů.“

„A stává se to, že je přes noc mimo domov?“

„Ano. Ale vždycky mi zavolá. A také mi oznámí, i když se má večer domů vrátit později. Často se v práci zdrží.“

„A vy jste hned večer nereagovala?“

„Ne. Volal odpoledne, že se opozdí. Takže jsem nebyla příliš neklidná, ani když v devět nebyl doma. Spíše jsem byla trochu otrávená a volala jsem mu do ateliéru, ale telefon mi nezvedl. Když jsem se nedovolala, tak jsem si šla lehnout. Byla jsem hodně unavená a asi jsem usnula, sotva jsem položila hlavu na polštář.“

Irena pocítila silný neklid. Chviličku uvažovala a potom se zeptala: „Máte klíč k jeho ateliéru?“

„Ne. Ten má jen Erik.“

Irena spolkla otázku, proč není doma jeden klíč navíc, protože si uvědomila, že na to by se měla raději zeptat Erika.

V okamžiku se rozhodla: „Zajedu tam a podívám se, jestli bych se mohla dostat dovnitř.“

„Díky.“

Cestou z místnosti málem vrazila do Hannua. „Pojeď se mnou. Zdá se, že Erik Bolin zmizel,“ řekla rychle.

Hannu se na nic neptal a zaběhl si pro bundu.

Během jízdy autem ho Irena informovala o všem, co se týkalo Bolinova zmizení. Mnoho toho nebylo.

„Prostě se večer nevrátil domů,“ zakončila.

„Podle manželky se dost často opozdí, ale vždycky zavolá,“ konstatoval Hannu.

„Přesně tak.“

Hannu chvíli seděl mlčky a potom podotkl: „Takže má čas na své přátele.“

„Míníš tím večer? Než odjede za rodinou?“

„Ano.“

Měl jistě pravdu. Už včera Irena cítila, že by měla hlouběji probrat jeho vztah s Marcusem a Baštou, ale odsunula to jako něco, co tolik nespěchá. Teď toho litovala.

„Mohlo jít o drama trojúhelníku,“ zauvažovala.

Zcela nezvykle ji Hannu hned nepochopil a zeptal se: „Jak to myslíš?“

„Kdyby Marcus miloval Baštu a Erik Marcuse a Bašta zase toužil po Erikovi…“

Rychle se přerušila a snažila se vše znovu promyslet. Mohlo to tak být. Rozhodným tónem pokračovala: „… tak by třeba Bašta mohl zavraždit Marcuse, aby získal Erika.“

Hannu chvíli uvažoval a potom namítl: „Sotva. Připomeň si Carmen Ostergaardovou. A Isabell s Erikem. To nesouhlasí.“

Při bližším zvážení mu Irena musela dát za pravdu. Ale přesto ji ta myšlenka nechtěla úplně pustit. Co jestli Erik s Marcusem svůj vztah udržovali řadu let?

Marcusovy fotografie vytvořily milující oči. Ale dopustil by takový člověk, aby se Marcus za starým majákem miloval s jiným mužem? Nikdy. I když podle Anderse Gunnarssona mohli mít homosexuálové trochu svobodnější postoj k nevěře než jiní lidé. Stejně je to nemohlo definitivně osvobodit od žárlivosti.

Něco v Bolinově verzi nesouhlasilo. Vlastně to tušila už včera, ale jistotu získala až dnes. Její úzkost narůstala a přiměla ji zvýšit rychlost navzdory husté dopravě.

„Padesát,“ připomněl jí Hannu.

Pohledem na tachometr zjistila, že právě jede šedesát pět kilometrů v hodině, a trochu se zastyděla, když rychle stahovala nohu z plynu.

Dveře ateliéru vypadaly stejně jako včera. Irena dlouho bušila, ale na druhé straně bylo ticho. Hannu zvedl kovová dvířka na vhazování pošty a snažil se nahlédnout dovnitř. Dost dlouhou chvíli stál beze slova sehnutý ke dveřím, a když se znovu obrátil k Ireně, vypadal velice vážně: „Musíme okamžitě zavolat zámečníka,“ řekl.

Bez jediné otázky Irena vytáhla mobil a namačkala číslo. Měl se objevit do půl hodiny. Teprve potom se sama sehnula ke dveřím, aby se podívala, co viděl Hannu.

Hned přede dveřmi na zemi ležela pošta a noviny. Na okraji svého zorného pole zahlédla střepy skla a kusy postříbřeného dřevěného rámu. Na světle růžovém koberci byly velké rezavé fleky.

„Tady muselo dojít k zápasu. Vypadá to jako zaschlé skvrny od krve. A když jsem odtud včera kolem půl páté odcházela, rozhodně žádné střepy na zemi neležely,“ ozvala se. Hannu přikývl a nasadil neutrální výraz. Irena se už naučila, že je to vždycky neklamnou známkou jeho obav.

Během čekání na zámečníka prošli dům. Bylo tu pět pater a v každém dva byty. Rozhodli se, že nájemníky zatím vyslýchat nebudou, dokud není přesně jasné, co se vlastně stalo.

Zámečník se objevil nečekaně brzy a několika rychlými pohyby otevřel dveře. Stejně rychle zase zmizel.

V hale svítilo světlo. Hannu a Irena se zastavili ve dveřích, aby mohli rychle přehlédnout situaci. Na zemi ležel jeden z Bolinových výstavních obrazů ve střepech rámu. Sklo bylo roztříštěné, rám rozlámaný na malé kousky a sama fotografie roztrhaná na kusy. Pruhy ale byly dostatečně velké na to, aby Irena rozeznala, že jde o hlavičku malého dítěte u prsu matky. Byla to Bolinova rodina.

Od dveří vlevo, které při včerejší Irenině návštěvě byly zavřené, se po zemi táhly až ke vstupu krvavé skvrny.

Hannu to uviděl první. Irena si všimla, že sebou škubl, a když na něho tázavě pohlédla, všimla si, že upírá zrak na něco nad jejím pravým ramenem. Otočila hlavu a vykřikla. Na okamžik se pod ní zahoupala podlaha.

Na polici nad věšákem stála odříznutá hlava Erika Bolina a hleděla na ně přivřenýma očima.

„Nehýbej se,“ pokynul jí Hannu.

Vytáhl z kapsy svůj mobil a rychle volal pro posilu.

„Takže sotva se Irena vrátí domů, začnou kolem nás i v Göteborgu všichni umírat jako mouchy,“ zašpičkoval Jonny.

Hlasitě se zasmál, aby bylo poznat, že svá slova mínil jako žert, ale nikomu dalšímu to směšné nepřipadalo. Andersson na něho přísně pohlédl, což efektivně umlčelo další podobné komentáře. Obrátil se k Ireně a vyzval ji: „Rekapituluj nám včerejšek a dnešek.“

Irena popsala svou včerejší návštěvu v ateliéru Erika Bolina a pak přešla k popsání fotografie nazvané ‚Mužná síla‘, protože ji ani Fredrik Stridh, ani Birgitta Mobergová neviděli. Potom vypravovala o ranním rozhovoru se Sárou Bolinovou. Zmínila se i o své a Hannuově návštěvě v Björnekulle, kam manželku zajeli informovat o Erikově vraždě.

„Zhroutila se. Je u ní teď kněz a příbuzní. S jejím výslechem musíme několik dní počkat.“

Irena zmlkla a snažila se nabrat sílu na to, co přijde teď. Stále před sebou viděla scénu, která se jim naskytla, když vstoupili do ateliéru.

Opatrně šli k zavřeným dveřím. Hannu je otevřel kapesníkem. Ocitli se ve veliké koupelně. Ve vaně leželo bezhlavé nahé tělo Erika Bolina. Ze svého místa u dveří Irena viděla, že je ve stejném stavu jako Emilovo tělo, až na to, že Erikovi chyběla i hlava. Hannu postoupil o několik kroků do koupelny a dával si pozor, kam šlape. Na zemi byla spousta krve.

„Rozpáraný, vyjmuté vnitřnosti, znetvořená spodní část břicha, penis a prsní svalstvo odříznuté,“ konstatoval.

„Můžeš zjistit, jestli mu odřízl i hýždě?“ zeptala se Irena.

„Není to vidět. Je tu hrozně krve a…“

Přerušil se a jen potřásl hlavou. Pomalu ustupoval ke dveřím.

„Nemůžeme nic dělat, dokud nepřijedou technici,“ uzavřel.

Irena byla vděčná, že se sama nemusí dívat na zmrzačené tělo. Připadalo jí jako obžaloba jí samotné. Měla vytušit, že je Erik v nebezpečí. To přece on vyfotografoval Baštu a ten snímek málem připravil o život už i Toma Tanaku. A právě fotografie ‚Mužné síly‘ byla pojítkem mezi Erikem a Tomem.

V ateliéru se od včerejška nic nezměnilo, kromě toho, že místo, kde visela zvětšená fotografie, teď bylo prázdné. Ve chvilce přijela policejní posila a hned za ní i technici.

Hannu dlouze hleděl na studie Marcusova těla. Nakonec se obrátil k Ireně a konstatoval: „Měla jsi pravdu. Bolin Marcuse miloval.“

U dveří do bytu se najednou ozval nějaký hluk. Oba se obrátili a spatřili patoložku Yvonně Stridnerovou, která majestátně vstoupila do haly. Bylo dost neobvyklé, že sama přijela na místo vraždy.

„Kde je tělo?“ hlasitě se zeptala, aniž by oslovila někoho přímo. Očekávala, že jí odpoví někdo z přítomných služebních duchů.

Policejní technik Svante Malm němě ukázal na dveře od koupelny a dál zajišťoval stopy pod věšákem. Stridnerová tak spěchala, že si ani nepovšimla hlavy na polici na klobouky, ale nikdo se neozval, aby ji na to upozornil.

Po několika vteřinách vykoukla z koupelny a ostře se zeptala: „Hlavu jste někde našli?“

Svante Malm nevzhlédl od své práce, ale ukázal nahoru na běžnou a užitečnou polici, teď tak nevkusně vyzdobenou. Dokonce ani Stridnerová nebyla schopná slova.

„Patoložka si myslí, že byl Bolin také uškrcen, ale jistá si tím zatím není. Potvrdí nám to, až podrobně vyšetří tělo,“ zakončila Irena.

Během jejího referování ji nikdo nepřerušil, ale teď si komisař hluboce povzdechl: „Uříznout mu hlavu! Opravdu odporné!“

„Je to něco nového,“ ozval se Hannu.

„Odřezávat hlavu a údy byla přece Emilova práce. To jsme viděli na videu. A při vraždě Isabell a Emila se něčím takovým vrah vůbec nenamáhal,“ přitakala Irena.

„Proč najednou ta změna?“ uvažoval komisař.

Ireně se vybavilo to, co jí Yvonně Stridnerová tehdy říkala, když za ní byla na soudní patologii. Trochu nejistě se to teď pokoušela objasnit.

„Změnilo se jeho vlastní já. Vidí v nitru to, co potom potřebuje zažít. Podle Stridnerové je potřeba tak strašně silná, až ho dovedla k těm příšerným vraždám.“

Andersson přikývl a snažil se vypadat, jako že i jemu je to jasné.

Ozval se Jonny: „Mimochodem, pokud jde o ty filmy, tak jeden se od ostatních dost odlišuje. Vypadá spíš, jako by patřil Emilovi. Samá krev a řezničina. Ale je to zvláštní, oběti tam jsou ženy, ne gayové. V každém případě je to ale dost strašné.“

„Jak se film jmenuje?“ zeptal se Hannu.

„Už si nepamatuj u.“

„Jdi se hned podívat,“ přikázal mu Andersson. Jonny se neochotně zvedl a odkráčel do své kanceláře. Za chvíli se vrátil s filmem v pouzdru. Hannu se pro něj natáhl.

„Nic na něm není napsáno,“ konstatoval.

„Je to kopie. Název je uveden na začátku filmu,“ vysvětlil mu Jonny.

Hannu se zvedl a s filmem zmizel v místnosti s promítacím vybavením. Mezitím jim Birgitta triumfálně sdělila, že objevila Marcusovo heslo.

„Založil si ho do Netscape Bookmarks. Hádejte, co to je?“

Odmlčela se a rozhlédla se po zvědavých obličejích, které se na ni upíraly Pomalu obrátila blok, který dosud držela na klíně. Černou tuží tam stálo: „69 Hotnights.“

„Hotnights? Žhavé noci? To je ale pitomé,“ vyhrkla Irena.

„Dostala jsem z počítače jeho zákaznický i osobní adresář a všechno možné. Zapsala jsem všechno důležité,“ pokračovala Birgitta.

„Bylo tam nějaké jméno, které už známe?“ napadlo Irenu.

„Ještě nevím, zatím jsem na to neměla moc času.“ Hannu se vrátil s filmem v ruce. Vložil ho zpět do obalu.

„Je to The New York Ripper,“ řekl.

Všichni na něho zvědavě pohlédli, takže pochopil, že to musí blíže vysvětlit. „Jde o zakázaný film. Je na něm záznam skutečné vraždy.“

„Opravdu?“

„Ale nejsou to jen triky? Nikdy se přece nepodařilo dokázat, že šlo opravdu o vraždu,“ namítla Birgitta.

„Já sám vím o třech takových filmech, jeden z nich je právě The New York Ripper,“ trval na svém Hannu.

Irena se obrátila na Jonnyho: „A mezi všemi těmi filmy byl jen jeden takový?“ zeptala se.

Jonny kysele přikývl.

„V těch ostatních je sadistický sex?“

„Ano. Chorobné výmysly, bičování koženými řemínky, několik chlapů současně s jedním a tak podobně. Odporné!“

„To není tak velký rozdíl od heterosexuální pornografie,“ poznamenala suše Irena.

„Což ty jistě sama dobře znáš,“ podotkl hádavě Jonny.

„Ano. Jak známo, tak jsem obcházela uličky lásky ve Vesterbro v Kodani. Nemusela jsem ani vidět žádné filmy. Stačí se podívat do výloh,“ studeně mu odpověděla.

Jonny se ušklíbl, ale neměl už co říct.

„Zanesu to technikům,“ ozval se Hannu, opatrně sevřel obal videofilmu a znovu zmizel.

„Neměla bych zavolat do Kodaně a zeptat se, jestli mezi Emilovými filmy nenašli stejný i oni?“ napadlo Irenu.

Komisař přikývl. „Zavolej tam. A také je informuj o naší poslední vraždě.“

Obrátil se k Fredrikovi: „Ty si vezmi posilu a jděte od dveří ke dveřím. Ten darebák měl zatím zatracené štěstí, ale někdy to také skončí. A tahle stopa je úplně čerstvá, mohla by nám pomoct.“

„Stopu po sobě opravdu nechal. Musel být úplně bez sebe, když trhal fotku Bolinovy rodiny. A proč? Protože hledal jiný snímek. Ten, co stojí tady,“ Irena ukázala na ‚Mužnou sílu‘, zarámovanou fotografii, opřenou o zeď hned vedle dveří.

„Ty si myslíš, že je pro něj natolik důležitá, aby kvůli ní vraždil?“ namítl skepticky Andersson.

„Ano. Vzpomeňte si, co se stalo Tomu Tanakovi. Pravděpodobně existují jen dvě zvětšeniny. Jednu měl Marcus. A ten ji spolu s vlastní fotografií deponoval u Tanaky, než odjížděl na plánovanou dovolenou. Z nějakého důvodu nechal druhou fotku, kde se opírá o polštáře, viset v Emilově bytě. Buď ji Emilovi dal, nebo mu ji Emil vzal po jeho vraždě. Ale Bašta se dověděl nejspíš od Emila, kde je ‚Mužná síla‘. A věděl, že Erik Bolin má druhou zvětšeninu a navíc ještě i další menší fotky a negativy. Ale s ním tolik nespěchal. Myslel si, že nedokážeme přijít na to, kdo fotky vytvořil.“

„Podle předběžného vyjádření Stridnerové byl Bolin mrtev více než dvanáct hodin. To znamená, že vrah musel přijít dost brzy večer. Třeba ho někdo zahlédl ve vchodu,“ napadlo Birgittu.

Irena si moc velkou naději nedělala. Kastellgatan je hodně klidná ulice, tichá a téměř bez obchodů. Ovšem, pokusit se musí.

Přestože už bylo po šesté, telefon vzal Peter Moller. V jeho hlase Irena nepostřehla žádnou odměřenost, naopak to vypadalo, že má z jejího zavolání radost.

Nejdříve se Irena zeptala, jestli se v Emilových věcech nenašel videofilm The New York Ripper. Peter slíbil, že to zjistí. Když mu pak řekla o nejnovější události tohoto dne, velice zvážněl.

„Máte ho v patách,“ poznamenal.

Něco takového si Irena rozhodně nepřála slyšet. Krátké vlasy se jí v týle zježily a zamrazilo ji, přestože v místnosti panovalo letní teplo. Peter rozhodně nebyl první, kdo něco takového vyslovil. I ji samotnou to během posledních dnů několikrát napadlo. Vrah se pohyboval v její blízkosti.

„Jak je Tomovi?“ zeptala se, aby změnila téma hovoru.

„Je při vědomí, ale byl těžce zraněný. Lékař řekl, že má po těle nejméně sto stehů. Váš přítel Tom je krásně vyšívaný.“

Irena cítila, že se jí srdce svírá soucitem. Chudák Tom, který o sebe tak dbal. Vzpomněla si na stříbrné nitky, které měl vpletené ve vlasech, a na modře nalakované nehty.

„Prosím, můžete ho ode mne pozdravovat? A vlastně, nemohl byste mu za mě koupit kytku? Pošlu peníze.“

„Kytky! Rád bych pochopil, co vlastně mezi vámi dvěma…, no dobře. Zařídím to.“

Chviličku bylo ticho, a právě když Irena chtěla rozhovor ukončit, Peter pokračoval.

„Jens mi řekl, že jste se vyptávala na mou cestu do Jižní Afriky. A prý jsem se hrozně zarazil, když jste se mě na ni ptala…“

„Ano. To bylo kvůli tomu, že Marcus mluvil o policistovi ve Vesterbro, který ho vylákal do Göteborgu pod záminkou dovolené… a vy jste byl tak opálený…,“ klopotně vysvětlovala.

Blahořečila si, že göteborská policie nemá přístroje s obrázkem mluvícího. Teď právě jí tváře jen hořely. Peterova odpověď ji utvrdila v přesvědčení, že takové přístroje by se nikdy neměly stát standardem.

„Cesta do Jižní Afriky znamenala neúspěšný pokus jak slátat mé manželství. Od začátku až do konce to byla hotová katastrofa.“ Na chvilku se odmlčel a dodal: „Škoda, že jste se o té cestě zmínila. Rozrušilo mě to. Dělal jsem si naději na příjemný večer… a noc nás dvou.“

Irena úplně oněměla. Současně si uvědomovala horkost, která jí stoupala po stehnech nahoru. Peter je hrozně hezký. Má modré oči a ohebné štíhlé tělo. Příjemně voní a je sexy. Uslyšela svůj zrychlený dech. Panebože! Tady si dva policisté málem vrkají o sexu při rozhovoru o bestiálním vrahovi!

Zasmála se a napůl žertem podotkla: „Nemám do Kodaně zajet navštívit svého přítele Torna?“

„To by bylo skvělé. Budu o vás pečovat.“

Domluvili se ještě, že si znovu brzy zavolají, a zavěsili.

Irena se ještě chvíli zdržela ve své kanceláři, aby se trochu uklidnila.

„První díl adresáře je věnován zákazníkům a potom následují adresy a telefony různých mužů. Mezi nimi je Anders Gunnarsson a Hans Pahliss. Mají tam společnou adresu. Je tam také Erik Bolin a spousta dalších, které neznám, protože jsem se tohoto vyšetřování neúčastnila od samého začátku,“ řekla Birgitta.

Posunula hromádku papírů po stole k Ireně.

„Díky. Vezmu si je domů a večer je projdu. Krister bude v práci a děvčata také nebudou doma. To bude perfektní, budu mít čas.“

Ale současně ji napadlo, že její koncentraci možná budou rušit představy toho, co se tehdy v noci mohlo stát v Kodani.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Na pootevřené dveře zaklepal Svante Malm. Irena vzhlédla od hromady výpisů z Marcusova počítače. Opatrně odložila šálek s kávou, aby si neudělala skvrny na papírech. Byl to dnes ráno čtvrtý šálek a cítila, že se už opravdu začíná probouzet. „Ahoj,“ pozdravila.

„Ahoj, rád bych tě trochu informoval. Ráno jsem nestihl pracovní schůzku. Můžeš to pak příležitostně všechno říct ostatním.“

Složil se na Irenině židli pro návštěvy. Kávu s díky odmítl. Irena si vytáhla blok a připravila se na poznámky.

„S našimi kodaňskými kolegy si v posledních týdnech velice intenzivně vyměňujeme informace. Disponují lepšími možnostmi než my a mají rychlejší výsledky. Vrah už nám zanechal tolik stop, že budeme moct udělat profil DNA. A máme dokonce i otisk prstu.“

„No to je fantastické! Ale o jaké stopy jde? A jak to, že máte otisk prstu? Měl přece vždycky rukavice.“

„Většinou. Ale dopustil se i chybičky.“

Svante zvedl pravou paži a počítal na prstech vrahova nedopatření: „Skvrnka po spermatu, která byla pod postelí toho zavražděného. Slina na známce pohlednice, co ti poslal. A tady je opravdová rána do černého: na známce je zřetelný otisk palce. Známka se nejčastěji přitiskne palcem. A z nějakého důvodu si tehdy rukavice nevzal. Samozřejmě, je tu riziko, že otisk mohl nechat listonoš, ale právě jsme získali další trumf.“

Na okamžik se odmlčel a Irena si uvědomila, že sedí na krajíčku své židle a naklání se přes psací stůl, jako by byla nedoslýchavá.

„Ta videokazeta, kterou Hannu včera přinesl. Přirozeně jsme museli odfiltrovat Hannuovy a Jonnyho otisky. Ale na pouzdře jsme našli otisk Marcuse a Emila. Na samotném filmu jsou jen dva otisky: Emilův a jeden neznámý A ten se shoduje s otiskem na známce!“

Irena chvíli zírala na Svanteho a pak vybuchla: „Panebože! Byl tak mazaný a měl neuvěřitelné štěstí, ale nenapadlo ho, jak nebezpečné pro něho mohou být ty dva otisky dohromady!“

„Je přespříliš sebejistý a arogantní. Tohle ale zanedbal. Jestli ho najdete, určitě ho dokážeme usvědčit. I kdyby zapíral,“ řekl spokojeně Svante.

„Ohledně Erika Bolina ještě nic nemáte?“

„Ne. Dnes dostaneme první část pitevní zprávy. Volala nám asistentka doktorky Stridnerové. Mladá žena, jak jen se to jmenuje? Britt! Britt Nilssonová nám zavolala s tím, že pod Bolinovými nehty našli kousek kůže. A zřejmě má na těle i stopy pořádné rvačky.“

Ireně se něco mihlo hlavou, ale když ji hned nenapadlo, čeho se to týká, odsunula to jako nepodstatné. Místo toho se zeptala: „Takže Erik Bolin mohl svého vraha zranit?“

„Dost tomu nasvědčuje. Ale předběžné vyjádření budeme mít až během dne.“

„Dobře.“

„Krev na policejní uniformě v Kodani je Marcusova, ale ta na obušku je o hodně starší a je prostitutky, která byla zavražděná před dvěma lety.“

„Carmen Ostergaardová! Copak ještě po dvou letech se dá rozpoznat její krev na obušku?“

„Zřejmě ano. Nepatrné části pronikly do pórů koženého povrchu. Většina krve byla otřená nebo opláchnutá, ale zbylo jí tam dostatečně, aby se mohla otestovat.“

„A k druhé uniformě žádný obušek nebyl?“

„Ne.“

„Ani stopy krve?“

„Ne.“

„A ví se, jestli se krvavé skvrny našly na té pravé uniformě nebo na napodobenině, kterou Emil koupil v obchodě pro gaye?“

„Na té koupené.“

Emil se zřejmě neodvážil ke svým krvavým hrám použít matčinu uniformu. Možná že se bál, aby ji nechtěla vrátit. Irenu něco napadlo: „A na uniformě není krev Carmen Ostergaardově?“

„Ne. A nikdy nebyla praná.“

Irena se hluboce zamyslela.

„Na filmu byl Emil oblečený v uniformě, když Carmen rozřezával. Takže při té příležitosti měl na sobě jinou uniformu.“

„To je možné.“

Svante se zvedl a zamířil ke dveřím. Z chodby Irena uslyšela jeho poslední slova: „Tak ahoj. Ozvu se, až budu vědět víc o Bolinovi.“

Irena dlouho přemítala o záhadě chybějících stop Carmeniny krve na uniformě. Určitě měl tehdy na sobě jinou uniformu. Ale kde je? Třeba ji potom spálil, protože byla příliš zakrvácená. A před akcí s Marcusem si koupil novou.

Ireně přeběhl mráz po zádech. To by znamenalo, že Marcusovu vraždu chystali dlouho předem a že plánovali i zavraždění Carmen. Byla snad podivná přepadení dvou prostitutek v Kodani krátce před Carmen prvními neobratnými pokusy o nalezení obětí pro zmasakrování? Třetí pokus se v tom případě podařil.

Popis „policisty“ se hodil přesně na Emila a „lékař“ souhlasil s Baštou. A co jí to zaznělo v hlavě, když se Svante zmínil o Stridnerové? Nějaká její poznámka? Nebo něco, o čem mluvila její asistentka? S Britt Nilssonovou se Irena dosud setkala jen několikrát a to bylo už před nějakou dobou. Ne, tohle nemá žádný smysl. Dráždilo ji to, ale její úvahy nikam nevedly. I když neodbytná myšlenka zůstávala.

Procházela každičké jméno z Marcusova počítačového adresáře. Musí se zkontrolovat i ti, kteří tam vystupovali pouze jako zákazníci. Bude to hrozná práce, ale Irena cítila, že někde mezi těmi jmény se skrývá i Bašta. Třeba je spojovacím článkem mezi obětí a vrahem, ale v Ireně stále silněji narůstala jistota. Bašta je hledaný vrah!

„Myslím, že ho mám!“

Do jejich společné místnosti doslova vletěl jindy tak klidný Tommy a vypadal neobyčejně rozrušeně.

„Jdu zrovna od žalobce. Jdeme ho sebrat. Je teď právě v práci.“

„Koho?“ zeptala se zmateně Irena.

Tommy zmlkl a chvíli na ni jen zíral, jako kdyby měla totálně krátké vedení. Potom vybuchl: „Jacka Rozparovače přece!“

„The New York Ripper, Rozparovač z New Yorku a zdejší Jack Rozparovač… je už toho moc,“ pokusila se Irena žertem přejít svůj výpadek.

Tommy na ni ostře pohlédl a pak pokračoval: „Prošel jsem seznamy všech zaměstnanců restaurací ve Vasově ulici a nejbližším okolí. Zkontroloval jsem všechny muže mezi dvaceti a čtyřiceti lety. Děsná práce! Přinesla ale výsledek. Včera jsem našel Rickarda ‚Zorro‘ Karlssona. Třicet dva let, pracuje jako umývač nádobí v pizzerii v Molingské.“

Z Ireniných úst vyšlo tiché hvízdnutí. Umývá nádobí v pizzerii, vzdálené jen co by kamenem dohodil od restaurace, v níž je její manžel šéfkuchařem.

„Přezdívku Zorro mu dali spoluvězni. Seděl pro znásilnění servírky ze stejné restaurace, kde pracoval i on. Po činu dívce nožem na maso vyřízl na stehnech dvě hluboká písmena ‚z‘. Potom už nedokázal vysvětlit, proč to udělal. Jeho čin byl posouzen jako hrubé násilí a dostal sedm let.“

„Troufám si tvrdit, že od té doby neuplynulo déle než čtyři,“ ozvala se Irena ironicky.

„Máš skoro pravdu. Odseděl si čtyři a půl. Spáchal to na severu v Gävle a po odpykání větší poloviny trestu se přestěhoval sem do Göteborgu. Jeho bratr pracuje jako kuchař v jedné restauraci ve městě a Rickard dostal práci jako umývač nádobí v pizzerii.“

„Kdy tam nastoupil?“

„V únoru.“

„A v březnu s tím začal,“ konstatovala Irena.

„Ano. A teď právě jsem zkontroloval časové údaje všech přepadení v souvislosti s jeho zaměstnáním. Pokaždé k němu došlo, když pracoval dlouho do noci.“

„A žalobce to uznal jako důvod k uvalení vazby?“

„Ano. Jde se mnou Fredrik. Tak zatím!“

Jeho poslední slova se už ztrácela na chodbě. Zvláštní, jak od ní dnes všichni spěchali.

Trpělivě se vrátila ke jménům. Její intuice jí napovídala, že jméno vraha tam někde je.

Dvě jména, která s Marcusem souvisela, v seznamu nebyla: Pontus Zander a Tom Tanaka. Irena je znala, a proto je tam postrádala. Muselo to znamenat, že může existovat více jmen, která na seznamu nejsou. Možná není až tak zvláštní, že tam chybí Pontusovo jméno. Podle něho si s Marcusem nikdy nebyli příliš blízcí. Ale Tom a Marcus určitě ano.

Irena si nevědomky těžce povzdechla. Je to těžkopádné a beznadějné, ale musí se pustit do telefonování. Právě když chtěla sáhnout po telefonu, ozval se signál. Irena rychle zvedla sluchátko a představila se.

Nejprve bylo na druhé straně ticho, i když Irena slyšela rychlý a nervózní dech.

„Tady je Angelika Hendersenová,“ ozval se slabý ženský hlas.

Jméno nic Ireně neřeklo. Vyčkávavě se přátelským hlasem ozvala: „Mohu vám s něčím pomoct?“

„Marcus… znala jsem se s Marcusem Tosscanderem. Už jste našli jeho vraha?“

„Ne, ještě ne.“

„Je to tak příšerné… nemohu to pochopit… Marcus!“

K Ireninu zděšení se žena na druhé straně hlasitě rozplakala. Nemělo smysl ji utěšovat. Irena zůstala trpělivě sedět se sluchátkem u ucha a čekala, až se plačící žena trochu uklidní. Trvalo to dost dlouho, ale pak se přece jen dočkala. Žena ještě vzlykla a omluvila se.

„Promiňte, byl to pro mě hrozný šok.“

Znovu se odmlčela a Irena zaslechla, že se vysmrkala. Trochu pevnějším hlasem pak znovu začala: „Bydlím v Los Angeles. Včera jsem přijela domů navštívit rodiče. Řekli mi, co se stalo Marcusovi. Je to… odporné. Rodiče mi to oznámili až doma, protože věděli, že mě to moc zarmoutí.“

„Jak dobře jste se s Marcusem znala?“

„Vyrůstali jsme společně.“

„V Hoväs?“

„Ano. Tehdy jsem se jmenovala Sandbergová.“

Teď to Ireně došlo. To je přítelkyně, o níž mluvil Marcusův otec, když se snažil dokázat, že jeho syn byl heterosexuální. Irena ji původně chtěla najít, ale protože kolem Marcuse žádné jiné ženy nefigurovaly, pouze muži, už to nedotáhla.

„Byla jsem dnes navštívil Emanuela Tosscandera, ale odmítl se mnou o té vraždě vůbec mluvit. Řekl mi, abych kontaktovala inspektorku Irenu Hussovou na policii, jestli chci vědět něco bližšího. Prosím vás, povězte mi, co se stalo,“ požádala Angelika Hendersenová.

„Ano. Pokud budete souhlasit s tím, abych i já vám položila několik otázek.“

„Ale jistě.“

„I když by mohly být trochu choulostivé?“

„Ano. Slibuji, že vám na všechno odpovím,“ řekla Angelika pevným hlasem po kratinké pauze.

Irena jí začala popisovat vyšetřování od samého počátku, aniž by zašla do detailů. Zmínila se o spojení této vraždy se smrtí Carmen Ostergaardové, Isabell Lindové, Emila Bentsena a Erika Bolina.

Angelika ji ani jednou nepřerušila. Pak chvíli mlčela. Ale to, co řekla potom, Ireně vyrazilo dech.

„Mě to, co se Marcusovi stalo, tak úplně nepřekvapuje. A spojení s násilím a dalšími oběťmi také ne.“

Její hlas zněl napjatě. Irena se vzpamatovala z prvního překvapení a vzmohla se na otázku: „A proč vás to nepřekvapuje?“

„Vždycky hledal napětí a nebezpečí. V souvislosti se sexem, jestli mi rozumíte.“

Něco podobného už řeklo více lidí. Přesto ji Irena pobídla: „Pokuste se mi to trochu více osvětlit. Anebo mi řekněte o vašem vztahu s Marcusem od samého začátku.“

„To bude asi nejlepší. Znali jsme se celý život. Byl o rok starší než já. Naši rodiče byli sousedi a hodně se stýkali. Kamarádili jsme se, hráli jsme si a byli jsme pořád spolu. V pubertě to mezi námi začalo trochu… jiskřit, ale pak dodatečně jsem si uvědomila, že iniciativa vycházela vždycky ode mne. Neměla jsem ani nejmenší zkušenost s jinými chlapci a věřila jsem, že jsme s Marcusem do sebe zamilovaní. Já jsem ho velice milovala. Během celého dětství a dospívání jsem neměla oči pro nikoho jiného. Marcus se se mnou hrozně rád mazlil, ale nikdy nedošlo k sexu. Byla jsem naivní a romantická a věřila jsem, že k něčemu takovému dochází až o svatební noci. Že si mě šetřil právě pro tu chvíli.“

Angelika se přerušila.

„Vás nikdy nenapadlo, že by mohl být homosexuál?“ zeptala se Irena.

„Ne, nikdy. Jak už jsem řekla, byla jsem velice naivní a dětství jsem prožila jako v bavlnce. Právě proto bylo potom procitnutí hodně bolestné.“

Irena znovu zaslechla diskrétní vysmrkání.

„To léto, kdy jsem měla osmnáct, se mě Marcus zeptal, jestli bych s ním chtěla jet na Krétu. Byla jsem přešťastná. Okamžitě ve mně začala růst naděje. Řecké slunce a teplo jistě probudí Marcusovy hormony a konečně se spolu budeme milovat. Měla jsem pocit, že jsem k tomu sama už dozrála.

Přistáli jsme na letišti Chania pozdě odpoledne, a než jsme se dostali na místo, nastal už večer. Bydleli jsme v hotelu Platania. Stál na břehu moře a bylo to nesmírně romantické místo. Ten večer si stále dobře pamatuji. Seděli jsme v maličké restauraci a hleděli na slunce, které mizelo ve Středozemním moři. Jídlo bylo báječné a vypili jsme spolu láhev vína. Předtím jsme už v hotelovém pokoji pili i whisky. Nebyla jsem na alkohol zvyklá a připadala jsem si trochu opilá. Najednou se Marcus zvedl a zamumlal nějakou omluvu. Myslela jsem si, že jde na toaletu, ale nevrátil se. Přes hodinu jsem na něho čekala, ale neukázal se. Když na mě personál začal divně hledět, zaplatila jsem a vrátila se do hotelu. Během noci se nevrátil.“

Angelika se odmlčela, aby se mohla trochu nadechnout.

„Neohlásila jste v hotelu jeho zmizení? Nebo třeba na policii?“ zeptala se Irena.

„To až později. K ránu jsem se propadla do neklidného spánku a probudila se až v devět. V té chvíli se mi zřetelně vybavilo, že než se v restauraci Marcus zvedl, odcházel i jiný muž ve vojenské uniformě a já jsem měla pocit, že si nějak pokynuli. Jako by se znali. To ale nebylo možné. Marcus Krétu nikdy předtím nenavštívil. Namluvila jsem si, že je to nesmysl, ale že něco musím udělat. Asi se Marcusovi něco stalo. Vyšla jsem ven a bezradně chodila sem tam. A potom jsem uviděla džíp.“

Angelika se znovu hluboce nadechla.

„Po hlavní ulici přijížděl velkou rychlostí vojenský džíp. Musel přibrzdit kvůli autu, které před ním odbočovalo, jen několik metrů přede mnou. Za volantem seděl nějaký voják. Na zadním sedadle byl Marcus vedle muže, kterého jsem spatřila v restauraci předchozí večer. Byl stále ještě oblečen v uniformě. Vzápětí džíp prosvištěl kolem a zmizel. V tom okamžiku jsem propadla panice. Utíkala jsem na poštu, která byla o několik set metrů dál, a objednala si hovor k rodičům. Když se mi ozval otec, blábolila jsem něco o tom, že Marcuse odvlekli vojáci a určitě ho vezou do nějakého strašného řeckého vězení. Protože otec má dobré mezinárodní konexe, slíbil, že okamžitě nechá prošetřit, co se stalo. Zavolal na konzulát do Athén, odkud zase kontaktovali Krétu a všechno se dalo do pohybu. Otec mi řekl, že mi za dvě hodiny zavolá do hotelu. Podle slibu mně zatelefonoval, ale ještě nic nevěděl. Pamatuji si, že mě nabádal, abych se šla najíst a vykoupat, a že mně znovu zavolá kolem čtvrté. Samozřejmě jsem jíst nemohla ani jít k moři, ale seděla jsem jako přilepená u telefonu. Ozval se opět ve čtyři a z jeho hlasu jsem vycítila, jak je pro něho těžké mi všechno vysvětlit. Nakonec jsem pochopila, co mi chtěl říct. Marcuse našli. Byl ve společnosti vysoce postaveného důstojníka v Maleme. Nenacházeli se na vojenské základně, ale v jeho soukromém bytě, a Marcus tam byl ze své svobodné vůle. Dosud si pamatuji otcův soucitný hlas, když se mě ptal, jestli se chci vrátit domů hned, nebo jestli tam zůstanu podle původního plánu celý týden. Nebudete mi to věřit, ale já jsem se rozhodla, že zůstanu. Něco v mém nitru prostě otcovým slovům nevěřilo. Myslela jsem si, že musím být na místě, až se Marcus vrátí. Že určitě jde o strašné nedorozumění. Ani na chvíli jsem nevěřila, že by Marcus mohl být homosexuál. Ani tehdy… jsem nechtěla znát pravdu.“

Znovu se přerušila a tentokrát mlčela déle.

„Kdy jste pochopila, že je Marcus gay?“ zeptala se Irena.

„Když se o tři dny později objevil. Opálený a stejně zářivý a v pohodě jako vždycky. Málem jsem se zhroutila. Já opálená z Kréty nebyla. Nedokázala jsem sama ležet na pláži, neměla jsem na to ani pomyšlení. Zato Marcus byl po celém těle stejně snědý. Neměl na sobě ani náznak po sebemenších plavkách. Když jsem se ho zeptala, co to má za stopy kolem krku a zápěstí, jen se smál a objímal mě. Kůži tam měl podřenou a zraněnou. Dokonce i já jsem pochopila, že musel být přivázaný. Žertoval se mnou a byl v nejlepší náladě celé odpoledne. Večer se převlékl a pozval mě na večeři. Po jídle jsme šli na diskotéku. Netrvalo to ani čtvrt hodiny a byl zase pryč. Tentokrát jsem už chápala, co se děje. Opět navázal kontakt s nějakým mužem.“

„Kdy se vrátil?“

„Odpoledne následující den. Ale já jsem už toho měla dost. Na stejné chodbě s námi bydleli dva příjemní Skandinávci a já jsem se víceméně nastěhovala k nim.“

U posledních slov se zasmála, očividně vzpomínky z Kréty nebyly jen nepříjemné.

„Mluvila jste s Marcusem o tom, jak jste se o něj bála?“

„Ne. Bylo to podivné. Při zpátečním letu jsme nepromluvili ani slovo o jeho zmizení. Smáli jsme se a žertovali jako vždycky. Kdo nás viděl, musel být přesvědčen, že jsme zamilovaný pár, který se vrací ze šťastné dovolené. Ani později jsme o tom nemluvili. Náš vztah se bez jediného slova proměnil. Přestali jsme spolu laškovat a žertovat, ale ač je to možná zvláštní, zůstali jsme nejlepšími přáteli. A kamarádství nám vydrželo po všechny roky. Několikrát ročně jsem mu napsala a on mi občas zavolal. V posledním roce jsme si většinou posílali maily.“

„Neuvažovala jste o tom, proč se v uplynulých měsících neozval?“

„Ano. O Velikonocích. Každý rok mi posílal velikonoční přání nebo zavolal. Letos nic. Trochu mě to otrávilo, ale s Marcusem to už bylo takové. Někdy se neozval dlouho, ale když potom zavolal, jako bychom spolu mluvili před několika dny.“

„A kdy jste měli poslední kontakt?“

Angelika chvíli přemítala.

„Poslal mi mail v den Stanových čtyřicetin. Stan je můj manžel. Narozeniny měl třetího února. Já jsem se o tom Marcusovi zmínila, když jsme spolu naposled mluvili na Silvestra, ale překvapilo mě, že si na to vzpomněl.“

Irenu najednou něco napadlo. Pohlédla na hromadu papírů, která ležela před ní na stole, a zeptala se: „Nevíte, jestli Marcus používal počítač i v Kodani?“

„Ale jistě! On už jinak ani pracovat neuměl. Než se stěhoval do Kodaně, koupil si jeden přenosný. Nepamatuji si, jaké byl značky, ale Marcus s ním byl velmi spokojen.“

Přirozeně! Právě proto v jeho zdejším seznamu nefigurovalo Tanakovo jméno. Všichni noví známí a pracovní údaje jsou ve druhém počítači. A ten ovšem beze stopy zmizel stejně jako ostatní Marcusovy věci, které měl v Kodani.

Irena Angelice dala své přímé telefonní číslo a ta jí nadiktovala číslo telefonu rodičů. Plánovala, že ve Švédsku zůstane dva týdny. Irena jí poděkovala za vydatnou pomoc.

Když položila telefon, dlouho bez hnutí seděla a uvažovala. Nad městem se kupily temné mraky a předpovídaly pořádný odpolední déšť. Toho si ale Irena vůbec nevšímala a přemítala dál.

Marcusovy šaty, počítač, mobil, tužky a bloky, hygienické potřeby, to všechno bylo pryč. Kromě auta a tří zarámovaných fotografií z aparátu Erika Bolina.

Jedna oběť udělala fotografie jiné oběti. A jedna z fotografií visela nad postelí, patrně místa vraždy, třetí oběti. Která se ovšem sama nepochybně účastnila vraždy a rozřezání těla toho nešťastníka na fotografii. Nějakým šíleným způsobem všechno spolu souviselo.

Fotografie! Protože Bolin byl zavražděn a Tanaka těžce zraněn kvůli vrahově honbě za ‚Mužnou sílou‘, je třeba předpokládat, že právě tato fotografie je velmi důležitá. Patrně proto, že muž na snímku je sám vrah. Na jiný důvod Irena nepřišla.

A auto. Proč se nezbavil tak neobvyklého auta? A jaké auto měl Emil?

Rozhodla se, že musí hned zavolat a zeptat se na to Petera Mollera. Zrychlil se jí tep, když vymačkávala jeho číslo.

K jejímu zklamání ale telefon vzal Jens Metz. Nezněl tak otráveně, jako když spolu mluvili naposled. Irena mu předložila své otázky a on jí je hned zodpověděl.

„Prohlídka Tosscanderova auta nám nepřinesla nic nového. Zřejmě stálo celou dobu od zmizení jeho majitele v garáži.“

„A jaké auto měl Emil?“

„Značku? Range Rover.“

Range Rover? Džíp? Erik Bolin se přece zmínil o tom, že Bašta za nimi k moři přijel v džípu, když tehdy udělal snímek ‚Mužná síla‘. Bašta si tedy vypůjčil Emilovo auto.

„A kde je teď?“

„Je zaparkované na dvoře. Vzali jsme ho k nám, aby ho prohlédli technici. Pokud jde o vyšetřování přepadení vašeho přítele Tanaky, trochu jsme pokročili. Svědek viděl tmavě oblečeného vysokého muže, který skočil do bílého auta zaparkovaného těsně před zadním vchodem. Měl na hlavě nataženou kapuci. Než nastartoval, hodil na zadní sedadlo velký obraz. Podle svědka seděl v autě sám. Nemohl určit, o jakou značku auta šlo. Patrně jetta nebo něco podobného. Ale zajímavý tip jsme dostali od Emilových sousedů. Podle nich u něj občas bydlíval vysoký muž s vlasy do koňského ohonu. A podle sousedky bydlící pod Emilem byl ten muž Švéd. Slyšela je spolu mluvit. Druhý svědek s ním jen několikrát jel výtahem.“

„Dokázali ho trochu blíže popsat?“

„Nevšimli si ničeho nového. Vysoký, dobře stavěný, kolem pětadvaceti let, tmavě plavé vlasy dlouhé po ramena, vzadu svázané. Muž, který s ním jel, se domníval, že je to nějaký umělec, protože měl na rukou barvu a pod paží držel velký blok.“

Umělec? Potom by neplatily řeči o „životním lékaři“? Popis se hodil na Baštu. Ale ani při nejlepší vůli si přece nemohl Marcus plést malíře s lékařem.

Jens Metz se zajímal o novou vraždu a Irena mu řekla všechno, co věděla. Než zavěsili, navzájem se ujistili, že udělají všechno pro odhalení vraždící bestie. K dalším vraždám už nesmí dojít!

„Právě teď tu je klid, mám pocit, že je u vás v Göteborgu. Ale něco mi říká, že brzy bude zpět,“ zakončil Metz zlověstně.

Když rozhovor ukončili, seděla Irena v zamyšlení a převracela jeho poslední větu sem a tam. Proč právě Kodaň a Göteborg? Našla by se v jeho adresáři nějaká souvislost mezi oběma městy? Bylo tu ovšem riziko, že spojitost zmizela i s Marcusovým kodaňským počítačem, ale mohla alespoň všechna jména zkontrolovat a doufat v trochu štěstí.

Jako dobrá sudička se ve dveřích objevila Birgitta Mobergová.

„Ahoj, našla jsi už něco? Ne? Pomohu ti to obvolávat. Rozdělíme si jména.“ To je kamarádka!

„Řekni mi, až ty budeš chtít s něčím pomoct!“

„Ech… třeba nám za nějaký rok pohlídáš dítě.“

Když se Irena vrátila domů, dvojčata se otáčela v kuchyni. Krister dnes pracoval dlouho do noci.

Jenny přelila tence nakrájenou zeleninu vroucím zeleninovým bujónem. Irena cítila rajčata, mrkev, cibuli a ještě něco. Ve vzduchu se vznášela slabá vůně česneku a vypovídala o poslední třešince na nákypu.

Katarina okořenila několik velkých hovězích plátků pořádnou porcí černého, bílého a zeleného pepře. Maso dozlatova opečené na pánvi se ještě podusí ve šlehačce s příchutí sóji. A komu by to snad nestačilo, mohl si jídlo podle chuti připepřit. Irena to dělávala vždycky.

Jenny otevřela troubu a posunula misku s bramborovými plátky, aby se jí tam vešel i její zeleninový nákyp. Irena věděla, co se očekává od ní.

Vytáhla z chladničky všechny ingredience k přípravě salátu. Bylo otravné chystat salát, ale celá rodina se shodovala v přesvědčení, že právě to jí jde nejlíp.

„Určitě se nedostaneme do Boräs před jedenáctou. Mattias a Tobbe jezdívají dříve, aby všechno připravili, než přijedeme my,“ poznamenala Jenny.

„Ty ještě pojedeš do Boräs?“ podivila se Irena.

Jenny si hlasitě povzdechla a zamávala řasami.

„Ty jsi zapomnětlivější než babička. Když ti člověk začátkem týdne něco řekne, za několik dní už o tom nevíš.“

Irena si vzdáleně připomínala rozhovor, který s Jenny vedla před pár dny. Tehdy jí oznámila, že jejich skupina bude hrát v Boräs. Ale opravdu to bylo o víkendu?

„Budeme předskokani Wawa boys. To je ohromná skupina! Je to úžasná šance! A dostaneme také spoustu peněz.“

Její tváře nezčervenaly jen horkem z trouby. Oči se jí leskly nadšením a štěstím. Právě o tom v posledních letech snila!

Irena cítila, jak jí prostupuje něžnost smíšená se smutkem. Nad tím, že čas tak strašně utíká. Její dcerky už budou dospělé. Ale při Jennyiných dalších slovech se rychle vrátila zpět na zem a daleko od představy, že dvojčata už jsou na samé hranici dospělosti.

„Hotel je zamluvený. Bude to úžasné!“

„Hotel? Vy budete spát v hotelu?“

„No jasně! Před jednou neskončíme. A než sbalíme všechny věci, bude polovina noci pryč. Mohli jsme převzít pokoje po Wawa boys, kteří je tam měli zajištěné.“

Irena na dceru jen zírala. Je pravda, že bude mít brzy sedmnáct, ale dospělá docela určitě není. A teď má spát v Boris v hotelu s nějakými kluky, o nichž Irena vůbec nic neví. Snažila se nedávat najevo úzkost, když se zeptala: „Budeš mít vlastní pokoj?“

Jenny pokrčila rameny a s nezájmem řekla: „Nevím. Snad ano.“

Protichůdné myšlenky se honily Ireniným mozkem. Než mohla dospět k nějakému závěru, ozvala se Katarina: „Jejich skupina Pólo začíná být fantastická. To musíš, mami, chápat. Jenny je možná budoucí slavná zpěvačka!“

Jenny zrudla nadšením nad sestřinou pochvalou. Irena ji tak šťastnou už hodně dlouho neviděla. Vypadalo to, že se její sen splní. To si prostě musí připustit a dovolit dceři odjet.

Katarina nadšeně pokračovala. „My s Mickem tam také jedeme. Chceme si je poslechnout. Potom přespíme doma u Mickeho. Je to tam blíž.“

Irena by jí mohla připomenout, že vzdálenost mezi Mickeho domovem v Önneredu a jejím vlastním je vzdušnou čarou asi kilometr, a pokud člověk jede po silnici, tak jen o málo dál, ale cítila, že by to nemělo smysl. Zmocnil se jí silný pocit ztráty. A tušila, o co přichází. Dětství jejích dcer se už nikdy nevrátí.

Spíš kvůli tomu, aby něco řekla, podotkla: „Micke je už dobrý? A co tvůj krk?“

„Už jsme oba docela v pořádku. Po letním slunovratu začnu zase trénovat. Naplno. Ne jako dosud, co chodím na tu rehabilitaci. Dám se do toho pořádně! Ať si Ida Bäcková nemyslí, že si i napřesrok udrží zlatou medaili!“

Irena najednou pocítila, jak je na své dcery hrdá. Každá ve svém tvrdě bojovaly o úspěch.

Z trouby se začala linout báječná vůně a Katarina osmahla plátky Irena měla hrozný hlad. Rychle prostřela na stůl a postavila na něj i konvičku s ledovou vodou.

Tiché kňučení ve výšce jejích kolen jí připomnělo, že i Sammie by jedl. Dvě misky suché potravy vylepšené zbytky včerejší večeře zřejmě splňovaly představu kulinářské pochoutky. Přesto se Irena s mírnou nechutí zahleděla na suché hnědé kuličky v jeho misce. I když nevařila ráda, docela určitě by nikdy nepropadla pokušení jíst suchou stravu. Ani kdyby byla politá horkou vodou.

Krátce po půlnoci v televizi skončila detektivka. Irena ji vypnula a se zíváním se protáhla. Na té americké policii vládl nepěkný zmatek! Veliké otevřené místnosti, kde v těsné blízkosti vedle sebe stály psací stoly a každý pokus o důvěrnější vztah s vyslýchaným byl předem odsouzen k neúspěchu. Mezi stoly procházeli prostitutky, dealeři drog a vrazi. Uprostřed toho zmatku se policisté dohadovali o vzájemných pravomocích. A všichni byli ozbrojení. V takovém hemžení se přímo nabízelo okamžitě tasit služební zbraň.

Vypadá to tak snad i ve skutečnosti? To by Irena se svými kolegy na druhé straně Atlantiku upřímně soucítila.

Odklidila šálek od kávy. A docela podle očekávání se v kuchyni objevil Sammie. Byl nejvyšší čas na jeho noční procházku.

Večerní mrholení se změnilo v tichý deštík. Vzduch byl nádherně vypraný a vlažný, plný voňavé páry z teplé země. Pozdní jaro ve své nejkrásnější zeleni vydechovalo naději na příchod léta.

O několik domů dál byl zřejmě v plném proudu nějaký mejdan mládeže. Po obou stranách domovních dveří stály v pozoru dvě štíhlé břízky v květináčích, ozdobené balónky. V otevřených dveřích se objevil mladý muž v bílé košili a tmavých kalhotách. Zřetelné zvuky zvracení se nesly až k Ireně a Sammiemu. Mladý muž hrábl po břízce, aby měl nějakou oporu, ale on i stromek se skutáleli na zem přímo do jeho zvratků.

Jak krásné je jaro, pomyslela si ironicky Irena.

Sammie byl neklidný a kňučel, když viděl, jak chlapec zápolí s břízkou. A nebylo to lepší, když se s hlasitým klením hrabal zpět na nohy, vzal stromek a odhodil ho i s květináčem o kus dál. Teď už Sammie začal štěkat. Ze všeho podivného chování mu právě tohle připadalo nejpodivnější. Sammie stromečky miloval a neničil je. Používal je přesně k tomu, k čemu byly určeny. Rozčileně to ukázal pozvednutím nožičky u kmínku nejbližšího šeříku.

Irena šla dál s neklidným psem, který tahal za vodítko. Neutišil se, dokud zase nešli po chodníku. Dnes musí stačit, když dvakrát obejdou fotbalové hřiště, pomyslela si Irena.

Mokrý pes není to nejroztomilejší, co člověk může mít v posteli. A byla si jistá, že jí tam vleze, jakmile sama usne. S tímto zlozvykem se samozřejmě měli vypořádat, dokud Sammie byl štěně, ale připadalo jim tak hrozně roztomilé, když se za nimi štěňátko škrábalo!

Když obcházeli stranu hřiště, která sousedí s lesíkem, Ireně se zdálo, že ji někdo pozoruje. Rychle se ohlédla, ale nikoho nezahlédla. Nepříjemný pocit ji však neopouštěl.

Sammie si ničeho zvláštního nevšiml a jako obyčejně koncentrovaně čmuchal k zemi. Rozčilené mávání ocasu vypovídalo jasně o tom, že tu před chvílí prošla neobyčejně atraktivní fenka.

Irena cítila vzrůstající nervozitu. Pes neměl chuť jít domů a mezi stromy docela jistě někdo stál a hleděl na ni.

Po celém těle jí pod nepromokavou pláštěnkou vyrazil pot. Rozčileně na psa zakřičela: „Tak pojď už přece, ty hloupý pse!“

Sammie byl tím oslovením tak šokovaný, že se poslušně obrátil k domovu. Ale Irena si předtím nic nenamlouvala. Teď už zřetelně slyšela praskot lámajících se větviček. Někdo šlápl na suchou větev. Březové houští bylo husté a v té tmě neměla šanci někoho mezi listy zahlédnout. Rychle se rozhodla.

Předstíraně klidným hlasem řekla: „A teď budeme utíkat až domů k páníčkovi.“

Sammieho trochu mátla změna paniččiných příkazů, ale přesto se dal trochu pochybovačně do pohybu a za chviličku byl už během nadšený. Zvýšil rychlost a napínal vodítko.

Irena si cestou vytáhla z kapsy klíč od domu a držela ho pevně v hrsti připravený. Bylo štěstí, že při odchodu nechala svítit venkovní osvětlení před dveřmi. Přestože se jí třásla ruka, podařilo se jí rychle odemknout a vtáhnout psa dovnitř. Zabouchla a dobře zamkla.

Proběhla rychle domem, ani se nestačila zout. Zkontrolovala, jestli jsou dobře zamknuté zadní dveře na zahrádku, a i tam rozsvítila. Potom všechny lampy v přízemí zhasla a pro jistotu ještě zkontrolovala okna, i když si byla jistá, že jsou zavřená. Potom se tiše postavila k oknu a vyhlížela. Ale venku jen lehounce pršelo a větřík pohyboval listy stromů.

Najednou ji něco napadlo: hořejšek. Co jestli děvčata nechala některé okno pootevřené! S bušícím srdcem vyběhla nahoru. Ale znepokojovala se zbytečně, i tady bylo všechno zavřené, dokonce i stropní okno v hale, kterou používali jako televizní místnost.

Z okna v Jennyině pokoji viděla osvětlenou zadní část domku. Nikdo ze sousedů už nesvítil. Nebyl by žádný problém zahlédnout, kdyby se sem někdo chtěl dostat tudy, protože zahrádka byla minimální a osvětlená lampou na altánu i další z ulice.

Srdce se uklidňovalo a Irena se zamyslela. Opravdu v té houštině někdo stál a čekal na ni? Jistě, dobře slyšela prasknout větvičku, ale mohlo se tam klidně ukrývat nějaké zvíře.

Irena se vždycky spoléhala na svou intuici, která ji dosud nezklamala. A určitě se nebála tmy. Otázkou ovšem je, jestli ji tentokrát nestrašil někdo, koho si její mozek jen vymyslel. Všechny ty řeči, že se vrah vyskytuje někde v její blízkosti, ji jistě musely ovlivnit. Vražda Isabell i pohlednice, kterou hned potom dostala, to všechno bylo namířeno osobně vůči ní. Jedna bezvýznamná vražda, která ale pro vraha byla důležitá. Nejspíš měl pocit, že se Irena blíží příliš rychle k vyřešení Marcusova případu a vraždou dívky ji varoval. Možná tím také zamýšlel zkomplikovat vyšetřování smrti Carmen Ostergaardové a Marcuse Tosscandera.

Ale proč potom vraždil Emila Bentsena? Byli to přece partneři a spolupachatelé. Bašta zavraždil Isabell sám. Polekal se snad Emil, když mu o tom pak řekl? Museli se tehdy hned po vraždě setkat.

Emil znal Isabell i Skandinávský model, protože o nich mluvila jeho matka. Jen o několik hodin později někdo dívku vylákal do hotelu Aurora. Ale kdo? Emil ne, protože ten v té době byl v Tanakově krámku, kde ho Irena viděla na vlastní oči. Isabell zavraždila osoba, se kterou Emil mluvil krátce po rozhovoru se svou matkou. A to musí být právě Bašta.

Obraz nad Emilovou postelí mu možná připomněl snímky, které Bolin nafotil v předchozím létě. ‚Mužná síla‘ dokládala spojitost mezi Marcusem a Baštou. Zabralo mu dost času, než získal Tomovu kopii, ale nakonec uspěl. Kdyby Tom v té chvíli nepřišel do ložnice, ani by ho nezranil. Šlo mu o fotku, ne o vraždu.

Zato Emila a Bolina zabít chtěl. Oba případy nesly znaky vrahovy zvrhlosti a rituálů. Jinak by se kvůli fotografii mohl k Bolinovi jen vloupat. Proč ho musel ještě i zabít?

Odpověď způsobila, že krev v Ireniných žilách tuhla v kus ledu: protože jemu se vraždění líbí. Nezastaví se ani před další vraždou. Naopak, je to jeho potřeba. A jistě by neměl nic proti tomu, aby jeho příští obětí byla kriminální inspektorka. To by zabil dvě mouchy jednou ranou.

Znovu se jí zrychlil tep. Venku se nic nepohnulo. Irena pohlédla na hodiny. Od chvíle, kdy se v domě zamkla, už uběhlo půl hodiny. Brzy se domů vrátí Krister. A v okamžiku, kdy ji to napadlo, zaslechla jeho kroky na dlaždicích před vchodem.

Najednou pochopila Bastovu taktiku. Vyskočila z postele, na které dosud seděla, a utíkala ke schodišti. Pod ní se otevřely venkovní dveře a světlo z pouličního osvětlení se šířilo temnou halou. Krister byl vidět jako masivní stín ve vchodu. Natáhl ruku, aby rozsvítil. Se strašným výkřikem se Irena vrhla po schodech dolů. Krister sebou škubl a to ho patrně zachránilo před tvrdou ránou obuškem do hlavy. Místo toho ji dostal z boku do krku a s těžkým zaúpěním se sesunul na zem.

Irena v plné rychlostí vrazila do urostlého, černě oblečeného muže, který se vynořil za Kristerem. Sehnula hlavu a pravým ramenem mu vší silou vrazila do hrudníku. Muž ještě nezískal rovnováhu, o kterou přišel výpadem proti Kristerovi, proto klopýtl dozadu z otevřených dveří. Z ruky mu vypadl obušek a dutě narazil na dlažbu před domem.

Irena se chytila rámu dveří, a tím se zabrzdila. Muž byl okamžitě znovu na nohách a sáhl pravou rukou pod bundu. Irena zahlédla ve vnějším osvětlení lesk nože. Udělala to jediné, co v tom okamžiku bylo možné: Zabouchla dveře. Chvějícími se prsty otočila klíčem.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

„Kapuci bundy měl vytaženou nahoru. Z jeho obličeje jsem toho moc nezahlédla, ale přesto jsem si jistá, že jsem se s ním už někde setkala,“ líčila Irena.

Andersson na ni zamyšleně hleděl. Nakonec přikývl a ozval se: „Už jsem se několikrát znovu díval na tu zatracenou pornografickou fotku a nejsem si jist, jestli si to jen nenamlouvám, ale také mi připadá, že jsem ho už někde zahlédl.“

„Já také,“ přidal se Hannu.

Ostatní, kteří se účastnili ranní porady, jen omluvně vrtěli hlavou.

K přepadení u Ireny došlo v noci z pátku na sobotu. Během víkendu kolegové a technici propátrali jejich dům a blízké okolí. Celou noc ale pršelo a déšť smyl všechny případné stopy. Našli jen otisk podrážky sportovní boty Nike, velikost čtyřicet pět, který zůstal v záhonku u kůlny na nářadí. Kůlny byly malé budky, které od sebe oddělovaly jednotlivé řadové domky v ulici. Pravděpodobně se tam Bašta schovával, když čekal na Kristerův návrat.

Kristerovi se po úderu hrozně motala hlava, ale neomdlel. Policejní auto ho odvezlo na vyšetření do Sahlgrenské nemocnice. Tam konstatovali pořádné zranění ramene s krvácením do svalu a otokem. Doporučili mu několik dní zůstat z práce doma a trochu se šetřit.

Brblající Krister souhlasil. Irena ale dobře věděla, co si o všem myslí.

Být zezadu přepaden šíleným vrahem není nic proti tomu, když člověk otevře dveře svého bezpečného domova a setká se se řvoucím démonem, který vyrazí proti němu. V životě neměl tak blízko k infarktu!

Irena byla nesmírně vděčná osudu, že při svém setkání s Baštou neutrpěl těžší zranění. Viděla už příliš mnoho jiných, kteří stejné štěstí neměli.

„Ten obušek nebyl žádný obyčejný pendrek,“ pokračovala Irena. „Měl tmavě hnědou nebo černou barvu a rozhodně nebyl z gumy. Když upadl na dlažbu, znělo to, jako by mu na zem spadla basebalová hůl, a jistě byl i delší, než jsou naše obušky.“

„Patrně z ořechového nebo mahagonového dřeva,“ ozval se Hannu. „Policie v USA a některých asijských a afrických zemích takové používá.“

„Obušek, který se našel u Emila, byl obyčejný gumový?“ zeptal se Andersson.

„Ano,“ řekla Irena.

„A na něm našli krev té holky,“ konstatoval komisař.

„Ano. Carmen Ostergaardové. A k vraždě došlo před dvěma lety. Z toho vyplývá, že při pozdějších vraždách už použil ten dřevěný obušek,“ uvažovala Irena.

A právě ten zdvihl na jejího manžela. Záchvěv ledové hrůzy jí přeběhl po páteři. Neměla žádné námitky proti komisařovu rozhodnutí, aby během víkendu byl jejich dům hlídán, a neoponovala by ani proti tomu, kdyby tam hlídka měla stát, dokud Baštu nenajdou. Jako by četl její myšlenky, Andersson na ni upřel pohled a slíbil: „Budeme váš dům dál hlídat. Je jasné, že ten šílenec jde po tobě. A ty sama nic nedělej na vlastní pěst! Vrah jen vyčkává na svou příležitost!“

Irena se znovu otřásla. Nevadilo jí, že komisař naráží na její iniciativní vyšetřování v Kodani, protože věděla, že má pravdu. Bašta své úmysly naznačil otevřeně. Bylo jisté, že se nezastaví před ničím a že její rodina je v ohrožení. Děvčata dostala instrukce, že nikomu cizímu nesmí otevřít, nikam samy večer a v noci nesmí jít a další bezpečnostní pokyny.

„Ty ale máš pitomou práci,“ vzdychala Jenny. Po prvé v životě s ní Irena musela souhlasit.

„Objevíme někdy identitu toho muže?“ zamyslel se komisař.

Ozvala se Birgitta: „Volala jsem všem, kteří jsou na Marcusově seznamu. Některé jsem mohla rovnou vyškrtnout, byly to obchodní vztahy. Ale v jeho seznamu jsou i zajímavá jména. Pár jsem jich nemohla najít. A někteří z těch, s nimiž jsem mluvila, mi odpovídali dost vyhýbavě. ‚Já že jsem v jeho seznamu? Setkali jsme se jen několikrát‘, a jiní se podivili: ‚Já jsem dosud v jeho seznamu? Neviděli jsme se už dlouhé roky‘.

Usuzuji z toho, že Marcus své kontakty zaznamenával velice pečlivě, dokonce i ty jen příležitostné. Je nanejvýš pravděpodobné, že je na seznamu i Bašta.“

Irena by se této otravné práci ráda vyhnula, ale chápala, že je naprosto nutná. Birgitta má pravdu. Mezi těmi jmény se někde skrývá i Bastovo. „Pojmenuj trola a budeš nad ním vládnout,“ vybavilo se jí staré přísloví. Nahlas se zeptala: „Co ta přezdívka Bašta může znamenat?“

„Baštu je přece označení finské sauny. Něco jako ‚sauna-klub‘,“ šklebil se Jonny

„Možná je hodně přísný,“ napadlo Birgittu. „Říká se přece, a bašta.“

„Na tom by něco být mohlo,“ souhlasila Irena. „Marcus byl jasně masochista. Bašta by mohl být ten největší trýznitel.“

Hannu naznačil, že chce něco připojit. „Uvažoval jsem o tom místě, kde byl rozčtvrcen Marcus. Na videu je vidět nahoře na zdi okno. Dvakrát tam blikne nějaké světlo. Jinak je venku tma, ale zablesknutí je jasně vidět. Ptal jsem se kamaráda, který pracuje jako dispečer na letišti. Myslí si, že první bliknutí je od letící helikoptéry a druhé od přistávajícího letadla.“

„To může být vodítko. O jaké letiště by mohlo jít? Landvetter?“ zamyslel se komisař.

„Ne. Je to malé letadlo. Spíš v Save. Jedině tam mohou přistávat dva stroje během deseti minut. Chci se tam podívat, jestli bych v okolí nenašel nějakou příhodnou místnost,“ dodal Hannu.

Ireně ten nápad připadal velice dobrý. Někde po tom prostoru pátrat musí a tady se přinejmenším nabízel dobrý začátek. Všichni se očividně příliš soustředili na tu příšernou scénu, kterou na videu viděli, jen Hannu jako obvykle pokračoval ve vlastních kolejích.

„A my se vrátíme k seznamům,“ konstatovala Irena a významně pohlédla na Birgittu.

„To je asi nejbezpečnější. K něčemu tě uvrtat tady v domě,“ mínil komisař.

Irena si červeně označila jména těch, komu se nedovolala, ale kteří jí připadali dost zajímaví na osobní rozhovor. Dosud si odškrtla dvacet jmen a označila pět dalších. A pokud nebude Bašta mezi těmi pěti, projde seznam znovu od začátku a zkontroluje i ty vyškrtnuté. Bylo to nudné a časově náročné. Rozhodně se v tom neskrývala žádná dramatičnost a lesk policejní práce. Jenomže právě tak lze vyřešit vraždu. Žádný úkol se nesmí odsunout stranou, dokud není všechno řádně prošetřeno, zkontrolováno a posouzeno jako nepotřebné.

V okamžiku, kdy natahovala ruku, aby po dvacáté páté namačkala číslo, ozval se její telefon.

„Inspektorka Irena Hussová,“ rychle se představila.

„Jmenuji se Hen… Henning Oppdal,“ ozval se jemný mužský hlas.

Irena nerozeznala, jestli se muž zajíkl kvůli vadě řeči nebo jestli je tak nervózní. Slyšela slabý norský přízvuk. Jméno jí nic neříkalo.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se mile.

„Znám se s Pontusem. Řekl, abych… abych vám zavolal.“

Pontus? Irena se musela na okamžik zamyslet, než pochopila, o kom muž mluví.

„Takže vy se znáte s Pontusem Zanderem? Pracujete také ve zdravotnictví?“

„Ano. Jsem rentgenový technik.“

Na okamžik bylo ticho, oba čekali, že začne mluvit ten druhý.

„A proč si Pontus myslel, že byste měl zavolat?“ zeptala se Irena, aby se dostali o kousek dál.

„Zmínil jsem se mu o jedné věci. O hrozné věci, která se stala v zimě… Pontus se mnou mluvil o vra-vraždě Marcuse Tosscandera. A že jste mu říkala o strašných věcech, jako nek-nekrofilii a tak.“

„Ano, to je pravda. Víme, že Marcusův vrah se o to zajímá. Vy jste se s Marcusem znal?“

„Ne. Já jsem se s ním nikdy nesetkal.“

„Ale zato jste se setkal s někým, kdo se zajímal o nekrofilii, mám pravdu?“

„Ano. Koncem ledna jsem se setkal s jedním mužem v restauraci u Centrálního nádraží. Příjemně jsme si povídali. Za chvíli navrhl, abychom odešli spo-spolu. Šli jsme po Stampské ulici a já jsem si myslel, že půjdeme k němu domů, ale nebylo to tak.“

„Promiňte mi, že vás přerušuji, ale jak ten muž vypadal? Neřekl své jméno?“

„Byl vysoký a svalnatý. Dlouhé vlasy měl na zádech svázané. Jeho pravé jméno nevím. Řekl mi jen, že se jmenuje B-Basta.“

Irena cítila, jak se jí zrychlil pulz, ale mlčela a nechala Henninga pokračovat.

„U hřbitova nedaleko Sta-Stampské řekl: ‚Zajdeme sem. Je tu jedno hrozně hezké místo.‘ Připadlo mi to dost podivné, a navíc ten večer bylo deset stupňů pod nulou a velká tma. Ale šel jsem s ním, i když se mi to nelíbilo. Namířil si to rovnou k jedné hrobce se železnými dveřmi. Vytáhl klíč a odemkl je. Šíleně jsem se v té chvíli vyděsil. Obrátil jsem se a letěl k vratům… k vratům hřbitova. Na štěstí je nechal otevřená.“

„Běžel za vámi?“

„Já nevím. Jsem zvyklý běhat dlouhé trati. Běhám ně-ně-kolik desítek kilometrů každý týden. Neměl vůbec šanci mě dohonit.“

Děkuj své šťastné hvězdě, pomyslela si Irena. Tak blízko smrti jsi asi v životě nebyl.

Nahlas řekla: „Kde ten hrob leží? Myslím, kde na hřbitově.“

„Přímo vpředu. Možná sto metrů od vchodu.“

Je očividné, že se hřbitov musí propátrat. Toto místo posledního odpočinku bylo známé honosnými hroby a mauzolei. V poslední vteřině si Irena uvědomila, že sama tam jít nesmí. Musí poprosit některého z kolegů, aby ji doprovodil.

„Budete mít možnost zastavit se na policii? Mám tu jednu fotku, kterou bych vám moc ráda ukázala,“ požádala ho nakonec.

„To bych… to bych mohl. Zítra mám volno.“

„Můžete přijít kolem deváté?“

„Ano.“

Irena mu poděkovala, že zavolal, a zavěsila.

Panebože, Bašta byl už v lednu na lovu! Sám, bez Emila. Nebo snad Henninga nemínil zavraždit? Potřeboval snad hřbitov jen jako morbidní místo k sexuálním hrátkám? Na štěstí se jeho důvod nedozvíme, protože to Henning přežil. Ale třeba se tam najdou stopy po někom, kdo takové štěstí neměl.

Irena se rozhodla, že na hřbitov zajde hned po obědě.

Obě se krásně najedly v restauraci na Centrálním nádraží. Mraky lidí kontrastovaly s interiéry z přelomu devatenáctého a dvacátého století. Tmavé dřevěné obložení stěn vyzařovalo uklidňující atmosféru, přestože restaurace byla plná. Na dnešním menu byl víc než dobrý rybí nákyp. Během oběda Irena Birgittě vyprávěla o Henningově telefonátu. Ta ji poslouchala bez přerušení a ozvala se teprve, když Irena skončila.

„Do té hrobky se musíme podívat. Ale jen jestli najdeme tu správnou. Možná jich budeme muset prohlédnout několik.“

Irena přikývla. Uvažovala stejně.

„Jak budeme postupovat?“ zamyslela se.

Birgitta rezolutně vytáhla svůj mobil. „Zavoláme Hannua. On už bude vědět.“

Stiskla předvolbu a Hannu téměř okamžitě telefon zvedl.

„Ahoj, miláčku. Kde jsi?“ Potom zmlkla a pozorně poslouchala. Ireně připadlo hrozně divné, že ho může oslovovat „miláčku“. Ale člověk si na to asi zvykne.

Birgitta přikývla a pohlédla na Irenu. „Ano. Irena ti všechno řekne. Ale potřebovaly bychom s něčím pomoct. Musíme nahlédnout do několika hrobek na starém Stampském hřbitově. Ne, ne vyhrabat hrob. Do takových, co mají dveře. Irena dnes dostala jeden tip. Týká se Bašty. Víš něco o tom, na koho se člověk může v takovém případě obrátit?“

Chvíli poslouchala a potom přikývla.

„Dobře. Takže nám zavoláš, jestli to půjde.“ Natáhla se přes stůl a podala mobil Ireně.

„Ahoj, Ireno, chtěl jsem se tě zeptat, jestli bys se mnou mohla zajít za Sárou Bolinovou. Ale teď už na to nemáme čas. Mohla bys zítra dopoledne?“

„Ráno ne, přijde za mnou svědek, který nám dal informaci o hřbitově. Ale po jedenácté bych jistě mohla.“

„Dobře. Zavolám tam a domluvíme se na dobu před polednem.“

Skončili a Irena vrátila mobil Birgittě.

„Hannu zná někoho, kdo pracuje na farním úřadě. Přeptá se nejdříve tam. Jakmile bude něco vědět, zavolá nám,“ vysvětlila Birgitta.

Jestli někdo zná člověka, který může otevírat hroby, pak je to jistě právě Hannu, tím si byla Irena naprosto jistá. Proto ji nijak nepřekvapilo, když za dvacet minut skutečně zavolal a oznámil, že pověřená osoba je bude ve tři hodiny čekat u hřbitovních vrat.

Po víkendovém dešti ještě zůstalo zataženo, ale městem vanul slabý větřík a vysoušel ulice. Irena a Birgitta to ke hřbitovu vzaly procházkou.

„Přesně tudy v té lednové noci spolu šli Henning Oppdal a Bašta. Nejspíš někdy kolem půlnoci. Rentgenový technik se těšil na hezkou zábavu, ale místo toho ho Bašta dovedl na hřbitov a otevřel dveře hrobky. Není se co divit, že se pořádně vyděsil,“ mínila Irena.

„Měl hrozné štěstí,“ odpověděla Birgitta.

Zřejmě to tak opravdu bylo. Ale v teplém červnovém odpoledni vypadal hřbitov, podobající se parku, jako klidné a přívětivé místo, ideální na krásnou procházku. Jistě to bylo poslední místo na světě, o němž by člověk uvažoval v souvislosti s příšernými nekrofilními rituály.

Před bránou stál korpulentní starší muž. Měl na sobě trochu sešlý tvídový oblek a hrozně se potil, přestože žádné velké horko nebylo. Neúnavně si čelo a pleš otíral modře kostkovaným kapesníkem.

Obě ženy šly přímo k němu a ukázaly své průkazky. Představily se a stiskly jeho překvapivě malou, měkkou a vlhkou ruku.

„Jsem Gösta Olsson z farního úřadu. Není to úplně podle předpisů, ale můj šéf si myslí, že to není totéž jako exhumace. K tomu bychom potřebovali povolení soudu. My jen nahlédneme do hrobky a podíváme se, jestli tam nejsou stopy po nějakých satanistech. Je neuvěřitelné, jak si mohli opatřit klíč! Musí to být duplikát, protože všechny klíče od starých hrobek jsou u nás. Často už nejsou na živu žádní pozůstalí, ale hrobky se opatrují jako národní kulturní památky. Jsou unikátní pro…“

Kulatý muž bez přerušení drmolil a divoce gestikuloval, dokud nedošli k velikým hrobkám. Bylo jich několik skoro v samém centru hřbitova. Na jedné straně písčité cesty stály dvě s dveřmi a naproti tři. Zvedaly se nad ostatními hroby jako Manhattan mrtvých.

Šlo o skutečně impozantní stavby, velikosti malých domků. Dvě z nich byly obloženy bílým mramorem, jedna černou břidlicí a dvě červenou žulou. Dveře zpevňovaly mohutné železné a měděné pláty.

„Nevíte, ke které hrobce měli ten klíč?“ zeptal se Gösta Olsson.

„Bohužel. Náš svědek se strašně vyděsil a nezapamatoval si to,“ řekla s omluvným úsměvem Irena.

Zřejmě je Hannu záměrně informoval o podezření na satanismus. Z Irenina pohledu nebyl důvod, proč muži říkat něco jiného.

Olsson si těžce povzdechl a znovu si kapesníkem přetřel čelo.

„Asi se můžeme rovnou podívat do všech pěti. Nevěřily byste, co nám tu na hřbitově satanisti vyvádějí. Převracejí náhrobky, píšou po nich a špiní je. Jednou se dokonce pokusili vyhrabat starý hrob. Jsou v něm pozůstatky biskupa, který zemřel koncem osmnáctého století. Ale lidi, co bydlí na druhé straně hřbitova, si povšimli, že se tu něco nekalého děje, a zavolali na policii.“

Konečně se musel nadechnout a Irena toho využila: „Začneme s tou nejbližší?“

Ukázala na měděné dveře jedné z mramorových hrobek.

„Jistě, jistě,“ souhlasil nervózně muž.

Snažil se hezkou chvíli, než se mu podařilo zarezlý zámek otevřít. Dveře hlasitě sténaly. Nebyly jistě mnoho let otevřené, říkala si Irena.

Ohavně to tam páchlo mokrým sklepem. Irena rozsvítila kapesní svítilnu a přejela jí po rakvích, které stály na sobě podél zdí. Napočítala jich devatenáct. Bylo to tu tak zaplněné, že by se sem jistě už ani jedna nevešla. Prach na zemi vypadal neporušeně. Zavrtěla hlavou a obrátila se k úředníkovi.

„Ne, tady rozhodně nikdo nebyl dlouhé roky.“

„Myslel jsem si to, protože poslední příbuzní zemřeli někdy ve čtyřicátých letech. Ale do vedlejší hrobky jsme v posledních letech pohřbívali dvakrát. Velice tragický případ. Otec se synem, synova manželka byla tehdy myslím gravidní, takže by nějaký potomek měl být, ovšem manželka se podílela na vraždě toho otce.“

Irena už zbytek Olssonovy povídačky neposlouchala. Jako očarovaná hleděla na měděnkou pokrytou desku, na které jasně zářila nově vyrytá jména: Richard von Knecht a Henrik von Knecht. Zemřeli v listopadu, respektive v prosinci 1996.

Byl to jeden z nejkomplikovanějších případů, který jejich skupina na kriminálce řešila. Nakonec tomu přišli na kloub, ale až po několika dalších vraždách.

Vražedné násilí se zrodilo ze zklamání, nenávisti, žárlivosti a lačnosti po penězích.

Motivem současných vražd nebyly žádné normální lidské city.

Irena se otřásla navzdory relativnímu teplu.

Gösta Olsson vsunul do zámku další klíč a tentokrát bez problému otevřel. Železem pobité dveře se sunuly po dobře namazaném pantu. Vedle nich stál na hlídce mechem pokrytý mramorový anděl téměř v životní velikosti. Irena hleděla do kamenných očí a přála si, aby socha uměla mluvit. Jistě by mohla ledacos dosvědčit.

Úředník se postavil stranou a nechal Irenu vstoupit dovnitř jako první. Sešla po několika schodech dolů, svítila kolem sebe a pozorně i na zem. V kamenném prachu byly zřetelné otisky bot.

„Čerstvé otisky!“ poznamenala. „Mohla je tu ovšem nechat pohřební služba před dvěma lety, ale já si myslím, že jsou na to příliš zřetelné.“

V řadě podél stěny ležela desítka dřevěných a kovových rakví. Dvě nejblíže u dveří byly lesklejší než ostatní a Irena mohla přečíst jména na tabulce: Richard von Knecht ležel v té spodní a Henrik von Knecht v horní. Irena ji zašla blíže prozkoumat. Okamžitě zahlédla škrábanec na kovu. Byl úplně nový a na okraji rakve hned pod víkem zářil jako čerstvá jizva. A když se podívala blíž, uviděla těch škrábanců hned několik. Nebylo těžké pochopit jejich důvod. Víko bylo hodně těžké a ten, kdo rakev otevíral, ho potřeboval něčím podložit, aby se znovu nezavřelo.

Irenině hlavě vířily myšlenky. Má to všechno říct tomu zvědavému úředníkovi? Ve chviličce se rozhodla. Opatrně našlapovala, aby nezničila stopy, a vrátila se na slunce.

„Jsou tam zřetelné známky aktivity satanistů. Nesmíme jít dovnitř, abychom nepoškodili stopy. Zavoláme okamžitě policii. Můžeme si nechat klíč?“ řekla vážně.

Gösta Olsson byl trochu zmatený. Nervózně si kapesníkem přetíral lesklou pleš. Nejistě koktal: „No… já nevím, jestli to jde…, no ale vy jste přece policisté a chcete vyšetřit, co tu ti satanisté natropili. To snad nebude žádná chyba, když vám klíč nechám, i když správně bych neměl.“

Klidně a tak profesionálně, jak dokázala, se Irena ozvala: „My si klíč vypůjčíme, aby dovnitř mohli technici. A zatím se domluvte s šéfem. Kdyby ho chtěl okamžitě vrátit, tak mi prostě zavoláte na mobil. Dovezli bychom ho hned zpět na hřbitovní správu. A kdyby vyvstal nějaký problém, bude za něj odpovídat policie.“

Vytáhla vizitku a podala ji Olssonovi. Strčila mu ji do dlaně a poklepala ho po rameni. Současně ho vystrkovala směrem ke hřbitovním vratům a trochu zmatený Olsson se skutečně obrátil k odchodu.

Teprve když zmizel ve vratech, obrátila se Irena k Birgittě: „Tady je to. Někdo tu byl a hýbal s rakví Henrika von Knechta. Musíme zvednout víko a podívat se dovnitř.“

Birgitta se beze slova ušklíbla. Jistě už viděla lepší věci než dva a půl roku starou mrtvolu.

Společně znovu vešly do hrobky. Irena položila baterku na víko sousední rakve, aby viděly do Henrikovy, až zvednou víko.

„Podívej se na ty škrábance. Jsou jistě nové,“ upozornila Birgittu.

Ta musela s Irenou jen souhlasit. Postavily se podél delší strany rakve a vzaly za víko. Počítaly do tří a pak ho obě vší silou odsunuly na stranu. Uvnitř leželo tělo Henrika von Knechta, zahalené do rubáše. Ale Irenu i Birgittu přinutilo uskočit něco jiného. Vedle těla ležela v silném rozkladu jedna hlava navíc.

*

„Takže máme Tosscanderovu hlavu, ale v kryptě, nebo jak se tomu říká, nebyly ani jeho nohy, ani ruce,“ shrnul komisař.

„V mauzoleu,“ opravila ho Irena.

Andersson předstíral, že ji neslyšel, a pokračoval: „V žádném případě se to nesmí dozvědět tisk. Bašta by pochopil, že jsme mu na stopě.“

„Budeme hrobku hlídat?“ zeptal se Fredrik Stridh.

„Už jsem tam nechal někoho poslat,“ řekl Andersson.

Technici místo zajišťovali celý večer. Ranní porady se účastnil i Svante Malm. Teď se ujal slova.

„Profesorka Stridnerová slíbila, že se ozve, jakmile bude identifikace hlavy podložena zubařským záznamem a rentgenem. Soudní zubní lékař se ráno dostaví na patologii. Ale z toho, co zbylo, Irena a Birgitta s největší pravděpodobností správně usoudily, že jde o Marcuse.“

Ireně se před očima na okamžik vynořil obraz zetlelé hlavy. Marcusovy krásné tahy obličeje byly navždy proměněny. Vytanulo jí na mysli, jak je krása pomíjivá, ale filozofování rázně ukončila a soustředila se na to, co říká Svante.

„V hrobce jsme nenašli důkazy, že by tam došlo k vraždě. Bylo v ní ale hodně stop. Když jsme vyřadili Ireniny a Birgittiny, zbyly nám dva páry. Jedny šněrovací vysoké boty velikosti čtyřicet pět a jedny lehké sportovní stejné velikosti. Právě teď srovnáváme tyto otisky s těmi, které jsme našli v záhonku u Irenina domu o víkendu. Poslali jsme také popis a fotografie do Kodaně, aby si je mohli srovnat se svými nálezy z míst činu.“

Kde už viděla otisk boty? Irena se hluboce zamyslela a vzpomněla si. Na okraji velké kaluže krve pod Isabelliným lůžkem v hotelovém pokoji. Tehdy si myslela, že někdo z policistů se trochu zakymácel a omylem do louže šlápl. Ale co jestli to tak nebylo? Co když stopu zanechala sportovní bota Nike velikosti čtyřicet pět? To by v takovém případě byla první jasná indicie, že Isabell zavraždil Bašta.

„Také jsme našli několik dlouhých plavých vlasů, ale jsou příliš světlé a nesouhlasí s popisem Bašty,“ řekl Svante Malm.

Irenu něco napadlo: „Třeba by to mohly být vlasy manželky staršího von Knechta. Je výrazně plavá.“

„To by možné bylo. Našli jsme je v rakvi na místě, kde ležela hlava.“

Svante Malm se sehnul a hrabal se ve velké tmavomodré tašce. Pak se zvedl a v ruce mával nějakým papírem.

„Přišel mi fax z Kodaně. Myslí si, že už našli tu místnost, kde se odehrálo čtvrcení první oběti. Interiér souhlasí s obrázky na videu. Je to kousek od Kodaně na opuštěném místě. Teď v létě se to tam bude bourat. Kolegové z Kodaně požádali o naše otisky. Bude moc zajímavé, jestli se otisky, které přisuzujeme Baštovi, budou shodovat s některými u nich.“

Irena o tom pochybovala, ale na druhé straně se Bašta několika přehmatů už přece jen dopustil. Každý sám o sobě byl nepatrný, ale všechny dohromady by mu už mohly pořádně přitížit. Teď šlo jen o to, aby ho identifikovali a zajistili.

Irena pohlédla na hodinky. Blížila se devátá a každou chvíli může přijít Henning Oppdal. Omluvila se a zvedla se ze židle.

Rozhodně nevypadal tak, jak si ho představovala. Ten jemný a zajíkavý hlas patřil urostlému, sportovně vyhlížejícímu muži, ani v nejmenším korpulentnímu. Byl středně vysoký a měl asi pětadvacet let. Silné černé vlasy mu trčely na hlavě. Pohlédl na Irenu přátelskýma modrýma očima přes tlustá skla brýlí v kulatých obroučkách. Vypadal nejspíš jako biolog.

Irena předtím obrátila fotografii ‚Mužné síly‘ čelem ke zdi. Nechtěla svědka rozptylovat.

„Jsem ráda, že jste sem mohl přijít. Ráda bych vám za chvíli ukázala jednu fotografii, šlo by to?“

„Jistě,“ souhlasil Henning.

„Nikdy dříve jste se s Baštou na schůzkách homosexuálů ve zdravotnictví nesetkal?“

„Ne, nikdy,“ odpověděl velmi rozhodně.

„A někdy dříve, než jste se v lednu na nádraží seznámili, jste ho také neviděl?“

„Ne.“

„A nikdy jste ho nezahlédl v nějakém klubu pro gaye?“

„Ne.“

„Navštěvujete taková místa často?“

„Ano. Když někam chci jít, je to… jdu nejčastěji tam.“

„A tam jste Baštu nikdy nezahlédl?“

„Ne.“

„Nemáte tušení, kdo to je nebo kde by se dal najít?“

Henning důrazně zavrtěl hlavou. „Ne. A rozhodně… rozhodně ho nechci hledat.“

„Neslyšel jste, že by někdo jiný měl podobný zážitek jako vy?“

„Ne. Ale divil bych se, kdyby se někdo s něčím takovým svěřil. Řekl jsem o tom jenom Pontusovi… a vám. A to jen proto, že mi Pontus vyprávěl o vašem rozhovoru. O nekro-nekrofilii a takových věcech. Tak jsem mu to řekl.“

Irena souhlasně přikývla. Zvedla se a šla k zarámovanému obrazu. Pomalu ho otočila a přidržela tak, aby na něj dobře viděl.

„Znáte tohoto muže?“ zeptala se.

Henning dlouho zíral na ‚Mužnou sílu‘.

„Obličej není vidět…, ale Bašta by to být mohl,“ ozval se nakonec.

Nezbedně se usmál a zeptal se: „Jde něco takového koupit?“

„Ten obraz není na prodej. Šlo o exponát na výstavě.“

„Bašta je fotomodel?“ zeptal se zvědavě Henning.

Irena ani v nejmenším nemínila odhalit, kdo je autorem snímku. Noviny se vyžívaly ve vraždě Erika Bolina. Nikdo mimo policii tuto fotografii neznal. Bašta se nesmí dozvědět, že si už policie spojila přepadení Toma Tanaky s vraždou fotografa. Ani vrah nevěděl, kde se teď ‚Mužná síla‘ nachází, pokud mu to Erik Bolin před svou smrtí neřekl.

„O Baštovi zatím nic nevíme. Nejsme si dokonce ani úplně jisti, že je na této fotografii. Je to jen podezření. Jedna stopa mezi všemi ostatními. Byla bych ale ráda, kdybyste se svými přáteli o tomto obraze nemluvil. Mohlo by to být hodně důležité, ale třeba jde jen o falešnou stopu.“

Henningovi se podařilo odtrhnout oči od fotografie a pohlédl na Irenu. Když se na ni zahleděl za svými tlustými brýlemi, napadlo ji, že se podobá přátelské modrooké sově.

„Dobře. Nikomu nic neřeknu. Ale taková foto-foto-grafie!“

Irena jeho reakci chápala, i když její vlastní rozhodně nebyla tak jednoznačná. Tmavá silueta v protisvětle jí připadala stále hrozivější, plná nebezpečí.

Zašla si pro pátý dopolední šálek kávy a téměř dopsala záznam o výslechu Henninga Oppdala, když do místnosti strčil hlavu Hannu a zeptal se jí, jestli s ním bude moct zajet za Sárou Bolinovou. Rychle dopsala poslední větu a zavřela počítač. Než se zvedla, nezapomněla dopít poslední doušek.

Hannu řídil a Irena se opřela dozadu. Snažila se trochu odpočívat.

„Nezeptal se, jestli jsme na hřbitově něco našli?“ napadlo Hannua.

„Vůbec ne. Byl totálně upoutaný ‚Mužnou sílou‘.“ Hannu se zasmál a přikývl. „Chápu. Baštu nepoznal?“

„Prý možná je to on. Ale s jistotou to potvrdit nemohl, protože obličej je příliš nezřetelný.“

Hannu se zamyslel a pokračoval: „Přesně tak. Ale proč potom Baštovi na fotografii tak hrozně záleží? Nenašli jsme jiné fotografie, na nichž by byl. Zřejmě je dokázal všechny nějak získat.“

„Chápe, že spojnicí mezi ním a Marcusem jsou Bolinovy fotografie. Ale nepřipadá mi, že uvažuje stejně jako my ostatní. Třeba je ‚Mužná síla‘ jen jeho fixní idea?“

„Možná. Ale věřím spíš tvé dřívější teorii. Je ledový. Mrazivě ledový.“

Irena ucítila chlad, který se šířil autem, navzdory letnímu počasí.

Sára Bolinová už zřejmě stála u dveří a čekala na ně. Irena sotva sundala prst ze zvonku, když se dveře otevřely. Byla to žena z fotografie, kterou jí Erik Bolin tak hrdě ukazoval sotva před týdnem. Byla celá v černém a ve skutečnosti ještě krásnější. Husté hnědočerné vlasy se jí jako vodopád vlnily po zádech a rámovaly krásné rysy obličeje. Měla veliké mandlové oči a malý rovný nosík. Bohatá, plná, citlivá ústa. Něžné tělo neneslo nejmenší známky dvojího těhotenství. Irena si povšimla, že jí žena výškou sahá sotva po prsa.

Oba se představili a Sára Bolinová je pozvala do růžově vymalovaného řadového domečku velikosti krabice od bot. Objímala se pažemi těsně kolem těla, jako by jí byla zima.

V černém svetru s dlouhými rukávy a v černých kalhotách vypadala drobně a zranitelně.

„Kristián spí a Johannes si hraje s dětmi u sousedů. Má teprve tři roky a vůbec nechápe, co se děje. Občas se zeptá na tatínka, ale je zvyklý, že otec hodně pracuje a často se zdrží v práci.“

Sářin hlas se zlomil a v tmavých očích se zaleskly slzy.

Odvrátila se a ukázala na dvoje zavřené skleněné dveře, které vedly z haly.

„Pojďte prosím dál.“

Vstoupili do malého obývacího pokoje a posadili se do pohodlných kožených křesel. Nábytek v pokoji byl světlehnědý a koberec pod skleněným stolkem světlebéžový. Všechno bylo bez poskvrnky. Irena měla pocit, že se v domě malé děti vůbec nemohou vyskytovat.

„Vzali byste si kávu?“ nabídla jim.

Než Irena stačila odpovědět, Hannu odmítl. „Děkujeme, ale budeme tu jen chvíli.“

Sára se posadila na gauč proti nim. Ruce měla pevně sevřené v klíně a Irena si všimla, jak jí bělají klouby.

„Už ho máte?“ sotva slyšitelně zašeptala.

Hannu se klidným hlasem zeptal: „Koho?“

Škubla sebou a trochu nespokojeně na něj pohlédla.

„No toho, co to… Erikovi… udělal.“

„Ne. Sledujeme několik stop. Vy sama někoho podezříváte?“ zeptala se Irena.

Sára na Irenu pohlédla velikýma očima a žalostně zakroutila hlavou.

„Ne. Vůbec nemohu pochopit, proč… proč to někdo udělal.“

„Nikdo Erikovi nevyhrazoval a on sám žádné nebezpečí necítil?“

„Ne. Nikdy. Byl to nejlaskavější člověk na světě. Všichni ho milovali,“ řekla rozhodným hlasem Sára.

Irena na ni pohlédla a zamyšleně přikývla.

„To ano. Erik se mi zmínil, že jste věděla o jeho bisexualitě hned, když jste se brali. Je to pravda?“

Drobné černě oblečené tělo jako by se ještě zmenšilo. Po chviličce se ale Sára narovnala a trochu trucovitě odpověděla: „Ano. Věděla jsem o tom. Ale on miloval mne. Žádná žena nemohla mít lepšího muže, než byl Erik. Proč se na to ptáte?“

„Protože jsme nalezli nějaké známky sexuální aktivity před vraždou,“ vysvětlila Irena.

Nebylo příjemné říkat vdově něco tak citlivého, ale profesorka Stridnerová na Erikově těle nalezla zbytky spermatu. Zvláštní bylo to, že ho našli v jeho vlasech. V okolí konečníku ani jinde ho neobjevili. Analýzu ještě neměli k dispozici, a tak nebylo zřejmé, čí sperma to je. Pokud se ukáže, že pochází od někoho jiného než od Erika, technici zašlou výsledky DNA do Kodaně, aby tam mohli vzorky srovnat s flíčkem od spermatu nalezeným pod Emilovou postelí.

Sára napjatě poznamenala: „Nesmírně jsme se milovali od prvního setkání. Byli jsme pro sebe jako stvořeni. Od počátku byl náš vztah hodně vášnivý, a než jsme spolu začali žít, řekl mi o své bisexualitě. V žádném případě mě nepodváděl. Byl naprosto otevřený. Nemohla jsem se rozhodnout jinak, protože jsem ho velice milovala. Mohla jsem jeho založení buď akceptovat, nebo se s ním rozejít. Ale o tom jsem ani vteřinu neuvažovala.“

„Takže vy jste byla ochotná se o něho dělit s nějakým mužem?“ přemítala Irena.

Sára si na prst navíjela proužek vlasů. Chvíli mlčela.

„Ne. Nechtěla jsem se o něho dělit. Věřila jsem, že mě miluje tolik, aby se… změnil.“

Zmlkla a zamyšleně se zahleděla na uzel vlasů. Aby ji Irena přiměla k pokračování, namítla: „Ale pokud jsem to pochopila, tak se nezměnil.“

Sára sebou škubla, jako by do ní Irena píchla jehlou. Rezignovaně se ozvala: „Ne. Když jsem čekala Johannese, pochopila jsem, že někoho potkal. Ukázalo se, že to byl Marcus Tosscander. Strašně jsme se pohádali. Na to mi Erik řekl, že si občas připadá jen poloviční. Něco mu se mnou chybělo. Bylo to… strašné.“

„Jak jste reagovala?“

„Odešla jsem od něho. Odstěhovala jsem se. Ale bez něho jsem nedokázala žít. Než se Johannes narodil, vrátila jsem se zpět. Erik mi dal čestné slovo, že se bude snažit bojovat… se svou druhou vášní. Vím, že to vždycky nedokázal. Ale neublížil nám. Byl to nesmírně laskavý manžel a otec.“

„Všimla jste si někdy v poslední době, že by někoho měl?“

„Ne. Někdy…“

Zarazila se a kousla se do rtu. Trochu vzdorovitě pak přehodila vlasy přes záda, pozvedla hlavu a pohlédla Ireně do očí.

„Občas se vrátil z práce pozdě. A často pracoval mimo domov. Nemohla jsem kontrolovat každou minutu, co dělá. Musela jsem se na něho prostě spolehnout.“

Irena si vzpomněla na staré rčení: Člověk vidí to, co vidět chce.

Rozhodla se, že bude pokračovat jinak. Hrábla si do kapsy bundy a vytáhla obálku s fotografiemi obou obrazů Torna Tanaky. Beze slova na stolek položila fotku Marcuse Tosscandera a Bašty. Sára Bolinová se sehnula a pečlivě je prohlížela. Po chvíli se narovnala. Všimla si, že ji oba policisté pozorují, a ozvala se chvějícím se hlasem: „Takhle Marcusovy fotky nevypadaly. Ne ty, které Erik vystavoval.“

„Ano? Máme špatnou fotku?“ zeptal se nevinně Hannu.

„Ne, ne špatnou fotku, ale… tohle… jsem tam neviděla.“

Třesoucím se prstem ukázala na Marcusovu erekci. Na výstavě měl Marcus ruku nonšalantně svěšenou mezi nohama a zakrýval své pohlaví. Irena chápala Sářiny pocity. Fotografie na stole výmluvně mluvila o sexuální touze a žádostivosti. Marcus byl viděn milujícíma očima. Sára jako očarovaná hleděla na fotografii a nakonec zašeptala: „Přísahal mi, že je už konec! Přísahal na to!“

Irena viděla, jak blízko má Sára k pláči. Aby ji trochu rozptýlila, zakryla Marcusovu fotku ‚Mužnou sílou‘.

„Znáte tohoto muže?“ zeptala se.

Sára Bolinová na okamžik vypadala překvapeně. Váhavě fotku zvedla a z blízka si ji prohlížela. Potom ji položila a pohlédla na Irenu.

„Tuto fotku přirozeně znám. Ta byla vystavovaná a vypadala právě takto. Ale netuším, kdo je ten muž.“

„Erik se o něm nikdy nezmínil nebo neřekl, jak se jmenuje…?“

„Ne.“

Irena si povšimla, že na zdech visí mnoho krásných snímků od Erika. Něco ji napadlo. Ukázala na fotky na stole a otázala se: „Jak vidím, máte tu na zdech spoustu fotografií. Nevisí tady u vás doma i tyhle?“

Sára pohodila hlavou a napjatým hlasem řekla: „Ne. Tady rozhoduji já, co bude viset na zdi.“

Přerušil ji dětský pláč. Rychle vyskočila a omluvila se.

„Kristián se probudil. Chce, abych šla za ním a vyměnila mu pleny. Vždycky je strašně mokrý, když se probudi… a…“

Konec její věty už slyšeli z haly. Irena se obrátila na Hannua a škádlivě podotkla: „Rodiče malých dětí mají vždycky hrozně zajímavá témata hovoru.“

Hannu o milimetr povytáhl obočí a opáčil.

„Ano?“

Málem mu řekla „však počkej, poznáš to sám“, ale přibrzdila. Hannu sotva bude s někým diskutovat o mokrých plenách svého dítěte.

Současně se zvedli a zamířili ke dveřím. Sára Bolinová vyšla z těch druhých skleněných. V náručí držela teploučké roční dítě, které ji kolem krku drželo zavalitýma ručičkama a tmavou hlavičku mělo zabořenou pod její bradou.

„Děkujeme, že jste nám věnovala svůj čas,“ loučila se Irena.

Sára Bolinová se pokusila o statečnou odpověď.

„Přirozeně si i já přeji, abyste chytili vraha, a kdykoliv vám na všechno odpovím.“

Klouček v jejím náručí si uvědomil, že je v domě někdo cizí. Opatrně otočil hlavičku a pohlédl na Irenu. Ucítila, že se jí stáhlo hrdlo, když spatřila Erikovy jantarové oči.

Hannu zavolal Birgittě a domluvili se, že na ně bude čekat před policií. O čtvrt hodiny později zahnulo civilní policejní auto před vchod a vyzvedlo ji. Během cesty se Irena a Hannu dohodli, že si společně zajdou na oběd do restaurace v Göteborském městském muzeu. Birgitta o tomto příjemném prostředí v přízemí paláce už několikrát vyprávěla, ale Irena sama tam dosud nikdy nebyla. Teď to tedy změní.

Po několika minutách objíždění mohli zaparkovat dole na nábřeží. Museli dojít kus pěšky, ale v krásném počasí to bylo spíše výhodou.

Hannu dámám přidržel dveře a pozval je ke vstupu do sedmnáctého století. Irena cítila, jak se její oči těžko přizpůsobují šeru v kamenných zdech budovy. Oblečení personálu připomínalo uplynulá století hrubě tkanými košilemi a naškrobenými bílými zástěrami.

„Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby na dnešním jídelníčku byl slaneček a kaše z řepy,“ šeptala Irena Birgittě.

Dostali prázdný stůl a objednali si z nabídky tří jídel. Irena zvolila kreolské rožněné s vařenými brambory a nízkostupňové pivo. Hannu i Birgitta si shodně objednali tresku v bílé vinné omáčce s mačkanými bramborami. To je pro novomanžele typické, že jedí stejně, pomyslela si Irena.

Jídlo bylo vynikající a Irena měla hrozný hlad. Přesto, že to nebyl nejlevnější pokrm na jídelníčku, stál za to.

Během jídla si povídali o všem možném, kromě současného vyšetřování. Největší novinkou, o níž dosud Irena ani nikdo jiný z jejich skupiny nevěděl, bylo to, že Birgitta a Hannu renovují starší dům ve Västra Bodarna. Po vyjasnění Ireniných trochu zmatených geografických představ se ukázalo, že dům neleží v Dalslandu, jak si myslela, ale několik kilometrů na jihozápad od Alingsäsu.

„Budeme se tam stěhovat začátkem srpna,“ štěbetala Birgitta. V jejím hlase zaznívalo štěstí, které ji celou prozařovalo.

Měla Irena podobné pocity, když se s Kristerem před dvanácti lety stěhovali do jejich řadového domku? Možná, ale asi ne stejně silné. Dvojčata tehdy měla právě čtyři roky a byla hodně živá. Irena si oddechla, že se už nebudou muset tísnit ve dvoupokojovém bytě ve Smörslottské třídě. Ve Fiskebäcku mohla nechat děti běhat po trávníku a na dětském hřišti, i když na ně pochopitelně dohlížet musela. Slečny Hussovy byly vždycky dobrodružky a rády mizely na vlastní objevné výpravy.

„Pozemek má tři tisíce čtverečních metrů,“ jásala Birgitta.

Irena pozvedla obočí a pohlédla na Hannua. „Sekačka na trávu?“

Lehce se usmál a pokrčil rameny. Mohlo to znamenat jak „zřejmě“, tak i „o to se nestarej“.

U kávy začala Birgitta mluvit o něčem jiném.

„Svante Malm a několik techniků z Kodaně se dohodli na spolupráci. Předají si všechny nálezy a stopy a každý bude pokračovat u sebe. Ušetří to spoustu zdvojené práce. Svante jim posílá vzorky k analýze. Zdá se, že se kolem Bašty začíná utahovat smyčka.“

„Kéž by to tak opravdu bylo! A kéž už konečně jeho identitu objevíme!“ vzdychla Irena.

„Vraždil několikrát a pokaždé nějakou stopu zanechal. Dostaneme ho,“ ujistil ji Hannu.

Irena otevřela dveře svého domova kolem šesté, ale neucítila ani nejmenší náznak přípravy večeře. A přesto to vypadalo, že je v kuchyni celá rodina. Slyšela odtamtud smích a něco, co připomínalo dětské žvatlání. Otevřela dveře, aniž si jí někdo povšiml. Dokonce ani Sammie nezareagoval. Pozornost všech byla upřena na malý hlasitý uzlíček, který se snažil ulovit Sammieho a kousnout ho do nohy a důstojných vousů. Irena pochopila, že se dostavil následek Sammieho romance s pudličí šampionkou.

Otce Sammieho to dost rušilo. Důstojný muž ve vyšším středním věku by si podobné chování vyprosil. A také není žádnou hračkou! Byl rozčilen chováním svého nezbedného syna, vrčel hlubokým tónem a snažil se štěně překulit na zem. To píplo na znamení pokory a vystavilo nahoru skoro holé kulaté bříško.

„Ten je tááák sladký…,“ vykřikovala Katarina.

„Jak dlouho tu už je?“ zeptala se Irena.

Teprve teď si jí rodina povšimla.

„Ta bába ho přinesla hned, jak jsme s Jenny přišly ze školy. Určitě hlídala před domem,“ vysvětlila Katarina.

„Ale dala nám na něj malé vodítko,“ pokoušela se to Jenny uhladit.

„A má všechna očkování, která by měl mít,“ doplnil ji Krister a mával průkazkou od veterináře na dotvrzení svých slov.

„Opravdu? A vy si myslíte, že to bude se Sammiem fungovat? Je zvyklý, že je mazlíček, a všichni se dosud věnovali jen jemu. Je už moc starý na to, aby toleroval nové štěně,“ vzdychala Irena.

Krister její námitky odmávl.

„Jsi hrozně pesimistická. Určitě si zvykne. Bude rád, že nemusí být sám, když nejsme doma.“

„Jak ho pojmenujeme?“ napadlo Katarinu.

Irena pohlédla na drobečka na zemi a kysele poznamenala: „Třeba Vodníček, vzhledem k tomu, co teď právě pod stolem dělá.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Po první noci už bylo celé rodině jasné, že chvíli potrvá, než bude Vodníček čistotný a zvykne si v novém prostředí. Sammie zřetelně ukazoval svou hlubokou nechuť vůči tomu nevychovanci. Vodníček svého otce zbožňoval, i když je otázkou, jak moc pejsci uznávají příbuzenské vztahy. Zoufalý Sammie zalézal pod postele a schovával se v křesle nahoře, zatímco Vodníček byl přesvědčený, že jde o zajímavou hru, a snažil se ho najít. Když se Sammie na něho už opravdu naštval a pořádně po něm rafl, byl ten malý strašně vyděšený a smutný. Kňučel a opuštěně ve tmě naříkal. Té noci se nikdo z rodiny moc nevyspal.

„Zítra začínají prázdniny, budeme ho hlídat,“ slíbila Jenny.

„Copak ty nemáš brigádu v obchodě?“ zeptala se unaveně Irena.

„Nastupuju až v pondělí.“

Irena se obrátila ke Katarině: „Kdy ti začíná plavecký kurs?“

„Patnáctého. A budu tam pracovat během obou běhů,“ odpověděla. „Jak dlouho?“

„Šest týdnů.“

„Takže máme zajištěný dohled nad štěnětem do patnáctého června. Tatínek a já budeme mít dovolenou o tři a půl týdne později. Co s ním ale uděláme do osmnáctého července?“ zanaříkala Irena.

„Paní na hlídání…,“ začala Katarina.

„To nejde! Nechce hlídat malé štěně! Musíme být vděční za to, že se nám postará o Sammieho. A po letním slunovratu si tak jako tak bere volno a začne hlídat zase až prvního srpna.“

Přikulil se malý problém osobně a žádal si pozornost. Katarina ho zvedla k sobě a zabořila nos do jeho měkoučké kožešiny. Stěně se zmítalo a snažilo se ukousnout z Katarinina sendviče s játrovou paštikou. Při potyčce zavadilo zadní packou o plný šálek čaje a vylilo ho na stůl.

„Moje sváteční oblečení!“ zaječela Katarina. Vyskočila a shodila štěně na zem. Možná se trochu uhodilo, nebo spíš jen polekalo, ale okamžitě začalo strašně naříkat. Katarina se slzami v očích hleděla na svoje zničené bílé kalhoty a halenku. Obojí zdobily veliké čajové růže.

„Zatracený pitomec,“ vykřikla.

Hluk probudil Kristera, který přišel rozespalý do kuchyně. Když pochopil problém, tišil rozbouřené vlny rychlým rozhodnutím, že si na zbytek dne vezme volno.

„Tak co štěně?“ zeptala se Irena.

Pohlédla na Tommyho párou nad svým šálkem kávy.

„Bezvadné. Ta štěněčí holčička je opravdu strašně sladká. Agnetta je s ní doma od neděle, co jsme ji dostali. A teď budou mít děti prázdniny, tak se o ni postarají.“

„Jak se jmenuje?“

„Nelly.“

Chvíli bylo ticho, než Irena dopila. Je to divné, ale tentokrát neměla pocit, že by jí káva nějak pozvedla náladu. Nemohlo dojít k nějaké záměně za bezkofeinovou?

„Včera jsme udělali domovní prohlídku u Rickarda ‚Zorra‘ Karlssona. A máme ho. Bral si trofeje. V krabici v jeho šatníku jsme našli troje kalhotky a jeden střevíc. Postižené už své věci identifikovaly.“

Tommyho hlas zněl nesmírně spokojeně a jistě k tomu měl všechny důvody. Právě na tuto stopu vsadil, na pach jídla, který ho nakonec dovedl k podezřelému, a věci, které ženám vzal, ho usvědčí.

Ireně zhořklo v ústech, když pomyslela na trofeje, které si odnášel Bašta. Kam jen dal…? Neměla už sílu domyslet.

Do dveří nakoukl Svante Malm.

„Ahoj, budu vás trochu informovat na ranní poradě. Není už čas?“

Jeho radostný úsměv na koňském pihovatém obličeji a rudé rozcuchané vlasy Ireně připomněly zdravou mrkvovou šťávu. Kysele si pomyslela: vyspal ses osm hodin a teď si sem přijdeš v podobě mrkvového džusu. Hned v příští chvíli se ale hluboce zastyděla, protože dobře věděla, že se Svante při vyšetřování vraždy ani v nejmenším nešetřil a měl spoustu přesčasových hodin. Jen přičinlivostí techniků bude možné spojit Baštu s dalšími vraždami.

„Sperma bylo do Erikových vlasů přeneseno, i když to vypadá podivně. Jedna teorie zní, že když mu vrah odřízl hlavu a nesl ji na polici, neuvědomil si, že má potřísněné ruce. Zřejmě ji držel za vlasy a pod bradou, kde jsme rovněž něco našli. Není to Bolinovo sperma. Provedli jsme zkoušku na DNA a odeslali ji do Kodaně. Naše sperma přesně souhlasí se spermatem nalezeným v Kodani pod postelí muže, který se jmenuje.“

Zahleděl se do papírů. Irena mu rychle napověděla: „Emil Bentsen.“

„Ano, správně. A ostatně, Ireno, otisk boty z tvého záhonku souhlasí přesně s otiskem v krvi, který byl nalezen v hotelu pod postelí Isabell Lindové. S největší pravděpodobností bude souhlasit i se stopami, které jsme našli v mauzoleu na hřbitově. Tam to je trochu nejistější, protože podlaha byla hodně zaprášená. Otisky prstů nám nepřinesly nic a musíme vycházet z toho, že Bašta dosud nebyl trestán.“

Přerušil se a pohlédl na Irenu.

„Už jste zjistili identitu vraha?“

„Ne. Ale víme, jak vypadá a že si dal jméno Bašta. Vyskytuje se jak u nás Göteborgu, tak v Kodani. A podle různých svědectví by to mohl být lékař nebo umělec,“ povzdechla si Irena.

„Proč jste po něm nevyhlásili pátrání?“ napadlo Malma. „To se těžko rozhoduje. Na jedné straně bychom potřebovali rychle zjistit jeho identitu, ale na druhé straně nechceme, aby věděl, jak jsme mu blízko. Jestli si bude dál myslet, že je chytřejší než policie, možná ho jeho přehnaná odvaha dovede do pasti. A navíc…, museli bychom po něm pátrat současně v Dánsku i Švédsku s nasazením všech sil. Nejtěžší je proto určit správný okamžik. Když to uspěcháme, někam se nám schová a dozvíme se o něm až po příští vraždě,“ vysvětlila Irena.

Svante Malm přikývl a dal najevo, že dilematu naprosto rozumí. Zahleděl se znovu do papírů: „Nechali jsme zvětšit špičku ukazováčku, který jsme zahlédli na videu z nahrávky rozřezávání Marcuse Tosscandera. Je z levé ruky a nehet má silně deformovaný. Tady prosím: pět zvětšenin.“

Z hnědé obálky vytáhl fotografie a nechal je kolovat. Jonny, Irena, Hannu a komisař si vzali každý jednu. Špička prstu nebyla zakulacená, nýbrž plochá, jako by odříznutá. Hrbolatý nehet pokrýval jen nehtové lůžko. Zatímco policisté zkoumali fotografie, Svante Malm pokračoval: „Na podlaze v kryptě jsme našli skvrny, které by mohly být stopami po spermatu. Bohužel se už hodně rozpadly a smísily s prachem, takže nám moc neposloužily. Ale na rubáši v rakvi, kde ležela Tosscanderova hlava, jsme objevili další sperma v mnohem lepším stavu. Teď právě ho zkoumáme.“

„Představte si, že by sperma mohlo pocházet od stejného muže jako stopy na podlaze u Emila a Bolina! Pak bychom ho opravdu měli,“ řekla s nadějí Irena.

„Jak si to ten zatracený šílenec vůbec představuje!“ vybuchl zlostně komisař.

To ani raději nechtěj vědět, málem opáčila Irena, ale včas se zarazila.

Irena s nechutí zírala na ‚Mužnou sílu‘. Cítila vzrůstající vztek a nenávist k černé siluetě na fotografii. Současně přemítala o tom, jak se z člověka může stát nekrofil.

Prudce se otevřely dveře, bouchly do zdi a rychle ji vytrhly ze zamyšlení. Na klapajících podpatcích energicky vešla profesorka Stridnerová, tentokrát v tenkých světle zelených šatech, a šířila kolem sebe vůni parfému Joy. Nebyla ani štíhlá, ani vysoká, přesto své oblečení nosila se suverénní lehkostí. Irena si až bolestivě připomněla své seprané džíny a denimovou košili s krátkými rukávy. Alespoň že na nohou má nové sandály… to ji trochu utěšovalo.

Stridnerová zabrzdila před jejím stolem.

„Kde jsou všichni? To snad máte službu jen vy?“ rozčílila se.

„Komisař odešel na nějakou schůzku a ti ostatní…,“ začala Irena.

„Zastavila jsem se osobně, protože mám cestu kolem. Odpoledne letím do New Yorku a předtím vám tu chci nechat předběžnou pitevní zprávu Erika Bolina. Soudní zubní patolog potvrdil, že hlava nalezená v kryptě patří Marcusi Tosscanderovi.“

Během toho, co mluvila, vytahovala z elegantní kožené aktovky několik papírů.

„Erik Bolin,“ řekla krátce a posunula listy před Irenu.

Ta na ně ani nepohlédla, jen se zeptala: „Jde o stejné čtvrcení jako u předchozích obětí?“

„Ano. Prsní svaly, půlka zadku a penis. Vnitřní orgány nejsou vyjmuté, ale odřízl mu hlavu neobyčejně silným a ostrým nožem. Hádala bych, že to musí být stejný typ nože jako jsou ty, které používáme při pitvách.“

„Proč tohle nekrofilové dělají?“ přemítala Irena.

Stridnerová svraštila obočí a opravila ji: „Otázku kladete špatně. Nekrofilové tohle nedělají. Nekrofilové milují mrtvé lidi, ale sami je nezabíjejí. Jen malá část nekrofilů touží po sadonekrofilii a těch na štěstí není mnoho. Jak jsem vám říkala už dříve, typ vraha, kterého hledáme, je velice výjimečný. Ale občas se někdo takový přece jen objeví a pak jsme prostě postaveni před nelidskou odpornost. Ve skutečnosti sadonekrofil není hnusnější než jiný vrah. Výsledek je u obou stejný, zavražděný člověk a život navěky ukončený. To, co nás tak pobuřuje, je zhanobení mrtvého po vraždě. Cítíme to jako chorobné.“

Celou dobu, co držela svou přednášku, klapala Stridnerová po místnosti podpatky svých lodiček. Najednou se na místě zastavila před fotografií ‚Mužné síly‘ a zmlkla. Přestože už domluvila, zůstala stát před obrazem a hleděla na něj.

„Na okamžik mi připadlo, že toho muže znám…, ale nevím…, nikdo, koho znám, nepózuje pro pornografii,“ řekla nakonec.

Irena se zvedla ze židle a přistoupila k ní.

„To je zajímavé. Já a Hannu Rauhala jsme také měli pocit, že ho známe. Ostatní ne.“

Profesorka se znovu naklonila k fotografii a studovala ji z blízka. Najednou se narovnala a vyprskla: „Už vím! Pracuje u nás.“

Irena si uvědomila, že zadržuje dech. Pomalu se znovu nadechla. „Pracuje u vás na patologii?“

„Ano. Ale není normálním zaměstnancem, protože studuje.“

Studuje medicínu? Bylo přece docela obvyklé, aby si medici vydělávali jako pomocníci v pitevnách.

Irena slyšela, jak se jí napětí odráží v roztřeseném hlase, když se zeptala: „Jak se jmenuje a co studuje?“

Stridnerová znovu svraštila čelo a přemýšlela, ale z obrazu nespustila oči.

„Nevzpomínám si, jak se jmenuje. Studuje umění. To právě on nám udělal kopii Marcusova tetování.“

Takže Bašta seděl řadu hodin vedle trupu své oběti a dělal kopii dračího tetování. Byla to dost strašná představa.

„Fotografoval ho právě Erik Bolin. Ten muž na fotografii si říká Bašta a patrně je to jeho i Marcusův vrah. Kromě toho je spojován se třemi dalšími vraždami v Kodani.“

Stridnerová stála bez hnutí před fotografií.

„Těžko se mi věří, že někdo od nás by takové věci mohl dělat. Ale pojedete hned se mnou a zjistíme, jak se jmenuje. Kdyby pro nic jiného, tak abychom ho očistili od podezření a mohli vyškrtnout jako možného pachatele.“

Protože slova a činy byly u doktorky Stridnerové vždycky totéž, svítily už její zelenkavé šaty na chodbě.

Yvonně Stridnerová proplula místností pro personál s Irenou v závěsu. Seděli tu jen dva lidé. Muž s hodně tmavou pletí, Irena ho odhadovala na Inda. Ženu znala, byla to asistentka Britt Nilssonová, mladá, nedávno přijatá patoložka. Irena si uvědomila, že když se jí několikrát vynořila z podvědomí, tak ne kvůli ní samotné, ale protože jí něco připomínalo její pracovní zařazení na patologii. S tím rozdílem, že muž v lékařčině blízkosti nepracoval jako asistent, ale jen pomocník. Irena ho na patologii několikrát zahlédla. Teď jí konečně paměť zapracovala správně a vzpomněla si, kdy naposled.

Ptala se tehdy na profesorku Stridnerovou a on jí ukázal směrem k pitevně, kde se lékařka právě zabývala nalezenými kousky Marcuse Tosscandera. Na pozvednuté paži, kterou jí ukazoval cestu, mu pod opálenou hladkou kůží hrály pevné svaly.

A potom Basta velice starostlivě a pečlivě zkopíroval Marcusovo tetování. Byla v tom jistota nebo zpupnost, že nikdo nedokáže vypátrat jeho původ? Nebo prostě nemohl Stridnerové odmítnout, když mu to dala za úkol? To bylo jen několik otázek, které Ireně probíhaly hlavou a které mu zamýšlela položit, až ho najdou.

Stridnerová rychle oběma kolegům Baštu popsala, a ještě než domluvila, ozval se tmavý muž: „Já jeho jméno znám… hm… jmenuje se Sebastian. Ale také se mu říká Basta, příjmení nevím.“

Plácl do světlých dlaní a zvuk doprovodil omluvným úsměvem.

Britt Nilssonová vypadala váhavě.

„Občas tu někdo podle vašeho popisu pracuje, ale já nevím, jak se jmenuje.“

Stridnerová se energicky otočila.

„V kanceláři máme seznam zaměstnanců. Podíváme se na jeho příjmení.“

Irena cítila hotový průvan, jak kolem ní profesorka rázně prošla.

Vytáhla desky se žlutými plátěnými hřbety. Pozorně studovala obsah těch s označením Personál 1998-1999. Ukazováček ubíhal dolů po sloupci jmen. Najednou se zastavil a vykřikla: „Tady. Sebastian Martinsson. Narozený sedmého března tisíc devět set sedmdesát. Je tu i adresa a telefon.“

Triumfálně posunula složku k Ireně, aby si to mohla sama přečíst. Irena si údaje opsala do bloku a poděkovala za pomoc. Stridnerová odmítavě mávla rukou.

„Nic se neděje. Teď jen abyste ho co nejrychleji měli. Vraždit nepřestane. Dříve nebo později to udělá znovu. Čeká jen na svou příležitost.“

Rychle pokrčila rameny a pohlédla na elegantní hodinky. Irena si byla jistá, že její rolexky nebyly koupeny v nějaké zastrčené uličce v Bangkoku. Protože je na ruce nosila Yvonně Stridnerová, bylo stoprocentně jisté, že nejde o napodobeninu a třpytící se diamanty jsou pravé.

„Mám naspěch. Letadlo do New Yorku na mě nepočká.“

Irena se mobilem spojila s Hannuem a Birgittou. Jonny svůj telefon nebral a nahraný hlas pouze žádal, aby volající zanechal svou zprávu, protože volaný účastník není momentálně dostupný. Pro Jonnyho bylo typické, že se dokázal někam zašít, ale možná to tak bylo lepší. Oni tři mohli začít s pátráním a případně i hledaného zadržet. Všichni si mysleli, že by měli okamžitě informovat i žalobce. A protože byl Hannu právě v Save, kde se snažil najít hledaný objekt, rozhodli se, že to zajistí Birgitta. Domluvili se, že se sejdou u komisaře Anderssona ve tři hodiny. Musí ho informovat, než se do něčeho pustí.

Irena si nejdřív zjistila, jestli bude Bašta dnes ve službě. Rozvrh jeho služeb nebyl vyplněn od čtvrtého června. Má snad mít celé léto volno? Znovu kontrolovala rozpis. Ano, pracoval od čtvrtého do dvanáctého března. Nacházel se tedy v Göteborgu přesně v době, v níž byl podle jejich předpokladu zavražděn Marcus. A pracoval také od třicátého prvního května do čtvrtého června, kdy zemřel Erik Bolin. Mezi jeho službami byly hodně dlouhé přestávky, někdy dva tři týdny. Pobýval právě tou dobou v Kodani? Překontrolovala si data vražd Isabell Lindové a Emila Bentsena. V těchto dnech nepracoval. Ani když byl přepaden Tom Tanaka.

Irena vyšla do prázdné chodby. Nebylo tu živé duše, které by se mohla na Baštu zeptat. Pomalu sešla po schodech a zastavila se před pitevním sálem. Dveřmi zaslechla jekot motorové pily. Sebrala odvahu a otevřela.

Právě tam probíhaly dvě pitvy. U jednoho stolu stála Britt Nilssonová a vyjímala něco z hrudního koše. Irena zaslechla podivný zvuk plynů, které unikaly hrtanem, když Britt zvedla srdce a plíce.

Pitvy mohou člověku připadat nechutné, ale nikdo si nebyl vědom více než Irena, jak jsou důležité. Jen tělo mohlo pravdivě vypovídat o tom, co se stalo. Němé svědectví. A vyžadovalo to nadmíru pozorného a šikovného patologa, který dokázal přetlumočit řeč mrtvého těla, aby mohla být zjednaná spravedlnost.

U druhého stolu stál mladý technik a rozřezával lebeční kost muže. Irena na něho koncentrovaně hleděla. Když si to uvědomil, vzhlédl. Vypnul pilu.

„Kdo jste?“ zeptal se nezdvořile.

„Jsem inspektorka Irena Hussová a hledám Sebastiana Martinssona.“

„Už vás poznávám. Sebastian bude mít celé léto volno. Zřejmé odjel studovat do ciziny. Co mu chcete?“

Když ji poznal, zněl jeho hlas přátelštěji, ale nedokázal zakrýt zvědavost v poslední otázce.

Irena ji přešla.

„Díky. Tak já mu zavolám domů a zjistím, jestli už odjel z města.“

Usmála se a zdánlivě klidným krokem vyšla ze sálu. I když strašně spěchala, nechtěla, aby to na ní bylo vidět.

„Potkala jsem Svena na chodbě a šli jsme za žalobkyní spolu. Bude to v tomto případě Inez Collinová,“ řekla Birgitta.

Andersson se ušklíbl, ale Irena měla radost. Inez Collinová byla břitká, ale vždycky dobře věděla, co dělá.

„A protože jsem už komisaře stačila informovat, ušetříme spoustu času,“ pokračovala Birgitta.

Všichni čtyři i s Hannuem seděli v Anderssonově kanceláři. Před každým stál kouřící šálek kávy a ležel sáček pečiva.

„Collinová vystaví povolení k domovní prohlídce,“ vysvětlil komisař.

„Dobře. Takže můžeme rovnou zajet do Björlandy a přivést ho,“ navrhla Birgitta.

„Pokud je ovšem vůbec ve městě. Asistent na patologii se domnívá, že má Bašta celé léto volno kvůli studiu v zahraničí,“ podotkla Irena.

„Zatraceně!“ vybuchl nespokojeně komisař. „Přece nám nemůže zmizet právě teď, když ho už skoro máme.“

„Doufejme, že ne, ale riziko tu rozhodně je. Měli bychom si s sebou vzít rovnou i zámečníka, abychom neztráceli čas,“ navrhla Irena.

„Já ho zajistím,“ ozval se Hannu.

„Pojedu s vámi,“ napadlo komisaře.

Irena chápala, že nemá nervy na to, aby na ně čekal v práci, ať už se vrátí s Baštou, nebo sami.

Šedé třípodlažní betonové kostky nesly známky pokusu o zlidštění před nějakou desítkou let.

Během osmdesátých let k odlehčení strohého vzhledu natřeli všechny balkony rudou barvou. Ale během let výfukové plyny z husté dopravy změnily červenou v hnědě rezavou. Barevně počmárané zdi prostředí oživovaly více, ale protože byly pochybné umělecké hodnoty, výsledný dojem vzbuzoval mírně řečeno dost smíšené pocity.

Zámek v domovních dveřích byl rozbitý, a tak mohli bez obtíží vejít na špinavé schodiště. I tady pokrývaly zdi především povznášející nadávky a sprostá slova, moc kreseb tu neviděli.

Na jmenovce ve druhém patře stálo uvedeno S. Martinsson. Všichni čtyři policisté se přede dveřmi rozdělili a Irena zazvonila. Cítila, jak se jí zrychluje pulz. Konečně pohlédne Baštovi do očí. Ten muž toho spáchal opravdu neuvěřitelně mnoho. Ale po pátém zazvonění si musela připustit, že není doma. Anebo pokud je, rozhodně je nechce pustit dovnitř.

Irena pootevřela schránku na vhazování dopisů a nahlédla dovnitř. Na zemi zahlédla nějaké reklamy a roh žlutého koberce. Zdálo se, že je v bytě naprostý klid. Za sebou Irena uslyšela Hannuův hlas.

„Dobře. Tak přijď.“

Když se obrátila, zahlédla, že vypíná mobil a ukládá ho do vnitřní kapsy bundy. Během pěti minut dorazil zámečník. Byl to vysoký pohodový Fin, který při práci bez ustání mluvil zpěvnou finskou švédštinou a nestaral se o to, že Andersson přešlapuje netrpělivostí.

Když to v zámku cvaklo, pootevřel dveře a uklonil se: „Račte prosím.“

Andersson vešel první, a než se pustili do prohlídky bytu, rychle se rozdělili, aby si mohli ověřit, jestli muž není doma. Malý jednopokojový byt prošli rychle. Předsíň byla jako dlaň. Stály v ní dvě skříně, jedna s drátěnými šuplíky a ve druhé ležely potřeby na úklid. Zásuvky byly téměř prázdné, kromě páru lyžařských rukavic, dvou tlustých svetrů a dlouhé světle modré pletené šály. Na zemi stály vyleštěné světlé šněrovací boty velikosti čtyřicet pět.

Ve druhé skříni byl starý vysavač, zelená plastová plácačka na koberce a žehlící prkno.

Dveře proti vchodu vedly do maličké koupelny. Bylo tam tak těsno, že toaleta se téměř dotýkala sedací vany. Umývadlo se sotva směstnalo na krátkou zeď pod okno. Stěny byly vymalované jemně zelenou barvou a podlahu pokrýval levný kabřinec, místy popraskaný. Irena otevřela koupelnovou skříňku a viděla, že je prázdná, až na kartáč na vlasy a vymačkanou zubní pastu. Místnost byla puntičkářsky čistá.

Na zemi v předsíni ležel malý žlutý kobereček. Lampa nesvítila, ale světlo z vysokého okna v pokoji dosáhlo až tam. Irena se obvykle příliš nezajímala o to, jak kdo má doma uklizeno, ale dokonce i ona musela připustit, že tak dokonale umytá okna se moc často nevidí. Po stranách visely bílé záclony s vetkanými letícími racky. Při bližším pohledu Irena zjistila, že záclony jsou pečlivě naškrobené.

Vlevo za dveřmi do bytu byl na několika čtverečních metrech kuchyňský kout. Vešel se sem malý vařič, lednička s mrazničkou a několik béžově natřených kuchyňských skříněk, které doplnily maličký prostor. Dřez se leskl jako v reklamě na zázračný čisticí prostředek.

Pokoj vypadal vzdušně především proto, že tu nestál téměř žádný nábytek. Stěny byly vymalované houbičkou v jemném meruňkovém odstínu. Uprostřed pokoje ležel na zemi starý, ale bez nejmenších pochybností dokonale čistý koberec v zelené a žluté. Postel byla přikryta jednoduchým zeleně a bíle proužkovaným přehozem a stála u kratší zdi. U okna zahlédli odřený borovicový kuchyňský stůl a dvě různé židle. Protější stěnu zaplnila levná policová sestava z IKEA. Uprostřed stála malá televize a video. Knihy tam nebyly, ale zato spousta videofilmů ve vyrovnaných komínkách. Na nejspodnější polici leželo svinuté promítací plátno.

„Ráda bych viděla druhého mužského, který si umí takhle uklidit,“ vydechla obdivně Birgitta.

Nad postelí visely dva obrazy, které byly jedinou výzdobou pokoje. Když je Irena uviděla, doslova ztratila řeč a dokázala jen Birgittu vzít za rameno a ukázat na ně.

„Au! Ty jsi mě štípla,“ vykřikla Birgitta.

Když pohlédla směrem, který jí Irena ukazovala, zmlkla.

Na obrazech byly dva portréty, muže a ženy. Jejich hlavy se vznášely vzduchem, protože krk nebyl spojen s dalšími částmi těla.

„Carmen Ostergaardová a Marcus Tosscander,“ ozvala se nejistým hlasem Irena.

Andersson přistoupil k malbám a prozkoumával je.

„Víš to jistě? Chci říct, jestli je to ta žena, protože Marcuse poznávám.“

„Jsem si tím jistá. Je to Carmen.“

Pozadí za Carmeninou hlavou bylo purpurově fialové. Zvlněné rudohnědé vlasy rámovaly šedobílý obličej. Oči měla vytřeštěné a vypadaly matně a bez výrazu.

Marcusovo pozadí bylo žlutě okrové a nádherně se odráželo od jeho tmavých vlasů. Teplá barva kontrastovala s jeho zelenošedou bledostí. Také jeho oči byly vytřeštěné a pohled pohaslý.

„Panebože! On to namaloval podle jejich odřezaných hlav,“ vybuchla Irena.

Andersson ustoupil o krok dozadu, aby měl lepší perspektivu.

„Myslíš?“ zeptal se.

„Určitě. Přece vidíš, že hlavy jsou oddělené od těl.“

„Opravdu to tak vypadá,“ souhlasil nakonec komisař.

Hannu stál vzadu u knihovny a listoval v bloku.

„Pojďte sem, něco vám ukážu,“ řekl najednou.

Beze slova před nimi otevřel velký blok a ukázal několik skic. Byla na nich hlava Carmen z různých úhlů. Na některých ji načrtl i s řezem na spodní straně krku. Nebylo pochybností o tom, že její hlava je oddělená.

„Otočte,“ vybídl je Hannu.

Irena obrátila list a na další straně byla skica obrazu, který visel na zdi.

Na následujících pěti listech zahlédli náčrty vnitřností. Irena poznala srdce a střeva různé síly. Tušila, že to také přijde, ale když se pak objevila detailní kresba pohlavních orgánů, strašně ji to rozzlobilo. Nejprve odříznutá prsa a pak podrobná gynekologická studie.

Cítila, že se jí dělá špatně. Ruce se jí třásly, když obrátila další list.

Také studie Marcuse začínaly hlavou v různých polohách. Na další straně se objevil návrh vytvořeného obrazu. A když Irena obrátila následující list, byla naprosto šokovaná. Zátiší s útrobami by bylo rozhodně příjemnější než to, co uviděla: Na každé další straně byl portrét Marcusovy hlavy braný z přesně stejné pozice, ale přesto se všechny lišily. Zobrazovaly postupující hnilobu.

„Takový příšerný ďábel!“ vykřikl Andersson.

„To je důvod, proč si tu hlavu šetřil v kryptě,“ poznamenala Birgitta.

Hannu se k nim vrátil z kuchyňky: „Lednici i mrazák má prázdné. Přes léto se domů vrátit nehodlá.“

Cinkal malým svazkem klíčů a dodal: „Našel jsem je tu a jdu se ještě podívat na půdu.“

V následujícím okamžiku za ním zabouchly dveře od bytu a jeho kroky se ozývaly na schodech.

„Pokud není ve Švédsku, tak je nanejvýš pravděpodobné, že je v Kodani,“ ozvala se Irena.

„To tak moc vzdálená cizina není,“ namítla Birgitta.

„Ne ale má tam kontakty.“

„Proč neřekl v práci, že se chystá do Dánska?“

„Třeba nechtěl, aby někdo věděl, kde bude,“ mínila Irena.

„Domníváš se, že během několika posledních let býval tu a tam v Kodani a že o tom neřekl svým kolegům v práci?“

„Rozhodně to není nemožné, pokud se spolu nestýkali i po práci. Není na patologii normálním zaměstnancem, pobírá jen hodinovou mzdu.“

„A jak dlouho tam pracoval?“

„Podle Stridnerové skoro pět let.“

Přerušil je Anderssonův hlas. „Pojďte se na něco podívat.“

Nahlížel do dvou skříní, které stály u paty postele. V jedné visela silná kožená bunda s kožešinovým límcem, černý oblek a bílá košile s černou vázankou. Na zemi stál pár černých šněrovacích polobotek. Ve druhé visel bílý lékařský plášť, zelená halena s krátkým rukávem a zelené bavlněné kalhoty s manžetou. Na dně skříně stály zelené dřeváky s označením „Op 1“, vyznačeným tuží na boku dřevěné podrážky. Vedle dřeváků ležel balíček roušek na ústa a několik balíčků chirurgických rukavic.

„Panebože, ‚můj životní lékař!‘“ vykřikla Irena

„Co to žvaníš?“ zeptal se mrzutě Andersson.

„Marcus se svému příteli asi před rokem zmínil o tom, že nalezl svého ‚životního lékaře‘. A tady je lékařské vybavení! Stejně jako když Emila Marcus nazýval ‚můj policajt‘, přestože tak byl jen přestrojen.“

Otevřely se dveře bytu a dovnitř se vrátil Hannu. V obou rukou nesl papírové nákupní tašky. Přes prsa mu na řemeni visela černá kožená brašna. Beze slova všechno položil na zem.

Irena viděla, že tašky jsou plné ošacení. Zahlédla bílé džíny a červené plavky.

„Proč své věci skladoval na půdě?“ hloubal Andersson.

Hannu sejmul z ramene lesklou aktovku a hrábl do ní.

„Nejsou jeho, ale Marcusovy. Je tam toho nahoře víc,“ poznamenal.

Vytáhl nový pas EU v rudých deskách a otevřel ho. Na policisty svým nejhezčím úsměvem hleděl Marcus Tosscander.

„Jsou tu dokonce i peníze,“ pokračoval Hannu. Vytáhl podélné modré plastové pouzdro. Byl v něm celý svazek bankovek.

„To jsou thajské peníze,“ konstatoval Hannu.

Ireně se sevřelo hrdlo. Marcus do poslední chvíle věřil, že pojede do Thajska.

Andersson si energicky plácl do dlaní.

„Teď ho dostaneme. Je třeba najít jeho příbuzné. Někdo z nich snad ksakru musí vědět, kam odjel. Potřebujeme ověřit, kam se mu má dosílat pošta…, ale na to jsi moc dobrý ty, Hannu.“

Ten přikývl. Pokud nějaký příbuzný existuje, je už v tomto okamžiku vypátrán. A jestli zde Sebastian zanechal nějakou adresu, objeví ji Hannu rovněž. Ale co když za sebou zametl všechny stopy? Irena rozhodně musí kontaktovat kolegy v Kodani, ale to počká do zítřka, protože je po páté.

V osm večer se sešli v konferenční místnosti ke společně objednané pizze. U stolu byl komisař Andersson, Tommy, Irena, Birgitta a Jonny. Irena tiše přemýšlela, jak komisař našel Jonnyho. Poslední přišel Hannu.

Komisař zrekapituloval odpolední vývoj událostí. Nakonec se obrátil k Jonnymu a řekl: „Protože ty ses už tak hezky zaběhl v prohlížení videofilmů, prohlédneš i ty, co jsme našli u Sebastiana Martinssona.“

Komisařovo rozhodnutí nezměnily ani Jonnyho hlasité protesty.

Potom se obrátil k Hannuovi: „Už jsi něco zjistil?“

Hannu přikývl a pohlédl do svých poznámek.

„Sebastian Martinsson se narodil v Trollhättanu před dvaceti devíti lety. Jeho otec byl učitel. Krátce po jeho narození se rodiče rozvedli. Když mu bylo třináct, zemřel otec na rakovinu. Matka dosud bydlí v Trollhättanu a je to snad výtvarnice.“

„Spojil ses s ní?“ zeptal se komisař.

„Ne. Na jejím telefonním čísle to nikdo nebere.“

Andersson vypadal nespokojeně, ale zakrátko se rozjasnil.

„Musíme kontaktovat kolegy v Trollhättanu, aby ji vyslechli. Nebo aspoň zjistili, co s ní je.“

Trollhättan leží asi dvacet kilometrů od Vänesborgu. Ireně to zapálilo, když pomyslela na Vänesborg a Moniku Lindovou. Rozhodla se, že jí hned musí zavolat. Může jí říct, že jsou už vrahovi v patách. To by ji jistě potěšilo.

Monika Lindová byla hodně překvapená, když v telefonu uslyšela Irenin hlas, a byla ráda, že ji zajímá, jak se jí daří.

„Připadám si, jako bych žila v černé díře. Na štěstí je konec školního roku, ale na druhé straně není dobré, že mám čas na přemýšlení. Obviňuji se z toho, co se stalo Bell. Proč jen jsem ji nechala odjet do Kodaně! Nedokázala jsem jí v tom zabránit. Nechápu, jak mohla… jak jsem mohla být tak důvěřivá.“

„A jak to nese ostatní část rodiny?“ zeptala se Irena. „Janne to vzal s velkým pochopením. Někdy se mi zdá, že až s příliš velkým. Ale je mi fantastickou oporou, mně i Elin. I když ona je ještě tak malá, že po velké sestře tak hluboce netruchlí. Teď si začala vymýšlet, že by chtěla pejska. Dokonce i Janne by s tím souhlasil. Třeba by to trochu odvedlo naše myšlenky…, co si o tom myslíte? Vy jste vždycky měli psa. Není na to Elin příliš malá?“

„Rozhodně ne, pokud vy a Janne převezmete zodpovědnost. Ale pes by vás určitě přivedl na jiné myšlenky a rodina by měla společný zájem. Stěně vyžaduje mnoho péče a dozoru, je potřeba ho pořádně vychovat… musela byste jít do kurzu a…“

Irena se přerušila a intenzivně se zamyslela. Opatrně pak nadhodila: „Náš Sammie se stal otcem a vzali jsme si jedno z jeho štěňat. Má deset týdnů a je strašně sladké. Ale vidíme, že u nás to se štěnětem asi moc fungovat nebude. Sammie je už starý a odmítá akceptovat konkurenta. Paní na hlídání už má sedmdesát let a nevíme, jak dlouho se bude moct o Sammieho starat. A my všichni jsme moc málo doma. Práce a škola a spousta dalších aktivit…, však víte, jaké to je. Pejsek není čistokrevný, je to míšenec středního pudla a našeho teriéra. A moc rádi vám ho věnujeme. Je opravdu roztomilý.“

Monika chvíli mlčela a pak se ozvala: „Ano, možná že by to bylo dobré, ale když pomyslím, že celé léto nebudu pracovat…, jak drahý by byl?“

„Darovali bychom ho Elin. Byli bychom hrozně rádi, kdybychom věděli, že je v dobrých rukou.“

„Ale to bychom přece nemohli přijmout…, jak se jmenuje?“

Irena se málem prořekla, jak to s jeho pojmenováním bylo, ale včas se zarazila. „Vodníček“ by neznělo moc důvěryhodně. A tak jen odpověděla: „Ještě jsme se na jménu nedohodli. Většinou říkáme jen ‚chlapík‘.“

„Já o tom promluvím s Jannem a zítra si zavoláme.“

Irena měla pocit, že Moničin hlas byl na konci rozhovoru veselejší. Toužebně si přála, aby se Lindovi rozhodli jejich pejska přijmout.

Teď zbývalo to nejdůležitější, přemluvit vlastní rodinu, že je to nejlepší řešení.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Bylo to přesně tak obtížné, jak se Irena obávala. Po dlouhých diskusích nakonec rodina uznala, že bude dost těžké zapojit do časového rozvrhu i péči o štěně. Rozhodujícím momentem byla nakonec i Sammieho zjevná nechuť k novému uspořádání. Byl zvyklý na svůj klid, dlouhé procházky a zajištěnou misku s jídlem. Jeho syn to všechno naprosto sabotoval. Sammie chodil se svěšeným ocasem a vypadal velice nešťastně.

„Je možné, že do Trollhättanu pojedu hned zítra. Jestli se pro štěně Lindovi rozhodnou, vzala bych ho s sebou a udělala si k nim malou zajížďku,“ prohlásila nakonec Irena rozhodným hlasem.

Její nejbližší zdrceně přikývli. Jenny se slzami v očích vzala na klín chlupatý uzlíček. Vodníček byl přešťastný, že se s ním chce mazlit, a mrskal růžovým jazýčkem sem tam ve snaze ji pořádně olízat. Sammie ležel pod Ireninou židlí a truchlivě vzdychal.

Monika Lindová zavolala hned ráno ještě před Ireniným odchodem do práce.

„Rádi si chlapíka vezmeme,“ oznámila radostným hlasem.

Irenině unavenému mozku trvalo několik vteřin, než si připomněla, že právě tak pejska včera pojmenovala. Rychle se vzpamatovala a řekla jí, že možná během dne pojede do Trollhättanu a přivezla by jim ho. Pokud ne, přijeli by si Lindovi nazítří k nim.

*

„Objevili jsme Sebastianovu matku. Jmenuje se Sabina a je narozená devatenáct set padesát. Dnes bude propuštěná z nemocnice, kde se léčila po deliriu. Zřejmě je to těžká alkoholička,“ informovala je Birgitta.

Andersson přikývl a skočil jí do řeči: „Mluvil jsem s kolegy v Trollhättanu. Bude lepší, když tam zajedeme sami a vyslechneme ji. Hannu a Irena tam zajedou hned po poradě. Tady je adresa.“

Podal papírek Hannuovi. Irena byla moc spokojená. Vodníček se vydá na první cestu v životě a pozná svou novou rodinu.

Komisař pokračoval: „Svante Malm neměl čas za námi teď ráno přijít, ale před chvílí mi zavolal. Zřejmě mají hotové testy DNA těch vlasů, které jsme našli v kartáči v koupelně. Prý jich tam bylo hodně i s kořínky. Budou je srovnávat s testy ze spermatu, nalezeného na místě vraždy. A prosil mě, abych ti, Ireno, řekl, že na první pohled písmo na tvé pohlednici vypadá jako Sebastianovo. Psal si mnoho poznámek ve svých náčrtnících.“

„Nenašli náhodou i Marcusův přenosný počítač?“ zajímala se Birgitta.

„Ne, jen oblečení a sluneční krémy a takové věci, které si lidi berou na dovolenou. Bylo to v těch taškách. Je dost divné, že neobjevili žádné cestovní zavazadlo,“ mínil Andersson.

Birgitta vypadala zklamaně. Marcusův počítač by jim jistě mohl vyplnit mnoho prázdných míst.

„Ireno, než odjedete, tak zavolej do Kodaně a informuj tamní kolegy. Ty jediná rozumíš té jejich hatmatilce. Řekni, co jsme zjistili o Martinssonovi a že si myslíme, že se možná účastní nějakého výtvarného kurzu v Kodani,“ rozhodl Andersson.

S tím posledním nápadem vyrukovala Irena včera večer během jejich pizzové hostiny. Její hypotéza spočívala v tom, že Sebastian v Göteborgu pracoval a v Kodani studoval malířství. Když Andersson namítal, proč se v takovém případě rovnou nepřestěhoval do Kodaně a nepracoval tam, odpověděl suše Hannu: „Tady v Göteborgu měl práci, o které snil.“ Irena přikývla a slíbila zajistit kontakt s Kodaní.

Na policii ve Vesterbro zvedl telefon Jens Metz. Irena ho podrobně informovala a její zpráva Metzovi velice imponovala.

„To tedy není vůbec špatné! Zřejmě je s těmi vraždami skutečně spojen. Prohlédli jste si už ty jeho filmy? Nepřekvapilo by mě, kdyby občas nehrál hlavní roli,“ chraptěl Metz.

Irena pocítila nával nevolnosti, když si to začala představovat.

Nakonec se ještě zeptala na Beatu Bentsenovou. Jens jí vážným hlasem odpověděl: „Je stále ještě doma. Emilova vražda ji zasáhla velice tvrdě, ale ještě hůř na ni dolehlo, že i on sám byl bestiální vrah. Zřejmě zůstane celé léto doma.“

Irena s ní cítila hluboký soucit. Dánská komisařka byla přátelská a chytrá. Představa, že právě ona je matkou tohoto vraha, byla úplně neskutečná. Jak se tak Emil mohl vyvinout? Vzpomněla si na jeho plakáty, videofilmy a cédéčka, které našli v bytě. Napadlo ji, že všechno muselo začít těmi strašnými výjevy, kolem nichž se vinula Emilova fantazie a které zabíraly stále větší část jeho života.

Jens a Irena se domluvili, že si zavolají, jakmile se cokoliv nového během dne objeví.

„Číslo vašeho mobilu přece mám,“ zasmál se trochu škodolibě.

Když zavěsili, zamyslela se Irena nad jeho posledními slovy. To číslo si vzal z Tomova adresáře ve zlatých deskách. Vlastně se ho ani neodvážila zeptat, jak se Tomovi daří. Byla to dosud hodně citlivá oblast.

Vytočila číslo domů a zavolala rozespalé Katarině, aby sbalila Vodníčkův pozemský majetek do tašky: sáček s krmením pro štěňata, dvě malé nerezové misky vodítko a kost na žvýkání. Kvákající kačenky se strašně bál, tak ta zůstane doma. Bylo by ale dobré, kdyby Katarina doma našla nějakou příručku o výchově štěňat. Lindovi nebyli na pejsky zvyklí, tak by se mohla hodit. A protože to byl syn Sammieho, Irena nepochybovala, že nějaký výchovný návod bude hodně užitečný.

Když skončila, zašla pro Hannua. Společně pak došli ke služebnímu diskrétně tmavomodrému Saabu 900.

Vodníček byl právě vyvenčený a čiperný. Očividně se na projížďku autem těšil. Než auto nastartovalo, stál už Ireně na klíně, škrabal drápky po okně a snažil se vyhlédnout ven. Když zahlédl Katarinu se Sammiem na vodítku, která na ně mávala od garáže, pokoušel se rozčileně štěkat na svého příbuzného, který s nimi nejel. V každém směru to byl pravý syn svého otce, kromě toho, že měl kožich tmavší.

Po necelé půlhodině pejska dojmy tak udolaly, že se vysíleně stočil Ireně na kolenou a hluboce usnul.

Předání Vodníčka přešťastné Elin proběhlo bez nejmenších problémů. Irena jí jen tak tak stačila zabránit, aby štěňátku neustlala v kočárku pro panenky a aby pochopila, že zvířátko je jako děťátko jen v některém ohledu.

„Zavolejte, kdybyste měli nějaký problém,“ byla poslední slova na rozloučenou.

Když poodjeli, hluboce si vydechla. „Tak, a je to.“

„Se štěňaty je asi hodně práce,“ konstatoval Hannu.

„Stejně jako s malými dětmi,“ opáčila rychle Irena.

Na Hannuových rtech se usadil slabý úsměv.

Místo, kde bydlela Sabina Martinssonová, leželo jen kousek od centra městečka. Chvíli bloudili, ale nakonec dojeli správně.

Dům pocházel z padesátých let a opravy se od té doby zřejmě nedočkal. Celé okolí vypadalo hodně zpustošeně. Sklo ve vstupních dveřích bylo vytlučené a nahrazené nepořádně upevněnou dřevotřískou. Na její plochu někdo namaloval černý hákový kříž. Irena otevřela těžké dveře do počmárané a močí páchnoucí chodby. Oba se zastavili a dveře se za nimi zabouchly.

Zdálo se, že se v celém domě oslavuje. Na Ireniných hodinkách bylo tři čtvrtě na dvanáct. Někdo zřejmě místo oběda popíjel. Vedeni ječením a ukřičenými hlasy vystoupili do druhého patra. Na dveřích visela popraskaná plechová tabulka s textem: „Vítejte u Sabiny a Sebastiana.“ Pod tabulkou někdo ostrým předmětem vyryl: „U kurvy.“

Zvonek nefungoval. Hannu hlasitě zaklepal. Hluk na druhé straně byl ale tak silný, že to nikdo neslyšel. Když stále nikdo neotvíral, vzal Hannu za kliku a vstoupili.

Napříč přes špinavou podlahu ležel na předsíni nějaký muž a hlasitě chrápal. Protože bylo zřejmé, že je živý, jen ho překročili a šli dál.

Oslava probíhala v kuchyni. Vzduch byl hustý cigaretovým kouřem, který přesto nepřehlušil pach polévky a špinavých těl. U přecpaného kuchyňského stolu seděla žena a dva muži. Na okně stál magnetofon vyšroubovaný na nejvyšší hlasitost a vykřikoval Elvisovu svůdnou otázku: ‚Are you lonesome tonight?‘

Na stolní desce se vršila hromada špinavého nádobí, rozdrobená veka, slupky od vuřtů, velká krabice sušenek a prázdné sáčky od chipsů. Uprostřed trůnila plastová konev. Pokud byla na začátku plná, znamenalo to, že ve čtyřech vypili skoro dva litry pálenky. Všechno tomu nasvědčovalo.

„Myslíš, že z ní dostaneme rozumné slovo?“ poznamenala Irena.

„Kvůli tomu jsme přijeli.“

V téže chvíli jeden z mužů zjistil, že mají nezvanou návštěvu. Byl podsaditý a silný. Husté světlé vlasy mu trčely na všechny strany a světle modré oči slzely v začervenalém bělmu. Pokusil se vstát, ale těžce spadl zpět na židli. Místo toho začal nadávat: „Kdo k čertu… zatraceně.“

Navzdory málo slovům slyšeli jasný finský přízvuk. Hannu rychle něco řekl finsky. Fin zaklapl ústa a z jejich tvrdého sevření Irena pochopila, že už nemíní pronést jediné slovo. Sama se pokusila o klidný tón. „Jsme z göteborské policie a hledáme Sabinu Martinssonovou.“

Žena k Ireně otočila vyzáblou hlavu. Řídké vlasy obarvené henou byly vzadu stažené do ohonu. Obličej měla těžce poznamenaný pitím, s hlubokými rýhami kolem očí a úst. Ale lícní kosti a velké zelené oči nesly stopy dávné krásy. Tyto rysy Sebastian měl po své matce, to bylo jasné i z fotografie v protisvětle a Irena je dobře rozpoznávala.

Sabina Martinssonová se pomalu zvedla a opírala se přitom o stůl. I svou výšku po ní Sebastian zdědil, byla skoro stejně vysoká jako Irena. Nebyla už štíhlá, ale spíš vyzáblá a podvyživená. Jen břicho měla vyduté. Vypadala nemocně. Žluté triko jí viselo přes kostnatá ramena a pod tenkou látkou se rýsovala propadlá ňadra s výraznými bradavkami. Potrhané černé kalhoty přiléhaly těsně na hubené nohy.

„Policajti… z Göteborgu…,“ mumlala.

Chyběl jí jeden přední zub nahoře a několik ve spodní čelisti.

„Potřebujeme s vámi mluvit. Týká se to Sebastiana.“

Když Irena vyslovila synovo jméno, jako by Sabinin mrtvý obličej ozářilo světlo. Narovnala ztuhlá záda a překvapivě jasně se zeptala: „Stalo se mu snad něco?“

Irena popošla k nejistě stojící postavě a opatrně položila ruku na ženina úzká ramena. Pod kůží necítila žádné svaly, pouze kost.

„Zatím nevíme. Někam odjel. Netušíte, kde bychom ho mohli najít?“

Teď ožil starší z obou mužů. Dosud jen seděl a zíral na policisty, aniž by přestal žvýkat bezzubými ústy. Začal vykřikovat: „Nic těm čmuchalům neříkej, zatracení čmu…“

Neohrabaně se pokusil zvednout, ale Fin ho rychle stáhl zpět na židli. Irena sice finštině nerozuměla, ale Hannuova předchozí slova zřejmě pronikla alkoholickým oparem.

„Jen klid, chceme pouze najít jejího zmizelého syna,“ řekla Irena a usmála se.

Muž vypadal zmateně a znovu začal žvýkat. Možná se snažil ujasnit si, jestli ti policisté tu jsou jako přátelé nebo zrádci.

„Sebbe? Sebbe… zmizel?“ ozvala se Sabina.

Mluvila s velkou námahou, jako by od ní každé slovo vyžadovalo mnoho síly.

„Ano, nějakou dobu už nepřišel do práce a doma také není. Kde bychom ho mohli najít?“

Sabina ze sebe setřásla Ireninu ruku a nejistě kráčela ke kuchyňským dveřím. Opřela se o rám, několikrát se skřípavě nadechla a pak se rozkašlala. Po chviličce cílevědomě namířila k toaletě na druhé straně předsíně. Pochopitelně zakopla o nataženého chrápajícího muže a přepadla přes něho, ale přistála nečekaně měkce. Muž si jen odkašlal a začal chrápat v jiné tónině.

„Neuhodila jste se?“ zeptala se jí Irena. Varovně vykřikla v okamžiku, kdy Sabina padala. Pomohla jí teď zpět na nohy a povšimla si, že vysoká žena vůbec nic neváží. Sabina jen odmítavě mumlala a vyprostila se z Irenina sevření. Dopotácela se několik dalších kroků k toaletě a zabouchla za sebou dveře. O několik vteřin později bylo slyšet hlasité zvracení.

„Myslíš, že si to vyvolala sama?“ šeptala Irena.

„Asi ano. Chce mít jasnější hlavu.“

Když otevřela dveře, ucítili kyselý pach zvratků. Pohodila hlavou a vyzvala policisty, aniž na ně pohlédla: „Pojďte do pokoje.“

Nejistým krokem vešla před nimi do obývacího pokoje. Jediným nábytkem v místnosti byla špinavá pohovka, která nejspíš kdysi byla světle modrá, a křeslo z rákosu. V jednom rohu stál prázdný malířský stojan. Uprostřed podlahy trůnila zbrusu nová malá barevná televize. Ale nebyl to nábytek, čeho si člověk povšiml, když vstoupil do pokoje. Na stěnách visely Sabininy obrazy. Byly veliké a přibližně ve stejné barevné škále. Dominující tóny byly světle fialové, růžové a bílé. Na dvou obrazech zářil i odstín ledově modré. Nikde neviděli náznak nějakého teplého tónu.

Obrazy byly portréty, ale s ohavnými obličeji jako ze strašných snů, a hleděly na pozorovatele. Rozšklebené tváře plné zla zíraly ze zdí. Ireně se na okamžik zdálo, že alespoň jedna hlava je trochu sympatická, se širokým úsměvem, připomínajícím Buddhu. Ale když pohlédla do jeho černých očí, čišela z nich naprostá prázdnota. Byl to ledový výsměch, který Sabina svým štětcem zachytila. Studené barvy posilovaly nepříjemné pocity, které z obrazů vycházely. Irena by si něco takového v životě nepověsila na zeď, i kdyby to bylo sebelépe namalované.

Sabina hlučně klesla na pohovku. Hrudník se jí zvedal a ona se tak rozkašlala, až se Irena polekala. Má snad zápal plic? Ale přece ji právě propustili z nemocnice. Jako by Sabina četla Ireniny myšlenky, dostala ze sebe: „Ku… kuřácký kašel. Neměla bych kouřit.“

Irena se složila do praskajícího a protestujícího proutěného křesla. Tiše se pomodlila, aby neskončilo v třískách. Hannu raději zůstal stát.

„Co mu chcete?“ zeptala se Sabina.

Irena se k ní důvěrně naklonila a řekla: „Jeho kamarád z práce neví, kam se poděl. Neslyšel o něm několik dnů. Vy víte, kde by mohl být?“

Sabina zavrtěla hlavou.

„No ne… má v ústavu milé kamarády.“

„V ústavu?“ překvapeně zopakovala Irena.

„Moc pěkném. Nejlepším v Göt… teborgu. Syrénově…“

Zmlkla a zahleděla se na fialové pozadí hlavy s pootevřenými ústy, ztuhlými ve výkřiku věčného děsu.

„Co tím myslíte, že pracuje v ústavu?“ zeptala se znovu Irena.

Sabina na ni rozčileně pohlédla.

„Pohřební ústav. Moc dobrá práce. Potřebuje peníze… drahé studie v Kodani.“

Irena se rychle chopila příležitosti. „Jak dlouho v Kodani studuje?“ zeptala se.

Sabina svraštila čelo. Po chviličce se její pohled rozjasnil a ona triumfálně sdělila: „Hodně let.“

„A co tam studuje?“

Irena se snažila o hodně vlídný tón, jednak aby zakryla vlastní napětí, jednak aby získala ženinu důvěru.

Sabina se narovnala na špinavé pohovce a hrdě zvedla hlavu.

„Malířství. Je um-umělec.“

Při posledním slově se vymrštila dopředu a zvrátila žlutý šlem. Hannu vytáhl z kapsy balíček papírových kapesníčků, několik jich na sebe položil a všechno setřel. Zmizel na předsíni a Irena ho zaslechla splachovat na záchodě.

Vyhublá žena si tiskla ruce na břicho. Na čele jí vyrazily kapky potu.

Ireny se zmocnily opravdové obavy.

„Neměli bychom vás odvézt do nemocnice?“

„Ne. To nemá smysl. Poslali by mě zpátky. Játra mám v hajzlu. Můžete si za to… sama… říkají mi.“

Irena pochopila, kolik úsilí Sabinu stojí, aby odpovídala na otázky. Zoufale bojovala se svou opilostí a bolestí. Na synovi jí muselo hodně záležet.

„Kdy jste viděla Baštu naposled?“ zeptala se.

Okamžitě nepochopila, co řekla špatně, ale když pohlédla do Sabininých očí jiskřících nenávistí, došlo jí, že opravdu šlápla vedle.

„Neříkejte Bašta! Jak víte že…? Žádný Bašta! Je to Sebbe! Sebbe!“

Hannu vešel do dveří a přemítavě na Irenu pohlédl, ta ale jen lehce zavrtěla hlavou. Opatrně se zeptala: „Vám se to nelíbí, když mu někdo říká Bašta?“

„Ne. Ne,“ vrtěla hlavou Sabina.

„Promiňte mi, ale myslela jsem, že si to vybral sám, protože se takhle představil několika osobám. Jemu samotnému se jméno líbí,“ namítla Irena.

Sabina na ni nevěřícně pohlédla: „On se tak… sám nazývá?“

„Ano. Bašta.“

Sabinina úzká ramena a krk se propadly ještě hlouběji. Za chvíli z ní bude jen hromádka nakupených kostí, napadlo Irenu.

„Jeho… ten dobytek, co náhodou byl jeho otcem. Ten mu tak říkal,“ zašeptala Sabina.

Takže Sebastian Martinsson používal přezdívku, kterou mu dal jeho otec, dokud žil. Ale ten zemřel, když Sebastianovi bylo třináct let. Možná něco objeví psycholog, až ho bude vyšetřovat, napadlo Irenu. Škoda, že si neříkal Sebbe, to by ho našli mnohem rychleji a neztráceli čas.

Irena se odvážila položit další otázku: „Kdy jste s ním mluvila naposled?“

Sabina se opřela dozadu a stále si tiskla ruce k břichu.

„Už nevím,“ zamumlala. „Možná někdy o Vánocích.“

Zřejmě matka a syn neměli moc úzký kontakt, pomyslela si Irena. Najednou si na něco důležitého vzpomněla.

„Nezranil si někdy Sebastian špičku levého ukazováčku?“ Sabina na Irenu podezřívavě hleděla. „A proč… proč se na to ptáte?“

„Zmínil se o tom některý z jeho kolegů. Může to být důležité, pokud bychom ho nenašli a museli po něm vyhlásit pátrání,“ odpověděla nevinným hlasem Irena.

Sabina přikývla a povzdechla si.

„Přivřel si prst do dveří ve škole…, když ještě bydlel se mnou.“

Její hrudník se po tak dlouhé větě těžce zvedal. Rozkašlala se. Irena se rozhodla navázat na Sebastianovo bydliště.

„Víte, jakou má adresu v Kodani?“

„Ne… různě se stěhoval.“

Zavřela oči a opřela se o pohovku. Irena se polekala, že usne. Rychle se zeptala: „Jak se jmenuje škola, na které studuje?“

Sabina pootevřela svraštělá víčka. Namáhavě se trochu napřímila. Pomalu potřásla hlavou, aby si trochu vyjasnila myšlenky. Váhavě řekla: „To není škola. Krügerova akademie… nebo tak nějak.“

Krüger? Nebyl to Švéd a nevyráběl zápalky? Ale třeba v Kodani založil i uměleckou akademii. Musí co nejdříve zavolat kodaňským kolegům a přeptat se na to.

Poprvé se do hovoru vložil i Hannu. „Není poblíž Save nějaké místo, kde by se mohl Sebastian zdržovat?“

„Poblíž Save? Domek… můj malý domek po rodičích…, ale tam bydlet nemůže… vyhořel.“

„Ale je pořád váš?“

Sabina přikývla. Seděla se svěšenou hlavou. Každou chvíli zasténala.

Protože ji právě propustili z nemocnice, nemělo žádný smysl se ji tam pokoušet vrátit. Nikdo o ni nestál. Nikdo jiný než její přátelé v kuchyni.

Když se Irena zvedla k odchodu, Sabininy lepkavé ruce ji přidržely za bundu.

„Najděte ho… prosím vás…,“ zachraptěla.

Irena ji mohla ujistit, že je to i jejich přáním, a současně se snažila osvobodit z jejího sevření.

„Uděláme pro to všechno.“

Znovu překročili mírumilovně chrápajícího muže na předsíni.

„Co to mluvila o pohřebním ústavu? Bašta přece pracuje na patologii,“ uvažovala Irena.

Seděla za volantem a ujížděli zpět do Göteborgu těsně nad povolenou rychlostí. Hannu chvíli mlčel, než odpověděl. „Oblek.“

Tento muž by někoho mohl svou stručností rozčilovat, ale Irena dobře věděla, jak často má pravdu a jak přesná jsou jeho slova. Iritující na tom bylo to, že obvykle tu pravdu neviděl nikdo jiný, dokud mu ji Hannu nevysvětlil. Přemýšlel v patnácti větách a tu šestnáctou potom vyslovil, často jednoslabičně. A všichni kolem něho jen zírali. Právě teď s ním byla jen Irena, ale ani ona nepatřila k výjimkám. Připadala si jako pitomec.

„Jaký oblek sakra myslíš?“

Nechtěla zaklít, ale prostě jí to uteklo. Hannu se tím ovšem nenechal zviklat.

„Oblek ve skříni,“ řekl klidně.

V Baštově skříni visel jeden jediný černý oblek, bílá košile a černá vázanka. A na dně skříně stály černé šněrovací polobotky. Opravdu to vypadalo jako oblečení pro zaměstnance pohřebního ústavu, který pomáhá při pohřbu.

„Máš pravdu. Já jsem na to zapomněla. Zajímala jsem se více o ty lékařské věci. Policejní uniforma a lékařské vybavení… panebože, oni se převlékají a hrají si!“

„Bašta i Emil dobře věděli, co dělají. Ale hra to nikdy nebyla. Naplánovali a připravili vraždu Carmen Ostergaardové i Marcuse,“ poznamenal Hannu.

S mrazením v zádech si Irena připomněla scény z videa, které našli u Emila. Než zavraždili Carmen, tak si pořídili kameru a elektrickou pilu.

„Zjistím, kde má Sabina ten domek,“ podotkl Hannu.

Vytáhl mobil a namačkal číslo ze svého adresáře. Irena zaslechla, že to někdo zvedl a další konverzace už probíhala ve finštině. Jediné slovo, které jí připadalo povědomé, znělo nějak jako „katastr“, ale jistá si nebyla.

Hannu skončil a podotkl: „Zavolá mi.“

Kdyby ho neznala, asi by se teď zeptala, kdo?, ale protože s ním už své zkušenosti měla, mlčela. Ani v nejmenším nepochybovala o tom, že se za chvíli jeho mobil ozve a že se dozví adresu Sabinina domku.

„Slyšel jsi něco o Krügerově akademii?“ zeptala se místo toho.

„Ne.“

„Zavolám do Kodaně hned, jak budu v práci.“

Po návštěvě u Sabiny Irena toužila po pořádné sprše. Pach špíny, ponížení chudoby a celkové mizérie měl nepříjemnou vlastnost, že byl lepkavý. Ale ona v podobném prostředí nebyla poprvé a sotva i naposled. Jako mokrý pes ze sebe to nejhorší setřásla a rozhodla se věnovat práci.

Než vytočila číslo do Kodaně, ozval se její mobil.

„Irena Hussová.“

„Tady je Tom.“

Irenino srdce udělalo kotrmelec radostí. „Tome! To je skvělé, že se ozýváte! Znamená to, že jste se vrátil domů? Jak se cítíte?“

„Opravdu jsem už doma a daří se mi vzhledem k okolnostem dobře. Už to ovšem bylo i lepší. Zřejmě mohu být rád, že vůbec žiju. I když nevolám kvůli tomu, abych si stýskal. Chci poděkovat za kytky. Váš kolega Peter Moller mi je přinesl. Nádherné orchideje, moje nejoblíbenější květiny. Díky.“

Irenu něco hrozného napadlo. Jestli je Basta v Kodani, co jestli zamýšlí dokončit to, co se mu prvně nepovedlo? Tom je jeho jediná oběť, která mu unikla. Nemá ho varovat? Váhavě nadhodila: „Tome. Máme stopu. Zřejmě už vraha známe. Zmínil se Emil nebo Marcus o někom, kdo si nechá říkat Basta?“

Mlčení bylo dlouhé a soustředěné. Nakonec se Tom stručně ozval: „Ne.“

„Znáte v Kodani uměleckou školu, která by se jmenovala Krügerova akademie?“

„Ne Kru… Ne.“

Ireně připadalo, že zaváhal, ale protože už nepokračoval, ptala se dál: „Zmínil se Emil nebo Marcus o někom, kdo studuje umění?“

„Ano. Emil pronajal byt nějakému malíři. Myslím si, že se jmenoval Sebastian. Je to ten, co si říká Basta?“

„Ano.“

Znovu zavládlo koncentrované mlčení.

„A vy si myslíte, že vrah je ten Basta?“ zeptal se nakonec Tom.

„Všechno tomu nasvědčuje. A teď právě může být v Kodani. Musíte být opatrný. Nevíme, jak uvažuje, může vás pokládat za svůj nezdar a oběť, kterou ještě musí dostat. Vy jste přežil.“

„Takový hlupák! Ale on přece nechtěl dostat mne, ale ten snímek. Proč ho chtěl získat?“

„Protože na té fotografii je on sám.“

„Opravdu?“

Rozhovor ukončili se vzájemným přáním hezkého víkendu a se slibem, že si zase brzy zavolají a třeba se i uvidí. Irena ještě dodatečně cítila radost, že si Tom zachránil život.

Po dvou šálcích kávy zavolala kodaňským kolegům. Podle očekávání vzal telefon Jens Metz. Zastupoval teď Beatu Bentsenovou po dobu její nepřítomnosti v práci.

„Dobrý den, Jensi. Tady je Irena Hussová. Před několika hodinami jsme mluvili s matkou Sebastiana Martinssona. Je dost pravděpodobné, že právě teď je Sebastian v Kodani. Tvrdila, že studuje umění na nějaké Krügerově akademii.“

„Krügerově akademii? O ní jsem nikdy neslyšel, ale to si rychle ověříme. Něco dalšího?“

„Zajedeme do polorozbořeného domku, který patří jeho matce. Můj kolega si myslí, že právě tam by mohl Marcuse čtvrtit.“

„My zase máme jistotu, že Carmen byla rozřezaná v té staré hale. Srovnáváme prostor s videofilmy a podle všeho souhlasí. Máte nějakou adresu, na které by Sebastian mohl být?“

„Ne, jeho matka je těžká alkoholička a byla opilá, když jsme s ní mluvili. Neměla nejmenší tušení, kde by mohl bydlet.“

„Pokusíme se něco zjistit prostřednictvím akademie. Ale tam už asi nikdo nebude. Jsou skoro čtyři a je léto. Umělecká škola teď jistě bude přes prázdniny zavřená.“

„Patrně ano. Hezký víkend. Uslyšíme se.“

Hannu seděl nakloněný nad mapkou, když za ním Irena přišla. Položil ukazováček na jedno místo a řekl: „Musí to být tady.“

Irena se k němu naklonila a viděla, že prohlíží podrobnou mapu severní a západní oblasti. Ukazováček mířil skoro až k moři.

„Pojedeme kolem střelnice v Björlandě a potom po malých polních cestách. Musíme si s sebou vzít mapu,“ konstatovala Irena. Hannu přikývl a strčil plánek do kapsy.

Bylo slunečno a jasno, ale od moře vál chladný větřík. Pokud vůbec ještě šlo o moře, protože byli blízko ústí řeky. Ireně připadalo, že voda má tmavší odstín, ale to si jen mohla namlouvat.

Poslední kousek už jeli po obtížně sjízdné štěrkové cestě. Postupně narazili na dva zchátralé domky. Vypadaly staré a neobyvatelné. Padesát metrů od skaliska blíže k vodě ležel domek Sabiny Martinssonové, nebo spíše jen to, co z něho zbylo. Zřejmě to býval prázdninový dům. Dnes tu zůstala jen napůl se zemí srovnaná stěna, která trčela k nebi jako žalující prst.

„Vyhořelo to před nějakými dvaceti lety. Neměla to pojištěné,“ poznamenal Hannu.

Zaparkovali kousek před ruinou a vystoupili z auta. Hannu ukázal na zchátralou garáž o kousek dál na pozemku. Byla malá, ale solidně vystavěná z betonu, se střechou z vlnitého plechu. Ta byla hnědě matná rzí a do díry ve střeše létali ptáčci. Dveře byly rozeschlé, ale na nich visel nový a pevný zámek. Hannu si došel do auta pro páčidlo a vsunul ho do mezery vedle zámku. Se suchým zapraštěním spadl na zem. Panty nevlídně zaskřípěly, když Hannu rozevřel obě půlky vrat.

Nahoře na protější zdi bylo okno. Podél zdi se válela hromada krámů. Vedle dveří stály na sobě dvě dřevěné kozy. Vedle byla o stěnu opřená velká deska.

Hannu se nehýbal a oba hleděli dovnitř, aniž by vešli. Najednou natáhl ruku a ukázal k oknu. „Podívej se.“

Přestože bylo ještě stále denní světlo, na jasné obloze zahlédla Irena špinavými tabulkami blikající světlo letadla, které klesalo k přistání.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Monika Lindová během víkendu zavolala a vyptávala se, proč štěňátko nechce v noci spát ve svém novém proutěném košíku. Chodilo kolem a kňučelo tak dlouho, dokud ho nevzali do postele, kde okamžitě vysíleně usnulo. Irena to moc dobře znala. Uklidnila Moniku, že ani Sammie nikdy ve svém pelíšku nespal a že košík po roce prodali. Monika poděkovala za útěchu a vypravovala, že malého chlapíka pokřtili jménem Frasse.

Irena věnovala hezkou chvíli nedělního dopoledne hledání ve Zlatých stránkách. Pod rubrikou pohřebních ústavů našla Syhrénův pohřební ústav.

Pracoval snad Sebastian skutečně i tady? Stačil mít dvě zaměstnání a ještě studovat v Kodani? Nebo tam pracoval jen příležitostně? Irena se rozhodla, že hned v pondělí ráno ze všeho nejdřív zavolá do pohřebního ústavu.

Později večer brnkl Jonny Blom. To nedělával, přestože ve stejné skupině pracovali už dvanáct let. Když Katarina zvedla telefon a volala: „Mami, to je Jonny,“ nevěděla Irena v první chvíli, o koho jde.

„Tady je Irena Hussová,“ ohlásila se vyčkávavě.

„Ahoj, tady Jonny. Prohlédl jsem ty filmy. S ohromným potěšením rozřezává svoje oběti. A je oblečen jako lékař. Jako chir… chirurg.“

Jazyk odmítal vyslovit poslední slovo a Ireně bylo jasné, že kolega je opilý. S pomyšlením na filmy, které sama viděla, uznávala, že je pro prohlížejícího snadnější, když má nějaký obsah alkoholu v krvi. Ovšem mohlo to ovlivnit jeho úsudek. A je asi i riziko, že některý z těch filmů poškodí. Opatrně se zeptala: „A kde je vlastně prohlížíš?“

Otázka ho rozčilila. „Zatraceně, myslíš si snad, že jsem doma a ukazuju ty obrázky manželce a dětem? Jasně, že jsem v práci.“

Málem se dala do smíchu, ale to by se ještě více naštval.

„Dobře,“ odpověděla. „Chceš, abych tam přijela?“

„Nemám nikoho lepšího. Hannu není doma, zkoušel jsem se ho dovolat.“

„Jsi v místnosti pro výslechy?“

„Ano. Je tu nejlepší vybavení.“

„Vezmi si zatím šálek kávy, budu tam za dvacet minut.“

„Kafe. Ty neznáš nic lepšího než kafe,“ rozčiloval se. „Hned jsem tam. Tak zatím!“

Irena vletěla do auta a byla hrozně šťastná, že jedli o dvě hodiny dříve. Měla pocit, že po filmech asi chuť na jídlo ztratí.

Místnost číslo čtyři byla prázdná. Na stole ležely dva neoznačené videofilmy a kus skořicového koláčku. Ve světle lampy zahlédla také několik koleček po lahvích a sklenicích. Rychle pohlédla do koše na odpadky, ale ten byl prázdný, Jonny ho před jejím příchodem vyklidil.

Uslyšela na chodbě kroky a otevřely se dveře. Jonny měl mokré sčesané vlasy a táhla z něho voda po holení. Efekt byl trochu komický, protože se zjevně alespoň dva dny neoholil.

„Obrň se. Podívej se na to sama. Já jsem toho viděl už dost.“

Než Irena stačila něco říct, zabouchl dveře a jeho kroky doznívaly na chodbě.

Pocítila pořádnou nevolnost při pohledu na černá pouzdra filmů. Připadala jí hrozivá. Dobře věděla, co najde. Najednou ji něco napadlo: jsou to originály nebo Jonny udělal kopie? Rychle prohlédla místnost a došla k závěru, že to jsou originály, a protože tu bylo všechno vybavení, rozhodla se filmy zkopírovat sama. Je důležité, aby se na nich neudělaly nové otisky, a tak si navlékla bavlněné rukavice, které si přinesla ze své kanceláře. Opatrně filmy založila a zkopírovala. Potom originály vložila do pouzder, kde počkají na techniky.

Filmy byly přesně tak odporné, jak čekala. A především také mučivě dlouhé, oba přes dvě hodiny. Na filmu se čtvrcením Carmen Ostergaardové neměl Sebastian nic na ústech ani na hlavě. Naproti tomu při čtvrcení Marcuse si nasadil silnou zelenou operační roušku i čapku. Jinak byl na obou filmech oblečený stejně: V rozepnutém bílém plášti, zelené haleně a zelených operatérských kalhotách.

Irena se nad jeho oblečením zamyslela. V lékařském vybavení, které našli v jeho skříni, nebyly ani nejmenší stopy krve. Všechno vypadalo čistě vyprané. Dospěla k závěru, že po pitvě Sebastian odložil špinavé oblečení do prádla v práci, určeného k praní. A že v jeho skříni viselo čisté připravené oblečení, mohlo znamenat jen jediné: Chystal se na další oběť. Irena usoudila, že jen z důvodu časové tísně a nedostatku vhodného prostoru nerozčtvrtil i těla Isabell Lindové, Emila Bentsena ani Erika Bolina stejným způsobem jako Carmen a Marcuse.

Sebastian velmi pečlivě rozřízl těla a vyňal všechny vnitřní orgány. Bylo hodně odporné, jak pečlivě ořezával každý kousek. Ale to nejodpornější byl pohled na jeho vlastní obličej, jak ho nafilmoval Emil.

Oči měl horečnatě lesklé a vytřeštěné. Irena si povšimla, že během koncentrované práce vůbec nemrkal. Při několika momentech se rozzářil fantastickým úsměvem. Když se usmál, byl to velice atraktivní muž.

Vnitřnosti vložil do velkého plastového kbelíku, který stál na zemi vedle pitevního stolu. Nešlo pokaždé o stejnou nádobu. Jednou byla žlutá, po druhé červená. Pohlavní orgány a svaly vložil do velkých průhledných plastových pytlů. S nepříjemným pocitem Irena poznala, že to jsou běžné šestikilové pytle do mrazničky. Představa, co s tím pak udělal, byla tak příšerná, že na to odmítla myslet.

Po ukončení posledního filmu vzala originály i kopie k sobě. Bez větší naděje zavolala na technické oddělení, ale k její velké radosti tam telefon někdo zvedl. „Technické, Ahlén.“

„Ahoj, tady je Irena Hussová. Mohla bych ti tam přinést dva videofilmy k zajištění stop?“

Jasně.

„Jde o ty vraždy s následným čtvrcením.“

„Dobře. Bude to mít prioritu.“

„Díky“

Sběhla dolů s filmy. Omluvně vysvětlila, že na nich bude zřejmě také spousta stop Jonnyho Bloma.

„Nevěděli jsme přesně, co najdeme,“ omlouvala se.

„Aha,“ ozval se s naprostým nezájmem Ahlén.

Když se vrátila do své kanceláře, ještě dlouho seděla a hleděla do letního stmívání. Okno vedlo na východ, tak nemohla vidět samotný západ slunce, ale zato nádherné purpurově zbarvené obláčky na tmavším safírově modrém pozadí. A jak ubíhal čas, lesk mraků tmavl a dostával hlubší fialový odstín.

Ale Irena z té nádherné hry barev na obloze mnoho neměla. Seděla pohroužena do myšlenek.

Ranní poradu zahájil komisař Andersson informací o tom, co bylo na filmech. Ocenil Jonnyho, který tak obětavě víkend věnoval Sebastianovým filmům. Jonny sám byl neobvykle bledý a vypadal zaraženě. Irena ovšem věděla, že to nebylo způsobeno jen pracovním zatížením.

„Začali jsme ho hledat prostřednictvím Interpolu. Nevíme, kde se teď nachází. Hannu zjistil v registru aut, že má Volkswagen Jetta, ročník osmdesát devět. Registrační číslo auta jsme uvedli spolu s jeho popisem. Hannu se byl v sobotu podívat, na jeho parkovišti ale žádné auto nestálo. Patrně odjel vozem. Mnoho mluví pro to, že je v Kodani, ale možná už pochopil, že jsme mu v patách. Pak by mohl zmizet někam jinam.“

Jetta. Svědci, kteří zahlédli muže s nožem po přepadení Torna Tanaky, vypovídali, že hodil nějaký obraz do auta patrně této značky a odjel.

Hned po schůzce zavolala Irena do Syhrénova pohřebního ústavu. Odpověděl jí téměř okamžitě měkký ženský hlas.

„Pohřební ústav.“

„Dobrý den, jmenuji se Irena Hussová a jsem kriminální inspektorka. Hledáme Sebastiana Martinssona a máme informaci, že je u vás občas zaměstnán.“

„Okamžik, přepojím vás na pana Danielssona,“ řekla žena.

Po několikerém zalupání a zapípání se ozval energický hlas.

„Bo Danielsson. Mohu vám nějak pomoci?“

Irenu napadlo, že podnikatel v pohřebnictví by neměl mít hlas jako sportovní komentátor v televizi. Ale možná právě to přimělo zarmoucené pozůstalé, aby mu hbitěji sdělili svá přání. Myšlenky si nechala pro sebe, rychle se představila a sdělila mu, co potřebuje.

„Sebastian Martinsson? To jméno dobře znám. Okamžik.“

Položil přístroj na desku stolu a Irena zaslechla, že vytáhl nějakou zásuvku. Pak hned mohutný hlas slyšela znovu.

„No jistě. Tady ho mám. Občas nám pomáhá při nesení rakve. Je to silák.“

„Zaměstnáváte ho často?“ zeptala se Irena. „Ne, jen sem tam, když potřebujeme výpomoc.“

„A kdy u vás začal?“

„Podívám se… devadesát čtyři. Tehdy tu byl častěji než v posledních dvou letech. Zřejmě začal studovat v Kodani. Do té doby bydlel tady, a tak pro něho přirozeně bylo snadnější tu a tam zaskočit.“

„Zmínil se o tom, co studoval?“ napadlo Irenu.

„Ano. Medicínu. Teď má nějaké speciální vzdělávání v Kodani. Já si takové údaje vždycky o personálu zapisuju. Aby člověk věděl, koho zaměstnává.“

Student lékařství budil důvěru. Tak velkou, že možná dostával i klíč k uzavřené místnosti ústavu. Tvrdil snad právě proto, že studuje medicínu? Nebo to byl jeho tajný sen? Jistě by se na to měli důkladněji zaměřit při psychiatrickém vyšetření obviněného. Irena se rozhodla, že nic nebude komentovat, a pokračovala: „Mohu se zeptat ještě na něco jiného?“

„No jistě, samozřejmě.“

„Má váš pohřební ústav klíče od mauzoleí na starém hřbitově ve Stampen?“

„Ne. To má jen farní úřad. Spojíme se s nimi, když je aktuální něčí pohřeb.“

„Vy jste obstarávali pohřbení obou von Knechtů do jejich rodinné hrobky?“

„Ano. Proč se ptáte?“

„Bohužel z důvodů vyšetřování o tom zatím nemohu mluvit.“

„Ano, chápu.“

Přirozeně nechápal nic, ale lidi přiměje k lepší spolupráci s policií právě představa, že jsou důvěryhodní.

„Takže ty klíče si vypůjčujete jen tehdy, když se má pohřbít další člen rodiny?“

„Přesně tak.“

„A to znamená, že je dostane některý ze spolehlivých nosičů rakve?“

Po prvé maličko zaváhal, než odpověděl: „Ano. Je to možné.“

„Mohl byste ve svých papírech najít, jestli s rakví Richarda a Henrika von Knechtových v prosinci devadesát pět pomáhal právě Sebastian Martinsson?“

„Jisté.“

Znovu sluchátko bouchlo do stolu. Tentokrát však nestačilo pouhé vysunutí zásuvky. Irena slyšela jeho kroky v místnosti a pak zvuk vytahující se těžké kartotéky. Pružnými kroky se vrátil k telefonu a Irena znovu u ucha zaslechla jeho rychlý hlas.

„Je tu zapsán jako nosič při obou pohřbech. Šlo o kovem obložené dubové rakve a byly hrozně těžké. Tady bylo zapotřebí opravdu hodně silných mužů!“

Irena okamžik uvažovala, jak by měla formulovat následující otázku, ale pak se rozhodla jít přímo k věci.

„Je myslitelné, aby měl Sebastian Martinsson kopii klíče?“

Na krátkou chvíli zavládlo ticho.

„Možné to ovšem je. I když měl klíč jen nakrátko. Zapůjčíme ho vždycky někomu spolehlivému a dohlédneme, aby klíč v pořádku odevzdal. Jde nám přece o důvěru zákazníků,“ podotkl Danielsson.

„Takže jak dlouho klíč mohl mít?“

„Nanejvýš jeden den. Potom ho vracíme na hřbitovní správu. Jsme velký ústav s mnoha zaměstnanci a úkoly, občas probíhá více akcí najednou. Většinou opatřím otevření hrobky já sám nebo můj zástupce. Dochází k tomu velice zřídka. Ale pokud právě v jediném dni je pohřbů více, může se stát, že pověření dostane přímo jeden z nosičů.“

Jeden den na pořízení kopie klíče jistě stačí.

Irena hovor s poděkováním zakončila.

„Nic se neděje, zavolejte znovu, kdybyste ještě něco potřebovala.“

Několik hodin pak Irena sepisovala zprávy o pátečním výslechu Sabiny Martinssonové a objevení pravděpodobného místa čtvrcení oběti v Save. Nakonec zapsala i zprávu o rozhovoru s majitelem pohřebního ústavu, dokud ho ještě měla v čerstvé paměti. To přece není v pořádku, aby vyšetřovatelé seděli u klávesnice řadu hodin a sepisovali zprávy! Dříve na policii zaměstnávali jako civilisty sekretářky, které tyto úkoly s bravurností plnily. A policisté se mohli věnovat vyšetřování zločinu tak, jak bylo jejich úkolem.

Z kancelářské práce měla vždycky špatnou náladu. Trochu ji potěšilo, když k ní nahlédl Hannu a sdělil jí, že technici našli stopy lidské tkáně v té staré garáži v Save. Vzorky už odeslali do Kodaně a tam je srovnají s profilem DNA Marcuse Tosscandera. Existovalo ovšem riziko, že nalezený materiál už je tak špatný, že to vůbec nepůjde.

„Je s podivem, že Dáni mohou získat DNA testy a další vyšetření během několika dní, zatímco u nás k tomu potřebujeme několik týdnů!“ stěžovala si Irena.

„Adresa na dosílání Martinssonovy pošty je uvedena do jednoho P. O. boxu v Kodani. Z tamní policie se ti zatím neozvali?“ dotazoval se Hannu.

„Ne. Chtějí dnes prošetřit Krügerovu akademii a pokusí se zjistit Sebastianovu adresu.“

„Sehnat ubytování v Kodani nemusí být moc snadné.“

„To jistě. Právě proto si na počátku pronajímal pokoj u Emila Bentsena. Myslím si, že mu určitě vadila strašná Emilova nepořádnost. Měl to tam skoro tak příšerné jako Sabina Martinssonová.“

„Mluvil jsem se sociálkou v Trollhättanu. Sabina Martinssonová byla alkoholička už v Sebastianově dětství.“

Protože sociální péče je povinna absolutní mlčenlivostí vůči policii, dokud není zahájeno trestní řízení, a to ještě jen pokud očekávaný trest je vyšší než dva roky vězení, bylo zřejmé, že tam Hannu má nějaký osobní kontakt. Irenu to ovšem ani v nejmenším nepřekvapovalo a nijak to nekomentovala, nýbrž pokračovala: „Vyrůstat s matkou alkoholičkou určitě není moc příjemné. Možná jeho přehnaná čistotnost je právě reakcí na matčinu špínu. Vzpomněla jsem si na jeho pedanticky uklizený byt.“

Hannu přikývl.

Zašli za Birgittou a společně pak přeběhli přes ulici. Jídelna zdravotní pojišťovny dnes nabízela osmaženou obalovanou rybu s okurkovou majonézou a brambory. To tu bývalo dobré.

„Objevil se svědek, který tvrdí, že kolem šesté večer v den vraždy Erika Bolina zahlédl vysokého urostlého muže vejít do dveří domu, v němž mělo své sídlo Bolinovo reklamní foto AB. Svědek je starší člověk a bydlí o kousek dál. Byl na procházce se psem. Povšiml si mužových vlasů, dlouhého ohonu na zádech. Zřejmě to u mužů nemá rád,“ vysvětlila Birgitta.

„Nevzpomíná si, co měl ten člověk na sobě?“ napadlo Irenu.

Tiše si povídaly, protože ani zdaleka všichni v jídelně nebyli policisté.

„Černou bundu, černé džínsy a brašnu přes rameno. Ptala jsem se ho především na to, jak ta taška byla velká. Nakonec jsme se shodli, že mohla mít asi tak formát A4 nebo o trochu větší.“

„Takže dostatečně velká na pořádný nůž a několik odříznutých svalů. Příliš malá, aby se tam vešla i hlava,“ podotkl suše Hannu.

„Narážíš na to, že hlavu nechal na polici?“ upřesňovala Irena.

„Ano.“

Rychle se snažila vymazat vzpomínku na Bolinův vyhaslý pohled za přivřenými víčky očí.

„Nějaké auto svědek nezahlédl?“ zeptala se.

„Ne. Hodně se snažil, aby si toho co nejvíce vybavil, ale nešlo to. Všiml si pouze muže. A popis se na Sebastiana hodí,“ řekla Birgitta.

„Zřejmě tam přijel autem a o několik hodin později odjel, aniž si ho někdo povšiml,“ konstatovala Irena.

„Bezpečně ho usvědčíme ze všech pěti vražd. Už nám chybí jen on,“ poznamenala Birgitta.

„Někdy mě napadne, že je schovaný někde tady ve městě a vysmívá se nám. A říkám si, že třeba nemáme ani tušení, jak blízko byl u nás, když jsme se bezstarostně procházeli po Kodani,“ vzdychla si Irena.

„Jen abychom ho dostali, než bude znovu vraždit,“ vyslovila Birgitta obecné přání.

Když byla na obědě, hledal ji Jens Metz. Irena pocítila velkou naději, když zahlédla to sdělení na papírku na stole. Že by dostali Sebastiana? Rychle se usadila a volala na jeho přímé číslo.

„Inspektor Metz.“

„Ahoj, Jensi, tady je Irena Hussová. Hledal jste mě?“

„Ano, zjistili jsme jeho kodaňskou adresu. Jeho bohužel zatím nemáme, ale byt hlídáme.“

„To je skvělé. A myslíte si tedy, že je v Kodani?“

„Patrně ano. Ta umělecká škola se jmenuje Kroyerakademie, ne Krügerova akademie. Je teď přes léto zavřená, ale podařilo se nám sehnat sekretářku rektora, která dosud neodjela na dovolenou. Vytáhla z papírů jeho adresu. Sdělila nám, že se přihlásil jako učitel na prázdninový kurz. Ten začíná dnes a poběží tři týdny“

„A tam bychom ho tedy mohli najít?“

Metz chvíli mlčel, než se ozval: „To je právě dost podivné. Na zahájení kurzu se nedostavil. Měli tam přijít všichni učitelé a v první ranní hodině se seznámit se studenty. Ale on tam nepřišel. Sekretářka z toho byla dost otrávená, ale i překvapená. Martinsson prý měl strašnou radost, když tu práci dostal. A hned první den si nepřijde!“

Irena rychle uvažovala. „Možná tedy někam zmizel. Třeba byl neklidný a vypařil se.“

„To riziko tu ovšem je. Ale jeho současnou zdejší adresu máme pod dohledem. A také po něm pátráme. Bydlí nedaleko na Istedgade. Něco mi říká, že v té oblasti zůstal. A pokud ano, tak ho dostaneme.“

„Byli jste v jeho bytě?“

„Ještě ne. Je lepší, když nám padne do léčky, aniž by ji tušil. Ale jestli se do večera neobjeví, tak tam zajdeme.“

„To je skvělé. Doufám, že ho chytnete.“

„Jestli tu je, tak jistě ano. Zítra zavolám.“

„Díky“

Irena cítila ve spáncích zrychlený pulz. Konečně mu jsou opravdu blízko!

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Tu noc spala Irena špatně. Ve snu běžela uličkami a opuštěnými ulicemi za letícím stínem. Stále se mu přibližovala a byla si jistá, že ho dostihne. Když velkou rychlostí vběhla za roh domu, vletěla přímo do nějaké neforemné měkké masy. Koutkem oka uviděla zajiskřit nůž a pochopila, že zemře. Paže měla těžké jako olovo a nedokázala je pozvednout, aby se mohla trochu chránit. Nůž se blížil k jejímu obličeji a lesklým obloukem se stočil přímo k jejímu srdci.

Krister ji probudil a ptal se, proč ze sna křičí. Když se to zopakovalo po třetí, vzdala to a sešla dolů do kuchyně. V mikrovlnce si ohřála šálek mléka a snědla plátek křupavého chleba se sýrem. Trochu jí to pozvedlo náladu. Když znovu zalezla pod deku, hodiny ukazovaly 04:10, ale už nemohla usnout.

„Ireno, volá tě Kodaň,“ křičel na ni Tommy.

Irena právě vycházela z kanceláře a chtěla si přinést další kávu, ale okamžitě se vrátila ke své židli. Plná naděje zvedla sluchátko.

„Tady je Irena. Tak jste ho našli?“

„Ano. Ale nejdřív se vás na něco musím zeptat.“

Jens Metz zněl neobyčejně oficiálně a stroze. Irena si byla jistá, že je něco špatně. Jen ne Tom! ozývalo se jí v nitru. Jako odpověď se zeptal Metz: „Měla jste v poslední době nějaký kontakt s Tomem Tanakou?“

Něco ve způsobu, jakým otázku položil, ji varovalo. Nechápala, co se děje, ale přesto řekla opatrně: „V pátek mi zavolal a děkoval za květiny, které jsem mu poslala prostřednictvím Petera Mollera.“

Irena si byla velice dobře vědoma toho, jak snadno lze vypátrat telefonický hovor.

Metz překvapeně vybuchl: „Že by Peter nosil kytky takovému…,“ zabrzdil se a větu nedořekl, ale Ireně bylo jasné, co si o Tomovi myslí.

„Poprosila jsem ho o to,“ vysvětlila klidně.

„A on jen za ně poděkoval?“

Proč se na to Metz vyptával? V Irenině hlavě blikalo červené světélko. S hranou lehkostí odpověděla: „Ano. Zřejmě orchideje miluje. Také mi řekl, že se právě vrátil domů z nemocnice a že se ještě moc dobře necítí. Že to už bylo lepší.“

Chvíli bylo ticho. Irena cítila, jak k ní ze sluchátka proudí Metzova nevyslovená nedůvěra.

Nakonec se zeptal: „O Sebastianovi Martinssonovi jste mu nic neřekla, ani to, že je zřejmě v Kodani?“

„Ne.“

Irena se snažila znít překvapeně, ale srdce jí tak bušilo, že to snad muselo být vidět přes tenkou halenku. Tommy si však zřejmě ničeho nevšiml, byl hluboce pohroužen do svého počítače.

„Jste si tím jistá? Nikdy jste mu o něm nic neřekla?“

Irena se hluboce soustředila na to, aby její hlas zněl co nejpevněji: „Ne. Nikdy jsem s ním o Martinssonovi nemluvila.“

Byla si jistá, že kdyby se na to vyptávali Tanaky, pravdivou odpověď by z něho nedostali. Ona uměla dobře lhát, ale Tom byl v tomhle oboru určitě mistr. Ale proč se na to Metz vůbec vyptává? Následující věta jí dala odpověď: „Našli jsme Sebastiana Martinssona. Mrtvého.“

„Mrtvého?“ překvapeně zopakovala Irena.

„Ano. Vešli jsme do jeho bytu kolem deváté večer. Ležel na své posteli mrtvý, ústa měl ucpaná a byl přivázán za ruce a nohy. Měl rozpárané břicho a jeho vnitřnosti ležely na hrudním koši. Podle patologa na ně musel hledět několik minut, než zemřel.“

Ireně se zatočila hlava a měla pocit, že omdlí. Ústa jí vyschla a ona ze sebe dostala jen: „Panebože!“

„Nic strašnějšího jsem v životě neviděl,“ konstatoval Metz.

A poněkud upjatě připojil: „Teď uslyšíte něco podivného. Patolog stanovil dobu vraždy na nedělní ráno mezi druhou a čtvrtou hodinou. Našli jsme jednoho svědka, který klopýtal kolem třetí domů z nějaké divoké pitky. Zastavil se u sousedních dveří, vedle Martinssonova vchodu. Z auta vystoupil obrovský a neskutečně tlustý Číňan. To ovšem tvrdí svědek, který rozhodně nebyl střízlivý. Ale popsal i mužův podivný účes jako tvrdé copánky na hlavě. A také že měl na obličeji jizvy.“

Zmlkl a Irena cítila v jeho mlčení triumf. Neměla lepší komentář než se znovu ozvat: „Panebože!“

Byla si dobře vědoma slaboduchosti své konverzace, ale nenapadlo ji nic jiného, co by mohla odpovědět.

„Říkali jsme totéž. Jenomže Tanaka má šest svědků, kteří potvrdili, že byli tou dobou doma v jeho bytě a že tam všichni oslavovali. Nikdo z nich ho neopustil před pátou. Nešlo je za žádnou cenu zviklat a trvali na tom. Bude mu to těžké dokázat. Tanaka sám našeho svědka zpochybňuje a tvrdí, že někdy možná byl v jeho obchodě a jizev v obličeji si povšiml. A potom si v opilosti myslel, že ho vidí vedle Martinssonova vchodu. Ve skutečnosti mohl vidět jiného, hodně urostlého muže.“

Irena cítila, jak se jí tělem šíří led navzdory nádhernému počasí za oknem.

„Martinsson bydlel jen několik set metrů od Tanaky,“ dodal Metz. Znovu na chvíli zmlkl. „Otázkou zůstává, jak ho mohl Tanaka znát a také vědět, kde bydlí.“

Tomovi přátelé a jeho síť kontaktů. Ona mu řekla Bastovo jméno i to, že studuje na umělecké akademii, která se jmenuje Krügerova. „Ne Kru…,“ chystal se ji opravit, ale rychle se přerušil. Se vší pravděpodobností znal Kroyerakademii. A jistě znal někoho, kdo mu mohl zjistit, který ze studentů se jmenuje Sebastian, ale nechá si říkat Basta, a kde tento Basta bydlí. Dal jí přece zřetelně najevo, že je pro trest smrti.

Tak přesvědčivě, jak toho byla schopná, Irena znovu potvrdila: „Nedala jsem Tomovi žádné informace o Martinssonovi ani o tom, že je patrně v Kodani. Tanaka má mnoho kontaktů.“

„To my víme. Dokonce i mezi policisty,“ ukončil jedovatě Metz.

Na štěstí si Tommy odešel něco zařídit. Seděla sama v místnosti a v ruce držela svůj žlutý mobil Nokia. Pomalu hledala v adresáři, a když došla k Tomovu jménu a adrese, vymazala je. Rozhodla se, že mu už nikdy nezavolá.

Bude trvat hodně dlouho, než se zase odhodlá zajet do Kodaně.

EPILOG

Jonny zářil hrdostí. Před dopolední svačinou připíchl na stěnu plakát s textem:

Na tomto pracovišti se jako bonus poskytuje sexuální harašení ženám nad čtyřicet let

„Že je to nádherný nápis! Visel v jídelně na policii ve Vesterbro. Já jsem si to opsal a moje nejstarší dcera mi ho pomohla přeložit a napsat. Chodí do kurzu psaní,“ vychloubal se.

Irena zuřila. Hlasité nadechnutí od dveří připoutalo její pozornost.

Birgitta Mobergová byla v obličeji bílá jako křída. Pohled měla přišpendlený k nápisu. Se zdušeným výkřikem se otočila na podpatku a zmizela na chodbě.

„Co se děje?“ zeptal se upřímně překvapený Jonny.

I on si dobře pamatoval, jak Birgittu před nějakým rokem sexuálně pronásledoval kolega a posílal jí odporné pornografie v interní poště. Dokonce sám Jonny patřil mezi ty nejpodezřelejší. A protože teror trval několik let, reagovala teď Birgitta tak silně.

To všechno Jonny věděl, a přesto sem takový nápis neváhal pověsit! Irenino rozčilení se změnilo v čistý vztek. Snažila se, aby její hlas zněl klidně, když s ironií poznamenala: „Ať se o tobě říká cokoli, nikdo ti nemůže vyčítat, že někdy šlápneš vedle. Ty stojíš v jednom kuse oběma nohama v hnoji.“