PROLOG

Únor 2000

Po obrazovce se míhaly rozmazané obrázky snímané bankovní bezpečnostní kamerou. Tři maskovaní muži namířili zbraně na zákazníky a zaměstnance.

Všichni byli oblečeni ve tmavých overalech, měli černé kukly přes hlavu a na rukou černé kožené rukavice. Dírami byly vidět jenom oči. Jeden z mužů přistrčil k pokladní velkou nylonovou tašku. Uprostřed na zemi ležel na břichu nějaký člověk a zbraň druhého lupiče mu mířila na hlavu. Třetí ozbrojený muž hlídal nedaleko vstupních dveří a nervózně se rozhlížel na všechny strany. Stál zády ke kameře a zbraní mířil do dveří. Najednou bylo na horním okraji záběru vidět, že někdo pootevřel skleněné dveře a vstoupil. Ukázaly se dvě vyzáblé nohy v polovysokých kožených kozačkách. Lupič, který střežil vchod, o krok pokročil k přicházející starší ženě. Popadl ji za rameno, smýkl jí, až se zakymácela a bezvládně spadla na zem.

Všichni lupiči se na záznamu pohybovali trhaně, protože kvůli úspoře filmů se braly jen jednotlivé sekvence. Přesto bylo zřejmé, že po pádu staré ženy ještě více znervózněli a muž u pultu se začal chovat agresivně. Pokladní se snažila třesoucíma rukama naplnit tašku bankovkami. Některé padaly po stranách dolů a to zřejmě maskovaného muže velice rozzuřilo. Bezohledně ženu pažbou zbraně udeřil do obličeje. Pokladní se zhroutila za pult.

…tyto brutální záběry z banky. Čtvrtý muž seděl v autě před budovou. Podle svědka šlo o červený Saab 9000. Před několika hodinami byl právě takový vůz ukraden v Arvice a policie se domnívá, ze jde o auto lupičů. Bylo vyhlášeno celostátní pátrání. Žena, která do banky přišla v průběhu loupeže, utrpěla po pádu na zem zlomeninu kyčelního kloubu a je v těžkém šoku. Pokladní vyrazil lupič několik předních zubů a žena je rovněž v šoku. Obě byly hospitalizovány. Rukojmí a ostatní bankovní personál jsou v péči krizového štábu. Předpokládá se, že lup přesáhl milion korun. Je to letos už čtvrtá loupež v Severním Värmlandu. Pro podezření z loupeží nebyl dosud nikdo zadržen. Pravděpodobným vysvětlením je to, že v této odlehlé části země není mnoho policejních stanic, a když někdo volá policii, občas není k dispozici jediné služební auto.

Alespoň takové vysvětlení podala příjemně modulovaným hlasem hlasatelka na velké televizní obrazovce.

„Zatraceně, to jsou ale svině,” prohlásil muž sedící v křesle a vypnul televizor. V místnosti nastalo naprosté ticho.

„Panebože, to je hrůza! Představ si, že někdo stojí a míří na člověka zbraní! To musí být děsné,” rozčileně se zasmála jeho mladá přítelkyně.

Zmlkla a pozorovala, jak jí znovu plní sklenku.

„I když po pravdě, Philipe, takový milion není k zahození! Když člověk chce mít peníze, tak je asi nejlepší je ukrást,” dívka se zahihňala a pořádně se napila červeného vína.

„Je to příliš nebezpečné. Člověka při tom mohou zastřelit.”

Zvedl skleničku k nosu a s potěšením vdechoval vůni.

„Mňam, vyzrálé ostružiny a špetka vanilky. Doufám, že ty lupiče pochytají a zavřou do Kumly, až zčernají,” prohlásil muž, který se sám zúčastnil obrovského podvodu, při kterém zpronevěřil sto milionů. Dolarů!

KAPITOLA PRVNÍ

Kriminální inspektorka Irena Hussová a Tommy Persson zaparkovali za dvěma modrobílými policejními auty. Před těmi stálo ještě neoznačené auto techniků. Vjezd do garáže blokoval špatně zaparkovaný Mercedes kabriolet ve stříbrné metalíze s otevřeným kufrem.

Krčili se pod nápory ostrého větru od moře a cestou k domovním dveřím dávali pozor na každý krok. Dům byl novostavba a zdálo se, že už dostavěná, ale pozemek byl dosud neupravený a plný bláta. Jediný úkrok ze zámkové dlažby by znamenal, že se člověk zaboří hluboko do měkké hlíny. Polohu měl však dům fantastickou. Stál na kopečku s širokým výhledem přes celý Askimský záliv. Jak vůbec může člověk takový pozemek získat?

Vila byla postavená z cihel terakotové barvy a byla hodně prosklená. Očividně ji navrhoval výborný architekt a musela stát celé jmění.

Tommy Persson se zastavil a prohlédl si kabriolet. Obdivně hvízdl a významně na Irenu pohlédl. Potom pokračoval ke dveřím a zazvonil. Okamžitě je otevřela mladá uniformovaná policistka. Vypadala velice vážně.

„Dobrý den, Tommy Persson a Irena Hussová z kriminálky.”

„Dobrý den, já jsem Stina Lindbergová. Právě přijeli technici,” informovala je.

Z domu zaslechli dětský pláč. Stina Lindbergová nervózně zalétla pohledem, odkud se ozýval nářek, a rychle vysvětlovala: „Mají dítě. Je to kojenec… manželka ho našla… toho muže…, když se vrátila domů.”

Stininy bledé tváře a zoufalá snaha se ovládnout vypovídaly jasně o tom, jak jí situace vadí. Vražda vyvede z míry každého, ale je to o to horší, když jsou do ní nějakým způsobem zapleteny i děti.

Ve velké hale se objevil vysoký policista a nesl ochranné převleky. Tommy i Irena se s ním znali a všichni se srdečně pozdravili. Komisař Magnus Larsson je informoval

o situaci a oni si zatím oblékali overaly, plastové čapky, rukavice a pantofle.

„Na naši pohotovostní centrálu zavolala nějaká žena a řekla, že svého muže nalezla zastřeleného. Když jsme sem přijeli, tak se ještě docela ovládala, ale o několik minut později se zhroutila. V mobilu měla předvolené číslo své matky, a tak jsem jí zavolal. Někdo se musí postarat o dítě. Matka sem jede, jenomže když jsem se jí dovolal, byla v Borasu.”

„Jak se ti lidé jmenují?” zeptala se Irena.

„Sanna Kaeglerová a Kjell B. Ceder.”

Irenu napadlo, že obě jména už slyšela, ale nemohla si vybavit v jaké souvislosti. Všimla si, že na ně reagoval

i Tommy, ale nestačila se ho už na nic zeptat, protože dítě začalo znovu hlasitě naříkat. Všichni tři spěchali k místu, odkud se křik ozýval.

Obývací pokoj byl veliký s prosklenou stěnou obrácenou k moři. Irena správně odhadla, že z domu bude fantastický výhled. V koženém otáčivém křesle barvy vaječných skořápek seděla zhroucená mladá žena. Kolem elipsovitého skleněného stolu bylo takových křesel celkem osm. Pod ním ležel kulatý koberec s vysokým vlasem, také v barvě skořápek. Světlá barva efektně kontrastovala s tmavou terakotově rudou barvou kabřincové podlahy. Stěny pokoje byly o odstín světlejší než křesla a perfektně se na nich vyjímaly moderní oleje.

Irena a Tommy se pozdravili se dvěma uniformovanými

kolegy, kteří stáli vedle ženina křesla, a teprve potom pohlédli na nehybnou sedící postavu. Irena si teď už byla jistá, že její obličej někde viděla, ale stále netušila kde.

Sanna Kaeglerová před sebe zírala prázdným pohledem. Bledost a nehybný výraz proměnily její obličej v sádrovou masku. U jejích nohou stálo dětské sedátko potažené světle modrým manšestrem. Irena odhadla, že dítě má nanejvýš půl roku. Strašně křičelo a obličej mělo rudý námahou.

Tam, kde končila přední skleněná stěna, se otevíral několik metrů široký průhled do přilehlé prosklené osmi-hranné místnosti. V jejím středu stoupalo nahoru spirálové kovové schodiště. Na zemi kousek od něho ležel na zádech muž. Oba technici, stojící vedle těla, na Irenu a Tommyho zamávali, aniž by přerušili svou práci. „Dejte nám ještě čtvrthodinku,” požádal starší z nich.

„Dobře,” souhlasil Tommy.

Irena popošla k ženě a lehce jí položila ruku na rameno. Ta ji však zřejmě vůbec nevnímala.

„Dobrý den, jsem Irena Hussová. Myslíte, že byste mohla dítě nakrmit?”

Jedinou ženinou reakcí bylo lehké zachvění víček.

Irena si povzdechla a zvedla malý uřvaný uzlíček. Ostrý pach signalizoval, že dítě naléhavě potřebuje vyměnit pleny.

„Tommy, pojď sem. Pomůžeš mi najít přebalovací stůl a také dítě nakrmit,” řekla rázně. „Cože? My…?”

„Ano. Není to přece tak dávno, co jsi přebaloval vlastní děti.”

„Máš pravdu. Tak se tedy postaráme o suchou plenu a dohlédneme, aby malý dostal pořádný Big Mac s extra porcí pomfritů a kečupu.”

Mlaskl a polechtal dítě na bříšku. To si ještě vzlyklo a přestalo plakat.

Po nahlédnutí do několika dveří našli velikou koupelnu z růžového mramoru. Tam byl umístěn pořádný stůl se vším, co malé dítě může ke své péči potřebovat. Když Irena měnila plenu, potvrdila si, že je to chlapec. To si ostatně myslela hned, když viděla sedačku i oblečení. Kalhotky byly ze speciálně měkkého denimu a světle modrý svetřík měl přes prsa stříbrný nápis Vyrobeno v New Yorku. Když chlapce pozvedla ze stolu, dal se znovu do křiku. Teď už byl suchý, ale vzpomněl si, že má také hlad.

Tommy zatím hledal v kuchyni. Když tam přišla Irena s malým, držel už triumfálně plnou dětskou láhev, kterou našel v lednici.

„Tady bude něco dobrého, kamaráde,” řekl spokojeně a postavil ji do mikrovlnky. O kousek dál našel i plastový dudlík, který energicky našrouboval na láhev. Zkušeně zkontroloval na vnitřní straně předloktí teplotu a podal láhev Ireně. I když už uteklo několik let od doby, kdy jeho nejmladší dcera pila z láhve, zřejmě se v něm probudil bývalý návyk.

Irena se dívala na dítě, které lačně pilo. Pořád ještě stáli na dlažbě ultramoderní kuchyně, která se leskla ocelí a sklem. Rozhlédla se, jestli by si nemohla někam sednout, ale byly tam jen vysoké židličky u barového pultu. Opřela se o jednu z nich a chlapec hlasitě dopil poslední kapky. Zvedla ho k rameni a lehce poklepávala po zadečku. Za odměnu si pořádně odříhl.

„Umazal tě,” oznámil jí Tommy. Podařilo se mu najít kuchyňskou utěrku namotanou na ocelovém válečku a pomohl jí mléčnou skvrnu otřít.

Chlapeček usnul cestou do obývacího pokoje a neprobudil se, ani když ho Irena dávala zpět do sedačky. Na jedné z židlí našla měkkou žlutou deku a přikryla ho.

Sanna Kaeglerová se dosud nepohnula. Strnule seděla ve stejné poloze, jako když od ní odešli. Měla na sobě

světle hnědé semišové kalhoty a hluboce vystřižené kobaltově modré tílko. Na prsou se jí leskl veliký kříž posázený blýskavými bílými a modrými kamínky. Podle lesku šlo nepochybně o pravé safíry a diamanty. V tom případě chodila s velikým bohatstvím kolem krku. A rezervní kapitál má na levém prsteníčku, pomyslela si Irena při pohledu na její ruce.

Technik Ahlén nahlédl z prosklené místnosti a na oba policisty zamával. Irena a Tommy se s ním šli pozdravit. Technik si jako vždycky levým ukazováčkem upravil tlusté brýle na nose podobajícímu se velké bramboře a začal: „Zajistil jsem už manželčiny otisky a vzal jsem si její bundu. Není na ní nic viditelného, ale provedeme laboratorní analýzu. Místo zločinu je zde, ale žádnou zbraň jsme nenašli.”

„A je jisté, že k vraždě došlo tady?” skočila mu do řeči Irena.

„Bez nejmenších pochybností. Podívejte se sami,” pokynul jim blíže.

Obětí byl štíhlý muž v tmavém obleku. Měl prostřelenou hlavu kolem níž se utvořila kaluž krve. Kousek od těla ležela rozbitá sklenička a v místnosti se vznášela nezaměnitelná vůně whisky.

„Je mrtvý mnoho hodin. Rigor mortis už dost pokročil,” pokračoval technik.

„Poprava. Nejméně dvěma ranami přímo do hlavy,” konstatoval Tommy.

Irenu překvapilo, že muž byl o tolik starší než jeho manželka. Přesto, že násilná smrt málokoho zkrášlí, dřív zřejmě vypadal velice dobře. Zakrvácené vlasy měl husté a ocelově šedé. A najednou si vzpomněla, o koho jde: göteborský král restaurací. Protože její manžel Krister byl vrchním kuchařem v konkurenčním podniku, vícekrát už to jméno zaslechla. Krister pracoval v Gladys Corner, což byla jedna z nejlepších restaurací Göteborgu, s hvězdičkou v meziná-

rodním restauračním průvodci. Ty dvě další hvězdičkou označené restaurace vlastnil právě Kjell B. Ceder. Jedna z nich byla umístěna ve dvacátém osmém poschodí Hotelu Gothenburg. Hotel mu patřil také a byl ten největší ve městě. Z okna kanceláře svého šéfa Svena Anderssona mohla Irena zahlédnout mohutnou siluetu hotelu rýsující se nad městem. A když otočila hlavu maličko na jihozápad, viděla dvě stejné věže Gothia Towers u Veletržního paláce. I tam byl hotel a restaurace a konkurovaly si s Hotelem Gothenburgem.

„Doktorka Stridnerová slíbila, že se sem dostaví osobně. Myslím, že ji už slyším,” poznamenal Ahlén.

Irena i Tommy také zaslechli energický klapot jejích podpatků na kamenné podlaze. Nikdo jiný se nepohyboval na místech zločinu podobným způsobem jako profesorka kriminální patologie Stridnerová. Proběhla do prosklené místnosti, postavila na zem kabelu a pohledem přelétla okolí. Aniž by se s někým pozdravila, vystřelila otázku: „Je to jisté, že byl zavražděn?”

Oba technici i inspektoři poskočili překvapením. Profesorka se nikdy na nic neptala, jen udílela rozkazy a sdělovala své skálopevné názory.

„Byl zastřelen. Dvěma výstřely,” řekl lakonicky Ahlén.

Bez dalšího komentáře si lékařka oblékla plášť, rukavice a plastové pantofle. To je pro ni typické, že se nikdy neob-leče předem, pomyslela si Irena.

Stridnerová nonšalantně odhodila kabát na židli s rámem z černé oceli. Sedadlo i opěradlo byly z bílé kůže a patrně byla pohodlnější, než jak vypadala. Kolem kovového stolu stálo ještě pět dalších stejných. Nad stolem visel lustr, který zařízení dobře doplňoval.

Stridnerová popošla k tělu a začala se jím zabývat. Tommy lehce šťouchl do Ireny a zašeptal jí: „Pojď, pokusíme se znovu promluvit s manželkou.”

Irena přikývla. Tady teď nebyli nic platní. Teprve až odvezou tělo, vyjdou po schodišti nahoru a prohlédnou si to tam.

Sanna Kaeglerová dosud seděla na místě, ale trochu změnila polohu. Otočila křeslo k prosklené zdi a hleděla ven do deště. Rychle se stmívalo. Chlapeček dosud spokojeně spal ve své sedačce a netušil, že ztratil otce.

„Promiňte, že vás musíme rušit ve vašem zármutku. Jsem inspektor Tommy Persson z kriminálky. Mohla byste nám odpovědět na několik otázek?”

Nepohnula se a dál hleděla do nevlídného podzimního počasí. Když začali ztrácet naději, že s ní navážou kontakt, pomalu pohnula hlavou. Tommy si to vysvětlil jako přikývnutí a pospíšil si s otázkou, než si to žena rozmyslí.

„Kdy jste přišla domů a nalezla svého muže?”

Několikrát polkla, než ze sebe dostala odpověď.

„Zatelefonovala jsem… hned.”

„Hlášení přišlo v šestnáct dvacet tři,” doplnil Magnus Larsson.

„Takže první auto sem přijelo asi o čtvrt hodiny později?” zeptal se Tommy.

„Přesně tak,” potvrdil policista.

Tommy se znovu obrátil k ženě a měkce pokračoval: „Šla jste k svému muži, než přijeli policisti?”

Pomalu zavrtěla hlavou. „Viděla jsem, že je mrtvý. Ta krev…”

„Kde jste stála, když jste ho uviděla?” „Ve vchodu…”

Hlas se jí zlomil a znovu těžce polkla. „Ve vchodu do té prosklené místnosti?” „Ano,” zašeptala.

I když se to zdálo nemožné, ještě více zbledla. Rty měla modrošedé a Irenu napadlo, že jim tady omdlí. „Pojďte sem, položte se,” vybídla ji.

Rezolutně jí pomohla lehnout na měkký koberec. Potom jí opatrně pozvedla nohy a držela je několik decimetrů nahoře. Do ženina obličeje se zvolna vracelo trochu barvy.

„Chci si zase sednout.”

Irena jí pomohla zpět do křesla. Mladá žena byla tak bledá, že její obličej splýval s barvou světlých kožených potahů. Nebylo žádné pochybnosti o tom, že skutečně utrpěla těžký šok. Ovšem mohla by to také být reakce po spáchané vraždě.

„Kdy jste dnes odešla z domu?” pokračoval Tommy.

„Dnes ne. Včera odpoledne.”

„A v kolik hodin?”

„Kolem čtvrté. Byli jsme u mé sestry. Přes noc.”

„Měla jste dítě s sebou?”

„Ano.”

„Takže vy jste přespali u sestry?”

„Ano.”

„A proč?”

Sanna otočila hlavu a poprvé na něho pohlédla. V očích se jí zalesklo překvapení. „Proč?” zopakovala. „Ano. Proč jste spala u sestry?”

„Její manžel měl noční službu. Byly bychom v noci obě samy.”

„Nevíte, jestli se váš manžel neměl večer nebo v noci s někým sejít?”

„To netuším,” odpověděla unaveně a bez zájmu.

„A kdy naposled jste se svým mužem mluvila?” zeptala se Irena.

„Včera asi v devět ráno.”

„Nezmínil se o tom, že bude mít večer nějakou schůzku?” „Nevzpomínám si.”

„Vy jste sestře zavolala a domluvila se s ní, že u ní přespíte, nebo jste o tom byly dohodnuté už dříve?”

„Zavolala jsem jí někdy v poledne. Mluvily jsme o tom…, že si uděláme hezký večer s dobrým jídlem a vínem…, ona je také doma s dítětem.”

„Volala jste manželovi a řekla mu o tom, že přespíte u sestry?”

„Ne.”

„A proč ne?”

„Mluvili jsme o tom už hned to ráno, když jsme si telefonovali.”

„A co jste mu tedy řekla?”

„Že sestře zavolám a navrhnu jí to.”

„A potom jste mu už nevolala?”

„Ne. Věděl, že budu s Ludvíkem u Tove a že nejsme doma.”

„Tove je vaše sestra?”

„Ano. Tove Fentonová. Její manžel je lékař. Měl službu…”

Její hlas zeslábl do pouhého šepotu a větu nedořekla. Než mohli položit další otázku, vešla do pokoje ta mladá policistka. Až dosud hlídala u vchodu. Irena si vzpomněla, že se jmenuje Stina, ale příjmení už nevěděla.

„Přijela maminka. Její matka.”

Stina kradmo ukázala na Sannu. Z haly zaslechli ženský hlas: „…musím vědět, co… je to moje dcera! A Ludvík…”

U dveří do obývacího pokoje byl ruch. Matka se pokoušela vejít dovnitř, ale dva policisté jí v tom bránili. Maminka nebyla stejně vysoká jako její dcera, ale byla stejně bledá. Sanna se prkenně pozvedla z křesla a blížila se k ní nejistým krokem.

„Sanno, miláčku, co se děje? Volala mi policie…”

Matka se zarazila, když viděla dceřin výraz v obličeji, a přestala se bránit policistům.

„Je něco… s Ludvíkem?” zašeptala zoufale.

„Proč máš na sobě tu ohavnou bundu?” řekla Sanna Kaeglerová a sesunula se k zemi.

KAPITOLA DRUHÁ

Byl zastřelen dvěma ranami z blízka. Patrně maloráž-kou. Střely vnikly do čelního laloku a nevidím, kudy by vyšly ven, takže jsou asi ještě v lebce,” řekla profesorka Stridnerová.

„Kdy zemřel?” zeptal se Tommy.

„Rigor mortis už polevuje. Leží na teplé zemi, podlaha je zespod vyhřívaná. Takže řekněme před osmnácti až čtyřiadvaceti hodinami, blíže to zatím určit nemohu.”

Vypadala už opět jako profesionálka. Jedním dechem pokračovala: „Kjell a já jsme byli v dětství kamarádi. On byl sice o rok mladší než já, ale bydleli jsme kousek od sebe. Hrávali jsme si spolu.”

Irena byla překvapená lékařčinou sdílností. Její dávný kamarád! Copak ona si někdy hrála jako jiné děti a neku-chala jen žáby a malé ptáčky?

Stáli uprostřed vzdušného obývacího pokoje. Cederovo tělo konečně odvezli do ústavu soudní patologie. Sanna, Ludvík a jeho babička odjeli do bytu v centru města. Patrně si ho dosud ponechali, i když se zdálo, že rodina už nějakou dobu bydlí v nové vile.

„Stýkali jste se i v současnosti?” zeptal se Tommy, který se vzpamatoval první.

„Ale jistě. Dostali jsme s manželem pozvánku na otevření jeho hotelu. Velice přepychový, opravdu. Byli jsme i na jeho svatbě, když si bral Sannu. Můj muž se s ním zná… znal i prostřednictvím členství v klubu Rotari. Někdy je svět docela malý.”

„Byl Ceder už dříve ženatý?” zajímala se Irena.

„Ano, to ano.”

„A má z prvního manželství nějaké děti?”

Stridnerová zavrtěla tmavě rezavou hlavou.

„Ne. Manželka tragicky zemřela při nějaké nehodě na plachetnici hned asi po dvou nebo třech letech manželství.”

„Je to už dlouho?” znovu se zeptala Irena.

Profesorka na ni trochu podrážděně pohlédla.

„Jistě aspoň patnáct let. Proč vás to tak zajímá?”

„Znamená to tedy, že Sanna a její syn jsou jedinými Cederovými dědici?”

Doktorka Stridnerová se zamyslela.

„Kjell má… měl vždycky kolem sebe hodně žen a hodně se o něm v té souvislosti mluvilo. Nikdy jsme si nemysleli, že by se chtěl znovu oženit. To, že si vzal Sannu, překvapilo asi všechny, kdo ho znali. Jeho první žena byla velice bohatá a on pak během let žil jako playboy. Samozřejmě ne jenom kvůli zděděným penězům. Sám byl velice úspěšný v hotelové a restaurační branži.”

„Kdy se se Sannou oženil?”

„Je to asi rok. Někdy koncem září. Velice se to oslavovalo v jeho restauraci le Ciel v Hotelu Gothenburg.”

„Před rokem! Ludvík má asi půl roku. Takže Sanna musela být gravidní, když se brali.”

„Ano. Vidět to ale nebylo. Vypadala nádherně. Ale Kjellovi přátelé jí tak úplně nedůvěřovali. Byla známá svými aférami.”

„Podle médií rozházela strašně moc peněz. Nevíte, jestli jí ještě něco zbylo?” napadlo Tommyho.

„Možná právě proto se za Kjella provdala,” podotkla kysele Stridnerová.

Pohlédla na své elegantní hodinky.

„Pokusím se na něho trochu podívat ještě dnes večer a pitvu provedu zítra dopoledne. Ozvu se vám,” řekla a prošla kolem policistů.

Její poslední slova už slyšeli z haly a doprovázela je ozvěna jejích podpatků na dlažbě.

Irena a Tommy vyšli po spirálovém schodišti nahoru. I tato místnost byla ze všech stran prosklená a sahala až nad střechu. Architektovi se zde podařilo navodit pocit, že se člověk nachází ve skleněném majáku.

„Takový výhled! Představ si, že tu sedíš v jasném večeru a díváš se, jak slunce zapadá do moře,” vykřikla nadšeně Irena při pohledu ven.

„Na štěstí takový výhled nemám,” řekl suše Tommy.

„Jak to myslíš?”

„Je to strašně drahé. Člověk tu toho moc vypije.”

Bylo zřejmé, že má pravdu. To první, co tu uviděli, byl dobře naplněný domácí bar. Místnosti dominoval obrovský rákosový gauč s velikými rudými péřovými polštáři. Na řetězech ze stropu visela dvě stejná kulatá křesla. Irenu napadlo, že vypadají jako obrovská ptačí hnízda, která se pomalu pohupují v průvanu z otevřených dveří, obrácených k moři. Tommy se šel podívat na výhled. Podél skleněné stěny se táhl úzký balkon s vysokým zábradlím. Hned se ale vrátil zpět a dveře za sebou zavřel. Vítr místnost rychle ochladil.

„Myslíš si, že to mohla udělat Sanna?” zeptala se Irena.

„Čistě statisticky - jistě.”

„Ahlén na jejím oblečení vůbec nic nenašel.”

„Ne, ale nevíme, co měla na sobě včera, pokud ho zastřelila ona.”

Irena se na chvíli zamyslela.

„Ty si myslíš, že mohla manžela zastřelit, potom odjet přespat k sestře a druhý den se vrátit a najít ho?” „Tak nějak.”

„Musíme si s její sestrou promluvit a zeptat se jí, co na

sobě Sanna měla, když k ní přijela. A také zjistit, jestli včera po čtvrté ještě někdo s Cederem mluvil.”

Tommy přikývl. „Bude asi nejlepší, když s tím hned začneme.”

„Já zavolám Svenovi. Mohl by říct Birgittě nebo někomu jinému, aby se spojil s Cederovou kanceláří a vyslechl tamní personál. A my dva se podíváme za sestrou. V seznamu asi nebude mnoho lékařů, kteří se jmenují Fenton.”

Sannina sestra bydlela o několik kilometrů dál na jih. Tove Fentonová měla to štěstí, že žila v bohaté čtvrti Hovas. Irena a Tommy zahnuli na silničku lemovanou staršími vilami s velikými pozemky, vystavěnými v padesátých a šedesátých letech. Rodina bydlela v poslední vile v ulici a měla také výhled na moře. Kriminalisté to konstatovali ne snad z toho důvodu, že by ve tmě a dešti něco viděli, ale protože slyšeli vlny, které ve větru narážely do břehu. Cítili intenzivní vůni soli a chaluh a Irena se několikrát zhluboka nadechla. Její vlastní řadový domek ležel od moře asi dva kilometry a oblastí vilek a řadových domků se k nim slaná vůně už neprodrala. Dům byl veliký a vypadal jako bungalov vystavěný z tmavohnědého dřeva a bílých mexických cihliček. Když Irena zazvonila, uslyšeli z domu dětský křik, ale nebyl to pláč, nýbrž výkřiky radosti. Irena zazvonila ještě jednou a otevřela jim žena, o níž si Irena v první vteřině myslela, že je to Sanna. Obě sestry si byly velice podobné, ale několik unavených vrásek kolem očí odhalovalo, že Tove je o několik let starší.

„Dobrý den, jsem kriminální inspektorka Irena Husso-vá. Mohu já a můj kolega Tommy Persson na chvíli k vám?” ptala se Irena a současně ženě podávala ruku.

„Řekněte mi, co se stalo! Maminka mi volala…”

Její hlas se povážlivě chvěl a popotahovala, ale nehnula se od dveří, aby policisty pustila dovnitř.

„Hned vám všechno řekneme. Ale raději ne venku,” odpověděla Irena klidným hlasem.

Žena se neochotně pohnula od dveří, aby mohli vejít. Do haly přiběhla nahá tří- čtyřletá dívenka s plavými lo-kýnkami. Radostně pokřikovala a mávala malým růžovým balonkem ve tvaru srdíčka s obrázkem medvídka Pú. Když uviděla cizí lidi, na místě se zastavila a zmlkla.

„Ahoj,” řekli jí současně Irena i Tommy. Usmáli se na ni a zamávali jí.

„Felicie! Máš se přece koupat! Okamžitě jdi do koupelny,” zakřičela na ni Tove.

Děvčátko se na ni vyděšeně podívalo.

„Neslyšelas…?” Její vzteklý hlas zmlkl, když zahlédla, že se holčičce pod nožičkami tvoří loužička. Jak je to praktické, když jsou na podlaze dlaždice, napadlo Irenu. V hale nastalo ticho a všichni slyšeli crčení a současně klapnutí zámku ve vchodových dveřích. Irena pochopila, že domů přichází doktor Fenton.

Byl to vysoký asi padesátiletý muž s řídkými vlasy a trochu korpulentní postavou. Jakmile policisty zahlédl, natáhl ruku k pozdravu, což jeho ženu vůbec nenapadlo. V opáleném obličeji měl příjemný srdečný úsměv.

„Jsem Morgan Fenton,” řekl s anglickou výslovností.

Irena a Tommy se představili. Irena koutkem oka zahlédla, že jeho manželka odnáší vzlykající dívenku.

„Volala mi moje žena. Přišel jsem tak rychle, jak to šlo. Co se stalo s Kjellem?” Lékař měl zjevný problém s výslovností švédského jména Kjell, i když jinak mluvil švédsky velice dobře.

„Hned vám všechno řekneme, jen co se vrátí vaše žena,” odpověděla Irena.

„Jistě. Prosím, odložte si,” vyzval je a rukou pokynul k věšákové stěně.

Odvedl je do velikého obývacího pokoje. Architektovi zjevně velice záleželo na výhledu na moře a za velikými prosklenými okny bylo možné i ve tmě vytušit přilehlou terasu. Pokoj byl vybaven křesly Chesterfield a tmavými lesklými stolky a skříňkami. Centrálním bodem místnosti byl veliký otevřený krb. Obrazy a textilie zdůrazňovaly anglickou atmosféru. Rozdíl mezi obývacími pokoji obou sester bil do očí. Bylo zřejmé, že se Morgan Fenton zařizování domu aktivně účastnil. Byl klasicky anglický, působil trochu starosvětsky.

Irena a Tommy se usadili do kožených křesel a vzápětí se vrátila Tove. Rozčilením jí zrudly tváře i krk.

„Tak mi to řekněte! Musím to vědět!” vyhrkla ostře.

„Nejdřív vám položíme několik otázek,” ozvala se klidně Irena.

Tove Fentonová se na ni vyčkávavě zahleděla a současně se snažila udržet svou netrpělivost na uzdě. „V kolik hodin sem včera přijela vaše sestra?” „Krátce po čtvrté,” odpověděla rychle Tove. „Co měla na sobě?”

„Co měla…? Hnědý semišový kalhotový kostým.” „Jak vypadá?”

„Dlouhé kalhoty s krátkou vestičkou ze světlehnědého semiše. Proč se na to vyptáváte?”

„To jsou rutinní otázky. Jak vám připadala?” „Připadala?”

Žena se podrážděně zamračila. Její nervozitu ještě zvyšoval dětský křik v pozadí.

„Miláčku, já za nimi zajdu,” řekl muž a zvedl se.

Tove si sedla na jeho místo na gauči. Překřížila si paže přes prsa, jako by si toužila ve svém těle uchovat jiskřičku tepla.

„Nezdála se vám Sanna nějak rozčilená nebo…?”

„Byla přesně stejná jako vždycky.”

„Nebyla jste její návštěvou překvapená?”

„Mluvily jsme už dlouho o tom, že si uděláme příjemný společný večer. A Morgan měl včera noční službu. Zavolala jsem Sanně a dohodly jsme se, že přijde.”

„Podle vaší sestry jste něco dobrého snědly a pily víno.”

„Ano.”

„Byly jste jen vy dvě?”

„Ano… a děti.”

„I když ty jsou ještě hodně malé.”

„Ano. Ludvík, Felicie a Robin jsou malí, ale Stoffe… Christopher byl s námi také.”

„Kdo je Christopher?”

„Morganův syn. Má patnáct let.”

„On tu bydlí s vámi?”

„Každý druhý týden. Tento týden je tady.”

Irena si vložila do paměti, že s Christopherem musí zkontrolovat časové údaje.

„Je teď tady?”

„Ne, ale přijde každou chvílí. Hraje hokej a je na tréninku.”

„Zavolala Sanna během večera svému muži?”

Zdálo se, že o tom Tove opravdu přemýšlí. Nakonec jen zavrtěla hlavou.

Morgan Fenton se vrátil s kojencem v náručí. Byl zřejmě o několik měsíců starší než Ludvík a Irena usoudila, že je to malý Robin. Vypadal unaveně a opíral si ochmýřenou hlavičku o otcova prsa. Sál intenzivně dudlík, až se zvuk rozléhal po místnosti.

Irena oběma manželům vypověděla, co se stalo s Kjellem B. Cederem. Tove si položila obličej do dlaní a rozplakala se. Její muž velice pobledl a vypadal šokovaně.

„Panebože! Zavražděný!” ozval se zaraženě.

„Nevíte nic o tom, že by mu někdo vyhrožoval?” zeptal se Tommy.

„Ne, nikdy. I když po pravdě v restaurační branži to někdy může být dost tvrdé,” poznamenal Morgan Fenton.

Tove stáhla ruce z obličeje a vyčítavě pohlédla na Tommyho.

„Proto se tak vyptáváte na Sannu? Vy si myslíte, že ho zabila ona? To neudělala! Ani by nemohla! Byla pořád se mnou…,” hystericky se rozkřičela.

Její muž jí ochranitelsky položil paži kolem ramen a současně se snažil uklidnit svého malého syna, který se také rozplakal, když slyšel svou matku.

Koutkem oka zahlédla Irena nějaký pohyb za otevřenými dveřmi do pokoje. Rychle se zvedla z křesla a šla za mizejícím stínem. Když nahlédla do kuchyně, viděla tiše se zavírající dveře na druhé straně místnosti. Někdo se snažil nevzbudit pozornost. Irena k nim rychle došla, zaklepala, a aniž by vyčkala pozvání, vešla dovnitř.

Christopher Fenton byl skoro stejně vysoký jako ona sama a na svůj věk nečekaně svalnatý. Jednou, až z jeho obličeje zmizí akné, to bude velice hezký mladý muž. To se asi změní i jeho vkus, pokud jde o oblečení, a přejde od širokých pytlových kalhot k něčemu těsnějšímu a slušivějšímu.

„Ahoj, já se jmenuji Irena Hussová a jsem kriminální inspektorka. Spolu s kolegou vyšetřujeme těžký zločin.”

Chlapec stál bez hnutí a vyčkávavě na ni hleděl. Protože Irena byla na puberťáky zvyklá, vlastní i cizí, nenechala se odradit a pokračovala. „Vyšetřování teprve začíná a potřebujeme shromáždit různá svědectví, která se týkají té doby. Všechny údaje se musí ověřit. Je to rutinní postup. Moc by nám pomohlo, kdybys nám odpověděl na několik otázek.”

Irena viděla, jak jeho odmítavý postoj se mění v čistou zvědavost. Tohle nikdy neselhalo. Policejní žargon byl neodolatelným lákadlem pro lidi bez ohledu na jejich věk.

Irena rychle přehlédla neuklizený pokoj. Neustlaná postel, přeplněný psací stůl, počítač obklopený prázdnými pytlíky od chipsů. Ani na zemi se málem nedal udělat krok, aby člověk nešlápl na nějaký kus oděvu, časopis, cédéčko nebo obyčejné smetí. Po zdech visely plakáty s hokejovými hvězdami a různými skupinami spolu s fotkami víceméně neoblečené Britney Spears. Typický pokoj puberťáka.

Spíš kvůli efektu si Irena vytáhla bloček a tužku se zlomenou špičkou. To nevadilo, protože stejně nic zapisovat nechtěla. Přívětivě věcným tónem se zeptala: „Kdy ses včera vrátil domů?”

Pokrčil rameny. „To netuším.”

„Zkus to odhadnout.”

„Tak asi v půl páté.”

„Sanna Kaeglerová tu už byla?”

„Ano. Její auto se nedá přehlédnout.”

Na okamžik zapomněl na svůj světácký postoj. „Je to dost neobyčejné auto… vozy této třídy se ve Švédsku vůbec nedají koupit, musí se dovést z USA,” poučil ji.

„Skutečně? To tedy musí mít hodně peněz…”

„Její starej je má.”

Irena předstírala, že si zapsala poznámku, a pokračovala: „Byl jsi večer doma? Myslím tady, v tomto domě.” „Ano.”

„Byl jsi s Tove a Sannou?”

Okamžitě jí došlo, že to byla špatná otázka, když zahlédla jak sebou trhl a zamračil se na ni.

„Co tím chcete sakra říct? Já s nimi přece nikdy nesedám!” Vyhlížel hluboce uraženě.

„Ne, to je jasné… myslela jsem tím, jestli jsi o nich měl nějaký přehled. Nevšiml sis, jestli odtud někdo odpoledne nebo večer neodešel?”

„Nemyslím si. Slyšel jsem je tam žvanit a smát se.”

„A nejedli jste všichni v kuchyni?”

„Néé… já jsem se raději nacpal tady. Seděl jsem u po-

čítače.

Irena pohlédla na počítač, který stál na psacím stole pod jediným oknem pokoje.

„Všiml by sis, kdyby mercedes během večera někam odjel?”

„To je jasné. Stál přesně tam, co stojí vaše auto.”

Pokývl k oknu nad stolem. V kruhu světla z venkovního osvětlení viděla vůz, kterým přijeli.

„A co se vlastně stalo? Proč Tove brečí?” zeptal se najednou.

„Sannin manžel Kjell je mrtvý. Někdo ho zastřelil. Zavraždili ho.”

Christopher na ni zůstal hledět, ale jinak vytáhlý mládenec neukázal nejmenší zděšení nebo lítost, spíše jen zvědavost. Jako by ten zavražděný muž byl pouhou postavou z nějakého televizního seriálu, ne osobou, s níž se znal.

„Jak se ti líbil Kjell B. Ceder?” Christopher znovu pokrčil rameny. „Já jsem ho moc neznal. Setkal jsem se s ním snad dvakrát nebo třikrát.”

To trochu vysvětlovalo jeho nezájem.

„Vzpomínáš si, co včera večer na sobě Sanna měla?”

Na chvíli se zamyslel.

„Semišové kalhoty a modré tílko.”

„Žádnou vestičku?”

„Ne.”

„Bylo to tílko s hlubokým výstřihem?” „Ano.”

Zrudly mu tváře a Irena pochopila, že Sanna by s nej-větší pravděpodobností jeho pozornosti neunikla a sotva mohla z domu odejít, aniž by si toho povšiml.

V obývacím pokoji stál Tommy poblíž dveří na terasu.

Tove seděla na pohovce s dítětem na kolenou. Oba se už zjevně uklidnili a chlapeček znovu usínal. Tove pohlédla na Irenu: „Vy jste se vyptávala chlapce,” konstatovala.

„Ano. Potvrdil, že Sanna byla tady od půl páté celý večer.”

„Říkala jsem to,” poznamenala spokojeně Tove. Zvedla se a opřela si dítě o bok. „Půjdu Robina nakrmit a uložím ho. A potom pojedu za maminkou a Sannou.”

V autě se Tommy vrátil ke svému rozhovoru s Morganem Fentonem.

„Vypravoval mi, že se s Kjellem B. Cederem znali mnoho let. A také řekl, že i Sanna ho znala dlouho předtím, než se vzali. Seznámili se v době, když podnikala. Jestli jsem mu správně rozuměl, tak má Morgan bratra, který pracuje v nějaké bance v Londýně. Jeho banka se angažovala v jejích obchodech. A Ceder toho bratra také znal a měli spolu nějaké kšefty, když budoval Hotel Gothenburg. Je to trochu zamotané, ale tak jsem to pochopil.”

„Hmmm…, takže měli společné zájmy ještě dříve, než se tak nečekaně vzali. Banku v Londýně, kde pracuje bratr Morgana Fentona, a také přátelství jejího švagra Morgana s nastávajícím manželem.”

„Vypadá to tak.”

„Morgan Fenton asi své švagrové pomáhal s kontakty v londýnské bance. Přes bratra,” uvažovala Irena.

„To by mohlo být. Fentona překvapilo, že byl Ceder zastřelen ve své vile v Askimu, ale nepokládal by to za tak podivné, kdyby k tomu došlo v jeho bytě ve městě. Zřejmě Ceder ve vile nebýval často.”

„Proč asi?”

„Ceder prý tou vilou nebyl příliš nadšený. Zřejmě si ji pořídila spíš Sanna. Chtěla bydlet s dítětem zdravěji.”

„Že by Ceder nechal ten dům postavit pro ni a pro syna?

„Tak jsem to z Morganových slov pochopil.”

„To je divné. Je obrovský. Musí být strašně drahé…” Irena se přerušila, když ji něco napadlo: „Myslíš si, že se chtěli rozvést?”

„Je to možné.”

„Sanna Kaeglerová by na tom byla ekonomicky mnohem lépe jako bohatá vdova než jako rozvedená matka.” „Zase pravda.”

„Ty jsi řekl, že čistě statisticky ho zavraždila ona. Ale v tom případě by ho musela zastřelit dříve, než odjela za sestrou. Christopher měl její auto pořád na očích. Zaparkovala přímo pod jeho oknem. A slyšel je obě celý večer povídat a smát se.”

„A kde je zbraň?”

„To nevíme. Musíme prohledat okolí kolem cesty mezi vilami obou sester.”

„Jenomže zatím nevíme, kdy byl zastřelen.”

„To ne. Ale vsadím se, že to bylo kolem čtvrté odpoledne.”

KAPITOLA TŘETÍ

Stridnerová mně včera zavolala, než jsem šel domů. Řekla, že Ceder byl zastřelen mezi devatenáctou a jednadvacátou hodinou. Zavolá ještě, až dokončí pitvu, a stanoví pak dobu smrti přesněji. Musíme si počkat. A víme, jak zatraceně dlouho to vždycky trvá.”

Komisař Andersson se odmlčel a zahleděl se přes okraj svých levných brýlí na čtení. Při dnešní ranní poradě byli přítomni čtyři z jeho inspektorů. Další dva odjeli k dvojnásobné vraždě v Langedragu, o které se zatím nic bližšího nevědělo, než to, že v nějakém domě byli zastřeleni dva muži.

U stolu seděli Irena Hussová, Tommy Persson a Birgitta Mobergová, teď vlastně Rauhalová. Místo Birgittina manžela Hannua, který byl na rodičovské dovolené s jejich dítětem, dostali na zástup Kajsu Birgersdotterovou. Převeleli ji sem z obecné kriminality, stejně jako před pár lety i Hannua. V jejich skupině už pracovala dva měsíce. Po pravdě řečeno si komisař vůbec nemyslel, že by pro ně byla nějakým přínosem. Dvě ženy mu vrchovatě stačily. I když musel připustit, že obě byly velice schopné na to, že to byly jen ženy. Kajsa mu naproti tomu připomínala jeho učitelku z nedělní školy, byla stejně fádní a plochá. Ale to teď vlastně byly skoro všechny mladé ženy. Prostě jim chyběly ženské tvary a muž neměl na co sáhnout.

Tommy a Irena si vyměnili pohled. Časový údaj o vraždě postavil jejich teorii na hlavu. Teď bude těžké rozbít Sannino alibi.

A nebylo to lepší ani potom, co se ozvala Birgitta:

„Mluvila jsem včera telefonicky s Cederovou sekretářkou. Odešel z kanceláře chvilku před půl sedmou. Hlídač ze spodní garáže dobu potvrdil. Mluvila jsem také s bezpečnostním šéfem Michaelem Fullerem. Garáž je hlídaná kamerami. Zaznamenaly, že Ceder vyvezl svého jaguára v osmnáct dvacet devět.”

„Nezmínil se sekretářce, kam pojede?” zeptal se Tommy.

„Ne. Vyptávala jsem se na to. Neřekl nic.”

„Sanna tvrdila, že ani jí nic neřekl. Musíme ji ještě jednou trochu zmáčknout, jestli si na něco nevzpomene,” konstatovala Irena.

„Takže ty a Tommy znovu vyslechnete novopečenou vdovu. Birgitta a Kajsa vyslechnou zaměstnance hotelu a restaurace. Pokuste se najít toho bezpečnostního šéfa a poproste o půjčení filmu. Dva muži už obcházejí všechny vily v Askimu. Třeba se dovíme, kdy přesně Ceder přijel domů,” zakončil Andersson.

„Snad. Zaparkoval auto v garáži. Já sama jsem ho neviděla, ale Ahlén mi řekl, že tam je. Podíval se do garáže, než odtamtud včera odjížděl,” ozvala se Irena.

„Ahlén má auta rád! Víte, že má starého veterána MG?” připojil se Tommy.

„MG! jak by se mohl s manželkou a sedmi dětmi vejít do MG!” zatvářila se pochybovačně Birgitta a obracela k nebi své nádherné hnědé oči, kvůli kterým roztál i sám ledový Hannu.

„To jistě ne. To byl jen takový žert,” šklebil se Tommy.

„Jasně, musí mít ještě nějaké větší auto,” rozhodla Birgitta.

Od té doby, co se stala matkou, si potrpěla na praktičnost. Během uplynulých dvou měsíců od ní Irena nezaslechla ani jedinou zmínku o lyžování, potápění nebo divokých večírcích. Rozhovor se většinou točil kolem dilematu, jestli je lepší dětské jídlo kupované nebo zhoto-vené doma, kolem jejich nového domu nedaleko Alingsas a nestydatě vysokých cen za dětské pleny. Ireně to všechno už bylo dost vzdálené. Příští léto odejdou z domova obě její dcery s maturitním vysvědčením v kapse. Katarina mluvila o tom, že pojede do Austrálie a bude tam rok pracovat, než se rozhodne pro nějaké další studium. Zatím nevěděla, co by v budoucnu chtěla dělat. Jenny vložila své srdce do vlastní hudební skupiny Polo, která už v Göteborgu získala renomé.

„Ahlén upozornil i na něco jiného: v domě nebylo zapnuté poplašné zařízení. Domnívá se, že ještě nebylo úplně nainstalované,” pokračovala Irena.

„Všechno se prostě najednou nedodělá,” mínil Tommy.

„Jonny a Fredrik se sem v poledne vrátí a budou nás o těch vraždách informovat. Zatím víme jen to, že zastřeleni byli dva muži,” řekl komisař.

„Identifikovaní ještě nebyli?” zeptala se Birgitta.

„Ne, zatím ne.”

Irena dopila poslední zbyteček chladné kávy a rozhodla se, že si musí přinést další. Její ranní potřeba kofeinu nebyla ani zdaleka uspokojena a to je nutné, pokud má udělat kus práce.

„V tomto městě se volně pohybuje příliš mnoho zbraní,” mumlala si pro sebe cestou k automatu.

Na telefonním čísle bytu ve Vasastan Irena zastihla maminku Sanny Kaeglerové. Ta se omlouvala, ale prohlásila, že Sanna dostala během večera a noci uklidňující léky a nebude s ní možné mluvit dříve než odpoledne. S Irenou se dohodly na druhou hodinu.

„Tak. A co budeme dělat teď?” obrátila se Irena na Tommyho.

Ten si právě točil smotkem vaty v uchu. Byl to rozčilující zvyk a Irena se ho už tisíckrát snažila přesvědčit, že to může být nebezpečné. „Můj starý doktor vždycky říkal, že člověk do ucha nesmí dát nic špičatějšího, než je loket,” napomínala ho. „Jistě”, odpovídal pokaždé Tommy, smotek otočil a začal si šťouchat do druhého ucha. Irenu pak často napadlo, že jsou spolu jako starý manželský pár. Nahlas to ale nekomentovala. Byli spolužáky z policejní školy ve Stockholmu a tam se spřátelili, protože to byli jediní „opravdoví Göteborčani”. Tak trochu se dali započítat i dva další chlapci z Kungsbacky a jedna dívka ze Stenungsundu.

Tommy se zastavil uprostřed pohybu a zamyšleně podotkl: „Uvažuji o té první Cederově manželce. Té, co tragicky zahynula při neštěstí na plachetnici. Asi bychom se na to měli blíže podívat.”

„Ty si myslíš, že by to mohlo mít něco společného s jeho vlastní vraždou? Ostatně, co znamená to ,B.’ za jeho křestním jménem?”

„Bengtsson. Zjistil jsem si to včera. Ne, po pravdě řečeno si nemyslím, že by to mohlo mít s jeho vraždou nějakou spojitost, ale připadá mi podivné, že nikdo z nich nezemřel přirozeně. Zase si to vezmi čistě statisticky. Jak velká může být pravděpodobnost, že dva manželé s odstupem patnácti let zemřou násilnou smrtí?”

Irena o tom chvíli uvažovala. „Máš pravdu. A podle Stridnerové po manželce zdědil spoustu peněz. Je pochopitelné, že nás při tom ledacos může napadnout.”

„Člověk by se měl svými instinkty řídit.”

„Tak to zjišťuj. Já zajedu do Askimu a porozhlédnu se tam,” rozhodla Irena.

Vila Cederových ležela na vyvýšenině. Pod ní byla úzká vyasfaltovaná cesta. Také vjezd k domu byl vyasfaltovaný až k vratům garáže. Od ní pak vedla vydlážděná cesta k širokému venkovnímu schodišti. Všude jinde bylo jen bez-útěšné bahno. Nikde žádný keříček, nikde žádný strom, jen plocha otevřená na všechny strany. Bylo to vlastně ideální pro pátrání v okolí - všude bylo vidět.

Přesto si nikdo ničeho nevšiml. Dům stál osamoceně s odstupem alespoň sta metrů od nejbližších sousedů. Čtyři zdejší vily ležely hned na začátku úzké cesty. Všechno to byly luxusní stavby navržené architektem a pocházely z počátku osmdesátých let. Obyvatelé první vily odcestovali na několik týdnů za sluncem do Středomoří. Zřejmě to byli penzisti a podle sdílné sousedky se doma nedali čekat dřív než koncem měsíce. Ona sama byla danou dobou na schůzi klubu akcionářů „hlavně proto, aby se tam setkala s přítelkyněmi, protože trh s cennými papíry stagnuje a výplatních kuponů je jako šafránu, i když to snad přece jen šlo poslední čas nahoru” - a domů se vrátila až těsně po dvanácté. Její muž byl v Bruselu a odjížděl tam hned v neděli večer. Moc se omlouvala, že nemůže více pomoct.

Její soused bohužel tak přátelský a hovorný nebyl. Byl už postarší, trpěl nadváhou a měl pleš. Když po mnoha zazvoněních konečně otevřel dveře, měl na sobě světle modrý koupací plášť, kdysi zřejmě elegantní, ale teď už omšelý a potrhaný. Jestli více páchl ten župan nebo muž sám, se dobře nedalo rozlišit, ale pach starého alkoholu táhl asi spíše z muže. Holé nohy měl nazuté v sešmajdaných kožených pantoflích. Ne, včera večer nic neviděl ani neslyšel. Díval se na televizi. Ne, v domě bydlí sám. A jestli vedle večer přijelo nějaké auto? To neví. Stalo se tam snad něco? A tak, někoho zavraždili v tom novém domě? „Tak doufám, že ho teď strhnou, protože mi cloní ve výhledu.” To byla jeho poslední slova, než zabouchl dveře.

V poslední vile bydlela rodina se třemi dětmi. Dívky měly mezi osmi a patnácti lety. Ve tři čtvrtě na šest odjely z domova. Matka nejdříve tu osmiletou zavezla do

města na balet, pak pokračovala s jedenáctiletou na krasobruslení. Patnáctiletá se dopravila sama do jízdárny, ale protože odtamtud už po osmé večer nejel žádný autobus, musela ji matka vyzvednout. Byly doma těsně po deváté. Otec měl večeři s důležitým zákazníkem a vrátil se až kolem jedenácté.

Podivné! Tito lidé bydleli v nejdražších göteborských vilách, ale na své exkluzivní prostředí snad neměli nikdy čas. Vily byly většinou prázdné. Irena si povšimla tabulek s upozorněním pro případné zloděje, že alarmy jsou v provozu. Byla to určitě dobrá investice.

Do vily Cederových ji pustila policejní hlídka. Irena měla takový nápad a přála si ho bud potvrdit, nebo vyvrátit. Její kroky se rozléhaly na dlaždicové podlaze, když hledala cestu do ložnic.

Ludvíkův pokoj byl překvapivě dobře barevně sladěný. Stěny byly teple světle žluté s pruhem nebeské modře plné různých lodí a loděk. Na zemi ležel hedvábně měkký koberec stejné modré barvy. Police a stůl přetékaly plyšovými hračkami různých velikostí a přes mřížky postýlky byl připevněný pestrý závěsný kolotoč. Na stěně hned vedle postýlky visela barevná fotografie usmívající se matky s novorozenětem v náručí. Uprostřed pokoje stálo křiklavě rudé autíčko, kterým se chlapec sveze až tak za tři roky. Zatím by mu nožičky nedosáhly až k pedálům. Ale víc než dětský pokoj zajímalo Irenu něco jiného.

Sannina ložnice vedle byla veliká a světlá, protože část stěny tvořily posuvné skleněné dveře s výhledem na moře. Pokoji dominovala obrovská oválná postel uprostřed. Z bo-ku byl panel s knoflíky. Když jeden Irena stiskla, nasunula se na skleněné dveře tenká černá záclona a pokoj se ocitl ve tmě. Když stiskla jiný knoflík, záclona se zase roztáhla. Protože ale venku stále pršelo, světlo nijak neoslňovalo. Když zmačkla další vypínač, probudila se k životu obrovská obrazovka na zdi. Ale ona sem nepřišla kvůli tomu, aby se dívala na velikou televizi nebo aby obdivovala zařízení. Bylo jí jasné, že všechno v domě je jen prvotřídní. Chladné a podle jejího cítění i neosobní, ale v duchu nejnověj-ších trendů. Nakonec našla ten správný knoflík a otevřely se posuvné zrcadlové dveře obrovského šatníku. Irena v životě tolik šatů neviděla. V každém případě ne na jednom místě. Rychlý pohled potvrdil její domněnku: tady viselo jen dámské oblečení. Jediným pánským kusem byl nový bílý sametový koupací plášť. A ženě patrně nepatřily ani nepoužité pantofle značky Scholl velikosti 44. Irena si četla značky výrobců: Versace, Kenzo, Prada a mnoho dalších, které neznala, ale byla si jistá, že označují nejvznešenější designy a nejvyšší kvalitu.

Pomalu a metodicky prošla všechny místnosti v domě. V Sannině pokoji i v hale visely fotografie matky a syna. Nikde ale nebyl žádný snímek otce. Nikde po něm nebyla ani nejmenší stopa. Rovněž ne po nějakém jiném muži, pokud se odhlédlo od koupacího pláště a pantofli. V koupelně, do které se vcházelo z ložnice, našla Irena neotevřenou pěnu na holení a sáček jednorázových holících strojků.

Bylo to, jako by Ludvík otce neměl, ale nějaká pánská návštěva byla zřejmě v domě očekávaná.

Jediné snad cennější svědectví získali od muže, který bydlel o několik set metrů dál. V tom ohavném počasí byl na procházce se psem. Než došli až k Cederově vile, zahlédl zezadu nějakého muže, který běžel po úzké cestě směrem ke stezce pro kola. Cesta vedla podél pobřeží až k Billdalu a mezi běžci byla velice oblíbená. Svědek ho viděl jen zezadu na vzdálenost asi sto metrů a nemohl ho blíže popsat. Jen to, že byl oblečen ve tmavé sportovní soupravě a měl

tmavou čepici. Středně vysoký a zjevně dobře trénovaný podle rychlosti, jakou běžel. Víc o něm říct nemohl.

Muž se psem došel až k silničce před Cederovým domem a pak se vracel zpět. Přesto, že cesta byla úzká a nic tam nejezdilo, vynaložilo město peníze na její osvětlení až k cyklistické stezce. Muž se domníval, že bylo asi čtvrt na osm, když se otáčeli. S absolutní jistotou ví, že před vjezdem do garáže nestálo žádné auto. Je si téměř jistý i tím, že v domě nesvítilo žádné světlo, pouze lampy osvětlující vjezd do garáže a vchodové dveře.

„Vlastně to nevypovídá vůbec o ničem. Jaguár už mohl být v garáži nebo Ceder ještě nepřijel. Venkovní osvětlení může být automatické, takže se samo rozsvítí, jakmile se zešeří. Anebo ho nechávají svítit pořád. A je to také velice populární běžecké kolečko. Kolem Cederova domu se dá zahnout na stezku pro chodce a kola, která vede kolem moře. I když na jogging bylo příšerné počasí,” mínila Irena.

„Musíme se pokusit zjistit, kdo ten běžec mohl být. Dříve ho nemůžeme vyloučit,” řekl Tomy.

Mluvili spolu tiše, protože v restauraci stále ještě obědvalo dost lidí. Dohodli se, že se sejdou na oběd ve Vasasta-nu, kde servírovali suši. K Irenině překvapení to navrhl Tommy s odůvodněním, že chce sníst jen něco lehkého. No, možná, že v posledních letech pár kilo přibral, ale nemyslela si, že by to bylo tolik. Ale protože ona sama měla suši moc ráda, rozhodli se pro restauraci Nippon.

Jejich servírka jim přinesla minerální vodu Ramlösa a hůlky. Byla to malá baculatá Asiatka oblečená v přísné bílé halence a černé sukni. Její věk šlo těžko odhadnout, ale bylo jí nejspíš kolem padesáti. Starší muž, asi její manžel, připravoval různé suši na skleněném stole v rohu místnosti. V kuchyni za ním kmital kuchař, který chystal teplá jídla. Zařízení místnosti bylo stylově japonské bez zbytečných drobností.

Mladší servírka jim přinesla misky z černě a rudě lakovaného dřeva. Tommy si bohatě nalil sójovou omáčku z malé porcelánové nádobky a máčel si v ní své kousky suši. Tenké plátky syrové ryby zdobily kopečky rýže a na několika kouscích ležely krevety. Závitky z mořských chaluh byly plněny rýží, zeleninou a garnáty. Jídlo bylo výborné a člověka příjemně nasytilo. Nevýhodou ovšem bylo to, že se to jedlo hůlkami a rýže se rozpadala.

„Mluvila jsem s techniky. Stále pročesávají dům i přilehlý pozemek. Tento případ na začátku vypadal úplně jednoduše, ale čím dál víc cítím, že bude hodně zapeklitý. Nikdo nic neviděl ani neslyšel,” povzdechla si Irena.

„Budeme se muset jako obvykle obrátit prostřednictvím novin na lidi, jestli v ten určitý čas něco nezahlédli a tak dále blablabla…,” ozval se bezstarostně Tommy.

„Zřejmě. Jenomže napřed musíme tu dobu určit. A najít toho běžce. Zatraceně!”

To poslední Irenino slovo patřilo rozsypané rýži. Soustředěně se pak hezkou chvíli snažila ulovit hůlkami kousky krevety, které se ponořily do omáčky na dno misky.

„Něco už vím o té nehodě na moři. Díval jsem se na vyšetřovací spisy a novinové výstřižky. Kjell B. Ceder se oženil v osmdesátém pátém roce s Marií Lagerfeltovou, jedinou dcerou rejdařského magnáta Carla Lagerfelta a jeho manželky Alice. Narodila se jim až v hodně pozdním věku, oba rodiče tehdy měli přes čtyřicet. Matka jí zemřela, když byla Marie v pubertě, a otec dva roky předtím, než se provdala. Ona i Ceder byli stejně staří, měli třicet pět let. U obou šlo o první manželství a nikdo z nich neměl dříve děti. Gö-teborská společnost s napětím očekávala narození dědice. V létě osmdesát osm, když byli manželé tři roky, se vydali na velké plachetnici se dvěma dalšími manželskými páry k Anglii. Všech šest bylo zkušených a dobře znali moře. Göteborg opustili v polovině srpna za krásného počasí, ale v Severním

moři se zvedl silný vítr. I když to vichřice nebyla, vlny stoupaly vysoko a pršelo. Byla také tma. Tři z nich se starali o loď a tři vždycky odpočívali. Jeden muž stál u kormidla, když se uvolnil jeden stěžeň. Marie a Kjell se ho vydali znovu upevnit. Z nějakého důvodu na sobě neměli plovací vesty, což s přihlédnutím k počasí bylo naprosto nepochopitelné. Ale z pozdějšího vyšetřování pak vyplynulo, že během plavby všichni dost pili, a tak snad kvůli tomu na vesty zapomněli. Vzápětí se Kjell vrátil ke kormidelníkovi a řekl, že se musí okamžitě otočit, protože Marie spadla přes palubu. Křižovali pak místem mnoho hodin a snažili se ji nalézt, ale bez úspěchu. Až po třech měsících ji objevili námořníci z rybářské lodi. Uvízla v síti. Její tělo bylo ve značně špatném stavu.”

„Fuj, to je strašné!” otřásla se Irena.

Tommy se naklonil přes stůl a ztišil hlas: „Připadá mi velice podivné, že na palubě byli sami, když Marie spadla do vody. Nikdo jiný nic nezahlédl. Podle Kjella se to stalo strašně rychle. Právě se mu podařilo připevnit ráhno a slézal dolů, když viděl, že Marie už není vedle něho. Rozhlédl se, ale paluba byla prázdná. Začal na ni volat a pátrat ve vodě, ale nic neviděl. Volal ji i v podpalubí pro případ, že by tam odešla, aniž by si toho všiml. Ale na lodi nebyla a zmizela v moři.”

„A ty si myslíš, že jí do té vody pomohl?”

Tommy přikývl.

„Podezření existovalo už tehdy. Měla cenu mnoha milionů a její muž byl jediným dědicem. Ale nikdy Cederovi nic nedokázali. I když já si myslím, že jeho historka je dost nepravděpodobná. Přece by musel zahlédnout, kdyby ji nějaká vlna spláchla z paluby.”

Tommy se odmlčel a chvíli uvažoval.

„Oženil se znovu až po šestnácti letech. Se Sannou Kaeglerovou, která byla ještě před svatbou těhotná,” pokračoval zamyšleně.

„Možná chtěl mít jistotu, že jeho manželka může mít děti,” napadlo Irenu. „Třeba i mužům tikají biologické hodiny. Pokud chtěl nějakého dědice, tak bylo načase si ho pořídit. Lepší později než nikdy. Jeho první žena děti neměla ani po třech letech manželství.”

„To je sice pravda, ale ne úplná. Ona totiž v době svého utonutí byla gravidní ve třetím měsíci.”

„Takže dvojnásobně tragická nehoda.”

„Jen v rychlosti jsem se podíval, co máme o Cederovi. Když se seznámil s Marií Lagerfeltovou, vlastnil už hvězdičkovou restauraci. Po její smrti přikoupil další a v polovině devadesátých letech začal budovat Hotel Gothenburg. Po jeho dostavění přestěhoval do nejvyššího patra tu druhou restauraci le Ciel.”

„Vybudoval hotel za zděděné peníze?”

„Možná z části. Hotel byl mamutí projekt. Neví se, na kolik přesně ho vyšel, ale sotva za něj platil hotově. Musely tam být napojeny i banky a podobně.”

„Zřejmě. Ale přesto mu zbyly peníze na vilu v Askimu.”

„Tak. Bude zajímavé se podívat na jeho byt. Podle toho, co jsi vypátrala, tam nejspíš dosud bydlel.”

„Asi se musíme zvednout.”

Irena se otočila a zamávala na servírku. „Můžeme prosím zaplatit?”

Moderní výtah je s tichým šuměním dopravil do nejhořej-šího patra, v němž se rozkládal Cederův byt. Jedině ten narušoval pocit, že se posunuli o sto let nazpátek. Všechno dýchalo atmosférou devatenáctého století.

Sannina matka opatrně pootevřela dveře od bytu. Když viděla, že je to Irena a Tommy, pustila je dovnitř.

„To je hrozné, kolik novinářů sem už dnes volalo! Jsou tak zvědaví a bezohlední…!”

Přerušila se, když do haly vešla Sanna. Matka s dcerou si byly velice podobné, i když matka byla silnější a trochu menší. Obě dcery po ní zdědily světlé zabarvení pleti i vlasů, chladnou nordickou krásu, ale matka byla spíš už jen bezbarvá. Irenu napadlo, že vlastně vůbec nezná její jméno.

„Jsem kriminální inspektorka Irena Hussová. Včera jsme se vůbec nestačily představit,” poznamenala a usmála se na ni.

Do Ireniny dlaně se malátně vložila ženina studená zpocená ruka a Irena ji musela trochu stisknout, aby jí hned nevyklouzla. Měla pocit, že si spíš potřásá s vlhkým hadrem na podlahu.

„Elsa… Elsa Kaeglerová.”

Pozdravila se také s Tommym a ten nasadil svůj nejroztomilejší úsměv. Byl suverén v okouzlování dam středního a staršího věku. Když měl být vyslýchán někdo z této věkové kategorie, dostal to vždycky na starost právě on. Bylo to úplně samozřejmé a Irena s ním spolupracovala už tak dlouho, že o tom vůbec nepotřebovali mluvit.

Sanna vypadala unaveně, což bylo trochu i tím, že nebyla vůbec nalíčená a měla lehce oteklé oči. Plavé vlasy si vysoko vzadu na hlavě svázala černou sametovou stužkou. Měla černý kožený kabátek, bílou hedvábnou halenku a černé bavlněné kalhoty. V hlubokém výstřihu se jí třpytil diamantový kříž. I ve smutku byla elegantní a vkusná. Královským pohybem přikývla na pozdrav oběma kriminalistům na potvrzení toho, že je viděla, a odkráčela na tenkých vysokých podpatcích.

Irena si najednou trapně uvědomila své obnošené sportovní boty. Rozhodně si je ale nehodlala sundat, protože věděla, že na pravé ponožce má na palci díru. To ucítila, když prsty v botě pohnula.

Oba si v hale pověsili bundy a nervózně brebentící Elsa Kaeglerová je zavedla do prostorného pokoje. Sádrový

štuk na stropě a kolem zavěšeného křišťálového lustru byl v půvabném rokokovém stylu. Tři stěny od země až po strop byly pokryty policemi s knihami. Zjevně policisty zavedla do knihovny. Jediné stěně bez polic dominoval vysoký otevřený krb. Krbová římsa z černého mramoru byla doplněna pozlacenou mřížkou. Teď když už Irena část bytu viděla, si byla naprosto jistá: tady Sanna nikdy nebydlela. Nebyla tu žádná stopa po sklu, moderním umění nebo leštěném kovu. Tady byly jen starožitnosti a drahé pravé koberce.

„… a tak obtížné sem odvážet Sanniny a Ludvíkovy věci,” pokračovala Elsa.

Irena se chopila příležitosti, rychle se obrátila k Sanně a lehkým tónem se jí zeptala: „Proč tu váš manžel dosud bydlel? Vy s dítětem přece bydlíte v Askimu už několik měsíců.”

Zdálo se, že na tuto otázku byla připravená. Chladně na Irenu pohlédla a klidně odpověděla: „My jsme spolu nikdy nebydleli.”

„Ani hned po svatbě?”

„Ne.”

„A proč ne?”

„Rozhodli jsme se pro to. Žádný z nás nechtěl stále bydlet s někým jiným. Oddělené bydlení je v dnešní době dost běžné,” řekla odměřeně.

To je možné, ale bývá to zaviněno geografickou vzdáleností, pomyslela si Irena. Nebo si člověk připadá příliš starý na to, aby si zvykl na ctnosti i nectnosti partnera.

Jako by četla Ireniny myšlenky, Sanna se trucovitě napřímila a pokračovala ještě odměřeněji: „Oba jsme měli mnoho přátel a bohatý život, kterého jsme se kvůli sňatku nechtěli vzdát. Já jsem si nechala svůj byt a bydlela jsem tam do doby, než jsem se mohla s Ludvíkem odstěhovat do domu.”

„Kdy byl hotový?”

„Začátkem července.”

„Teď už ten byt nemáte?”

„Ne, prodala jsem ho. Jinak bych nebyla tady.”

Sanna rezignovaně rozhodila pažemi v gestu, které mělo zřejmě obsáhnout celý velký byt.

„A s manželem jste se stýkali? Navštěvovali jste se a občas jste někam společně šli…?”

„Samozřejmě. Přece máme Ludvíka.”

Jako kdyby své jméno zaslechl, dal se chlapec do křiku.

„Aha… probudil se… já tam půjdu…,” ozvala se Elsa Kaeglerová a odspěchala pryč.

„Včera jste nám říkala, že jste předtím mluvila telefonicky s manželem. Kolem deváté ráno, souhlasí to?”

„Ano.”

„Spal u vás ve vile nebo tady?” „Tady.”

„Takže vy jste se s ním v úterý nesešla?” „Ne.”

„A kdy jste s ním byla naposled?”

„V sobotu. Obědvali jsme v restauraci le Ciel. I s Ludvíkem. I když celý oběd prospal.”

Irena uvažovala o další otázce. Koutkem oka zahlédla, že Tommy jde za Elsou Kaeglerovou. To bylo skvělé. Jistě bude lepší, když si s ní promluví v nepřítomnosti dcery. Bylo to hodně zvláštní uspořádání, dva oddělené životy, přestože byli manželé a měli dítě. Irena se rozhodla, že se do toho pokusí ještě trochu zavrtat.

„To Kjell nechtěl bydlet s vámi a dítětem?” nadhodila opatrně.

„Ano. Neměl rád malé děti.”

„A přesto…?”

„Prostě to tak bylo,” uzavřela Sanna.

Proč se asi mladá žena rozhodne zvolit staršího muže,

který nemá rád děti, za otce svého dítěte? Odpověď byla zřejmě jasná: byl bohatý.

Irena se rozhodla tuto otázku nepoložit, i když odpověď by mohla být zajímavá. Místo toho přehodila výhybku.

„Stále ještě vás nenapadlo, s kým se Kjell mohl včera večer sejít?”

„Nemám ani tušení.”

„A nemůžete si ani tipnout?” opatrně na ni Irena tlačila.

Na okamžik to vypadalo, že Sanna trochu váhá, ale nakonec rozhodně zavrtěla hlavou: „Ne.”

„Nenapadá vás, proč se Kjell rozhodl s tou osobou sejít ve vile, a ne tady ve svém bytě?”

Ze Sannina výstřihu se šířila rudá vlna po krku i tvářích. Po prvé se zdálo, že se jí otázka silně dotkla.

„To vůbec nechápu. Nikdy mu to neodpustím! Dům… můj dům byl takto poskvrněn…! Musím tam uklidit…!”

Přerušilo ji veselé výskání z haly. Tommy vběhl do knihovny s radostně pokřikujícím Ludvíkem na ramenech. Za ním s úzkostným výrazem přicházela Elsa Kaeglerová. Rozčileně si mnula buclaté ruce a vyrážela neklidné a nesrozumitelné zvuky. Zřejmě se bála, že Tommy bude s dítětem pohazovat a že mu upadne na zem.

„Tady prosím. Jeden čerstvě přebalený chlapeček. Vyspaný dorůžova, ale hrozně hladový,” usmál se Tommy na Sannu a podával jí dítě.

Přikývla, ale na její tváři se neobjevil ani sebemenší náznak úsměvu. Beze slova dítě vzala a opřela si ho o bok.

„Musíte mě omluvit, ale už s vámi nemohu mluvit. Teď se musím starat o Luddeho,” řekla a vyšla z pokoje, aniž by jim věnovala pohled na rozloučenou.

Její odchod byl tak nečekaný, že ji ani Irena, ani Tommy nestačili zarazit. Její odmítnutí bylo rychlé i efektivní. Elsa si znovu začala nervózně mnout ruce, než Irena a Tommy vyšli do haly. V tomto okamžiku se už neměli na co ptát,

ale Irena si byla jistá, že se brzy vrátí. Nejspíš si to myslela i Sanna.

„Sanniny rodiče se před dvaceti lety rozvedli. Elsa je učitelka na základní škole a bývalý manžel je ředitel gymnázia tady ve městě. Zřejmě se brzy znovu oženil a z nového manželství má dva syny. Podle Elsy se na své dcery z prvního manželství naprosto vykašlal,” vyprávěl Tommy, když už zase seděli v autě.

„Myslíš si, že si Sanna brala Cedera jakožto otce pro své dítě?” ozvala se Irena.

„To nevím. Některým mladým ženám se starší muži líbí více než mladí. Po všech stránkách. Jako milenci i životní partneři.”

Asi uhodil hřebíček na hlavičku, pomyslela si Irena překvapeně a zašilhala po něm. Tommy pootočil hlavu a zahleděl se bočním okénkem ven. Strnulá záda a křečovitě stažený obličej z profilu naznačovaly, že zuří. Co se mu stalo? Nějaká opožděná krize čtyřicátníků? Irena se cítila zmatená a nevěděla, jak má s touto situací naložit. Jeli mlčky celou cestu až do práce.

Komisař Andersson už na inspektory čekal ve své kanceláři. Ireně bylo hned jasné, že se něco děje, protože Andersson vytáhl svůj stařičký kávovar a připravil ho. Teď se něco takového už často nestávalo, bylo pohodlnější si zajít do automatu na chodbě. Úplně nadskočila, když uviděla, že bezbarvá Kajsa Birgersdotterová si nechala obarvit vlasy na kaštanově rudou barvu. Úplně ji to změnilo. Šedomodré tričko lichotivě doplňovalo barvu jejích očí. Byla snad na barevné typologii? Ireniny myšlenky přerušil Andersson.

„Před chvílí volala Stridnerová. Ukončila Cederovu pitvu. Dostal dvě rány do hlavy. Vystřeleny byly zpředu a z malé vzdálenosti. Z malorážné zbraně. To je taková hračka pro ženy. Ale ona objevila ještě něco dalšího…”

Udělal pauzu a přes kulatý obličej se mu šířil břitký a současně tajuplný úsměv.

„Ceder prodělal operaci a nemohl mít děti. Nepamatuji si přesně, jak to pojmenovala, ale to důležité je, že byl neplodný.”

„Neplodný? Byl snad vykastrovaný?” zděšeně se ozvala Birgitta.

Andersson přikývl, spokojen s efektem tohoto odhalení. „Chceš říct, že prodělal vazektomii?” uvažoval vážně Tommy.

„Va…? Vaze… no, tak nějak to znělo,” připustil lehce zmatený komisař.

„Takže ne kastrace, jenom sterilizace. Zamezí se průchodu spermií, ale v ostatním člověk po sexuální stránce funguje naprosto normálně,” přednášel Tommy.

„To je hrozné, jak ty jsi znalý,” opáčil kysele Andersson.

Nelíbilo se mu, když byl méně informovaný než jeho podřízení.

„Já jsem ten zásah podstoupil. Tři děti nám stačí,” řekl klidně Tommy.

Kajsa Birgersdotterová se rychle zvedla z židle, zamumlala něco nezřetelného a vyrazila ze dveří. Tommy vypadal stejně překvapeně jako ostatní. Irena si ale povšimla, že jeho překvapení bylo postupně nahrazeno napjatým rozzlobeným výrazem, jaký měl před chvílí v autě.

„Proč ji to sakra tak vzalo?” rozčileně brblal komisař.

Nenáviděl, když se někdo z jeho lidí choval iracionálně, a také neměl rád, když se mu situace vymykala z rukou.

Stáhl si z nosu brýle a zbytečně hlučně je položil na stůl. Potom pokračoval: „Vykašlem se na to. Teď musíme

probrat, jak budeme ve vyšetřování pokračovat. Asi bychom měli zjistit, kdo tedy je otcem dítěte.”

„A nemohl Ceder tu operaci podstoupit až poté, co Sanna otěhotněla?” napadlo Irenu.

„Stridnerová tvrdí, že ho operovali nejméně před pěti lety,” ozval se Andersson triumfálně.

Byla to opravdu senzační novinka. I když - pokud se nad ní Irena zamyslela blíže - vyšetřování asi nezjednodušila. Spíš naopak.

„Ale kdo tedy je chlapcův otec?” zauvažoval komisař znovu.

Všichni tři inspektoři se dlouze zamysleli. Nakonec se ozvala Irena: „Můžeme začít s tím, že Cedera jako otce vyloučíme. Abychom stáli pevně na nohou, měli bychom nechat udělat testy DNA. Ceder leží na patologii a já nějak zařídím odběr vzorku u Ludvíka.”

„To Sanna nikdy nepřipustí!” upozornila Birgitta.

„A kdo mluví o tom, že se jí budeme ptát na dovolení?” usmála se Irena.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Irena nenáviděla rána. Čím časnější, tím horší. Vstávat brzy prostě nebyla její parketa, jak se o tom jednou její dcery - dvojčata - vyjádřily. Ve svém příštím životě se musí stát královnou nočních klubů. Taková pracovní doba by jí přesně vyhovovala.

Ovšem dnešní časné vstávání bylo nevyhnutelné. Nemohla riskovat, že ji Sanna předběhne a začne ve vile v As-kimu uklízet. I když to riziko bylo asi minimální. Sanna si s největší pravděpodobností najme na úklid firmu, ale na druhou stranu možná existují věci, které by si přece jen přála uklidit sama.

Krister ani žádné z děvčat ještě nevstávali. Po třech šálcích kávy a dvou sendvičích se sýrem začínala mít Irena konečně pocit, že bude schopná řídit auto. Má jít ještě vy-venčit Sammieho? Pohled na hodiny ji však přesvědčil o tom, že je příliš brzy. Pes byl po ránu z celé rodiny ten nejospalejší. Raději zůstal ležet v její vyhřáté posteli a chrápal v duetu s páníčkem.

Venkovní osvětlení dosud na obou místech svítilo. Přestože bylo jasno a člověk mohl na východě tušit svítání, vypadal dům v šedavé mlze pochmurně. Určitě si to jen namlouvala, protože věděla, co se za jeho zdmi odehrálo.

Odemkla a vstoupila do haly. Z kapsy si vytáhla sáček a plastové rukavice. Navlékla si je a zamířila ke kuchyni. Tam z nádoby na odpadky vytáhla hrst papírových utěrek. Právě těmi jí Tommy z ramene otíral Ludvíkovo vyblinka—

né mléko. Celý štůsek vložila do sáčku a teprve potom do plastové tašky.

Její kroky se rozléhaly mezi stěnami, když šla do koupelny, kde přebalovala chlapečka. Mezi věcmi na polici nad přebalovacím stolem byl nepořádek. Zřejmě ho udělala Elsa, když v rychlosti balila věci pro dítě na několik nej-bližších dní. Irena sešlápla pedál válcové nádoby a víko se otevřelo. Vzala zevnitř použitou plenu a naložila s ní stejně jako s předchozími utěrkami. Teď si budou mít v laboratoři s čím pohrát. Po pravdě řečeno si nebyla úplně jistá, jestli obsah pleny bude k určení DNA stačit, ale snad ano.

Z náhlého popudu vešla do proskleného pokoje. Ne že by toužila ještě jednou spatřit místo vraždy, ale aby uviděla východ slunce. Vyšla po spirálovém schodišti a zahleděla se k obzoru. Na nebi nebyl ani mráček, kromě zvlněného kondenzačního pruhu po horkém plynu letícího letadla. První sluneční paprsky zlatě ozářily koruny stromů a pak jako by nad nimi vyšlehl plamen. Obloha se barvila od průsvitné citronově žluté po slabě tyrkysově modrou. Po pěti minutách hra barev zmizela a vypadalo to už jako normální východ slunce, slibující krásný den s jasným počasím. Když Irena natočila hlavu, viděla olovnatě šedé moře zvedající se v příboji. Prosklený maják na domě byl geniální nápad. Napadlo to Sannu nebo jejího architekta?

Když scházela po točitém schodišti dolů, začala znovu myslet na peníze. Kdo ten dům zaplatil, Sanna nebo Kjell B. Ceder? Sice nebyl biologickým otcem, ale své otcovství v podstatě přiznal, protože ho nikdy oficiálně nezpochybnil. Dědila Sanna všechno nebo měli předmanželskou smlouvu? O kolik peněz může jít? Zřejmě nebude úplně jednoduché na ty otázky získat odpovědi. Možná ani pro vyšetřování vraždy nebyly důležité. Sanna měla alibi a s vraždou manžela ji nic nespojovalo.

Ahlén přišel současně s Irenou. Oba se na ranní poradu trochu opozdili a Irena toho využila, aby mu mohla vrátit klíče od vily, které si předešlý večer od něho vypůjčila. Přidržel jí dveře a vešli dovnitř.

Komisař Andersson svým podřízeným právě ukazoval nějaké obrázky na promítacím plátně, které šlo snadno připevnit na stropě jako obyčejná roleta. Normálně to fungovalo skvěle, ale dnes nebyl komisař spokojen. Na mechanismu bylo něco pochroumaného a plátno se tvrdohlavě s pravidelnými odstupy nasouvalo zpět. A pak se s hlasitým zarachocením svinulo ke stropu celé.

Irena ze zvyku šla k židli, na které vždycky sedávala vedle Tommyho, ale vzápětí změnila směr, když uviděla, že je už obsazená čerstvě rudovlasou Kajsou z jedné strany a Birgittou z druhé. Tak se místo toho složila na židli vedle Fredrika Stridha. Ten byl tak zaujat promítanými obrázky, že si jí vůbec nevšiml.

„… obě těla ležela v kuchyni. Byli oblečení. Nenalezli jsme žádné známky případného mučení nebo týrání, k němuž by došlo před zastřelením. Podívejte se na fotografii…”

Komisař se přerušil, když špička jeho ukazováčku náhle poklepávala na betonovou stěnu, místo na zlobivé plátno.

„Už to zase vyjelo. Můžeme sem dostat někoho, kdo nám to opraví?” zasyčel vztekle.

„Já to po poradě zařídím,” nabídl se Tommy.

„Nemohl bys to udělat hned?” řekl komisař a snažil se zhluboka nadechovat, aby uklidnil svůj puls.

V příštím roce měl odejít do penze. Měl už šedesát a dostal povolení zůstat ještě o rok déle. Irena se často znepokojovala kvůli jeho zdraví, protože měl astma a vysoký krevní tlak. Jeho nadváha nemusela sama o sobě ještě nic znamenat, ale rozhodně zhoršovala, čím už trpěl.

„Budu potřebovat žebřík a chvíli potrvá, než ho najdu,” vysvětlil trpělivě Tommy.

„Vykašli se na plátno a promítej to rovnou na zeď,” ozval se Jonny Blom.

Pro jednou s ním Irena souhlasila. To se moc často nestávalo. Jejich vztahy byly na bodě mrazu od společného vyšetřování vražd s rozčtvrcenými těly v Göteborgu a v Kodani. Maličko se mezi nimi oteplilo v posledních měsících, kdy se zdálo, že Jonny přece jen chce něco udělat se svým nadměrným pitím alkoholu. Proslýchalo se, že dostal ultimátum od manželky: Rodina, nebo alkohol.

Něco na tom asi bylo. Ne snad, že by se o tom v práci otevřeně mluvilo, ale Jonny už nebýval tak často nemocný ve dnech kolem víkendu a už nechodíval do práce páchnoucí zvětralým alkoholem. Mohl toho ztratit opravdu hodně, měl čtyři děti, nejvíc z nich všech na oddělení. Předčil ho už jen Ahlén, který měl dětí sedm, ale ten nepatřil do jejich týmu pro násilné trestné činy, nýbrž k technikům.

Andersson se s brbláním pokusil zaostřit fotografie na zdi. Na lesklé dřevěné podlaze leželi dva muži. V rohu bylo možné zahlédnout kousek sporáku a sokly několika kuchyňských skříněk. Jeden z mužů ležel na zádech se dvěma otvory po střelách nad kořenem nosu a nevidoucíma očima zíral přímo do kamery. Druhý muž ležel na břichu. Asi prostě upadl na obličej poté, co byl střelen zezadu nad krkem. Krev vytekla přes límec košile a dál na zem pod jeho hlavu. Oba vypadali dost mladí. Andersson se obrátil k Jonnymu a zeptal se: „Chceš teď pokračovat ty, když jsi byl na místě činu?”

„Jistě.”

Jonny se zvedl a vzal si od komisaře ukazovátko.

„Těla se nacházejí dva metry od sebe. Muž ležící na zádech je majitel domu Joachim Rothstaahl. Toho druhého jsme zatím neidentifikovali.”

„Kdy byli zastřeleni?” zeptal se Tommy.

„V pondělí večer. Podle soudního lékaře předběžně mezi osmnáctou a dvaadvacátou hodinou. Leželi tam jeden a půl dne, než je našli.”

„Kdo je našel?”

„Rothstaahlův otec.”

„Ví se něco o majiteli domu?” uvažoval Andersson.

„Joachim Rothstaahl má třicet dva let a pracoval ve finančnictví jako konzultant. Otec nám řekl, že se měl o víkendu stěhovat se svou přítelkyní do domku po dědečkovi. Jeho dívka bydlí ve Vänersborgu. Přes den pracovala, ale v pondělí i úterý večer byla ve svém bytě a balila. Joachim jí řekl, že v pondělí bude mít nějakou důležitou schůzku, tak mu domů nezavolala. Ale když se ho v úterý večer nedovolala, začala být neklidná. Telefonovala různým známým a nakonec vylekala i jeho otce, takže ve středu ráno za ním zajel a oba tam nalezl. Na místě jsme neobjevili žádné známky vloupání. Jak jsem řekl, těla jsou asi dva metry od sebe. Předpokládáme, že nejdříve byl zastřelen Rothstaahl, ten druhý muž se pokoušel utéct do ložnice a byl zastřelen zezadu.”

„Našli jste náboje?” napadlo Irenu.

„Ne, nevyšly ven. Patrně jsou ještě v tělech obětí. Zase ta ženská zbraň, malorážka,” ušklíbl se Jonny.

Irena hleděla na fotografie obou zavražděných mužů. Jonnyho poslední komentář v ní zněl jako ozvěna. Vlasy se jí zježily na hlavě. Bylo by opravdu možné…?

„Kolik střel je zasáhlo celkem?” chtěla vědět.

Jonny si demonstrativně povzdychl a kysele se zeptal: „Nemáš na vyšetřování už jeden případ?”

„Možná, že to s ním má něco společného,” odsekla.

„Cože? S vaším případem?”

„Tak kolik? Kolik výstřelů?”

„Dva. Tedy každý schytal dvě střely.”

„Irena má pravdu. Je to opravdu podobné vraždě v Askimu. Dvě střely do hlavy vypálené z blízka. Pevnou jistou rukou,” připomněl Tommy.

„Tak počkat! Proč si myslíte, že vraždy v Langedragu mohou souviset s tou v Askimu?” vypálil komisař.

Irena zaváhala. Spíš měla jen takový pocit. Než se rozhodla, jak má odpovědět, Tommy ji předešel: „Místa činů si jsou podobná. Žádné známky vloupání. Všechny tři oběti jsou zastřeleny každá dvěma ranami do hlavy maloráž-kou. Vraždy byly spáchány v odstupu asi dvaceti hodin. Dvě z identifikovaných obětí nemají žádnou kriminální minulost. K vraždám došlo v takových částech města, kde je normálně podprůměrně nízká kriminalita, ať už jde o vraždy, nebo jiné závažné zločiny.”

„Kdo by mohl být ten druhý muž? Nedošlo nám hlášení o pohřešovaném s podobným popisem?” uvažovala Birgitta.

Jonny zavrtěl hlavou.

„Nikdo takový nám nebyl ohlášen. Než ho odnesli, obrátili jsme ho a vyfotografovali.”

Pustil další snímek. Tento muž vypadal ještě mladší. Měl plavé vlasy a byl dost vysoký. Přesto, že už byl mnoho hodin mrtvý, vypadal stále dobře.

A teď se to stalo znovu: Kajsa Birgersdotterová vyskočila ze židle, ale tentokrát nevyběhla ven. Ukazovala na obrázek a mávala rukama: „Já ho znám! Já vím, kdo to je,” rozkřičela se.

„Kdo?” zeptal se jí šokovaný Andersson.

„Philip Bergman!”

„A kdo to je?” chtěl vědět.

Její zvláštní chování se mu vůbec nelíbilo. Většinou seděla tiše v koutku a člověk zapomínal, že tam vůbec je. A najednou se chová takhle! Podivná holka, jinak se to nazvat nedá, uvažoval Andersson. Nevypočitatelná. A on vůbec neměl rád nečekané věci a chování. Opravdu mu velice chyběl klidný a inteligentní Hannu. To s tou rodičovskou dovolenou je také pitomý vynález! Muži mají chodit do práce, a ne sedět doma a žvatlat s dětmi.

„Kajsa má pravdu. To je skutečně Philip Bergman. Dvojka Bergman-Kaeglerová. A jsme zpět u Sanny,” konstatoval Tommy.

Komisař vybuchl. Plácl dlaní do stolu, až se to rozlehlo místností, a zařval: „O čem to tu sakra mluvíte?”

Irena s ním byla zajedno, i když spojení jmen Bergman-Kaeglerová znělo hodně známě. Avšak na rozdíl od Anderssona, který se očividně potřeboval odreagovat na někom v místnosti, se Irena rozhodla vyčkat dalšího vývoje událostí.

Kajsa Birgersdotterová se to statečně pokusila osvětlit: „Sanna Kaeglerová je stejně stará jako já. Možná proto jsem sledovala všechno, co se psalo v novinách… Philip Bergman a Sanna Kaeglerová byli staří přátelé. Rozjeli spolu podnik internetového prodeje. Jeden z největších. Vyneslo jim to strašně moc peněz. Noviny popisovaly jejich luxusní byty v Londýně a New Yorku a psaly o nadějné budoucnosti jejich firmy. A potom najednou bublina splaskla. Jejich podnik zmizel a současně s ním i nějaký Bonetti.”

Andersson hlasitě vzdychal, ale Irena špicovala uši. Ona i Tommy si pamatovali, že se jeden čas pátralo po nějakém Thomasu Bonettim.

Jeden nevlídný zářijový večer kolem osmé vidělo několik svědků, jak Thomas Bonetti odrazil se svou motorovou lodí Royal Cruiser 420 od nejvznešenějšího můstku v Langedragu. Přesto, že tam tou dobou nebylo mnoho lidí, taková loď nemohla zmizet bez povšimnutí. Teď to byly skoro na den tři roky, co byl naposled spatřen živý.

Rodičům tehdy oznámil, že pojede na rodinné sídlo na ostrově Styrsö nedaleko Göteborgu. Že si tam potřebuje

v klidu něco promyslet. Ani Bonettiho, ani jeho loď už potom nikdo neviděl. Jeho pas zůstal v domě rodičů stejně jako všechno oblečení a osobní věci, které si přivezl do Švédska. Protože měl byt v Londýně, rodiče se domnívali, že se tam skrývá a čeká, až největší poprask vyšumí a podnik půjde do konkurzu. Nemohli ovšem vysvětlit, jak se do Anglie bez pasu dostal. Teprve když na jejich adresu přišla písemná výpověď z jeho bytu kvůli neplacenému nájmu, pochopili, že něco je úplně špatně. Byt ležel v centrálním Londýně a byl velmi atraktivní i drahý. Thomas na něj byl nezřízeně hrdý a nikdy by neriskoval jeho ztrátu. Jeho otec -špičkový advokát - v této chvíli pochopil, že tohle není běžná synova klukovina. Nahlásili ho jako pohřešovaného. Tou dobou ho už hledal i Interpol pro podezření z obrovských finančních podvodů.

Irena a Tommy tehdy zajeli trajektem na ostrov. Byl to studený větrný den začátkem prosince, a přesto, že bylo jen několik málo stupňů pod nulou, od vstoupení na ostrov se klepali zimou. Mráz jim pronikal oblečením a malé tvrdé vločky je šlehaly do obličeje. Oba měli pocit, že se prodírají vánicí v polární oblasti, a chybělo jim tu už jen vytí vlků. Irena měla od Thomasovy matky zmačkaný papírek s popisem cesty. „Jižně kolem mostu na Dansö směrem k Sol-viku. Pak pokračovat dopředu k velkému žlutému domu s barevně prosklenou verandou. Tam se cesta dělí, jděte doleva. Cesta končí asi po sto metrech. Narazíte na velký můstek, ke kterému přijíždí prodejna, kamenné schody jdou vpravo. Uvidíte nízký červený dům, na tabulce kousek od domu je uvedeno jméno Västerro. Tam to je,” stálo napsané pravidelným ozdobným písmem. Když jí tehdy matka dávala klíč, poznamenala, že ani ona, ani manžel v domě nebyli od té doby, co Thomas zmizel. Měla ještě starší dceru, ale nikdo z její rodiny na podzim na ostrově vůbec nebyl.

Irena i Tommy promrzli na kost, než konečně vešli do domu. Uvnitř bylo jen nepatrně tepleji než venku, ale v každém případě tam aspoň nefoukalo. Dům měl nízkou střechu, ale byl hodně prostorný. Stál dost vysoko, sevřen mezi skalami, a i v tak ošklivý den byl výhled na moře ohromující. Vítr bičoval černé vlny a kolem skalnatých ostrůvků je šlehal do husté pěny. Mezi vločkami měli výhled jižním směrem.

Pečlivě prošli celý dům. Nenašli nejmenší stopy toho, že by tu Thomas byl, ať už sám nebo s někým dalším. Rovněž neobjevili žádné známky nějakého násilí. Všechno se tu zdálo být v naprostém pořádku.

Pečlivě za sebou zamkli a vydali se znovu do mrazu. Loď nazpět tentokrát vyrážela z jiného přístaviště na Styrsö, takže museli jít pěšky proti větru ještě dál. Nikdy jim horká káva nechutnala víc než ta z plastových pohárků na lodi! Irena vážně uvažovala o tom, jestli si jí nemá koupit celé vědro. Ne kvůli tomu, aby měla co pít, ale aby si v ní ohřála zmrzlé nohy.

„Bonetti! Toho jsme přece prošetřovali před pár lety! Je pořád pryč. A co má společného s těmi vraždami?” vybuchl opět Andersson.

„Sanna Kaeglerová, Philip Bergman a Thomas Bonetti byli zakladateli společného podniku. Při jeho krachu zmizela strašná spousta peněz. Vzpomínáte si, co se psalo v novinách?” připomněl Tommy.

To bylo to spojení! Kousky skládačky se doplňovaly. Irena si vzpomněla na známá jména Bergman-Kaeglerová. Byl to pojem, výrobní značka. Když tehdy s Tommym několik dní prošetřovali zmizení Thomase Bonettiho, zajímali se však o jeho podnikání jen okrajově.

Firma zkrachovala na jaře 2000 a v září, když zmizel Bonetti, to už byla minulost. Měl na svědomí mnoho podivných obchodů a nedalo se vyloučit, že existoval důvod, aby

se držel stranou. Pokud ovšem zmizel dobrovolně. A jak běžel čas a neobjevoval se, vynořily se různé pověsti. Že si nechal ve Spojených státech udělat plastiku obličeje a nějací turisti ho zahlédli v Miami, že se potápěl v Egyptě, účastnil se luxusní plavby po Středozemním moři nebo že byl viděn v pařížském nočním klubu. Někdo ho dokonce spatřil v Kodani s kočárkem pro dvojčata. Žádný tip ovšem nesouhlasil. Pro Bonettiho by nebylo snadné se někde ukrývat, ani kdyby skutečně podstoupil plastickou operaci. Nebyl totiž právě běžný typ. Když zmizel, měl 31 let, byl 166 centimetrů vysoký a vážil kolem sta kilogramů. Rozšiřovala se mu pleš a přes čelo si sčesával několik řídkých pramínků, které měly představovat kštici. Měl načer-venalou kůži i barvu vlasů a vodově modré oči za silnými brýlemi s kulatými obroučkami. Tak vypadal na všech fotografiích, které se objevily v tisku. Údaj, že si změnil barvu očí pomocí barevných čoček, byl smeten ze stolu hned na začátku. Jeho rodiče sdělili, že čočky nosit nemohl, protože měl příliš citlivé oči. A nevěřili ani pověstem o tom, že se vyskytoval někde, kde je slunce a teplo. Thomas slunce nesnášel a vedro přímo nenáviděl.

Konta, která později vystopovali ve švédských i anglických bankách, někdo kompletně vybral den po jeho zmizení. Celková částka pět milionů švédských korun byla převedená do banky v Luxemburgu a odtamtud na konto na Kajmanské ostrovy. Tam všechny stopy zmizely.

Pět milionů stačí na dlouho, ale něco stojí i to, když se člověk musí ukrývat. A pokud Bonetti utrácel peníze stejně rychle jako během svých lepších časů, nejspíš mu už nic nezbylo.

„Při konkurzech se vypařilo strašně moc peněz, možná miliarda korun nebo tak nějak,” mínil Tommy.

„Nešlo o ojedinělý případ. Tehdy se položilo mnoho podobných podniků. Na rozhraní tisíciletí byly bankro—

ty těchto společností běžné po celém světě,” připojila se Birgitta.

„Přesně tak. Neexistovala účinná kontrola. Peníze prostě zmizely. Bonetti před konkurzem jejich podnik z části vytuneloval. To byly ty peníze na jeho kontě. Pět milionů. Ale na kontech v zahraničí měl určitě mnohem více financí. My víme o jeho zděděných penězích. Má na dědickém kontě skoro devět set tisíc, a jakmile si je přijde vybrat, můžeme ho vypátrat,” řekl Tommy.

„Dědické konto? Co to je?” zajímala se Birgitta.

„Tak to konto označil jeho otec. Jsou tam peníze, které Thomas zdědil po svých prarodičích. Je to dlouhodobé spoření. Kdyby si chtěl peníze vybrat, musel by s bankou vstoupit osobně do kontaktu. A to bychom ho pak mohli najít.”

„V každém případě by se nám alespoň potvrdilo, že žije,” poznamenala Irena. Tommy přikývl.

Birgitta ukázala na fotografii na zdi a zeptala se: „Jak spolu souviseli Joachim Rothstaahl a Philip Bergman?”

„Podle Rothstaahlova otce to jsou staří kamarádi. Víc zatím nevíme,” ozval se opět Jonny.

„Zdá se, že mezi přáteli a příbuznými Sanny Kaeglerové je vysoká úmrtnost,” konstatovala Irena.

„Musíme si zjistit, co se ve skutečnosti s tím jejich podnikem stalo. A kdo další v něm byl zapleten. A jestli můžeme spojit Thomase Bonettiho s Joachimem Rothstaahlem a …”

„Okamžik. Mohli byste na chvíli přestat?” Andersson Tommyho rezolutně přerušil. Přehlédl své malé shromáždění a pořádně se nadechl. „Co kdybychom se zase vrátili k tomu zločinu. Máme dvě místa a tři vraždy. Ta místa vzájemně nic nespojuje. Dosud ani nevíme, jestli byli všichni tři zastřeleni stejnou zbraní. A co měl k čertu Kjell B. Ceder společného s tím zatraceným podnikem?”

„Zatím nic nevíme. Ale byl ženatý s jednou ze zakladatelů. A z těch dalších dvou je jeden mrtvý a druhý se už tři roky pohřešuje. Jejich společným jmenovatelem je Sanna Kaeglerová,” odpověděl klidným hlasem Tommy.

Andersson těžce dýchal a viditelně zpracovával všechny nečekané informace, které se na něho nahrnuly. V plicích mu při výdechu pískalo a Irena se začala obávat, aby nedostal astmatický záchvat. Nakonec se rozhodl: „Počkáme, dokud nebude identifikace Philipa Bergmana potvrzená. Až to bude, tak chci, aby Tommy a Irena znovu zmáčkli madam Kaeglerovou. Zatím se nezmiňujte o zjištění, že Ceder není chlapcovým otcem. Je něco nového z laboratoře?” obrátil se tázavě na Ahléna.

Technik na židli podřimoval, ale rychle se zvedl, když do něho Irena lehce šťouchla loktem. Bez spěchu došel k Anderssonovi, upravil si na kořeni nosu brýle a pohlédl na své posluchače. Jako vždycky připomínal krtka, který vyhlédne ze své díry.

„Na rukou ani na oblečení Sanny Kaeglerové nebyly žádné stopy střelného prachu ani popela. Naproti tomu se našly na oběti, což svědčí o tom, že byl střelen z blízka. Vzdálenost byla asi půl metru. V domě nejsou stopy po vloupání, ale otisk boty jsme našli v blátě před zadními dveřmi. Venku je to rozbahněné a na koberečku před vchodem je několik rozmazaných stop po běžeckých botách číslo čtyřicet čtyři. Pod věšákem jsou zaschlé stopy z nějakého mokrého oděvu. Máme takovou teorii, že vrah vstoupil zadními dveřmi, pověsil si mokrý oděv a přezul se do suchých bot. Na žádných ze vstupních dveří nejsou stopy po vloupání. Takže vrah měl buďto klíč, nebo bylo otevřeno.”

„Je tam na podlaze více stop?” napadlo Tommyho. „Ne, pouze ty na koberečku. Třeba si obul plastové návleky.”

„To by těžko mohl Cedera překvapit. Takové pantofle šustí, když se v nich člověk pohybuje. A na dlážděné podlaze jsou také kluzké,” připomněla Irena.

Tommy souhlasně přikývl.

„To je pravda. Zřejmě tedy už v domě na Cedera čekal.”

Ireně se vybavila vůně whisky v pokoji. Rychle načrtla možný scénář: „Ceder byl nahoře v proskleném majáku a pil whisky. Skleničku měl v ruce, když sestupoval po točitých schodech dolů. A tam na něho čekal vrah.”

„S největší pravděpodobností stál schovaný pod schodištěm. Nalezli jsme tam toto,” pokračoval nevzrušeně Ahlén.

Z kapsy laboratorního pláště vytáhl plastový sáček. Ležel v něm šedý pásek.

„Je to elastický reflexní pásek obvyklého typu, který si běžci připevňují na rukáv, když ve tmě běží podél silnice. Objevili jsme na něm poloviční otisk palce.”

„No to je skvělé! Takže teď už jen najít chlapa, co má půl palce,” ušklíbl se Jonny.

Byl ovšem v místnosti jediný, komu to připadalo zábavné. Nicméně ostatní byli na jeho dětinské žerty zvyklí a vůbec nereagovali. Ahlénovo sdělení byla opravdu dobrá zpráva. Až budou mít podezřelého, existuje poměrně velká šance mu zločin dokázat právě s pomocí alespoň částečného otisku palce.

„Pokud jde o Langedrag, vzkazuje Malm, že předběžnou zprávu budete mít odpoledne kolem třetí,” dodal ještě technik a naznačil, že chce odejít.

„Nic jsi neřekl o střelách,” zadržel ho Andersson.

„Ne. Není o nich moc co říct. Zbraň pětadvacítka. Ne-oplášťovaná. Střela silně deformovaná. Balistické vyšetření bude obtížné.”

Bez ohledu na Anderssonovy protesty si zastrčil sáček s páskem zase do kapsy a zmizel ve dveřích.

Po jeho odchodu nastalo v místnosti chvíli naprosté ticho. Nakonec se Andersson znovu hluboce nadechl a písklavě vydechl.

„Jonny a Fredrik budou pokračovat s hledáním případných svědků v Langedragu. Promluvte s Rothstaahlovým otcem a s jeho přítelkyní a zjistěte, jestli se blíže nezmínil o osobě, s níž se má sejít. Birgitta bude kvůli identifikaci kontaktovat Bergmanovy příbuzné. Jakmile bude identifikace jistá, Irena a Tommy si vezmou do práce Sannu Kaeglerovou. Tvrdě ji zmáčkněte. Kolem ní to pořádně smrdí!”

Štěstí, že ho Sanna neslyšela, pomyslela si Irena. Asi by jí více vadilo, že to kolem ní páchne, než že by mohla být podezřelá z vraždy.

„A co mám dělat já?” zeptala se Kajsa.

Bezelstně hleděla na překvapeného Anderssona. K čemu by tahle holka mohla být dobrá? Jen tak tak, že to neřekl nahlas, ale pak ho něco napadlo.

„Ty budeš mít úplně speciální úkol. Protože ses už dříve zajímala o ty darebáky, co vybudovali miliardářský podnik a nechali ho zase zkrachovat, shromáždíš o nich všechna fakta. Všimni si každičké maličkosti!”

Kajsa viditelně pobledla, ale vzápětí se zatvářila statečně: „Dobře, udělám to.”

KAPITOLA PÁTÁ

Tommy se rozhodl prohloubit své vědomosti o Kjellovi B. Cederovi. Nestačilo mu to, co už dříve zjistil, a chtěl vědět více. Zajímaly ho především okolnosti smrti jeho první manželky.

„Je to přesně tak, jak říká Andersson:. pořádně to tu páchne,” řekl a usmál se na Irenu.

„Myslíš?”

„Určitě. Napovídá mi to můj instinkt.”

„Tak já budu pokračovat podle svých vlastních a pokusím se něco vyhrabat o Thomasu Bonettim. Už jsme se přece jednou v té záležitosti angažovali. Půjdeme na oběd ve dvanáct?”

„Ano, asi tak. A potom si poslechneme, co bude mít nového Svante z vyšetřování v Langedragu. Myslím si, že ty vraždy spolu souvisí.”

„Pátračský instinkt?” usmála se Irena.

„Zdravý rozum a logika.”

Když se tehdy před třemi roky v ledovém prosincovém dni vydali na ostrov Styrsö, moc toho o dřívější činnosti Thomase Bonettiho nevěděli. Pro ně to byl především bohatý finančník, který zmizel se spoustou peněz. Když nastoupili na trajekt z Göteborgu, hádal Tommy, že hledaný právě sedí na lehátku pod slunečníkem někde na Bahamách a ve společnosti dobře vyvinuté blondýny popíjí martini, zatímco ubozí kriminalisté mrznou kvůli němu na palubě.

Chvíli před obědem už Irena měla docela dobrý přehled

o jeho minulosti. Nelíbila se jí, ale stejně to dopadalo

i s většinou dalších, které hledala a nacházela v registru trestných činů.

Při svém zmizení měl Thomas Bonetti 31 let, i když podle fotografie vypadal spíše na čtyřicet. Byl to jediný syn známého advokáta Antonia Bonettiho. Měl ještě dvě starší sestry. Nic v jeho vzhledu nenaznačovalo italský původ. Z Itálie se přistěhoval už jeho otec, který byl kupodivu také zrzavý a světlé pleti. Thomas chodil do soukromé základní školy i gymnázia a potom hned pokračoval na göteborské vysoké obchodní škole. Na vojnu nešel. Během studií byl dvakrát zajištěn pro držení drog. V obou případech šlo o kokain, ale v tak malém množství, že vyvázl jen s nízkým trestem.

Několik let pracoval v jedné švédské bance a potom odešel do Londýna. Spolu s dalším Švédem, s nímž se znal z dob studií, se rozhodli založit peněžní ústav. Spojili se se svým vrstevníkem, Norem, který už v peněžnictví působil, ale nebyl spokojen se svými příjmy. Byl ochoten se připojit a nastartovat s nimi něco vlastního, aby přišli rychle k penězům. Ten švédský společník byl Joachim Rothstaahl.

Irena cítila, jak se jí zrychlil puls. Měla tady kontakt mezi Bonettim a Rothstaahlem. První zmizel beze stopy před třemi lety a druhý byl právě zavražděn s jedním z Bonettiho pozdějších kumpánů. Není divu, že jí mysl horečně pracovala, když se pokusila dát všechny ty osoby do správných souvislostí. Nejdůležitější však bylo zjištění, že mezi nimi existovalo spojení už před sedmi lety. Spojení s těmi třemi vraždami se sice dosud neprokázalo, ale pátrat tím směrem rozhodně musí.

Nor se jmenoval Erik Dahl. Jméno jí nic neříkalo, ale poznamenala si ho pro další šetření. Tři společníci s pomocí

správných kontaktů a vynikajících obědů v jednom z nejvznešenějších a nejtradičnějších londýnských klubů přilákali podniky i soukromé osoby ze Skandinávie, které investovaly své peníze v jejich peněžním ústavu Pundfix. Mezi hosty klubu byli vždycky vidět angličtí politici a šlechta. Všechno vypadalo naprosto seriózně a autenticky.

V praxi to celé fungovalo jako pyramida. Nové peníze, které Pundfix získal, posloužily k vysokým dividendám a vyplacení těch, kteří chtěli ústav opustit. Chvíli to tak mohlo fungovat, ale bublina nakonec zákonitě praskla, když jeden z nejlepších zákazníků - norský podnik - vyžadoval audit. Pundfix už neměl žádné peníze, protože tři kumpáni je už stačili rozházet. V té době Thomas Bonetti pochopil, že mu začíná hořet půda pod nohama, a zmizel s pár miliony v kapse. Joachim Rothstaahl vyvázl s odřenýma ušima, protože jako švédský občan, usazený v Anglii, nemohl být postaven před norský soud. Všechno nakonec odskákal pouze Erik Dahl, kterého soud v Oslo odsoudil k sedmi letům vězení za zpronevěru.

Irena se zarazila. Je už Erik Dahl venku z vězení a mstí se svým starým kamarádům? Těžko byl na svobodě v době, kdy zmizel Thomas Bonetti, ale třeba je už teď volný? Poznamenala si to do bloku jako jednu z věcí, které musí prošetřit. Současně si uvědomila další háček: Jaké existuje spojení mezi Erikem Dahlem a Kjellem B. Cederem?

Pohlédla na hodinky, které ukazovaly čas na oběd. Dopoledne bylo hodně přínosné.

Jako vždycky ve čtvrtek byla hrachová polévka a palačinky. Možná že v polévce mohlo být o špetku tymiánu více, ale člověk nesmí být tak puntičkářský. Tommy si zřejmě vůbec nepovšiml, jestli polévce něco chybělo. Gestikuloval pozvednutou lžící, aby podtrhl svá slova. Irena zahlédla, jak

mu od lžíce odlétl kousek hořčice a přistál na modrém ubrousku, ale ani toho si Tommy nevšiml. Byl zcela koncentrován na svá vlastní zjištění z dopoledne.

„Nemůžeme získat jasný obrázek o tom, co se na palubě lodi té noci skutečně stalo. Byl tam jen Kjell B. Ceder a jeho žena Marie. Ale ten, kdo stál u kormidla, něco zahlédnout mohl. Hádej, kdo to byl?”

Zmlkl a vyčkávavě na ni pohlédl. Irenu to rozčilovalo. Kysele se ozvala: „To nemohu tušit.”

„Edward Fenton.”

Irena se na něho nechápavě podívala.

„Fenton… máš na mysli toho lékaře… Morgana Fentona?”

„Ne. Edwarda, mladšího bratra Morgana Fentona. Zmiňoval jsem se, že Morgan Fenton má v Londýně bratra bankéře, vzpomínáš? Na lodi byl on se svou snoubenkou. A byl tam také Morgan Fenton a jeho tehdejší manželka, která byla těhotná. To musela čekat právě toho chlapce, s kterým jsi včera večer mluvila.”

Irena přikývla. Christopher Fenton měl patnáct let. Takže i on se účastnil osudové plavby, i když jako pouhý plod v matčině těle. Pokusila se nahlas ujasnit, co Tommyho informace přinesla: „Takže Morgan i Edward Fentonovi byli Cederovi kamarádi už před šestnácti lety. A znali jeho první manželku Marii. Morgan Fenton se potom rozvedl a oženil se podruhé s Tove Kaeglerovou a o pár let později si její sestru Sannu vzal za manželku Kjell B. Ceder. A ty ses včera zmínil o tom, že Sanna měla obchodní kontakty s Edwardem Fentonem v době, kdy se angažovala v podnikání kolem internetového obchodu. Což musí znamenat, že Edward znal Thomase Bonettiho a Philipa Bergmana. Je to zajímavé, ale velice komplikované.”

„Přesně tak. Snažil jsem se něco zjistit o bratrech Fentonových, dalo to poměrně dost práce. Morgan je ortoped tady v Goteborgu a Edward pracuje pro jednu velikou

americkou banku. Je jedním z šéfů americké investiční banky, jejíž evropská pobočka je v Londýně. Jejich matka byla Švédka a před pár lety zemřela. Otec je Angličan a řadu let žije ve Španělsku.”

„Musí už být hodně starý.”

„Přes osmdesát.”

„Kolik let mají Fentonové?”

„Morgan má jednapadesát a Edward čtyřicet dva.”

„Takže je Edward stejně starý jako my,” konstatovala Irena.

„Přesně. Rodiče se koncem sedmdesátých let rozvedli a matka se přistěhovala sem společně s Edwardem. Po několika letech přišel i Morgan a v Göteborgu vystudoval medicínu. Potom tu už zůstal a oženil se tady.”

„Proto mluví tak dobře švédsky. Bydlí tu tedy už přes pětadvacet let.”

„Ano. Zůstal, i když se Edward po ukončení gymnázia vrátil do Anglie. V Cambridgi vystudoval ekonomii a pak udělal rychlou a strmou kariéru ve finančnictví. Zřejmě se také dobře oženil. I když si nevzal tu dívku, se kterou tehdy byl na plachetnici, když zemřela Cederova manželka. Jeho žena je Američanka a oženil se s ní před deseti lety. Mají dvě děti.”

„Víš toho o Edwardovi hrozně moc. Kde jsi to všechno zjistil?”

„Na internetu. Je tam toho o něm poměrně hodně. Jde o jednu z předních osobností v bankovnictví. Zajímavý byl pohled do amerických bulvárních týdeníků. Jeho manželka zřejmě pochází z bohaté přistěhovalecké rodiny. Její otec je Sergio Santini a ona se jmenuje Janice. Její bratr Sergio junior se spolu s otcem stará o rodinné obchody. Otec je typ člověka, jakého Američani milují. Vypracoval se nahoru sám. Pocházel z chudých poměrů a tvrdě dřel, aby mohl získat univerzitní vzdělání. Pak

jeho kariéra prudce stoupala a vybudoval obchodní impérium. Je strašně bohatý.”

„Takže se Edward přiženil do vysokých finančních kruhů?”

„Přesně tak.”

„To je divné, že nepracuje pro svého tchána.”

„Měl velice dobré postavení ve světě financí už v době, kdy poznal svou ženu. A třeba nechce, aby mu poroučel tchán a švagr.”

Irena mu vypravovala, co zjistila o Thomasu Bonettim a jeho bravurním kousku v podnikání. Podle jejího očekávání byl Tommy úplně u vytržení, když mu sdělila souvislosti mezi Bonettim a Joachimem Rothstaalem.

„To jsme tušili! Ty vraždy spolu souvisí!” vybuchl rozčileně.

Irena ho musela trochu utišovat, protože si všimla, jak lidé kolem nich zpozorněli. I když v jídelně pojišťovny bylo policisty slyšet často, přece jen slovo „vražda” skloňované ve všech pádech budilo pozornost.

„Asi je tedy jasné, že se naši lidé znali už z dřívějška. Musíme si přesně zjistit, jaký vztah k sobě navzájem měli,” rozhodl Tommy už tišším hlasem.

„Hrabat se v dávné minulosti jako obvykle,” povzdechla si Irena.

„Tam nejčastěji pravdu nalezneme. My…” Tommyho přerušila vibrace mobilu v náprsní kapse košile. „Ahoj, Birgitto,” ozval se.

Potom chvíli tiše poslouchal, než se obrátil k Ireně. Z palce obráceného nahoru pochopila, že identifikace je hotová. Ta třetí oběť byl Philip Bergman.

Zastihli jen Sanninu matku Elsu Kaeglerovou. Hlídala Ludvíka, zatímco dcera byla venku a něco zařizovala. Měla

toho na starosti hodně, mimo jiné i kontaktovat pohřební ústav, který se postará o manželův pohřeb. Elsa se domnívala, že se dcera domů nestačí vrátit dříve než pozdě odpoledne. Irena ji tedy jen požádala, aby Sanně vyřídila, že za ní přijdou znovu kolem půl páté.

Technik Svante Malm si na dovolené v Řecku pořídil dalších asi deset tisíc pih. Irena si vzpomněla na plavého Kristera. Po jejich cestě na Krétu o měsíc dříve mohl Svantemu konkurovat. Lidé se sklonem k červené pleti by se prostě neměli opalovat, ale protože to dělají, vypadají pak jako rajčata. Rychle se oloupou a jsou stejně bledí jako před sluneční lázní. O tom se svým manželem diskutovala před každou dovolenou už skoro dvacet let, ale nepomáhalo to. Krister se každý rok znovu spálil. Ale Svante alespoň vypadal odpočatě a spokojeně a zamával, když Irena a Tommy vešli do místnosti. Usadili se vzadu a Irena si povšimla, že Kajsa Birgersdotterová sedí úplně vpředu. Obrátila se k nim a usmála se, ale Irena nereagovala, protože si byla jista, že jí ten úsměv nepatřil.

Komisař Andersson si odkašlal a začal: „Řeknu jen pár slov, než vás bude informovat Svante. Obě oběti jsou spolehlivě identifikovány. Jde o Joachima Rothstaahla, třicet dva let, a Philipa Bergmana, třicet. Bergmanovi rodiče dnes syna identifikovali. Otec zahlédl Bergmana, když v pondělí večer kolem sedmé odjížděl na schůzku s Rothstaahlem. Řekl nám, že postrádá synovo nové sako i jeho aktovku. Sako bylo ze světlé kůže. Auto zatím nemáme. Odjel otcovým Saabem 93 Aero, letošní model. Bergman už ve Švédsku nebydlel, podle rodičů měl byt v Paříži. Řekněte mi, proč všichni ti zbohatlíci musí bydlet v cizině? To nemohou okrádat lidi o peníze doma?”

Místností to zašumělo. Dlouhý koňský obličej Svanteho Malma se rozzářil úsměvem.

„Okradli tě spekulanti o hodně peněz z akcií?” zeptal se škodolibě.

„Nikdy jsem žádné neměl a ani si nehodlám žádné kupovat,” opáčil břitce komisař.

„Nejlepší je mít zajištění ve svých rukou. My, co už spadáme pod nový penzijní systém, to budeme mít horší. A nemáme možnost volby. Peníze z našich penzijních fondů jsou pryč. Měly nám zajistit bezpečné stáří, ale byly investovány do fondů a telekomunikačních akcií. A tam se vypařily. Staré penzijní fondy jsou na mizině. Sestry a bratři, nečeká nás zabezpečené stáří,” obrátil se k nim Svante.

„Hodláš vstoupit do politiky?” zeptal se Jonny jízlivě.

„To ne, ale věř mi, že jsme o své penze už přišli!”

„Přestaň žvanit o penzi a raději si zasluž svůj plat,” podotkl Jonny.

Andersson vypadal podrážděně a na oba přísně pohlédl.

„Takže máme dvojitou vraždu v Langedragu. Přinesl jsem záběry domu a blízkého okolí,” řekl Svante.

Zapnul projektor a obrátil se, aby mohl podávat komentář. Protože plátno dosud nebylo spravené, promítal je přímo na stěnu.

„Pozemek leží u Babí hory. Je tam bývalá chata, která byla přestavěná k trvalému pobytu. Tři pokoje a kuchyň na osmdesáti pěti metrech plochy a celé je to podsklepené. Garáž byla přistavěna až později.”

Dům byl dřevěný, natřený světle šedě, s tmavomodrými dřevěnými doplňky. Nevypadal ani moc velký, ani speciálně krásný, ale když Svante začal promítat obrázky okolí, Irena rychle změnila názor. Kolem se rozkládal velký přírodní pozemek na kopcovitém útesu s širokým výhledem na moře. Nikdy při dřívějším vyšetřování se nedostala do blízkosti tolika domů položených u moře. Vysvětlení bylo prosté: Takový výhled stojí hodně peněz.

„Od pondělního večera půldruhého dne hodně pršelo

a všechny venkovní stopy se spláchly. Přes veškerou snahu se nám nepodařilo nalézt známky po třetím autu. Na pískovém parkovišti před domem byly pouze vyjeté koleje dvou vozů.”

Tommy se hlásil o slovo: „Stopy po autě Rothstaahlova otce tam nebyly?”

„Ne, přijel na kole. Rodiče bydlí sotva o kilometr dál. Tento domek zdědil Joachim po dědečkovi, který před pár lety zemřel. Dal si ho do pořádku a podle otce ho hodlal přestavět, až se natrvalo vrátí do Švédska,” doplnil Jonny.

„A kde bydlel teď?” chtěl vědět Tommy.

„V Paříži.”

Oba zareagovali, ale Irena byla rychlejší. „Takže oba, Joachim Rothstaahl i Philip Bergman, bydlí… bydleli v Paříži,” konstatovala. „Ano.”

„A proč se potom museli scházet v Göteborgu?” Na tuto otázku Jonny neměl odpověď, jen pokrčil rameny.

Technik teď promítal snímek kliky dveří zblízka.

„To jsou vstupní dveře. Když tam ve středu Rothstaahlův otec přijel, byly odemknuté. Nenašly se na nich žádné známky vloupání. Dveře na verandu byly zamčené. Je na nich zámek, který jde otevřít jen zevnitř.”

Následovaly snímky z domku. Svante Malm se pozdržel především u kuchyně.

„Tady stála velká taška se třemi lahvemi červeného vína, sáček bílého pečiva a dvě láhve stolní vody. V ledničce ležel balíček bifteků a velká mísa bramborového salátu. Byl tam i čerstvý čedar a salám. Dále čtyři půllitrové plechovky piva, neotevřená litrová krabice mléka a malý karton se šesti vajíčky.”

„Vypadá to jako hezká zásobička pro dva. Byli to te-plouši?” zeptal se Jonny.

Malm pokrčil rameny.

„K Rothstaahlovi se měla přistěhovat přítelkyně. Tak snad nebyl… to,” zasyčel Andersson.

„Ale neříkej,” mumlala tiše Irena, aby ji slyšel jen Tommy.

„Posbírali jsme co nejvíce vlasů a vláken. Ale jsem dost pesimistický, v bytě to bylo strašně zadělané. Dosud jsme nenašli nic, co by nás někam dovedlo. Ani žádný reflexní pásek jako v Askimu. Snažíme se rozlišit co nejvíce otisků prstů. Střely zůstaly v obětech, takže ty jsme hledat nemuseli. Mám ale teorii na to, jak si vrah počínal. Vycházím z toho, že byl jen jeden.”

Svante Malm vypnul projektor a místo něho zapojil epidiaskop, kterým prosvítil a zvětšil své nákresy domu, nakreslené černou a červenou tuší.

„Když se vejde na předsíň, leží kuchyň hned vlevo. Vpravo je obývací pokoj a do ložnice se musí projít kuchyní. Proti vchodovým dveřím na předsíni jsou dvoje dveře. Jedny vedou na toaletu a ty blíže ke kuchyni do komory. Myslím si, že vrah se ukrýval právě tam. Jinou možností by bylo, že vrah vešel až po Rothstaahlovi a Bergmanovi, kteří za sebou nezamkli. I když si myslím, že v takovém případě by ho museli zahlédnout kuchyňským oknem a někdo z nich by zašel zpět do předsíně.”

Zapnul znovu projektor a promítl další snímek. Fotografie byla brána zespodu a zabírala spoustu věcí ležících v hromadě na zemi. Mezi botami, polštáři ze zahradních židlí a sportovními oděvy tam ležel i tmavomodrý pásek z froté. Vypadalo to, jako by ho někdo pohodil na zem a kousíček zůstal ležet mezi dveřmi.

„Všiml jsem si, že dveře byly maličko pootevřené. Nešly zavřít kvůli tomu pásku. V té chvíli mě napadlo, že někdo možná nechtěl, aby se zavřely. Například, když by tam někdo stál a vyhlížel ven. Do kuchyně, kde stály obě oběti, to byly tři kroky. Vrah je tam zřejmě překvapil. Rothstaahl

nejspíš vůbec nepochopil, co se děje. Bergman se otočil a chtěl utéct do ložnice. Ten věděl, co se stane.”

Svanteho scénář byl pravděpodobný. Bylo to hodně podlé, protože ti muži neměli nejmenší šanci vyváznout. Komisař a Jonny mohli žertovat o tom, že šlo o ženskou zbraň, ale vrah naprosto přesně věděl, co v ruce drží.

Otázkou zůstávalo proč.

Svante se s nimi rozloučil se slibem, že se ozve okamžitě, jakmile budou mít něco nového.

„Mluvil jsem ráno s Rothstaahlovým strýcem. Bydlí hned u odbočky k domu. Dědeček Rothstaahl koupil na počátku padesátých let asi spoustu tamních neobydlených pozemků. Přál bych si, aby to napadlo i mého dědečka,” ušklíbl se Jonny.

„Co ten dědeček dělal? Ne tvůj, ale Rothstaahlův,” přerušil ho Tommy.

„Oděvy. Joachimův otec a strýc převzali firmu a oděvy dosud prodávají. Joachima tohle podnikání nejspíš nezajímalo. Jeho strýc řekl, že viděl přijíždět auto Philipa Bergmana kolem půl osmé večer. Ale tvrdí, že odjíždělo ještě před osmou. A že ho řídil Bergman. Všiml si jeho světlého koženého saka.”

Komisař se hluboce zamyslel a po chvilce se mu obličej trochu rozjasnil.

„Je možné, že Bergman jel zpět pro něco, na co zapomněl, a pak se tam znovu vrátil. A teprve potom byli zastřeleni…”

Pohled na Jonnyho obličej Anderssona umlčel. Jonny pomalu zavrtěl hlavou a ozval se: „Ne. Strýc a jeho manželka seděli u velikého okna od půl osmé do deseti hodin. Zapálili si polena v krbu a poslouchali hudbu. Měli stoprocentní přehled o každém, kdo by se na cestě objevil. Bergman zpět nejel a žádné jiné auto se tam mezi půl osmou a desátou rovněž neobjevilo.”

„Jsou tam ještě další domy?” napadlo Irenu. „Ne. Jen ten strýcův na začátku cesty a Joachimův na konci.”

„Je to slepá ulice?” „Ano.”

„Jaká je mezi oběma domy vzdálenost?” „Necelých sto metrů.” „Výstřel neslyšeli?” „Ne.”

Irena zamyšleně pohlédla na Jonnyho.

„Tak mě napadlo - když seděli u krbu, nemohli se pořád dívat ven. A pokud sedávají u okna, aby mohli obdivovat výhled, tak pochybuji, že to dělali i v pondělí. Večer pršelo,” namítla.

„Včera jsem u nich byl. Křesla a krb stojí v malé prosklené přístavbě, mají tam okna do tří stran. Krb stojí v rohu. Každý má své křeslo otočené k oknu. K výhledu na moře. Cesta vede asi patnáct metrů od domu. Kdyby nic, tak by auto alespoň museli slyšet. Strýc i jeho manželka mají kolem šedesáti a oba vypadají zdravě. Nejsou ani hluší, ani pomatení,” odporoval Jonny.

„Ale Philip Bergman nemohl projet kolem nich, když se auto nevrátilo. Není pochyb o tom, že ležel v chatě mrtvý. A vůz jsme dosud nenašli,” konstatoval Tommy.

„Autem kolem osmé hodiny tedy nemohl jet Philip, musel to být vrah, který si jeho auto vzal a z místa klidně odjel. A vzal si nejen auto, ale také světlé kožené sako. V dešti a tmě si strýc povšiml jen světlého oblečení za volantem. Proto si myslel, že to byl Philip,” vysvětlila Irena.

„To vypadá pravděpodobně,” souhlasil s ní Tommy.

„V tom případě bychom došli k upřesnění doby vražd. Muselo k nim dojít mezi půl osmou a osmou.”

Irena viděla, že většina přítomných s ní souhlasí. Jonny přemýšlivě svraštil čelo.

„Mohlo by to tak být. Zbývá nám otázka, proč strýc a teta neslyšeli výstřely. Čtyři. Poslouchali snad tak hlasitou hudbu?”

„Měl tlumič,” řekl Tommy.

„Proč si to myslíš?” zeptal se Andersson.

„V Askimu také nikdo neslyšel výstřely. A proč riskovat, že by ho někdo zaslechl? Nasadí si tlumič. Malá malorážní pistole s neoplášťovanými náboji, které byly silně zdeformované. Střílel najisto. Máme co dělat s profesionálem,” mínil Tommy.

Irena s ním souhlasila. Velkorážní zbraň je těžká a musí být v pouzdře, aby nebyla vidět. A pod bundou dělá podezřelé vyboulení. Malorážní kalibr je menší a snadněji se pod oblečením schová.

„Co asi měl Philip Bergman v aktovce, když si ji vrah odnesl?” zeptala se Kajsa Birgersdotterová.

To byla zásadní otázka, na kterou málem zapomněli. Jonny na Kajsu podrážděně pohlédl, protože odpověď neznal.

„Nemám tušení,” přiznal neochotně.

„A také si myslím, že bylo důležité, o čem uvažovala Irena: proč se scházeli v Göteborgu, když oba bydleli v Paříži?” pokračovala Kajsa.

„Na to bychom se také měli zaměřit,” souhlasil Tommy.

„A jak pokračuje tvoje šetření o internetovém obchodu?” obrátil se na Kajsu Andersson.

„Dobře, děkuji. Zítra se sejdu s novinářem, který píše knihu o jejich bankrotu. Má už hotových několik kapitol a já doufám, že se od něho dovím něco bližšího.”

Irena a Tommy krátce shrnuli, jaké výsledky přinesla jejich dopolední práce. Informace o tom, že všichni zúčastnění se znali už z dřívějška, zrychlila podle očekávání všem vyšetřovatelům puls.

„Bonetti a Rothstaahl měli podivné obchody v Londý-

ně. A musíme najít dalšího černého koně, Nora Erika Dah-la. Philip Bergman, Sanna Kaeglerová a Thomas Bonetti založili společnost, kterou nechali zbankrotovat. Bratři Fentonovi a Kjell B. Ceder byli staří kamarádi a oba bratři se účastnili plavby, na které před šestnácti lety zahynula Cederova manželka. Před rokem se Ceder překvapivě oženil se Sannou Kaeglerovou. Zdá se, že Philip Bergman a Joachim Rothstaahl spolu něco připravovali. Spočívá v této pavouci síti vzájemných vztahů vysvětlení všech tri vražd?” položila Irena nakonec otázku.

„Čtyř vražd,” poznamenal Tommy.

„Co…? Čtyř…?” nechápal komisař.

„Nezapomínej na Bonettiho. Není po něm stopa už tři roky. Nejspíš proto, že je mrtvý.”

Birgitta po celou dobu seděla neobyčejně tiše, ale teď se přihlásila.

„Potřebovali bychom se podívat do bytů Bergmana a Rothstaahla. V Paříži, samozřejmě.”

„V Paříži! To je vyloučené,” protestoval Andersson.

„A jak jinak zjistíme, co připravovali?” trvala na svém Birgitta.

„Požádáme o spolupráci francouzské úřady,” navrhl Andersson nejisté.

„To můžeme. Ale než nám něco sdělí, uplyne celá věčnost. A podle toho, co jsme už o těch mužích slyšeli, úřady o jejich plánech nejspíš nic netušily. Pokud ti dva kumpáni rozjížděli nový projekt, něco by mělo být v jejich počítačích. Zjistili jste něco?”

Birgitta se s otázkou obrátila na Jonnyho, ale odpověděl Fredrik Stridh.

„Ne. Z toho jednoduchého důvodu, že v domě žádný počítač nebyl. Na psacím stole v ložnici leží klávesnice a od ní vede spousta volných kabelů, ale žádný počítač.”

„Takoví mládenci nemají velké nemotorné přístroje.

Potřebují mít notebook, aby mohli pracovat ve vlaku, v letadle nebo v hotelovém pokoji,” řekla Birgitta.

„Takže asi máme odpověď na otázku, co bylo v té aktovce, kterou si odnesl vrah: Bergmanův a Rothstaahlův notebook,” poznamenala Irena.

„Ale mohou existovat diskety,” poznamenala Birgitta. „V Paříži.”

„Tak dost. Přestaňte žvanit o Paříži,” vyprskl Andersson. Čelo svraštil do hlubokých vrásek a pohroužil se do myšlenek.

„Promluv ještě s Bergmanovými rodiči, třeba vědí, co chystali. Zjisti, kolik peněz kde má. To se ostatně týká i všech ostatních. Zkontrolujte jejich ekonomické poměry. Irena a Tommy musí znovu mluvit se Sannou Kaeglerovou. Sledujte, jak bude reagovat na novinu o Bergmanově a Rothstaahlově smrti. Jonny a Fredrik budou pokračovat s Rothstaahlovými rodiči, sousedy a příbuznými,” pokračoval po chvilce. Znovu se přerušil a najednou vypálil: „Věděl jsem, že jsem na něco zapomněl! Kajsa bude dál zjišťovat všechny údaje o jejich internetovém obchodě, při němž zmizela ta spousta peněz.”

„Jmenovalo se to ph.com” vzdychla Kajsa Birgersdotterová.

Andersson dělal, že nic neslyší.

Sanna Kaeglerová byla diskrétně nalíčená a vypadala o hodně lépe než předchozí den. Čerstvě umyté plavé vlasy se jí vlnily přes ramena a leskly se ve světle starožitné lampy, visící ze stropu. Pustila policisty do velké haly a šla před nimi do knihovny. Za ní se táhla vůně její pleťové vody z citrusu a jasmínu. Irena ocenila černý kožený kostýmek se sakem džínového střihu, které jí sahalo do pasu, a s kalhotami ve stejném stylu. Vystřižené hedvábné tílko odhalovalo diamantový kříž, který jí spadal mezi prsy.

Odpolední slunce se prodíralo špinavými okny a v jeho paprscích se ve vzduchu vznášely částice prachu. Irena si představila štědré víly, jak roztřásají prach pomocí svých čarodějných hůlek a nechávají ho padat dolů, kde se ukládá na vyleštěném konferenčním stolku. Nejspíš se jí v podvědomí vynořil starý kreslený film o Šípkové Růžence. Možná pomyslela na pohádky kvůli zatuchlému vzduchu, který měly na svědomí staré knihy v policích.

Sanna by určitě mohla být princeznou z moderní pohádky. Mladá, krásná a bohatá. Ale její princ tak úplně pohádkový nebyl. Kjell B. Ceder bohatý byl, ale mladý ne. A nebyl otcem princátka Ludvíka.

Na Sannino pozvání si policisté sedli na pohovku a ona sama se usadila v jednom z křesel. Vlasy jí zářily jako svatozář ve světle od okna, ale obličej měla ve stínu. Policisté byli v nevýhodě, že nemohli vidět její výraz. Irena ji podezřívala, že si toho byla Sanna vědoma a schválně je nechala sednout na pohovku. Klidně čekala na jejich otázky.

„Kdy se budete stěhovat zpět do Askimu?” zahájil rozhovor Tommy.

„V sobotu. Zítra se bude dům uklízet. A také se musí dokončit instalace poplašného zařízení.”

„Naši technici nám řekli, že právě ten večer jste měli alarm vypojený.”

„Ano…, Mike… Mike Fuller, který je bezpečnostním šéfem v Hotelu Gothenburg, to zařídí. Je na to odborník.”

Tommy přikývl a pokračoval stále v uvolněném tónu: „Slyšela jste něco o svém starém příteli Thomasu Bonettim od té doby, co zmizel?”

Bylo vidět, jak Sanna ztuhla. Tuto otázku rozhodně nečekala. Když za malou chvíli odpověděla, zaznívalo v jejím hlase napětí.

„Ne… on jen… zmizel. Proč se ptáte?” „A máte nějakou představu, kam mohl zmizet?” Teď už byla připravena a odpověď přišla rychleji. „Nemám tušení. Neměli jsme žádný kontakt od té doby, co ph.com v dubnu dva tisíce vybouchl.” „A proč?”

„My… jsme se nerozešli v dobrém. Philip a já jsme se s ním pokoušeli mluvit. Stavěl se proti naší snaze udržet v provozu webové stránky a zajistit fungování poboček před uvedením na trh. Dřeli jsme na tom ve dne v noci. Thomas byl odpovědný za ekonomickou stránku, ale nechápal, že člověk musí něco obětovat, aby mohl vyhrát. Chtěli jsme expandovat. Jeho jediným cílem bylo nahrabat co nejvíc peněz.”

V hlase jí zazněla nenávist a bylo zřejmé, že pro bývalého společníka neměla mnoho pochopení.

„Takže získal část peněz dříve, než šlo všechno do konkurzu?”

„Ano.”

„Kolik?”

Sanna pokrčila rameny. „Nevím. Vyplatili jsme ho pěti miliony, ale víme, že si převedl peníze z ph.com na vlastní konto. Později jsme to ohlásili policii. Nevím přesně, o kolik tehdy šlo.”

„A pamatujete si alespoň přibližnou částku?”

„Možná pět nebo šest milionů.”

Takže Bonetti měl v době svého zmizení k dispozici nejméně deset milionů, a ne pouze těch pět, jak se domnívala policie. Mluví Sanna pravdu? V každém případě by šlo o rozdíl nejméně pěti milionů.

„Nemohl z podniku vyzískat ještě více peněz?” zeptala se Irena.

„Ano, podezření jsme měli… mohlo jít až o dva miliony dolarů.”

„Setkala jste se po konkurzu s Philipem Bergmanem?” „To ano. Ale často jsme se neviděli. Nejdříve bydlel v Londýně a před časem se přestěhoval do Paříže.” „Kdy jste se setkali naposled?”

Chvíli uvažovala a potom se ozvala: „Před dvěma lety v Londýně.”

„Byli jste i jinak v kontaktu?”

„Párkrát jsme si mailovali. Gratulace k naší svatbě a pak, když se narodil Ludvík.”

„Víte, co Philip dělal v Paříži?” „Co tam dělal?” „Čím se zabýval.”

„Nějakými obchody. Je to velice šikovný obchodník.”

„Jakými druhy obchodů se zabývá?”

„To nevím.”

„A co dělal v Londýně?”

„Pracoval jako správce kapitálu.”

„Pro jaký podnik?”

„Měl vlastní společně s dalším mužem.” „Jak se jmenoval?”

„Asi jsem to slyšela… Eurofinance nebo tak nějak.” Irenu něco napadlo. „Kdo je ten druhý muž?” „Joachim Rothstaahl.” „Znáte se s ním?”

„Moc ne. Párkrát jsme se potkali v Londýně.”

To se dalo čekat, ale Ireně přesto dalo práci se ovládnout. Pocity se jí jistě obrazily v obličeji a ona se je snažila skrýt.

Joachim Rothstaahl tedy dříve spravoval cizí majetek společně s Thomasem Bonettim. Zdálo se, že Bonettiho starý i nový společník se spojili a založili podobnou firmu. Podnikali také v oblasti podvodných pyramid? Začala Bergmanovi a Rothstaahlovi hořet v Londýně půda pod nohama? Proč se přestěhovali do Paříže?

Jako by Sanna četla její myšlenky, ostře se ozvala: „Proč se mě na Thomase a Philipa vyptáváte?”

Místo, aby jí odpověděl na otázku, položil jí Tommy další: „Takže vy jste v posledním roce o Bergmanovi neslyšela, kromě občasných mailů a pohlednic?”

„Ne, měli jsme jen tento kontakt.”

„Věděla jste o tom, že se o minulém víkendu chystal do Goteborgu?”

„Ne…, přijel sem?”

Překvapení v jejím hlase znělo upřímně.

„Připravte se na špatnou zprávu,” řekl klidně Tommy.

Postava princezny v protisvětle ztuhla, ale mlčela.

„Philip Bergman i Joachim Rothstaahl byli nalezeni mrtví. Zastřeleni. Zavraždění. Je mi líto, že vaši přátelé zemřeli,” řekl se skutečným soucitem v hlase.

Sanna seděla bez pohnutí. Irena zaslechla slabé zakvíle-ní. Žena se pokoušela něco říct, ale dostala ze sebe jen něco nesrozumitelného. Opřela se o opěradla a pomalu se začala zvedat z křesla. Z hrdla jí vyšel zoufalý nářek a sílil v srdceryvný křik. „Nééé… Philip ne…!”

Dřív, než ji Irena stihla zachytit, padla Sanna na zem.

„Takže zase omdlela?” zeptal se komisař. Tommy přikývl.

„Ano. Zřejmě se jí to stává při velkém rozrušení. Alespoň její matka to tvrdila. Má nízký tlak. I když já mám pocit, že by to mělo být právě naopak.”

Irena si se zachvěním vybavila ten poprask, když Elsa Kaeglerová vběhla do knihovny, kam ji přivedl dceřin křik. Ničemu nepomohlo, že spínala ruce a v pláči pobíhala kolem. Nakonec se vzchopila natolik, aby zavolala lékaře, který Sanně naordinoval uklidňující léky. Měl na štěstí lékařskou praxi jen o několik domů dál a přijel do deseti minut.

S úlevou přenechali odpovědnost za Sannu jemu. Sanna se několikrát začala probírat, ale znovu se propadala do bezvědomí. Teprve po notné chvíli se dokázala alespoň posadit. „V Askimu to bylo stejné,” poznamenala Irena zamyšleně, „ale já jsem stále měla pocit, že není ani tak rozrušená kvůli manželovi, jako proto, že byl zastřelen v jejím domě.”

„Vzpomínám si, že říkala něco, jako že dům byl poskvrněn,” připojil se Tommy.

„Když ale zaslechla, že Rothstaahl a Bergman jsou mrtví, byl to pro ni skutečný šok,” konstatovala Irena.

„Nejspíš ji tak zdrtila zpráva o Bergmanovi. Zdá se, že se s Rohstaahlem tolik neznala.”

„To, co nám tato dáma říká, musíme brát s velkou rezervou. A měli bychom nechat provést test DNA obou pánů v márnici. Možná malý Ludvík už opravdu nemá otce,” poznamenala významně Irena.

„Ty si myslíš, že otcem by mohl být jeden z nich?” zeptal se Andersson.

„Netuším. Ví to jen Sanna. Možná i otec dítěte, ale úplně jisté to asi není. Všichni přece věřili, že otcem je Kjell B. Ceder.”

„Jenomže Sanna a Ceder věděli, že to tak není. Proč chtěl být Ceder pokládán za otce cizího dítěte?” nechápal stále komisař.

„Zeptáme se jí na to zítra,” ujistil ho Tommy.

„Je toho hodně, co by nám tato dáma měla vyjasnit,” brblal Andersson.

Zvedl se a mnul si váčky pod očima. Bylo vidět, jak je starý a sešlý. Proč trval na tom, že chce přesluhovat? Protože to byl celý jeho život, odpovídala si Irena na svou nevyslovenou otázku.

„No, jdeme domů. Uvidíme se ráno,” rozhodl komisař.

Vycházel z kanceláře a cestou stáhl z věšáku vedle dveří svůj starý plášť.

KAPITOLA ŠESTÁ

Bergmanovo auto objevili v Saltholmu,” sdělil komisař při páteční ranní poradě. „Stojí na louce, která se používá pro dlouhodobé parkování aut v létě, když jsou ostatní parkoviště přeplněná. Technici ho tam zkoumají. Nenašli žádné sako ani aktovku,” pokračoval.

„Saltholm. Odtamtud jezdí lodě na ostrovy. Také na Styrsö,” připomněla Irena.

„Ty myslíš na toho darebáka Bonettiho?” napadlo komisaře. „Ano.”

Komisař se na ni zamyšleně zadíval. „V tom případě to s Bonettim pěkně páchne,” konstatoval.

„Absolutně. Jistě existuje spojení mezi jeho zmizením a současnými vraždami. Při tom prvním vyšetřováním jsme to nikam nedotáhli. Chci se podívat na všechno, co jsme tehdy shromáždili. Teď už toho víme více a možná, že budeme posuzovat jinak to, co nám tehdy nepřipadalo důležité. A vzhledem k tomu, co se stalo Bergmanovi a Rothstaahlovi, bychom už mohli Bonettiho zmizení pokládat za vraždu. V každém případě alespoň neoficiálně,” navrhla Irena.

„Nedělej ukvapené závěry. Mně tři jisté vraždy zatraceně dobře stačí! Po Bonettim se pátralo v souvislosti s finančními zločiny. A ty sama jsi tvrdila, že mu za nehty uvízlo už hodně peněz z dřívějška. Ten chlapík měl ke zmizení dobré důvody!”

Barva Anderssonova obličeje tmavla a nervózně bubnoval prsty do stolu. Nespokojeně na Irenu pohlédl.Teď měli

co dělat s vyšetřováním tří vražd a ona chce vytahovat ještě starý případ! Zarazil se, když se setkal s Ireniným pohledem. Proti své vůli si připomněl jiná vyšetřování, při kterých se její instinkty ukázaly jako správné. Samozřejmě, i ona se párkrát spletla, ale většinou případ dotáhla do konce. Byla to dobrá vyšetřovatelka se správnou intuicí, zkušeností i přehledem. Měla všechny dobré vlastnosti.

„Dobře, tak se na to dnes podívej,” souhlasil nabroušeně.

Irena pokývla, aniž by v nejmenším dala najevo svůj triumf. Moc dobře věděla, že může jít po naprosto mylné stopě a promarní celý den. Na druhé straně to v jejich práci nebylo nic neobvyklého. Šlo o to, vyhrabat na světlo stará fakta a pořádně je znovu prošťourat. A pak se rozhodnout, jestli pokračovat nebo všechno založit. Občas se to, co se jevilo zpočátku jako bezcenné, ukázalo jako důležité, když už měli další informace. Irena věřila, že ve starém vyšetřovacím materiálu nalezne nějaké vodítko pro jejich současnou práci.

„Tommy, ty už jsi vyslýchal Sannu Kaeglerovou. Chci, abys na ni pořádně přitlačil. Určitě si toho hodně nechala pro sebe. Znala se se všemi oběťmi. A proklepni také rodinné finance. Peníze jsou vždycky velkým motivem vraždy,” ozval se Andersson.

Komisař se rozhlédl po svém týmu. Kajsa tu nebyla. Šla na schůzku s tím žurnalistou, který psal knihu o podezřelých podnicích. Řekla, že se zúčastní odpolední porady. Nebyla tu ani Birgitta, protože Bergmanovi rodiče si přáli, aby za nimi přišla už kolem osmé ráno. Chtěli zajet do domku dříve, než se to kolem bude hemžit novináři. Den předtím se už ve večernících objevily tučné upoutávky: Dva známí finančníci zavražděni a Zlaté tele na porážku!

Irena od Kajsy Birgersdotterové věděla, že za „Zlaté tele” v tisku označovali Philipa Bergmana. Jméno získal kvůli

své neuvěřitelné schopnosti přilákat k sobě investory, aniž by musel pohnout prstem. Rvali se o to, aby mohli být s ním a tancovat, jak píská.

„Tak dobře. Pustíme se do práce,” řekl komisař a zvedl se. Ve dveřích se ještě otočil a všem připomněl: „Do oběda jsem na schůzi, ale k zastižení budu po obědě.”

Nezněl moc spokojeně. Schůzování nenáviděl. Podle něho ho bylo příliš mnoho na to málo, co to mohlo přinést. Vždycky šlo jen o úspory peněz a o narušení fungující organizace práce. Byl policistou už téměř čtyřicet let. Kdyby se ho někdo zeptal, tak by potvrdil, že dříve bylo všechno lepší.

Irena začala tím, že znovu pročetla stará svědectví z přístaviště malých lodí v Langedragu. Tři muži a dva chlapci vypovídali přibližně stejně. Kolem osmé tam přisvištěl Thomas Bonetti v BMW. Zaparkoval a z kufru vozu vytáhl dvě brašny přes rameno. Jeden z mužů si vzpomínal, že když vystoupil z auta, mluvil s někým mobilem. Ten hovor nikdy nezjistili.

Hlasitě funěl, když tašky táhl na přístavní můstek ke své lodi. Všichni svědci se domnívali, že musely být hodně těžké. Odnesl je na palubu, nastartoval motor a odrazil od břehu. Všech pět svědků se za lodí dívalo, dokud nezmizela.

Nic z těchto svědectví Irenu neupoutalo. Škoda, že tehdy nešlo vypátrat, s kým mluvil.

Ani výslech Bonettiho rodičů nic nepřinesl. Syn jim pouze řekl, že si potřebuje v klidu promyslet pár věcí. Ani jeden z nich netušil, o co mohlo jít. Na jednom místě jí otcův tón připadal přespříliš pyšný, když řekl, že: „Thomas se zabývá obchody ve světovém měřítku. A v tom světě se nemůže lidem všechno říkat. To se každý velký obchodník musí brzy naučit. Může prozradit jen tolik, kolik chce, a ještě to musí znít tak, že o tom mluví jen maximálně dů-

věrně. A protože ani nám neřekl, o co jde, muselo to být určitě něco velkého.”

Připravovat definitivní zmizení se může označit za něco opravdu velkého, pomyslela si sarkasticky Irena. V jejích očích byl Bonetti jen podvodník. Najednou se v myšlenkách zarazila. Nevyjádřila se i Sanna úplně stejně, když řekla, že Philip Bergman byl velký obchodník? Pohlížejí snad sami na sebe skutečně jako na seriózní podnikatele?

Ve složce bylo už jen jedno jediné svědectví. Přišlo telefonicky v den, kdy noviny oficiálně oznámily Bonettiho zmizení. Nějaká žena zavolala na 112 a chtěla mluvit s někým, kdo má na starosti vyšetřování. Přepojili ji na oddělení obecné kriminality a mluvila s inspektorkou, kterou Irena znala jen podle jména. Zapsala, co žena řekla, a nakonec připojila vlastní komentář: „Svědkyně silně mumlala a zjevně byla pod vlivem alkoholu. Slíbila jsem jí, že se ozveme, pokud ji budeme pro vyšetřování potřebovat.”

V materiálu nebyl žádný další záznam, z něhož by se dalo usoudit, že někdo se svědkyní mluvil.

Jmenovala se Annika Hermanssonová. Byla nejbližší sousedkou u Thomasovy chaty a dobře znala jeho velký luxusní člun i zvuk motoru. Podle ní projel člun kolem jejího domu těsně před půl devátou a zakotvil u můstku. Asi po deseti minutách znovu nastartoval, což ji překvapilo a probudilo její zvědavost. Proto si vytáhla dalekohled. Loď vjela za ostrůvek Brante a tam určitě přirazila ke břehu, protože ji už neviděla vyjet. Podle své výpovědi „seděla s dalekohledem celé hodiny, aby zjistila, kam pojede”. Když se stále nic nedělo, tak ji to přestalo bavit a šla si lehnout. Stejně chtěla především zdůraznit, že „Nissovo ka-meniště” se o kus přestěhovalo. Na to by se policie opravdu měla podívat.

Inspektorka jí tehdy poděkovala a zavěsila. Ke své zprávě potom připojila: „Ostrůvek Brante je vyznačen na pobřežní mapě a leží asi 2,5 kilometru od místa, kde na ostrově Styrsö bydlí svědkyně. S přihlédnutím k pozdní době, vzdálenosti a tmě není pravděpodobné, že by dalekohledem mohla něco vidět.”

Irena se svou kolegyní naprosto souhlasila. Současně to však bylo v případu Bonettiho jediné svědectví, které nikdo neprošetřil. Po několika minutách úvah vytočila číslo telefonu, které jim před třemi lety sdělila Annika Hermanssonová.

Na poledním trajektu na jižní ostrovy bylo asi třicet pasažérů. Většinou matky s malými dětmi a penzisté s nákupními taškami. Slunce zářilo mezi několika obláčky a jeho paprsky se leskly na vlnách. Racci létali kolem paluby, možná si mysleli, že je to rybářská loď. Po půlhodině příjemné cesty Irena vystoupila na ostrově Styrsö Bratten.

Kontrast oproti její návštěvě ostrova před třemi lety bil do očí. Téměř nefoukalo, takže si mohla rozepnout bundu. Na rozhraní šér a volného moře se dosud udržel prázdninový duch. Na břízách tu a tam zářilo žluté listí, ale větřík, provívající jejich koruny, voněl stále ještě létem. Teploměr na lodi ukazoval 15 stupňů, což uprostřed září bylo víc než příjemné. Irena šla stejnou cestou jako v mrazivém a ledovém prosinci skoro před třemi lety s Tommym, když hledali Bonettiho chatu.

Adresa, kterou dostala od Anniky, ji vedla přímo k domu s tou krásnou zasklenou verandou, jak si ho pamatovala od minule. Sklo bylo v pravidelných odstupech dělené vloženými červenými a zelenými tabulkami. Byl to docela veliký dřevěný dům. Jako většina staveb na ostrově zřejmě pocházel ze začátku dvacátého století a sloužil jako letní sídlo nějaké bohaté rodiny z Göteborgu. Když přišla Irena blíže, viděla, že je hrozně zchátralý. Barva kolem

oken oprýskala a krásné okapy zakončené dračími hlavami byly zrezavělé. Na žlutě natřených zdech visely pruhy sloupané barvy. Trávník přede dveřmi sahal až po kolena. Jediné, co připomínalo zahrádku, byl ozdobný keř, jehož větve se plazily kolem okapové rýny.

Irena zaklepala na rozeschlé dveře. Za chviličku zaslechla chraplavý hlas: „Pojďte dál! Je otevřeno!”

Irena zmáčkla kliku a vešla. Dům páchl špínou, starým cigaretovým kouřem a zkyslým vínem, vše doplňoval ostrý kocouří pach a žluklé jídlo.

„Haló,” zavolala.

„Jsem v kuchyni,” odpověděl hrubý ženský hlas.

Irena překročila hromadu krámů, které ležely napříč předsíní, a zamířila po hlase.

Kuchyně byla veliká a světlá. Slunce do ní pronikalo jižním oknem a později odpoledne bude svítit západním. Paprsky nemohly nikoho obtěžovat, protože musely překonávat silnou vrstvu soli a špíny. Jsou to vlastně praktické žaluzie, napadlo Irenu. Kuchyňské zařízení bylo z borovicového dřeva ze sedmdesátých let, s avokádově zelenou ledničkou a sporákem. Vzduch v místnosti byl nedýchatelný a Irena byla ráda, že dosud neobědvala.

Žena seděla u stolu s černou kočkou na klíně. Škrabala ji za uchem a kočičí vrnění se rozléhalo po celé kuchyni. Když Irena vstoupila přes práh, žena i kočka vzhlédly.

„Dobrý den, jsem Irena Hussová, kriminální inspektorka. Volala jsem vám před chvílí. Vy jste paní Annika Hermanssonová?”

Zena přikývla.

„Jde o zmizení Thomase Bonnetiho. Vy jste volala…”

„No to je dost! Volala jsem kvůli tomu několikrát, ale nikoho to nezajímalo. Člověk se musí snažit hodně dlouho, než si ho nějaký policajt všimne. Jindy jste rychlejší, když někdo o někom napovídá hodně lží…”

Přerušila se a mumlala něco neslyšitelného. Na stole stála zpola plná sklenice červeného vína, kterou teď žena zvedla a zhluboka se napila.

„Chcete také?” velkomyslně kývla ke kartonu vína, který stál otevřený na pracovní desce.

„Ne, děkuji vám, jsem ve službě,” řekla Irena a přinutila se k vlídnému pousmání.

Nic u Anniky Hermanssonové nenutilo k širokému úsměvu. Vlasy měla nabarvené na černo, ale několik centimetrů nad hlavou už byly šedivé. Obličej, nepevný a těsto-vitý, nesl zřetelné stopy dlouholetého alkoholismu. Tělo ve špinavém triku bylo beztvaré a paže a nohy anorekticky vy-záblé. Ireně připadala jako pavouk. Její věk bylo těžké odhadnout, ale odhadla, že je jí něco přes padesát.

„Nevadí, už tam stejně moc nezbylo. Billy za chvíli přinese další,” mumlala paní Hermanssonová.

„Kdo je Billy?” zeptala se Irena, aby s opilou ženou navázala rozhovor.

„Můj syn.”

Irena sundala z jedné židle hromadu časopisů a dalších věcí a posadila se. Kočka na ni zasyčela a skočila na zem. Zřejmě ji vyrušila z nejlepší pohody.

Pavoučí žena se namáhavě zvedla a nejistými kroky šla pro krabici, aby si dolila víno. Na zpáteční cestě ke stolu toho dost vyšplíchala na zem, ale nezdálo se, že by jí to vadilo. Za velkých vzdechů a stenů se dopotácela zpět na gauč. Irena ji požádala, aby jí řekla, jak to ten zářijový večer před třemi lety všechno bylo.

„Slyšela jsem přijet jejich bourák. Připadalo mi to dost divné, tak pozdě večer a v tu roční dobu. Bonettiovi sem nikdy nejezdí po prvním září. Člun patřil jejich synovi. Toho jsem já nikdy neměla ráda. Pořád se vychloubal a lhal. Je o pět let starší než Billy a někdy sem za ním přišel. Nikdo si s ním nikdy nechtěl hrát. Ani Billy ne.”

Odmlčela se a znovu se pořádně napila. Irena ji pomalu tlačila do dalšího hovoru.

„Takže mezi kamarády moc oblíbený nebyl?”

„Kamarády? Jaképak kamarády? Nikdy žádné neměl,” hrubě se uchechtla. Obnažila zuby, které by naléhavě potřebovaly péči zubaře, pokud by na nich ještě něco šlo zachránit. Zčernalé zbytky v ženiných ústech Ireně připomněly jednu vyhořelou stodolu s černými trámy, kterou kdysi viděla.

„Jak dlouho tu Bonettiovi mají chatu?” zeptala se.

„Dlouho. Ještě než se Thomas narodil. Jeho sestra byla docela maličká. Chtěla jsem ji hlídat, ale nedovolili mně to. Měla jsem teprve osm, ale byla jsem na děti zvyklá. Měla jsem dva malé bratry.”

Irena měla pocit, jako by ji polila studená sprcha. Sestra Thomase Bonettiho měla třicet pět let. Pokud byla Anni-ka o osm let starší, měla jen o málo více než Irena. A Billy musel mít osmadvacet. Což znamená, že Annika svého syna měla asi v šestnácti letech.

„Máte více dětí?”

„Ne, jen Billyho. Ten mi stačí!”

Znovu se chraplavě zasmála. Začala hrabat mezi nepořádkem na stole a s triumfujícím výkřikem našla pomačkaný balíček cigaret. Třesoucími prsty vylovila ohořelý, ale docela dlouhý špaček. Vzdychla potěšením, když si ho vsunula do šupinatých rtů, a rudýma popraskanýma očima pohlédla na Irenu: „Máte oheň?”

Irena zavrtěla hlavou. Žena opět chvíli přehrabovala věci na stole, než našla krabičku zápalek. Když se jí po několika pokusech podařilo vajgl zapálit, zhluboka se nadechla a poživačně vyfoukla kouř nosem.

„Nikdy jsem nikomu neřekla, kdo je Billyho táta. Nikdo se to nedoví. Ale hlavně, že mi celou dobu platil. I teď…, abych to nikomu neřekla.”

Odmlčela se a skrz kouř zašilhala po Ireně. Těstovité záhyby kůže kolem očí se přivřely a její pohled byl zlý.

Irena vrátila rozhovor k večeru před třemi lety. „Takže vy jste ten večer, co Thomas zmizel, zaslechla projet kolem jeho loď?” zeptala se.

„Ano. Řekla jsem přece, že to bylo divné…”

„Kolik bylo hodin?”

„Něco mezi osmou a půl devátou. Přesně už nevím.”

„Jak si to tak můžete pamatovat?”

Annika ukázala na protilehlou zeď. Irena otočila hlavu a viděla veliké dřevěné hodiny.

„Ty mi Billy vyrobil v ručních pracích, jsou na baterku,” pochlubila se hrdě Annika.

„Vypravujte mi, jak to bylo. Takže vy jste zaslechla člun projet kolem vašeho domu a…”

Irena se povzbudivě na ženu usmála a pohledem ji vybízela k pokračování.

„Vypnul motor a zajel ke svému molu. Na tom nebylo nic divného. Ale pak loď znovu nastartoval a velkou rychlostí projel zpět.”

„Za jak dlouho asi se motor znovu ozval?”

„Tak za čtvrt hodiny. Možná to bylo jen deset minut.”

„Takže vy jste zaslechla znovu nastartovat motor lodi, ale nikoho jste na ní nezahlédla?”

„Ne. Jejich molo leží na druhé straně mysu. Vidím loď, až když vyjede kousek na moře.”

„A co jste dělala potom?”

„Šla jsem se podívat dalekohledem.”

„Takže jste si došla pro dalekohled.”

„Ale ne, poslouchejte, co vám říkám. Šla jsem k dalekohledu. Tečka.”

Irena netušila, jak má pokračovat. Anničin hlas zněl dost agresivně a byla dostatečně opilá na to, aby mohla nad sebou ztratit kontrolu. To už by z ní nedostala ani slovo.

„Máte nějaký speciální dalekohled?” zeptala se nakonec váhavě.

„Jestli je speciální…? No na to můžete vzít jed.”

Krákoravý smích se znovu rozlehl nad stolem a doprovázel ho kyselý puch vína.

„Jak jste mohla něco vidět? Byla už přece docela tma,” pokračovala Irena.

Annika se zvedla na své sirkové nohy. „Pojďte se mnou,” vyzvala Irenu.

Nejistě přešla kuchyň, prošla předsíní a zamířila ke schodům do prvního patra. Držela se zábradlí a škrábala se po vrzajícím schodišti vzhůru.

Nahoře vstoupily do velké haly. Proti schodům byl balkon s výhledem na moře. Před balkónovým oknem stál velký tubusový dalekohled.

„Je s čočkami z fluoridového skla,” řekla hrdě.

Irena toho o dalekohledech mnoho nevěděla, ale bylo jí jasné, že jde o dokonalý model. Na tubusu byl připevněn okulár. Stáhla víčko čočky a namířila dalekohled směrem k malé motorové lodi, která projížděla po moři. Lidé na člunu byli okem vidět jako malá modrá a červená tečka. Když Irena pohlédla do dalekohledu, byla naprosto šokovaná.

Muž v modrém měl knír a brýle. Žena v červené bundě měla na hlavě červenou rádiovku, pod jejímž okrajem jí vykukovalo několik šedivých pramenů vlasů. Oběma bylo kolem sedmdesáti. Irena zahlédla i to, že žena muži podává kovovou termosku.

Když se podívala pouhým okem, viděla znovu jen malou loďku a na palubě dva sotva znatelné barevné body.

„Panebože! To je ale dalekohled!” vykřikla.

„To tedy je. Světelnost je šestnáct a dvacetinásobné zvětšení,” pochechtávala se spokojeně Annita.

Takže člověk mohl dalekohledem pozorovat, dokud

zbývalo alespoň trochu světla. A tady u moře bylo déle než na pevnině.

Irena odstoupila stranou.

„Mohla byste ho zaměřit na ostrůvek Brante?” požádala. Annika se sehnula a chvíli posunovala tubusem. „Tak, a je to. Zaměřila jsem ho na Nissovu hromadu kamení.” „Díky.”

Irena hleděla na malý ostrov s útesy, které klesaly k moři. Vzadu na jednom okraji probleskovalo kamení.

„Leží ta hromada z našeho pohledu na zadní straně ostrova?” zeptala se.

„Ano.”

,A proč se jmenuje Nissova hromada?”

„Protože ji tam udělal Nisse. Ulehčovalo mu to plavbu mezi Branteskär a Äskär. Snadněji udržoval směr. Ale teď je na jiném místě. Mluvila jsem o tom už několikrát, ale kdo se o to stará?”

„Kdy jste si poprvé všimla, že se s tou hromadou hýbalo?”

„Tehdy! Když zmizel Thomas. Všimla jsem si toho už za několik dní. Hned jsem o tom nepřemýšlela…, ale potom, když se začal hledat… to jsem si vzpomněla, že ta hromada je o kus dál.”

Annika se zapotácela a klesla na proleželou pohovku. Hlasitě si odříhla a pořádně zívla. Pomalu zvedla nahoru nohy a pohodlně se uložila. Za několik vteřin začala hlasitě pochrupovat.

„Zatraceně!” řekl komisař Andersson a s respektem pohlédl na Irenu. To nebylo špatné, vyhrabat takovou stopu po bezvýsledných třech letech.

„Chceš z té opilé svědkyně ještě něco dostat?” zajímal se.

„Myslím si, že by bylo dobré se podívat na tu hromadu kamenů. Podle Anniky Hermanssonové ji někdo přemístil v době, kdy zmizel Thomas Bonetti. A podle ní jeho člun zajel za ostrov Brante, ale neviděla ho vyjet.”

„Takže ty si myslíš, že je ten člun zahrabaný pod kamením?” poškleboval se Jonny Blom.

„Ne člun, ale Thomas,” řekla suše Irena.

V místnosti nastalo ticho.

„To myslíš vážně?” zeptal se Andersson nakonec.

„Není to nemyslitelné. Věřím jí, když tvrdí, že se s hromadou hýbalo. Její dům je jako popelnice, ale dalekohled musel stát spoustu peněz. Ahlén si myslí, že něco takového se pořídí asi za patnáct tisíc. Mám pocit, že ona zřídka chodí z domu, spíš vůbec ne, a kontakt se světem udržuje právě přes ten dalekohled. Docela určitě zná na ostrůvcích každý kámen a každý obrys, kam jen dalekohledem dohlédne,” potvrdila Irena.

„A ty chceš, abychom to tam prohrabali,” řekl s povzdechem komisař.

„Ano.”

Andersson svraštil čelo do ustaraných vrásek a na hodnou chvíli se zamyslel. Nakonec se rozhodl: „Tak dobře. Promluvím s pobřežní policií, aby na ostrůvek poslali pár techniků.”

„Branteskär,” připomněla mu Irena.

Komisař předstíral, že ji už neslyší, a obrátil se na Tommyho.

„Tak co ses dověděl od naší vzácné dámy Kaeglerové?”

„Nic.”

„Nic?”

„Přesně tak. Dnes se odstěhovala zpět do Askimu a sehnala si potvrzení od lékaře, že musí být pár dní v klidu. Matka řekla, že odmítá mluvit s kýmkoli, kdo by mohl být žurnalista, ale sotva může odmítat i nás. Jen si to trochu odsunula. Můžeme s ní mluvit nejdříve v úterý,” řekl Tommy.

„Tuhle zatracenou ženskou bychom měli zavřít, až zčerná,” brblal Andersson.

„Je mazaná. Ale možná ne tak moc chytrá, jak si o sobě myslí. Díval jsem se na finanční poměry manželů Cederových. Sanniny milionové příjmy se katastrofálně zmenšily. Ve Švédsku vloni zdaňovala roční příjem padesát dva tisíc korun a další majetek v ceně dvě stě devatenáct tisíc. Bohužel nemohu nijak zjistit, jestli má nějaké peníze v cizině, ale tady ve Švédsku je skoro na dně.”

„Ze by je dala do toho domu v Askimu?” uvažovala Birgitta.

„Nezdá se. Na geodézii jsem si ověřil, že pozemek v Askimu patřil jejímu manželovi už mnoho let. Zdědil ho po první manželce a potom se jen díval, jak s lety stoupá v ceně.”

„A teď ho má Sanna,” konstatovala Birgitta.

„Ano. I když dům patří Cederově akciové společnosti stejně jako jeho hotely a restaurace. Zajímavé je, že podle posledního daňového přiznání je společnost na kolenou.”

„Na kolenou?” opakoval Andersson.

„Přišli o hroznou spoustu peněz. Jak jsem pochopil, stojí Cederova firma ve skutečnosti před konkurzem,” mínil Tommy.

„A v této době si Sanna mohla vystavět a honosně zařídit dům podle svého náročného vkusu a nestarat se o výdaje. Není to divné?” připojila se Irena.

„To je. Ale je možné, že právě to zajímalo i Cedera. Že se jí na to ptal. Víme, že se sešli v sobotu před jeho smrtí. Třeba při tom obědě mluvili právě o nákladech za dům a o stavu jeho společnosti,” nadhodil Tommy.

„Jenomže podle personálu restaurace se nezdálo, že by se o něčem přeli,” namítla Birgitta.

„Třeba ne. Ale na druhou stranu - restaurace patřila jemu a personál měl určitě strach, aby nepřišel o práci. A kdo zdědí Cederovo impérium? Přece Sanna.”

Birgitta nesouhlasně vrtěla hlavou.

„Já jsem s personálem mluvila. Bezpečnostní šéf Michael Fuller je viděl v jídelně a vylučuje, že by se hádali. Číšník i servírka, kteří se o jejich stůl starali, a ještě jedna další, mně řekli totéž. Jsem si jistá, že bych si všimla, pokud by něco v jejich svědectvích nesouhlasilo.”

„To ovšem nevylučuje, že nemluvili o domu a špatné finanční situaci společnosti. Třeba se už nepotřebovali hádat o peníze, které už tak jako tak nebyly, ale domlouvali se, jak zachránit to, co ještě zbývá,” trval Tommy na svém.

Andersson si hlasitě odfrkl a dal najevo, jak ho to rozčiluje.

„Přestaňte spekulovat a zeptejte se rovnou madam Kaeglerové. Zatraceně, je už načase, aby nám toho hodně řekla.”

„Ona je dost tvrdý oříšek k rozlousknutí,” mínil Tommy a udělal bezmocnou grimasu.

„Ty jsi s ní už mluvil. Tak teď jí nedovol vyklouznout. Určitě toho ví dost, o čem nám nic neřekla,” řekl ostře Andersson.

Obrátil se k Birgittě: „Co jsi zjistila o Philipu Bergmanovi?” zeptal se.

„Mluvila jsem s jeho rodiči. Jsou úplně zlomeni žalem a není pro ně snadné hovořit. Philip byl jejich jediné dítě. Zjistila jsem ale, že bydlel mnoho let v cizině. Nejdříve v Londýně a naposled dva roky v Paříži. Ptala jsem se jich, proč se do Paříže přestěhoval, ale na to mi neuměli odpovědět. Kvůli obchodům. Byl bankovním poradcem, opakovali vyhýbavě. Jsou hrozně pyšní, jaký byl šikovný obchodník.”

„Obchodník? Ten zřejmě jen obchodoval s cizími penězi a dohlížel, aby zmizely,” vybuchl Andersson.

„V tom to vězí. Moc jsem přemýšlela o tom, proč se spojil právě s Joachimem Rothstaahlem, a mám takové tušení, že připravovali nějaký povedený kousek.”

„Našla jsi něco u jeho rodičů?”

„Ne. Nedotkli se jeho pokoje od té doby, kdy se z domova odstěhoval. Všechno jsem tam prošla. Otec mi řekl, že v pondělí odpoledne si Philip sbalil velkou tašku na rameno a oznámil jim, že v noci nebude spát doma. Půjčil si od otce auto. Prý pojede za Joachimem, ale nezmínil se o tom, že se mají setkat ještě s někým dalším. V jeho pokoji nebyl ani počítač, ani žádné papíry. Nenašla jsem tam ani nejmenší vodítko. Podle rodičů si na středu zamluvil letenku. Určitě má všechno v Paříži.”

„Zase Paříž,” ušklíbl se Andersson.

Birgitta to ignorovala a pokračovala: „Philip neměl ve Švédsku žádný majetek, přestože si ponechal naše občanství. Našla jsem starou upomínku na splacení půjčky. Nestaral se o splátky za auto. To bylo předtím, než se odstěhoval do Londýna.”

„Co dělají jeho rodiče?” zajímalo Irenu.

„Otec je optik a matka ošetřovatelka. Bydlí v řadovém domku vTuve. Philip tam vyrostl.”

„Promiňte, že vás přerušuji, ale Sannina matka se tam po rozvodu také odstěhovala. Philip a Sanna se museli znát ze školy,” řekla Kajsa.

Andersson na ni překvapeně pohlédl, ale pak si vzpomněl, že jí přidělil speciální úkol.

„Až skončíme s Rothstaahlem, tak nám můžeš o těch dvou ptáčcích povídat,” poznamenal.

Kajsa vychovaně přikývla a znovu trpělivě čekala, až na ni přijde řada.

Komisař se zase obrátil k Birgittě: „Máš ještě něco?”

„Ne. Zřejmě všechno, co by nás mohlo zajímat, nesl v té tašce. Včetně počítače. Pořád si myslím, že by někdo měl

co nejrychleji zajet do Paříže a zajistit tam všechny papíry a diskety. Možná je v bytě ještě další počítač.”

Přihlásil se Fredrik Stridh: „Birgitta má pravdu. Nenašli jsme nic, z čeho bychom zjistili, čím se zabýval Joachim Rothstaahl. V jeho domě nic nebylo. Vrah si zřejmě odnesl všechen důležitý materiál. Možná do Paříže. Joachim bydlel na…,” přerušil se a začal hláskovat ze svého bloku: „…boulevard Raspail.”

Birgitta vykřikla: „Bergman má stejnou adresu! Bydlí v čísle dvě stě sedm.”

„Bingo! Tam bydlí i Rothstaahl,” řekl Fredrik.

Oba se obrátili k Anderssonovi. Ostré vrásky na čele se mu prohloubily a on tvrdošíjně opakoval: „Ne! To je příliš drahé letět do Paříže jen kvůli tomu, abychom prohlédli nějaký byt. Požádáme o pomoc francouzské úřady!”

„Budou se tím zabývat? Dva švédští občané byli zavražděni ve své vlasti. Náhodou oba bydleli v Paříži. Pochybuji, že francouzská policie bude mít nějaký zájem se do věci plést,” namítla Birgitta.

Andersson se na ni rozčileně zahleděl. Demonstrativně se obrátil k Fredrikovi a zeptal se: „Co dalšího jsi o Rothstaahlovi zjistil?”

„Naše první informace o tom, že se k němu měla nastěhovat jeho přítelkyně, vůbec nesouhlasí. Ta dívka je jeho stará kamarádka, která řadu let bydlela ve Vänesborgu, ale teď má práci v Göteborgu. Chtěla si nejméně na rok najmout jeho dům. Protože věděla, že Rothstaahl se ve středu vrací do Paříže, pokoušela se ho celé úterý sehnat, aby jí dal klíče a mohli sepsat nájemní smlouvu,” vysvětlil Fredrik.

„Stejný den měl odletět i Philip Bergman. Proč se museli scházet v Göteborgu, když byli v Paříži sousedé?” zamyslela se Birgitta.

„Máš naprostou pravdu. Co říkali jeho rodiče o důvodu jeho pobytu doma?” napadlo Tommyho.

„Že je chtěl navštívit a také se setkat se starými kamarády.”

„Což se nestalo. Sešel se jen s tím, kterého denně vídal v Paříži,” konstatovala Irena.

Fredrik souhlasně přikývl a pokračoval: „A Joachim Rothstaahl přijel domů kvůli tomu, aby zařídil pronájem svého domu. Oba sem přiletěli stejným letadlem v pátek pozdě večer. V sobotu přes den byl Rothstaahl u sebe, ale večeřel doma s rodiči. V neděli se všichni sešli u jeho příbuzných, strýce a tety. Když se v deset večer rozcházeli, odjel podle rodičů rovnou do svého domu. Matka s ním pak ještě v rychlosti mluvila chviličku v pondělí v poledne. To se zdál naprosto v pořádku. Jeho příbuzní jsou šokovaní a nemohou pochopit, proč byl zavražděn. Mají obchody s oděvy na několika místech v zemi, ale Joachim se na nich nijak nepodílel.”

Irena pohlédla na zvětšenou fotografii Joachima Rothstaahla, která visela na tabuli. Zhotovili ji podle snímku z jeho pasu. Joachim měl úzký obličej, jemuž dominovaly tmavé oči. Blikala v nich přátelská jiskřička. Kolem úzkých rtů mu hrál slabý úsměv. Husté tmavé vlasy měl nad vysokým čelem sčesané dozadu. Byl to obrázek energického sympatického muže. Vedle visely snímky z místa vražd. Joachim byl téměř k nepoznání.

„Jsou to oděvní řetězce Zazza a Escada,” doplnila Birgitta.

„Jejda! Tak to jsou určitě hodně bohatí,” poznamenala Irena.

Dokonce i ona si už v Escadě někdy něco koupila. Zazza oslovovala spíše její dcery.

„Já jsem ověřoval život a ekonomické poměry Joachima Rothstaahla,” připojil se Jonny. Zmlkl, aby si byl jist, že mu všichni naslouchají.

„Joachim se po krachu podniku v Londýně vrátil domů. Skoro půl roku neměl žádnou práci a potom ho zaměstnali v jedné bance tady ve městě. Jeho ekonomické poměry

byly spořádané. Celou dobu bydlel zadarmo ve svém domě. Před dvěma lety dostal práci u zahraniční banky a odstěhoval se do Paříže.”

„Byla to francouzská banka?” napadlo Irenu.

„Ne, americká. Jmenovala se H. P. Johnsson a…, co zase máš?”

Jonny vypadl z konceptu, když zpozoroval Irenin nevěřící pohled.

„H. P. Johnsson! To je přece banka, co v ní pro Evropu šéfuje Edward Fenton!” vykřikla.

„No a co?” zeptal se otráveně Jonny.

„H. P. Johnsson je investiční banka. Kjell B. Ceder, Sanna Kaeglerová, Philip Bergman a Joachim Rothstaahl - ti všichni měli s touto bankou něco společného. Možná i Thomas Bonetti, když pobýval v Londýně. To zatím nevíme, ale musíme to zjistit,” pokračovala horečně Irena.

„Jaký je rozdíl mezi obyčejnou bankou a investiční?” zajímal se komisař.

Kajsa Birgersdotterová si nervózně odkašlala.

„Investiční banka spravuje vysoký rizikový kapitál a vkládá ho do projektů, o kterých věří, že přinesou obrovský výnos. Často jde o enormní zisky. Například v roce 1990 spravovala jedna finanční společnost v USA asi tři a půl miliardy dolarů. Na přelomu tisíciletí se ta suma vyhoupla na sto čtyři miliardy dolarů,” vysvětlila.

„A co je to ten rizikový kapitál?” podrážděně reagoval Andersson.

„To jsou peníze, které vlastník má jakoby navíc a které se odváží vložit do hry. Protože risk je zisk,” řekla nakonec.

„Našli jste o Rothstaahlovi ještě něco?” zeptal se Andersson.

„Ne. Žil poslední dva roky ve Francii. Stejně jako jeho kámoš Bergman. Třeba bychom se dověděli více, kdyby tam někdo zajel…,” odpověděl Jonny.

„Tak už s tím zase začínáte?” skočil mu do řeči komisař.

Rudl v obličeji a Irena zaslechla, jak mu hrozivě píská v hrtanu. Jinak panovalo v místnosti úplné ticho. Andersson zlostně pohlédl na Birgittu: „No a kdyby i ano, je tu snad někdo, kdo umí francouzsky?”

Kajsa Birgersdotterová zvedla ruku.

„Aha. Dobře,” zamumlal komisař.

„Ale Francouzi umí anglicky,” namítla Birgitta.

„Zdaleka ne všichni,” tvrdil komisař.

Irena si byla jistá, že sám na půdu Francie nikdy nevstoupil.

„Tak teď ty, Kajso. Rychle nám řekni, co jsi zjistila o tom jejich podniku, Bergmanovi a Kaeglerové,” pokračoval.

Kajsa se zvedla a obrátila se ke kolegům. Nespustila oči z papíru s poznámkami a začala nahlas číst: „Sanna a Philip byli kamarádi ze školy a několik let byli úplně nerozluční. Předpokládá se, že spolu chodili, ale nikdo to neví úplně jistě. Oba navštěvovali na gymnáziu ekonomickou větev. Po maturitě začali studovat ekonomii, ale zdá se, že je to brzy přestalo bavit. Půjčili si v bance peníze a rozjeli prodej módního zboží. Oba se v módě vyznali a během dvou let jim firma dobře prosperovala. Módní řetězec se jmenoval…”

Přerušila se a pohlédla na své posluchače. V jejím hlase se objevilo napětí, když dořekla: „…Zazza.”

„Takže tady máme spojení mezi Bergmanem, Rothstaahlem a Kaeglerovou. Je to úplně jasné, ale já to stejně nechápu,” vzdychala Irena.

Kajsa pokývla a vrátila se ke svým papírům.

„Po několika úspěšných letech prodali Sanna a Philip své podíly v řetězci Zazza rodině Rothstaahlových, kteří se stali jedinými vlastníky. Mluví se o tom, že mezi dvojicí Bergman-Kaeglerová a starší generací Rothstaahlových byly nějaké neshody a že to prodali kvůli tomu. Dostali

ovšem spoustu peněz. A tehdy se setkali s Thomasem Bonettim. Měl nějaké peníze ze svého pobytu v Londýně. Společně se domluvili na novém podnikání. Rozhodli se prodávat přes internet. Podle Philipa to byl jediný způsob, jak se bude v budoucnosti obchodovat. Během pár let tak budou nakupovat všichni lidé na světě. A proto ti tři chtěli být v čele pokroku. V roce 1998 založili obchodní společnost ph.com.”

Kajsa se po své dlouhé přednášce musela nadechnout. Než začala znovu předčítat, ozval se Andersson: „Takže ty tvrdíš, že Bergman a Kaeglerová společně obchodovali ještě dříve, než s Rothstaahlem nastartovali ten internetový podnik?”

„Internetový prodej. Ano, podnikali společně už předtím. V každém případě byl Joachimův strýc spoluvlastníkem řetězce Zazza. Strýc je už dnes v důchodu a podnik převzali jeho dva synové,” uzavřela Kajsa.

Komisař ostře pohlédl na Irenu.

„A teď měl Bergman a Rothstaahl v plánu zase něco dalšího. Ireno, vezmeš si Kajsu a co nejrychleji odletíte do Paříže. Domluvím to u vedení. Jestli máme případ vyřešit, musíme vědět, o co šlo,” řekl rozhodně.

Irena a Kajsa seděly, jako by do nich udeřil blesk.

KAPITOLA SEDMÁ

Když Irena otevřela dveře jejich domku, zalila ji lahodná vůně. Krister jí už odpoledne zavolal a zeptal se jí, co by si přála k večeři. Po chvilce uvažování usoudila, na co by měla největší chuť: „Tvou rybí polévku s česnekem a šafránem. A potom čokoládový moučník.”

Bouillabaisse á la Gladys patřilo k vyhlášeným chodům v restauraci, kde Krister pracoval jako šéfkuchař. Nikdy nemohl zmizet z jídelníčku stejně jako proslulý čokoládový dezert. Recept na něj byl dobře střeženým tajemstvím, ale Irena věděla, že Krister do něho maličko přidává výborný koňak.

Nastával jejich sváteční „třetí víkend”. Každý třetí pátek a sobotu měli oba současně volno. Sešla se vždycky celá rodina a dobře se večer najedli. Pokud šlo o dvojčata, nebylo vždycky jisté, že doma budou, ale pokud neměla nějaký zvláštní program, tak se o to snažila. Po večeři ovšem obě děti často mizely. Krister pak nespokojeně brblal: „To je divné, dneska všechno začíná v době, kdy jsme my v mládí už museli být doma.”

Irena měla za úkol víno na víkend nakoupit podle čísel z katalogu, které jí Krister napsal. Jména vín jí raději neříkal, protože věděl, že by je neuměla ani vyslovit. Samoobsluha při kupování alkoholu Ireně perfektně vyhovovala.

První ji jako obvykle u dveří vítal Sammie. Ocas mu lítal jako list rotoru na helikoptéře a radostně kolem ní hopsal. Přestože už dospěl do úctyhodného věku deseti let, byl stále čiperný a celkem zdravý. V posledních letech hůř slyšel a viděl, ale Irena ho podezřívala, že to dělal jako starší lidé: Slyšel jen to, co chtěl.

„Ahoj, miláčku,” překřikoval Krister z kuchyně odsávač par nad sporákem. „Máš to víno?”

„Mám, dvě láhve od každého,” odpověděla. Obešla psa a donesla zelené plastové tašky do kuchyně. Lahve cinkaly o sebe, když je stavěla na stůl. Ještě než si svlékla bundu, šla rovnou ke Kristerovi a vzala ho za ramena. Rychle s ním mávla do tangové pozice, položila ho přes své ohnuté koleno a políbila na ústa. Když ho pustila, skulil se se smíchem na podlahu.

„Ty nemáš vůbec rozum! Jenže takové to je, když se člověk ožení s evropskou mistryní v jiu-jitsu. Mohu si za to sám.”

Než mu mohla Irena uhnout, přitáhl ji k sobě a silně objal. Jeho polibek vzbudil horké vlny v jejím těle a začala cítit i jiné potřeby než jen hlad.

„Co to tu děláte?”

Irena a Krister ztuhli a pohlédli ke dveřím. Stály tam obě jejich dcery a zaraženě na ně hleděly. „Zápasíme,” zamumlal Krister.

Se smíchem se pustili. Irena se zvedla a šla se do haly svléknout. Krister se vyhrabal na nohy a postavil se znovu ke sporáku.

„Co budu jíst já?” zeptala se Jenny.

Byla už mnoho let veganka. V současné době měla plavé vlasy obarvené na černo s fialovými prameny a byla oblečená také celá v černém. Její postavení zpěvačky v jedné z nejpopulárnějších göteborských skupin vyžadovalo značné investice do barev na vlasy a módního oblečení. Třeba za týden bude její účes zářit neonovou růžovou a oblečení, zakoupené v secondhandu, bude inspirováno hippies ze sedmdesátých let.

„Ty budeš mít musaku z ovesné mouky. Je v troubě,” řekl Krister.

S lety ho vegetariánská a veganská kuchyně bavila čím dál

víc. I když to s Jenninými nároky nebylo snadné, protože pokrm nesměl obsahovat nic živočišného, ani sýr nebo mléko.

„Skvělé. Bude také nějaký moučník?”

„Ano, ale bohužel pro tebe to bude náš čokoládový. Musíš si udělat ovocný salát. Kápni si na něj maličko portského…”

Jenny ho s hlasitým povzdechem přerušila: „Přece víš, že alkohol nepiju.”

„Já vím, ale maličká kapka ti nemůže uškodit. Pozvedne jen chuť. Je to jako špetka koření,” přesvědčoval ji otec.

„Já si klidně portské vezmu místo tebe a ty si udělej salát,” nabídla se velkoryse Katarina. Usmála se na sestru, která tak pobaveně nevypadala.

„Budete večer doma?” zeptala se Irena.

„Don’t go out tonight. Theeeres a baaad moooon on the riiise,” prozpěvovala Jenny, vytančila do haly a odtud po schodech nahoru.

„Večer ano, ale v noci ne,” odpověděla Katarina poté, co přestala pohledem sledovat svou sestru.

„Je to pořád ten…, jak se jmenuje ten nový?” zlobil ji Krister.

„Co tím chceš říct? Jaký nový? Chodíme spolu už přece půl roku! Nebo skoro!” ohradila se dcera.

Vytáhla z tašky láhev vína a kriticky ji prohlížela.

„Christobal Verdelho. Bílé, k rybí polévce,” konstatovala.

Přečetla ještě etiketu na červeném: „Hécula. Španělské. Co bude k večeři zítra?”

„Vepřové kostičky s liškami a brusinkami. K tomu budou mačkané brambory.”

„To vypadá dobře, ale já zítra nebudu doma. Časně ráno poplachtíme na Anholt. Přespíme na lodi a domů se vrátím v neděli.”

Katarinin přítel si od svých rodičů půjčoval plachetnici, pokud byla volná. Irena ani Krister neměli s plachtěním

žádné zkušenosti, ale spoléhali na Johana a nedělali si starosti. Ten na plachetnici jezdil už od plenek a ostrovy měl v malíčku.

„Budete tam jen sami dva?” zeptal se Krister. „Ano.”

„Doufám, že používáte plovací vesty. Kdyby třeba někdo z vás vypadl nebo tak něco…”

„Máme plovací vesty pokaždé, když vyplouváme,” ujistila ho Katarina.

Člověka napadá, proč se tak nechovají všichni, zamyslela se Irena. Proč Kjell B. Ceder a jeho žena Marie na sobě vesty neměli, když šli v noci za silného větru před šestnácti lety na palubu? Loď byla v té chvíli uprostřed Severního moře a zuřila vichřice. Tommy má pravdu, když se mu na tom pořád něco nezdá. Mohlo by mít neštěstí něco společného s vraždami, které právě vyšetřují? Na první pohled to tak nevypadalo, ale…

„Haló, haló…, země volá Irenu,” ozval se Krister.

Pátravě na ni pohlédl, ale usmíval se.

„Cože? Promiň. Zamyslela jsem se,” omlouvala se Irena.

„Toho jsme si povšimli. Ptala jsem se tě, kde leží vývrtka, a táta chtěl vědět, jestli si dáš před jídlem trošku sherry,” přidala se Katarina.

„Ne, děkuji. Raději whisky. V nejhořejší zásuvce,” odpovídala trochu zmateně Irena.

Krister a Katarina si vyměnili chápavý pohled.

„Maminko, jdi si sednout do křesla. Tatínek ti přinese whisky a já otevřu víno k večeři. A po jídle zajdu na chvíli ven se Sammiem.”

Psí packy zaškrabaly v hale o podlahu. Sammie uslyšel své jméno a kouzelné slůvko „ven”. Bylo vidět, že se sluchem opravdu nemá velký problém.

„Ne, teď ne, jdi si ještě lehnout,” vybídla ho Katarina. „Musíš chvíli počkat.” Toto slovo nemělo v psím slovníku

dobrý zvuk. Když pochopil, že procházka byla odsunuta na neurčito, stáhl ocas a vydal se nahoru za Jenny.

Irena poslechla svou dceru a šla do obývacího pokoje. Klesla na gauč a stáhla pod sebe nohy. Teprve teď si přiznala, že je strašně unavená. Připadalo jí, že se její mozková hmota změnila ve vatu a svaly se proměnily v huspeni-nu. Že by to bylo věkem? Nikdy! Jen si musí v neděli zajít do jejich skoro posvátné místnosti - dojo - a pořádně se svou skupinou trénovat jiu-jitsu. Pak se bude hned cítit o moc lépe. A potom musí jít s Kristerem hlasovat, jestli se má ve Švédsku zavést euro, nebo ne. Pořád ještě si nebyla jistá, jestli má být pro, nebo proti. Zítra musí uběhnout aspoň pět kilometrů, i když ji trochu zlobí pravé koleno.

V poslední době si ho před během musela obvazovat elastickým obinadlem. Bylo to dávné zranění z dob, kdy hodně hrála házenou. Možná by si ho měla nechat operovat a nečekat, až to bude horší. Pochmurně si pomyslela, že přicházejí potíže věku.

„Holčičko, máme tam už jen maličký zbytek whisky. Chceš to dopít, nebo ti mám nalít něco jiného?” volal Krister z kuchyně.

„Dolej mi ten zbytek. Koupím novou láhev v bezcelním prostoru, až poletím do Paříže,” odpověděla roztržitě Irena.

V kuchyni nastalo ticho a během další vteřiny Irena zaslechla, jak Krister i Katarina vcházejí do haly. Přišli oba až k ní a tázavě na ni hleděli.

Irena udělala odmítavý pohyb.

„Jo jo, všechno vám řeknu, jen mi dejte nejdřív trochu napít.”

V pátek večer po deváté zavolal komisař Andersson a potvrdil, že Irena a Kajsa odletí do Paříže. Birgitta už od Joachimových rodičů vypůjčila klíč od pařížského bytu. Neměli velkou chuť ho dát z ruky a Birgitta je musela dlouho trpělivě přesvědčovat. Současně se dověděla i něco hodně zajímavého, co při dřívějším vyšetřování zůstalo stranou: Oba muži bydleli ve společném bytě. Ověřila si ještě u Philipovy matky, jestli to souhlasí. Matka informaci potvrdila, ale zdůrazňovala, že to bylo jen dočasné řešení. Philip si svůj byt hledal, ale sehnat něco v centru Paříže bylo hodně drahé, téměř nemožné.

„Zastav se zítra u nás na policii. Klíč máš v recepci. Máte zamluvenou letenku na pondělí ráno dvacet minut po osmé z Landvetteru a zpět vám letí letadlo v osm večer z Paříže,” řekl Andersson.

Ireně se zatočila hlava.

„Klíč zítra vyzvednu. A díky za zajištění cesty a…”

„Mně neděkuj, to všechno zařídila Birgitta,” bručivě ji přerušil Andersson.

Když se nad tím trochu zamyslela, měl pravdu.

„A dám ti tam také svazek papírů, aby ses na ně cestou v letadle mohla podívat,” pokračoval.

„Svazek papírů?” zeptala se nechápavě.

Ta troška whisky doplněná dvěma sklenicemi vína byla znát. A když se k tomu přidala i únava, už jí to moc nemyslelo.

„Kajsa dostala jednu kapitolu z knihy, co píše ten novinář. Zřejmě tam píše o všech počítačových podnicích, bankrotu a zmizelých penězích. Dal jí část, která pojednává o Bergmanovi, Kaeglerové a Bonnetim,” vysvětlil Andersson.

„O ph.com” doplnila Irena.

„Přesně. Tohle vyšetřování je tak široké, že nemůžeme řešit všechno. Ale bude dobře, jestli se ty a Kajsa dozvíte pozadí všech nekalostí těch tří darebáků.”

Irena dobře věděla, jak se snažil vyhnout všemu, co bylo spojeno s počítači. Nemluvě o ekonomických zločinech,

protože při jejich vyšetřování byla vždycky potřebná dobrá znalost práce s počítačem. Není divu, že studium materiálů přesunul s velkým ulehčením na ni a na Kajsu. Docela ji zajímalo, co v těch papírech najdou.

KAPITOLA OSMÁ

Když mladý muž vstoupil, v lokálu nočního klubu to za- šumělo. Všichni si povšimli, že za ním jdou ještě dva další lidé, ale oči všech se upíraly hlavně na něho. Záměrně pomalu scházel po schodech a byl si dobře vědom, jakou budí pozornost.

Šel k baru a objednal tři martini s vodkou. Oba jeho společníci se něčemu hlasitě smáli a bylo zřejmé, že nikdo z nich není střízlivý. Muž nonšalantně vytáhl zlatou platební kartu a položil ji na bar. Nechal ji tam ležet celý večer. Po několika minutách přišla první mladá žena a postavila se vedle něj. Ve chviličce jich tam bylo více. Někteří se už zřejmě navzájem znali. S těmi cizími si muž začal trochu povídat a potom všechny pozval na šampaňské, samozřejmě té nej-dražší značky.

Žádná z dívek neměla přes pětadvacet let.

Žena v jeho společnosti byla krásná chladná seveřanka se světle modrýma očima, platinově plavými vyčesanými vlasy a téměř neznatelným nalíčením. Její šaty naproti tomu byly výstřední a budily velkou pozornost. Očividně si je koupila v jednom z nejdražších londýnských butiků. Přestože byla stejně málo střízlivá jako oba muži v její společnosti, měla unavený výraz. Své skleničky se skoro nedotkla a najednou se zvedla, lehce políbila plavovlasého muže na tvář, otočila se na podpatku a zmizela na schodišti k východu. Zdálo se, že si jejího odchodu vůbec nepovšiml.

Osvětlení nad barem bylo silnější než v jiných částech lokálu. Ozařovalo mužovy husté plavé vlasy, které byly o něco delší, než přikazovala současná móda. Obličej měl pravidelné tahy s vysokými lícními kostmi a pevnou bradou. Každou chvíli se usmíval. Sportovní tělo a oděv exkluzivní značky vytvářely dojem, kterým chtěl působit: Ztělesněná krása a úspěch.

Jeho kamarád byl malý a tlustý. Vypadal na čtyřicet, ale ve skutečnosti měl právě třicet. Světlé nazrzlé vlasy mu už na temeni řídly a hodně se potil. Špatně padnoucí oblek se mu napínal na obtloustlém těle. Nedbal na to. Mohl si dovolit koupit jiný. Ve skutečnosti si mohl koupit všechno, co si přál.

V časných ranních hodinách byli ti muži a mladé dívky posledními hosty nočního klubu. Přirozeně, nezavíralo se, dokud sami klub neopustí. Personál věděl, že ho čeká bohaté spropit-né. Museli však občas přivřít oči. Například když plavovlasý muž míchal bílý prášek přímo na barovém pultě a krátkou trubičkou ho vdechl do nosu. Nebo když ten tlustý odtáhl jednu z těch nejopilejších mladých dívek na pánskou toaletu, přehnul ji přes umývadlo a znásilnil ji. Hlídač, který tam právě nešťastnou náhodou vešel, zase rychle diskrétně vycouval. To, co viděl, mělo cenu hodně vysokých bankovek.

Pro personál, který byl zvyklý, že se tito pánové uměli pořádně uvolnit, nešlo o nic neobvyklého. Bylo to jako vždycky, když skončil pracovní den pro vedení ph.com.

Ten příběh je zcela autentický. Dívka ohlásila znásilnění na policii, ale po prvním výslechu ho stáhla zpět. Personál, se kterým jsem mluvil, dosvědčil, že trio ve vedení často šňupalo kokain a nijak se s tím netajilo. Zaměstnanci baru Zvěrokruh podávali v podstatě stejná svědectví. Bylo to oblíbené místo Bergmana a Kaeglerové i Bonettiho, a kdykoliv byli doma v Göteborgu, chodívali tam oslavovat. A pokud na něco byli opravdu dobří, tak na podobné radovánky.

Zvolil jsem ph.com jako typický příklad toho, co se dělo s dot-com podniky, které ve druhé polovině devadesátých let

rostly jako houby po dešti. V této stati nejdu do podrobností financování, kde se často praly špinavé peníze (více viz kap. 6— Poradci, investice a investiční banky). Místo toho chci poskytnout ucelený obrázek toho, co se dělo a proč.

Podivuhodné vyprávění o vzestupu ph.com a jeho pádu mělo svůj počátek na jednom flámu v Göteborgu v roce 1998, kde se Sanna Kaeglerová a Philip Bergman setkali s Thomasem Bonettim. Oni sami v mnoha rozhovorech vypravovali o tom, jak se rozhodli obchodovat po internetu. Všichni tři skálopevně věřili novému typu obchodování, který se na internetu rozvíjel. V USA to byl třeba Netscape a Amazon.com (viz kap. 4-První internetové podniky v USA). Ty už úspěšně prosperovaly na burze. Prosperovaly i další jako Intel, Apple Computor a Compaq. Rychlý růst výnosů lákal k velkým investicím i do dalších nevyjmenovaných podniků. Také americké penzijní fondy se zajímaly o výhodné umístění svých peněz. Dělo se to rozpouštěním peněz do rizikových fondů, které sázely na nově vznikající firmy. Jeden americký ekonom zjistil, že z penzijních fondů pocházelo kolem čtyřiceti procent veškerého rizikového kapitálu.

Od léta devadesát osm do léta devadesát devět stouply internetové akcie o 400 procent. Zájem o nově vznikající firmy byl enormní a proudil do nich další rizikový kapitál. Investoři začínali mít problémy s nalezením dalších projektů. Každý nový podnik mohl počítat s tím, že brzy přijde k velkým penězům.

Zvláštní, že s auditem v ruce nebyli investoři opatrnější. Internetové podniky neměly žádné pevné příjmy a často docházelo k vysokým ztrátám. Ceny akcií byly postaveny na přesvědčení, že internetová revoluce skutečně nastane. Nikdo u toho nechtěl chybět.

Nápad, který se zrodil při mejdanu v únoru devadesát osm, byl založen na myšlence vytvořit celosvětový internetový podnik a dostat ho k obchodování na burze. Zakladatelé napřed vůbec neupřesňovali, co vlastně budou prodávat, šlo jen o to, něco prodávat. Chtěli u toho být od samého počátku a být ve špičce vedení.

Philip Bergman a Sanna Kaeglerová právě prodali své podíly v oděvním řetězci Zazza. Podle některých zvěstí k tomu byli více méně přinuceni dalšími podílníky, bratry Gillisem a Waltherem Rothstaahlovými, protože vztahy mezi nimi se komplikovaly. Ty pověsti Bergman i Kaeglerová popírali. Místo toho tvrdili, že oděvní branže je už přestala bavit a že touží po něčem novém. „Dovedli jsme Zaz-zu od plenek až k naprosté špičce. Teď cítíme, že musíme jít dál. ” Tak slova Philipa Bergmana citoval ekonomický týdeník Göteborg-post v souvislosti s jejich obchody. Jejich podíly byly vykoupeny za sedm milionů pro každého z nich, což byla dobrá cena, protože oni sami investovali dohromady pouhý milion.

Bergman byl vizionář a uměl řečnit. Vyzařoval z něj nesporný osobní šarm a byl charizmatický. Krátce řečeno — měl všechno, co potřeboval k úspěchu.

Sanna se mohla pochlubit vynikajícím obchodním čichem. Velice úspěšně uvedla na trh butiky Zazza. I ona měla velký šarm, když se jí to hodilo, ale držela se více zpátky než Philip. Skoro nikdy mu v ničem neoponovala. Vynikajícím způsobem se navzájem doplňovali a byli si oporou.

Thomas Bonetti do jejich společnosti úplně nezapadal. Rozhodně nebyl krásný. Módní branže ho vůbec nezajímala a neměl v tom směru ani žádné znalosti. Naproti tomu mu nechyběly zkušenosti z ciziny a kontakty v bankovním světě, které získal během svého pobytu v Londýně.

Všichni dohromady tvořili sehranou trojku. Přáli si být v Evropě první, kdo nastartuje internetový obchod. „Mít vý-

hodu prvního”, jak zdůrazňoval svým nově nalezeným obchodním partnerům Bergman.

V březnu se rozhodli, že budou prodávat exkluzivní oděvy spolu s příslušnými doplňky. Když si člověk koupil oblek od Ar-maniho, potřeboval si k němu pořídit i harmonující boty, ponožky, kravatu, košili, manžetové knoflíčky, vodu po holení a parfém, hodinky, pečetní prsten a tak podobně.

„Během několika minut nabídneme zákazníkovi nový životní styl, perfektní pro člověka současnosti!” Tato slova Philip nadšeně vykřikoval na první (a jediné) zahajující schůzi zaměstnanců ph.com.

Koncem dubna 1998 všichni tři odjeli do Londýna. Ubytovali se v exkluzivním hotelu Hilton. Sanně to tehdy připadalo příliš drahé, ale oba společníci, Thomas i Philip, ji přesvědčili, jak je to důležité pro solidní fasádu. Všichni tři byli zajedno v tom, že jejich podnik nemůže fungovat jen ve Švédsku, ale že musí nést nálepku „světový”. Přirozeně si přáli získat opravdu velký rizikový kapitál, a proto museli přilákat peníze zvenku.

V Londýně chtěli zahájit rozhovory s různými mezinárodními firmami, které by jejich podniku poskytly důvěryhodnost. Než tam odjeli, dohodli si schůzky s renomovanými advokátními a kontrolními společnostmi. S takovými partnery by mělo být snadnější navázat kontakty s finančními poradci, kteří by je mohli napojit dál na investiční banky.

Nakonec usoudili, že by bylo nejlepší získat nějakou americkou investiční banku. Ve Spojených státech byl trh stále nejširší. Aby získali důvěru u největších módních domů, chtěli mít image globálního podniku s dobrými kontakty a finančními poradci na Wall Streetu. Celkem přirozeně se proto od samého začátku snažili na svou stranu snažili získat H. P. Johnsson. Evropské vedení této americké investiční

banky bylo vystaveno opravdové ofenzivě šarmu ze švédské strany. Při prezentaci obchodního záměru Philip sebevědomě prohlásil: „Počítáme s tím, že budeme potřebovat kapitál ve výši nejméně 100 milionů dolarů. ” Rozumí se, že banka měla zájem.

Protože šlo o starou obchodní banku se skvělou pověstí, znamenalo to pro ph.com první krůček do internetového světa. Měli už více konkurentů a vedení se rozhodlo, že nastává čas pro hlavní utkání.

Počátkem podzimu roku devadesát osm souhlasilo vedení H. P. Johnsson s miliardovým projektem. Stali se oficiálními poradci ph.com.

Nic nenasvědčuje tomu, že by si banka pozadí těch tří Švédů ověřila. O důvodu můžeme jen spekulovat, ale možná nikdo nechtěl ohrozit projekt, jehož prostřednictvím se banka chtěla začlenit do lukrativního internetového podnikání.

Během podzimu nabral projekt na obrátkách. Napojil se na jednu ze světově nejproslulejších advokátních kanceláří Andersen-Andersen-Schoultze, kteří nyní dělali právní poradce.

Vedoucí trio zvážilo, že nadešel čas na stahování kapitálu. Dosud fantazírovali pouze s vlastními penězi. Sepsali investiční memorandum, podle kterého do podniku investovali devět set padesát tisíc dolarů. Každý z nich se podílel částkou sto padesát tisíc dolarů hotově a zbytek pět set tisíc dolarů byl tvořen fakturami za různé výdaje.

Všichni tři se chystali na velké turné po Evropě a USA. Hodlali navázat kontakty s dodavateli, ale především získat kapitál.

Když koncem února devadesát devět cestu ukončili, získala už společnost čtyřicet milionů dolarů. To…

„Něco k pití?” do Irenina čtení se ozval hlas letušky. Trochu zmateně se zahleděla na obsah vozíku a zvolila stolní vodu Ramlösa. Káva se bude podávat o chvíli později. Opatrně strčila do Kajsy, která vedle ní pochrupovala s otevřenými ústy. Ted sebou škubla a snažila se probrat.

„Kávu… nebo vodu… s mlékem…,” mumlala stále v po-lospánku.

„Chce také minerální vodu,” rozhodla za ni Irena.

Dostali orosené lahvičky a za chvíli už přišel stevard s obloženými sendviči a plastovými šálky na kávu.

„Stačila jsi to všechno přečíst?” kývla Kajsa na svazek papírů na Irenině klíně.

„Ne. Nejde to tak rychle, něčemu nerozumím. Ale už vím, že se jim podařilo proniknout do vysokých financí. Ne proto, že by k tomu byl skutečný důvod, ale protože se jim povedlo přesvědčit lidi kolem peněz a právníky, aby uvěřili jejich plánům. Vypadá to úplně nepochopitelně.”

„Máš pravdu,” mumlala Kajsa s plnými ústy. Irena měla pocit, že nemluví o úplně stejných věcech a přinejmenším ne ze stejného úhlu, ale nechala to být. Rychle dojedla, aby mohla zase číst.

Zběžně prošla následující strany, které pojednávaly o osobách zajímajících se o projekt a jak vysoké částky kdo investoval. Potom zase začala číst pozorněji:

V prosinci získal Philip Bergman kancelářské prostory na Charing Cross Road. Švédští architekti projektovali přestavbu starých místností, aby získaly cool vzhled, jak se o tom Philip vyjádřil. Koncem ledna to bylo hotové. Jakmile řemeslníci opustili moderní místnosti, ph.com začal nabírat zaměstnance. Nebyl nejmenší problém získat kompetentní zájemce. Aby nalezli ty nejvhodnější, zapojili do náboru nejschopnější anglické personalisty. Předpokládalo se,že společnost potřebuje pro

londýnské pracoviště asi sto zaměstnanců. Nikdo z přijatých neměl více než pětadvacet let. Často přicházeli ze světa konzultantů a stejně často to byli známí a přátelé vedoucí trojky.

Na jaře 1999 začala světová expanze ph.com. Otevřeli velkou kancelář na Broadwayi i v New Yorku. Po několika měsících seděla i tam stovka zaměstnanců. Kromě toho otevřeli kanceláře ve Stockholmu, Frankfurtu, Paříži a Amsterodamu.

Představa Philipa Bergmana byla taková, že ph.com se v Evropě a USA zavede v šesti jazycích. Ceny, cla a náklady za dopravu by se přepočítávaly podle měny v každé z daných zemí. Všechny prodávané oděvy by zákazníci měli mít možnost vidět v různých barvách a volně si je kombinovat se všemi možnými doplňky. Proto měly webové stránky vypadat naprosto odlišně od všech stávajících a lákat zákazníky jedinečným designem.

Někteří poradci je od takového pojetí zrazovali hned od začátku, protože bylo jasné, že bude enormně komplikované vytvořit potřebné programy. Philip a Sanna ale trvali na svém: Musí to jít. Podporoval je v tom i Thomas Bonetti. Jako ekonom věděl, z čeho vychází vysoké hodnocení na akciovém trhu: Z četnosti návštěv webových stránek, rychlého růstu a mnoha zaměstnanců. Nesměli se zastavit.

Někteří z poradců se stavěli kriticky i k obchodní koncepci prodávat životní styl. Bude problém přesvědčit módní domy, aby se s tou myšlenkou ztotožnily. Ph.com musela zakoupit kolekce zboží před zahájením sezony. To ovšem přinese velké náklady za skladování a riziko špatného výběru. Sanna se rozčilila a vykřikovala: „Pracovala jsem s módním zbožím a designem mnoho let! Vy o těch věcech vůbec nic nevíte!” Poradci a kritici zmlkli. Pes nekouše ruku, která ho živí.

Ovzduší mezi zaměstnanci rovněž žádné pochyby nepřipouštělo. Do práce se chodilo brzy ráno a domů nikdy ne před

pozdním večerem a očekávalo se, že všichni ochotně oželí víkend. Pokud by někdo protestoval, octl se mimo. V takovém případě už nepatřil mezi cool team a nemohl s vedením po nocích chodit flámovat. Na rodinný život mohli zaměstnanci zapomenout. Všichni byli neustále spolu a brzy se vykrystalizoval vnitřní okruh lidí kolem vedení, kteří byli hluboce solidární a společnosti důvěřovali.

Zájem médií se stále více soustřeďoval na Philipa Bergmana a Sannu Kaeglerovou. Milovali světla reflektorů a rádi ukazovali své přepychové londýnské byty zařízené podle módních časopisů. Bonetti také bydlel na dobré adrese, ale ten domů nikoho nepouštěl. Nájmy platila společnost, každý z nich tří měl roční plat sto padesát tisíc dolarů. Jejich tváře hleděly z obálek týdeníků. V rozhovorech neustále opakovali, že disponují tou nejmodernější technologií, jaká na internetu existuje.

Tehdy se začaly vršit skutečné problémy. Bergman a Kaeglerová stále dokola zavrhovali návrhy webových stránek firmy Elektroz.

Zanedlouho se u Bergmana začala projevovat nervozita. Slíbil investorům, že webové stránky budou připravené v dubnu 1999. Trojice vedení připravovala na konec března druhé kolo získání financí od investorů, a proto nechtěla oficiálně připustit, že uvedení webových stran nebude včas.

Tou dobou Thomas Bonetti připomínal, že ekonomická kontrola uvnitř společnosti je nedostatečná a slabá. Jednotlivá oddělení objednávala zboží bez spolupráce s ekonomickým oddělením, za které zodpovídal právě on. Měsíční výkazy nebyly směrodatné a neexistoval přehled o hospodaření podniku. Thomas se s dvojkou v čele - Philipem a Sannou - stále častěji neshodoval v potřebě lepší finanční kontroly. A byl to Thomas, který prohrával, protože ti dva byli proti němu spojeni. I pro další zaměstnance se stávalo stále zřejmější, že vedení není jednotné. Možná právě tehdy se Thomas rozhodl, že je

čas myslet na sebe. Během jedné prohýřené noci prozradil několika spolupracovníkům, že jakmile ph.com uvede na burzu, okamžitě své akcie prodá.

I druhé kolo financování bylo úspěšné. Současně získali nového technického partnera ve firmě Watsis. Ta nicméně neskrývala pochybnosti, protože pokládala časový rámec za příliš omezený. Podle jejich jednoznačného vyjádření bylo nemožné mít webové stránky k prvnímu červnu, ale navzdory tomu vyhlásil Bergman první červen jako den zahájení. Bylo třeba držet investory v dobré náladě.

Vedení požádalo o pomoc špičkové webové designéry v New Yorku. Ze Stockholmu a Berlína opatřili administrativní systémy a logistickou rutinu. Protože všichni pracovali pod velkým časovým tlakem, vyšplhaly se náklady za jejich služby zvláště vysoko.

Tým konzultantů určil první listopad 1999 za nejbližší možný termín spuštění webových stránek. Sanna Kaeglerová a Philip Bergman protestovali, ale nakonec se museli podřídit. Pokud chtěli mít nejpropracovanější a nejmodernější systém, museli mu dát čas na to, aby mohl fungovat.

Navenek drželi masku a pozitivními články ve finančních novinách po celém světě se snažili stále zvyšovat zájem investorů o ph.com a jejich akcie. A ten byl skutečně obrovský. Druhá emise akcií se rychle prodala a další investoři čekali na třetí možnost vkladů. Peníze do ph.com jen proudily.

Poradci H. P. Johnsson si mnuli ruce. Brzy přijde čas na vstup na burzu!

Protože i třetí emise akcií byla úspěšná, a dokonce předčila původní předpoklady, zvýšila se hodnota ph.com před novou emisí na sto padesát milionů dolarů.

Během této úspěšné doby byly vztahy mezi Bergmanem a Kaeglerovou na jedné straně a Bonettim na druhé čím dál napjatější. Na podzim 1999 se trhlina ještě prohloubila. Sanna Kaeglerová a Philip Bergman si přáli, aby se mohli Bonettiho zbavit, protože se domnívali, ze s nimi netáhne za jeden provaz.

Současně ale bylo stále zřejmější, ze webové stránky nebudou hotové ani do prvního listopadu. Zkušební testy ukazovaly mnoho závad, mimo jiné byl text hodně nepřehledný. Termín dohotovení se posunul o další měsíc.

Přepychové kanceláře ve Švédsku, Německu, Anglii, Francii, USA a Holandsku zaměstnávaly spousty lidí. Mladí spolupracovníci dostávali vysoké platy, cestovali po Evropě i Spojených státech a bydleli v přepychových hotelích. Dokud se obchod nemohl spustit, neměli vlastně žádnou určitou pracovní náplň. Nikdo ve společnosti nevěděl, co by měli dělat, tím méně oni sami.

Mladí konzultanti dostávali zajímavé tituly a viceprezidenty se to jen hemžilo. Den zahájení na internetové síti se blížil a očekávání byla závratně vysoká.

Současně však nastaly velké problémy s dodavateli a mnoho významných módních značek se stáhlo zpět. Nechtěly přijmout myšlenku, že by dodávaly společnosti jen vybrané věci a značkoví výrobci vyžadovali, aby ph.com kupoval a skladoval celé kolekce třeba Prada a Kenzo, které by postupně rozprodával zákazníkům. Najednou měla společnost naplněné obrovské sklady a musela najmout další skladovací prostor v londýnském přístavu. Se všemi pobídkami na přilákání zákazníků a dalšími bonusy to stálo firmu kolem třinácti milionů dolarů. Byly to výdaje, s nimiž se zpočátku vůbec nepočítalo.

Peníze teď proudily z ph.com a nikdo nad výdaji neměl kontrolu.

V této situaci se objevil anonymní zájemce, který chtěl investovat patnáct milionů dolarů. Bergman proto rozhodl, že

otevře čtvrté kolo jen pro tohoto zájemce. Cena společnosti se zdvojnásobila a její hodnota se vyšplhala na tři sta padesát milionů dolarů, aniž by se prodalo zboží za jediný dolar.

I pro poradce investiční banky H. P. Johnsson to byl dobrý obchod. Své palmáre proměnili v akcie a měli teď významný vlastnický podíl v ph.com.

Na schůzi správní rady se rozhodlo, že podnik vstoupí do obchodů na burze nejpozději v březnu 2000.

Sanna a její spolupracovníci měli na webový program vysoké požadavky. Dosavadní návrhy byly podle nich ošklivé, banální a nemoderní. V důsledku toho se práce opět zpomalovaly a webové stránky se stále komplikovaly. Časový tlak a nekon-cepčnost projektu způsobily, že celý systém byl zmatený a přeplněný dílčími programy. Výsledkem byly nekonečně dlouhé webové strany se spoustami nabídek. Testy ukázaly, že uskutečnění jednoho nákupu trvá asi 45 minut.

Když se blížil den pro uvedení ph.com do sítě, panika vzrůstala. Webové stránky stále nefungovaly tak, jak by měly. Přesto se vedení rozhodlo na trh vstoupit, aby investoři neztratili trpělivost.

Ráno prvního prosince si Philip Bergman připil šampaňským se svými vyčerpanými spolupracovníky. Konečně byl ph.com na internetu spuštěn.

Bergman se spoléhal na předvánoční boom, ale ten nenastal. Mnoho zvědavců sice webové stránky navštívilo, ale když zjistili, jak nesnadně se tam nakupuje, víc se o ně nezajímali. V lednu 2000 musel i Bergman připustit, že situace je naprosto katastrofální. Neprodalo se ani deset procent z očekávaného objemu. Navenek vedení nedalo nic znát, předstírali úspěch. Nevyskytlo se nejmenší varování. Takové

jednání se příčilo podnikatelské etice a šlo přímo o kriminální jednání.

Po auditu bylo jasné, proč tak jednali. Přáli si podnik uvést na burzu a rychle zbohatnout. Obrovský a nekontrolovaný proud peněz plynoucí z ph.com se ale nepříjemně připomínal. Vedení se rozhodlo uskutečnit ještě páté kolo pro investory. Potřebovali nejméně čtyřicet pět milionů dolarů. Na schůzce vedení počátkem ledna 2000 se rozhodlo o posunutí vstupu na burzovní trh na někdy během druhého kvartálu.

Ranou do vazu byly i náklady za obrovské reklamy, které prosadila Sanna. Kampaň byla nesmírně drahá a hrazena z úvěru. Jeho smluvené čerpání vysoce překročili, ale zdálo se, že Sanna si s tím hlavu neláme. Bergman se pokusil vyjednat úvěr vyšší o devět milionů. I tyto peníze bude třeba jednou splatit, ale to majitele nijak neznepokojovalo.

Dluhy naskakovaly. Firma zaměstnávala příliš mnoho dobře placených lidí, platila horentní nájmy za kanceláře, předražené konzultanty, skladovací prostory. Zpožděný start projektu o šest měsíců stál společnost také spoustu peněz. A prodej byl stále katastrofálně nízký. Nové peníze nepřicházely a společnost krvácela.

Vedení se už před Vánoci rozhodlo zavést úspory. Neodvážili se ovšem zavřít žádné kanceláře ani propouštět zaměstnance, protože to by bylo špatným signálem pro investory. Nakonec k jediné konkrétní úspoře mělo vést nařízení, že všichni musí snížit účty za mobily a cestovní náklady.

Celý projekt ph.com byl založen na neuvěřitelně špatném odhadu. Výchozí bod tvořila představa, že bohatí zákazníci budou pomocí internetu nakupovat exkluzivní drahé zboží. Bergman byl přesvědčen, že se jim podaří přilákat k počítačové síti nový typ zákazníků. „Naši zákazníci vědí, co chtějí, a mají dost peněz i vkus, ale chybí jim čas. Ten získají

u nás pomocí objednávek po síti. Budeme mít svůj stálý okruh kupujících.”

Dodavatelé však nehodlali poskytovat žádné slevy. Šetřením provedeným u potenciálních zákazníků se potvrdilo, že nej-důležitějším důvodem pro nakupování po internetu jsou očekávané rabaty. Zřejmě ani zákazníci ph.com netvořili žádnou výjimku z tohoto pravidla a prodej se nezvyšoval. Bylo to stále jen asi deset procent původních prognóz.

V prvních měsících na přelomu století se začínaly sem tam vynořovat pochybovačné články v tisku. Co se vlastně ukrývalo pod tím módním a nablýskaným povrchem? Navenek Bergman a Kaeglerová zachovávali zdání, že je vše v pořádku, ale uvnitř byli hluboce otřeseni. Ne ovšem tím, že společnosti hrozila finanční katastrofa, ale že oni sami už nejsou na výsluní publicity.

Oběma se zřejmě ulehčilo, když jim Thomas Bonetti nečekaně sdělil, že hodlá společnost opustit kvůli svým vlastním novým projektům. Oznámil jim to na konci ledna a hodlal skončit svou činnost okamžitě. Odmítl napůl vážně míněnou nabídku, aby alespoň zůstal ve vedení, a k prvnímu únoru se se společností rozloučil.

V březnu 2000 bublina praskla. Po nejisté prognóze na Intelu začaly strmě padat akcie. Během dubna o čtvrtinu. Uplynulo několik měsíců, než si americký trh uvědomil, co se děje. V Evropě to trvalo ještě déle. Zkrachovala řada podniků dot-com. Během tisíců konkurzů zůstávaly stovky zaměstnanců internetových sektorů bez práce. Vznikl pojem informační smrti.

Ph.com se svou špatnou ekonomikou se přirozeně nemohl zachránit. V dubnu byl konkurz firmy nevyhnutelný. Páté kolo financování se už neuskutečnilo. Investoři vystřízlivěli a ucítili „dech smrti”, i když si počátkem roku 2000 ještě neuměli představit rozsah katastrofy.

Banka H. P. Johnsson udělala několik pokusů o záchranu toho, co by zachránit šlo. Stále ještě se počítalo s březnovým vstupem na burzu. Nic z toho však už neproběhlo, protože dluhy ph.com se vršily a celou společnost nakonec k patnáctému dubnu spolkly a pohřbily.

Málem s pláčem vysvětlovala Sanna Kaeglerová a Philip Bergman personálu v londýnské pobočce, že všechno zavinili investoři: Nesplnili očekávání. A teď se k nim otočili zády. Oba dočista zapomněli, že ti lidé do jejich společnosti vložili více než sto milionů, ale nazpět nedostali jediný dolar.

Protože v podniku téměř neexistovalo účetnictví, bylo těžké vysvětlit, kam vlastně peníze zmizely. Jen reklama a uvedení na trh přišly na třicet devět milionů dolarů. Nikdy se neupřesnilo, kdo vlastně ty peníze dostal. Zaměstnanci ph.com rozházeli během roku sto devět milionů dolarů. To je při současném kurzu miliarda švédských korun. Je to neuvěřitelná suma s přihlédnutím k tomu, že ty peníze se prostě vypařily.

Několik měsíců po konkurzu tvrdila Sanna Kaeglerová a Philip Bergman, že jejich dřívější partner Thomas Bonetti převedl mnoho milionů dolarů na svou vlastní firmu. To Bonetti kategoricky odmítl a tvrdil, že peníze zpronevěřili sami Philip a Sanna a pak se to snažili svést na něho. Vyšetřování ani soudní dohra se nekonaly, protože Thomas Bonetti v září dva tisíce zmizel.

Irena dočetla současně s hlášením, že letadlo bude přistávat a že se pasažéři mají připoutat. Text, který prostudovala, byl plný ekonomických termínů a pojmů, jimž nerozuměla, ale jedna věc jí jasná byla: při krachu ph.com zmizela spousta peněz. Pořádný balík.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Irena a Kajsa si na záda navlékly ruksáčky, které si mohly vzít s sebou jako příruční zavazadlo do letadla. Protože měly zůstat jen přes den, nic moc nepotřebovaly a nemusely čekat na kufry. Nastoupily do autobusu do centra a nechaly za sebou smutný betonový kolos letiště Charlese de Gaulla.

„Autobus jede po Boulevardu Raspail. Je to hrozně dlouhá ulice a je otázka, kde máme vystoupit,” podotkla Kajsa.

Prohlížela plán města, který dostaly v informacích na letišti. Po chvilce ho složila a navrhla: „Vystoupíme na zastávce Denferta Rochereau a půjdeme po bulváru dál, až dojdeme k číslu dvě stě sedm.”

Irena si od ní vzala plán a snažila se v něm trochu orientovat. Našla Boulevard Raspail a souhlasila s Kajsou. Byla to opravdu hodně dlouhá ulice. Proti procházce v nádherném počasí však neměla nejmenší námitky. Venku bylo jako v krásném letním dnu ve Švédsku.

Blížili se do centra Paříže. Na širokých ulicích platila omezená rychlost 70 km za hodinu. Navzdory hustému provozu byla doprava rychlá a plynulá. Projížděli kolem vysokých stromů a barevných rostlin vysázených mezi kamennými domy. Paříž působila dojmem hodně zeleného města. Šofér ohlásil jejich stanici. Irena a Kajsa vystoupily a pořádně se nadechly vzduchu plného benzinových výparů.

„Mám hrozný hlad. Nenajíme se dřív, než půjdeme do bytu?” navrhla Kajsa.

„To je dobrý nápad.”

Zamířily k široké ulici, která se podle mapky jmenovala Montparnasse. Než došly až k ní, minuly číslo 207, kde měl svůj byt Philip Bergman a Joachim Rothstaahl. Dům byl o trochu nižší než ostatní okolní osmipatrové budovy a vypadal starší. Byl ale dobře udržovaný, omítnutý světle šedou barvou a s černě natřeným kovovým zábradlím na balkonech.

„Tady je to,” konstatovala Irena.

„Ano. A kousek dál vidím restauraci, která vypadá příjemně,” ukázala Kajsa na druhou stranu živé křižovatky.

V nejbližším okolí se nacházelo několik hezkých hospůdek. Dvě byly exkluzivní rybí restaurace, většina dalších menší jídelny a kavárny. Ta, která na Kajsu dělala nejlepší dojem, podávala jídla v zahrádce na slunci.

Velký nápis nad vchodem sděloval, že místo se jmenuje La Rotonde. Přešly po světlech křižovatku a posadily se na vrzající proutěné židle k měděnému stolku. Chodník před restaurací byl stolků a židlí plný a skoro všude bylo obsazeno. Měly štěstí, že jeden zbyl volný.

S Kajsinou pomocí si Irena objednala pivo, sklenici vody a kuře na víně se zeleninou. „Kuře je francouzsky pou-let,” vysvětlila jí Kajsa.

Po jídle si ještě dopřály kávu se šlehačkou a opřely se do vrzavých opěradel. Irena byla ráda, že ji večer napadlo vzít si sluneční brýle. Za nimi pozorovala nepřetržitý proud lidí.

Zaplatily, ale ještě si dopřály chvíli klidu. „Toto město opravdu pulsuje životem,” ozvala se Irena. „Ano. Ve dne v noci. Nikdy nespí.” „Ty jsi zde už někdy byla?”

Kajsa se široce usmála: „Bydlela jsem tu pět měsíců. Pracovala jsem tady jako au-pair. Ale potom jsem odjela domů. Hlídat dvě malé děti nebylo moc zábavné. A rodina také bydlela dost daleko od centra… zpět do Švédska mě přilákala možnost policejního vzdělání.”

„Takže se nedivím, že umíš tak dobře francouzsky,” komentovala to Irena.

„Ano, je to už sice deset let, ale všechno jsem ještě nezapomněla.”

„Nemluvíš ani göteborským nářečím ani nemáš stockholmskou výslovnost. Odkud jsi?” „Z Eskilstuny.”

„Opravdu? A jak ses dostala do Göteborgu?” vyptávala se Irena.

Uvědomovala si, že Kajsu vlastně vyslýchá, ale zdála se jí k tomu teď vhodná příležitost.

Kajsa chvíli mlčela. „Z úplně všedního důvodu. Kvůli jednomu muži.”

Irena tušila zajímavé informace a nenechala se odradit.

„Ještě spolu žijete?”

„Ne.”

„A máš někoho dalšího?” „Ne.”

Kajsa se nesnažila zakrýt, že jí Irenino vyptávání není moc po chuti. Ta se však nevzdávala. Teď už vmanévrovala Kajsu tam, kam chtěla, a proto klidně pokračovala: „Dobře si to rozvaž, než si s někým začneš. Ženatý muž vždycky přinese mnoho problémů. Tobě, jeho ženě a dětem. A čím více dětí, tím více problémů. Na ty by se vždycky mělo myslet v první řadě, protože rozvod na ně dolehne nejhůř. Pokud způsobíš rozvrat, už nikdy ho nemůžeš napravit. Bude to prostě tvoje vina.”

Kajsa byla v obličeji úplně bílá, ale než se vzmohla na odpověď, Irena se zvedla: „Nedá se nic dělat, musíme se dát do práce. Podle Philipovy matky není byt příliš velký. Snad ho stačíme prohlédnout, než budeme muset jít na autobus. Jede nám kolem šesté,” uzavřela.

Nečekala na odpověď a šla k nejbližšímu přechodu pro chodce.

Kajsa mlčela celou cestu k domu. Nebyla hloupá a dobře věděla, co jí Irena říkala: aby nechala Tommyho na pokoji.

S ním si chtěla Irena při nejbližší příležitosti také promluvit. Něco mezi ním a Agnetou zřejmě není v pořádku. Anebo se plete? Třeba ho jen postihla krize čtyřicátníků. To ji před několika dny napadlo a možná nebyla daleko od pravdy. Vysvětlení je nejspíš docela jednoduché. Co vlastně ví o muži, kterého označovala za svého nejbližšího přítele? Odpověď zněla, že hrozně málo. Zpravidla si nepovídali o láskách ani sexu, což asi nebylo nic neobvyklého. Oba byli mnoho let zadaní a měli děti. Rodiny se navštěvovaly a Tommyho žena byla Ireninou nejlepší přítelkyní. Následky nějaké aféry nebo dokonce rozvodu by hodně postihly i ji samotnou.

Zastavily se před domem a četly lesklé měděné jmenovky. J. Rothstaahl bydlel v pátém patře. Irena vytáhla klíč od domu a těžké dveře se se skřípáním otevřely.

Vstupní chodba byla bíle vymalovaná a vyhlížela čistě a dobře. Ve vzduchu byl lehce cítit nějaký úklidový prostředek.

„Výtah tu není,” povzdechla Irena a vykročila po schodech. Kajsa za ní mlčela. Za některými zavřenými dveřmi se ozývaly hlasy nebo hudba, ale většina bytů byla tichá.

Nahoře vedly z chodby troje dveře a na jedněch z nich byl štítek se jménem nájemníka Rothstaahla. Irena si povšimla, že nikde nebylo připsáno Bergmanovo jméno.

Otočila klíčkem a dveře se otevřely. Na zemi před nimi ležela hromada pošty, většinou reklam. V dost úzké předsíni bylo jediným zařízením staré zrcadlo se skříňkou. Irenu napadlo, že v bytě není zatuchlý vzduch, což jí připadalo zvláštní, vezme-li v úvahu, že tu nikdo nebyl už jeden a půl týdne. Možná okna a dveře ve starém domě tak dobře netěsní.

„Rozdělíme se,” navrhla.

Kajsa souhlasně přikývla a šla do kuchyně, která byla vidět pootevřenými dveřmi. Irena otevřela nejbližší dveře -vedly na toaletu a do sprchy. Cítila drahou vodu po holení a pánský parfém. Na poličce pod zrcadlem ležel malý černý necesér. Jinak tam nebylo nic zajímavého. Vyšla zpět do haly a zamířila do dalších dveří. Vedly do vzdušné ložnice, ve které dominovala zvlášť široká dvojitá postel pokrytá krásným modrobílým přehozem. Na vysokých oknech visely stejné závěsy. Podlaha byla vybroušená a natřená. I tady Irena ucítila pánský parfém. Zvláštní, že ta vůně je tak silná… otevřela další dveře, které podle jejího předpokladu vedly do šatny.

Rána ji totálně ochromila. Byla tak silná, že ji pozvedla ze země a odhodila na věšák s oděvy. Mnoho hodin tréninku techniky pádů ji ochránilo, takže nenarazila hlavou do zdi. Místo toho zvedla na ochranu ruku a ránu zachytila. Současně uslyšela, že se zavřely dveře a někdo je zamkl. Ocitla se v naprosté tmě. Prudká bolest jí od pravého lokte vystřelovala do celé paže. Pokusila se s ní zahýbat, ale nešlo to. Sténala bolestí a snažila se postavit, když uslyšela další zvuk, po kterém ztuhla. Přes silné dveře k ní dolehl Kajsin hlas: „Co?… Nééé!”

Vzápětí se ozvaly dvě duté rány a potom se rozhostilo ticho. Irena tak intenzivně naslouchala jakémukoliv zvuku, až slyšela vlastní tep. Kajse se něco stalo. Je útočník ještě stále v bytě? Jako odpověď uslyšela rychlé kroky a k její radosti se vzdalovaly.

Teprve když bouchly dveře od bytu, uvědomila si, že po celou dobu zadržovala dech. Ať už je napadl kdokoliv, nejspíš už odešel. Že to byl muž, o tom Irena nepochybovala. Měla nejasný pocit velmi silného a vysokého muže, který jí dal strašnou ránu zezadu. Žádná žena by takovou sílu neměla. Irena měřila 180 centimetrů a vážila sedmdesát kilo. A byla velice dobře trénovaná.

Fungující levačkou začala tápat kolem sebe po vypínači. Po chvíli, která jí připadala úplně nekonečná, ho ucítila konečky prstů a rozsvítila. Pokusila se otevřít zámek na dveřích, ale byl starý a hodně pevný, a když pohlédla klíčovou dírkou, viděla, že v ní sedí klíč.

Irena žertem tvrdívala, že násilím jde otevřít všechno. Postoupila o krok dozadu a vší silou kopla do zámku. Po třetím kopnutí se zámek vzdal. Se suchým lupnutím se dveře otevřely a ona vyběhla ven.

Kajsa ležela na prahu mezi obývacím pokojem a halou na zádech a pod hlavou se jí zvětšovala loužička krve. Tekla z otevřené rány nad spánkem. Irena sundala batoh a vytáhla rezervní tričko, které na ránu pevně přitiskla. K jejímu ulehčení začala Kajsa slabě naříkat. Pokusila se pohnout hlavou, ale uprostřed pohybu opět ochabla. Zřejmě znovu omdlela.

Irena horečně přemýšlela. Pravou ruku měla k nepotře-bě. Musela povolit stisk Kajsiny rány, jinak by to nešlo. Když se už rozhodla, jednala rychle. Otevřela kapsičku na svém ruksáčku a vytáhla mobil. Rychle procházela čísla, až měla to, které chtěla. Blahořečila své opatrnosti, že si čísla vždycky zaznamenala i s předčíslem té které země. Začala to dělat před časem po komplikovaném vyšetřování v Kodani. Tiše se modlila, aby zastihla toho, koho potřebovala, a s úlevou vydechla, když uslyšela známý hlas: „Inspektorka Birgitta Mobergová-Rauhalová.”

„Ahoj, Birgitto. Tady je Irena. Našla bys číslo na rychlou sanitku ve Francii?”

KAPITOLA DESÁTÁ

Inspektor Verdier měl studené šedomodré oči posazené těsně u malého kořene nosu. Řídké prošedivělé vlasy si česal do neslušivé šikmé pěšinky. Přes neforemný šedý oblek měl plášť a nezdálo se, že by se v horku potil. Ireně se vybavila postavička z dětských knížek o Ture Sventonovi. Rozdíl mezi pohádkou a nepříjemnou skutečností na pohotovosti pařížské nemocnice byl jen v tom, že policista vypadal na bídáka více než kreslená pohádková figurka. Objevil se v nemocnici, když Irena a Kajsa byly každá na jiné ošetřovně. Trpělivě čekal, než Irenu odvezli na rentgen lokte a nedával najevo žádný spěch, ani když jí pořádně naraženou ruku zavěšovali do třírohého šátku. K Irenině veliké radosti ji neměla zlomenou. Lékař tmavé pleti s unavenýma očima napsal na recept nějakou čmáranici a kostrbatou angličtinou jí vysvětlil, že si má brát po dvou tabletách třikrát denně a zapíjet je vodou. Irena přikyvovala a snažila se vyhlížet jako poslušná pacientka. Chtěla se dovědět, jak je na tom Kajsa, ale lékař omluvně pokrčil rameny: „Not my patient.”

Když doktor vycházel ze dveří, doprovodil ho ven i inspektor Verdier, ale po několika minutách se vrátil.

„Vaše kolegyně utrpěla otřes mozku. Musí tu zůstat do zítřka na pozorování,” řekl jí dobrou angličtinou se zřetelnou francouzskou výslovností.

V jeho hlase nebyla znát ani nejmenší účast, pouze suché konstatování. Irena si domyslela, že byl za nimi poslán právě kvůli své znalosti angličtiny. Určitě ne pro své soucitné chování k nemocným nebo lidský přístup, to jistě ne.

„Chci, abyste se mnou jela na kriminálku a řekla nám, co se stalo,” vyzval ji.

V obličeji neměl ani stopu nějaké zvědavosti. Jen mrazivou zdvořilost. Než mu stačila odpovědět, naplnila se malá místnost tóny francouzské Marsellaisy. Irena rychle vyhrabala svůj mobil.

„Tak jak je?” ozval se Birgittin hlas.

„Dobře… vlastně ne tak moc. Kajsa má otřes mozku a musí přes noc zůstat v nemocnici na pozorování. Můj loket zlomený není, ale… víš co, já ti zavolám za chvíli.”

Rychle mobil vypnula. Inspektor Verdier na ni upíral světlé oči a pozoroval ji bez jediného slova. Pak ukazováčkem důrazně poklepal na štítek na stěně s přeškrtnutým mobilem.

Irena si rychle sesbírala své věci. Ruksáček pověsila přes zdravé levé rameno a bundu si přehodila přes něj. Verdier ani v nejmenším nenaznačil ochotu jí s něčím pomoct. Ale přidržel jí dveře, když vycházeli.

Provedl ji rušným příjmem a dál přes ambulanci. Nějaká sestra ho zastavila, ale hned zmlkla, když do ní zapíchl oči a zamával svým odznakem. Irena pochopila, že to není dovolený průchod pro pacienty a jejich příbuzné. Vystavovali se riziku, že skočí do cesty rychlé sanitce. To se ovšem týkalo jen obyčejných lidí, ne inspektora. Šel před ní k parkovišti a plášť za ním vlál. Nenamáhal se otočit, jestli mu stačí. Mířil přímo k tmavošedému Renaultu Mégane a odemkl dveře. Znovu jí je přidržel a ona překvapeně viděla, že zadní. Bylo zřejmé, že francouzský kolega se s ní během jízdy bavit nehodlá. Mlčky se věnoval odpolední husté dopravě.

Irena znovu vytáhla mobil a vymačkala Birgittino číslo. Odpověděla po prvním zvonění.

„Co se stalo?”

„Zákaz telefonování v nemocnici. Teď sedím v autě a jedu k výslechu na kriminálce.” „K výslechu?”

„Ano. Nejspíš hned třetího stupně. Z toho kolegy mi jde mráz po zádech.”

V zrcátku se setkala s Verdierovým pohledem a přinutila se k pousmání. Birgitta se zahihňala.

„Ber to tak, že aspoň teď nemusíš mluvit se Svenem.”

Přesně to potřebovala slyšet. Nedělala si žádné iluze o tom, jak komisař přijal novinky o posledním vývoji v Paříži. Těžce povzdechla a přestala se zajímat o Verdierovy oči, které se na ni v zrcátku upíraly.

„Birgitto, prosím tě, mohla bys zavolat do cestovky a změnit nám rezervaci letenek na zítra odpoledne? A také požádat, aby pro nás sehnali nějaký hotel poblíž Rothstaahlova bytu? Já nemám auto a francouzský kolega nevypadá na to, že by mi chtěl posloužit jako šofér. Když už jsem tady, chci o těch dvou ještě něco vyzvědět.”

„Bezvadné. Pak by si třeba komisař nemyslel, že cesta byla úplně zbytečná. Zavolám ti hned, jak se domluvím s cestovní kanceláří. A poslyš: Zavolala jsem ráno do pařížské filiálky H. P. Johnsson. Řekli mi, že žádný Joachim Rothstaahl u nich nikdy nepracoval. Zřejmě si to náš milý Joachim vymyslel jen na uklidnění rodičů. Otázkou zůstává, čím se ti dva mládenci ve skutečnosti zabývali.”

Když hovor skončily, naplnil Irenu pocit veliké opuštěnosti. Kontakt s domovem se přerušil a ona se musela sama o sebe postarat ve velikém cizím městě, jehož jazyk neuměla. A jediný domorodec, kterého tady poznala, byl srdečný jako rampouch.

Okamžik před tím, než se před autem zvedly závory parkoviště, si Irena povšimla budovy, kterou poznávala. Mnoho věžiček vyzdobených dráčky a ostrými špičkami patřilo slavnému chrámu Notre Dame, který před mnoha lety viděla se svými dcerami.

Prošli impozantními dřevěnými vraty s mohutným železným kováním, které vypadaly na to, že zvládly všechny lidové bouře během Francouzské revoluce. Teď je ve skleněné budce hlídal jediný uniformovaný policista. Když kolem něho procházeli, vojensky je pozdravil, což Verdier sotva viditelně opětoval.

Vstoupili do starého rozvrzaného výtahu. Inspektor Verdier stiskl knoflík, který byl označen PJ. Vedle tiskacích písmen stálo na malé měděné tabulce: „police judi-ciaire.”

Výtah je vyvezl několik pater nahoru a potom procházeli temnou chodbou. Malá špinavá okénka po jedné straně propouštěla nepatrně světla. Ireně připadlo, že se posunula v čase o několik století dozadu. Tlumený zvuk dopravního ruchu na ulicích a houkání aut, které pronikalo okénky, bylo to jediné, co ji svazovalo se současností. Po dlouhé procházce strašidelnými chodbami se inspektor zastavil před zavřenými dveřmi a odemkl je.

„Pojďte dál,” pokynul jí a přidržel jí je.

Vešli do jeho služební místnosti. Vybavení tvořil pouze sešlý psací stůl a dvě židle. Na zdi visela jednoduchá police s nějakými deskami a knihami a uprostřed stolu trůnil starý počítač. V místnosti byla zima a Irena si k tělu přitáhla bundu. Posadila se, ale než stačila něco říct, ozval se znovu její mobil. Birgitta jí sdělila, že jí zamluvila pokoj v hotelu Montparnasse Raspail, který leží v blízkosti Rothstaahlova bytu. Také letenky jim změnila.

Během doby, co Irena svou lámavou angličtinou vyprávěla o jejich göteborském vyšetřování vražd, seděl inspektor tiše a pozoroval ji. Na stěnách jeho kanceláře nebyl žádný obrázek, na okně žádná kytka, nic, na co by se člověk mohl dívat. Irena tak musela hledět do jeho očí tvrdých jako pazourek. Nikdy netušila, že někdo dokáže tak málokdy mrknout. Bylo to efektivní. Nechybělo mnoho, a jen

aby unikla jeho ledovému pozorování, klidně by se doznala, že to ona praštila Kajsu do hlavy a pak se zamkla v šatně. Obrnila se, snažila se být co nejvěcnější a stručně rekapitulovat pro Verdiera všechno, co se stalo. Když může být studený on, ona to dokáže také. Když skončila, bylo chvíli ticho.

„Proč sem váš šéf poslal právě dvě ženy?” zeptal se nakonec.

Irenu jeho otázka nijak nepřekvapila, ale začínala ho mít plné zuby.

„Šéf sem poslal své dva nejlepší inspektory. Máme co dělat s velice nebezpečným zločincem,” řekla.

Na zlomek vteřiny se mu zableslo v očích, ale než mohla poznat, o co šlo, bylo to pryč.

Dlouho seděl a pozoroval ji. Přinutila se mu hledět do očí a kupodivu to byl on, kdo první uhnul pohledem. Snažil se to zakrýt tak, že se zvedl z židle.

„Přejete si někam odvézt, madam?”

Hlas měl stále ledově zdvořilý, ale Irena si povšimla, že zdůraznil slovo „madam” a nepoužil její služební titul.

„Ano, děkuji. Ráda bych odjela do hotelu Boulevard Raspail,” odpověděla bez přemýšlení.

Věděla, že adresu nevyslovila správně, ale tím se nezabývala, jen když se co nejrychleji dostane z této deprimující místnosti a od ještě více deprimujícího Verdiera. Podal jí vizitku a požádal ji: „Dejte mi číslo svého mobilu. Pro případ, že by se něco vynořilo. Možná budu potřebovat s vámi ještě mluvit.”

Ta druhá věta zněla skoro jako výhrůžka.

Mladý uniformovaný policista ji zavezl civilním policejním autem na Montparnasse. Sedla si už sama od sebe dozadu. Neměla chuť se znovu pokoušet o nějakou škobrta—

vou anglickou konverzaci. Padla na ni únava. Společnost inspektora Verdiera jí ubrala více sil, než si myslela. Přepadení v bytě a následná cesta do nemocnice byly také dost otřesný zážitek. A s Kajsou zatím vůbec nemohla mluvit. Lékař jí slíbil, že za ní může zajít, jakmile ji převezou na lůžkové oddělení. A to bude prý sotva dříve než večer. Teď už bylo skoro šest a Irena se rozhodla před návštěvou nemocnice ještě jednou podívat do bytu.

Nejdřív si ale musela dát několik šálků kávy a pokud možno i něco k jídlu. Loket ji už znovu začínal pořádně bolet. Také by si měla zajít do lékárny s receptem.

Vytáhla mobil a zastihla Kristera, který se právě vrátil domů. Když uslyšel, co se přihodilo, dělal si velké starosti. Jakmile se ujistil, že se Ireně relativně vůbec nic nestalo, slíbil, že se o všechno doma postará. Během let si na to dávno zvykl. Byl jako pevná skála a bez něho by Irena nikdy nedokázala zkombinovat rodinu s prací kriminalistky. Rodinné zázemí byl předpoklad a to měla společné s mužskými kolegy, kteří měli manželku a děti. Stejně jako oni o tom málokdy uvažovala.

Auto zabrzdilo před hotelem. Poděkovala mladému francouzskému kolegovi a zavěsila batůžek na levé rameno. Hotelové dveře se roztáhly, když se k nim přiblížila.

Relativně malá hala byla čerstvě vymalovaná v odstínech žluté a tmavočervené.

Mladá žena za recepčním pultem měla bezvadný korektní tmavomodrý kostým a sněhobílou halenku. Irena si povšimla, že je neobyčejně vysoká a štíhlá. Skleněné perličky, které se jí leskly na koncích bezpočetných copánků splývajících na záda, slabě zacinkaly, když se zvedla ze židle. Mile se na Irenu usmála a v tmavé pleti se jí zaleskly bílé zuby. Co tahle dívka dělá v hotelové recepci? Ta by přece mohla vydělávat těžké prachy jako modelka, pomyslela si Irena. No, tohle je prostě Paříž.

Irena se představila a recepční, podle jmenovky se jmenovala Lucy, rychle její jméno naťukala do počítače. Přátelsky pokývla: „Vítám vás, madam Hussová. Doufám, že u nás budete spokojená.”

Její angličtina byla podstatně lepší než Irenina.

„Díky.”

Irena uviděla v rohu haly malý bar.

„Promiňte, mohla bych si tady koupit kávu a sendvič?” Snažila se, aby z jejího hlasu nezněla zřejmá únava.

Lucy přikývla a ujistila ji: „Jistě, madam, zařídím to. Ale bude to chviličku trvat.”

Vtom se trochu zarazila a naklonila se přes recepční pult: „Promiňte…, ale nepotřebujete pomoct?”

Irena viděla, že dívka hledí na její loket.

„Ne, jen kávu a sendvič, prosím,” odpověděla trochu zmateně.

„Já ale… máte na svetříku krev.”

Pohled do zrcadla za Lucy potvrdil to, co dívka říkala. Na levém rameni světlého tílka měla Irena zřetelné krvavé fleky.

„Ale ne… a já jsem své rezervní tričko použila na zastavení krvácení… to není moje krev. Moje kolegyně… stala se jí nehoda.”

A než se nadála, vyklopila recepční zkrácenou verzi dnešních dramatických událostí. Mladá žena ji pozorně poslouchala.

„Takže vy jste policistka? A nepočítala jste s přenocováním v Paříži?” ozvala se zamyšleně, když Irena skončila. Chvíli uvažovala a potom se rychle rozhodla: „Už vím. Jedna moje přítelkyně vám pomůže. Potřebujete nové tričko a spodní kalhotky, je to tak?”

„Ano… chci říct, je to tak. A také mám recept do lékárny…,” odpovídala roztržitě Irena.

Vytáhla ho z ruksáčku. „Kde je prosím nejbližší lékárna?”

„Madam, dejte mi ten recept a jděte si na chvíli odpočinout do pokoje. Přinesu vám kávu, lék i převlečení. Máte pokoj číslo šest set dva.”

Irena si nejistou rukou vzala plastovou kartičku, která byla klíčem k pokoji, a namířila k výtahu. Bylo příjemné přesunout trochu svých starostí na někoho jiného. Věděla, že ten pocit je nebezpečný, a vždycky se mu snažila vyhnout. Ale teď si nemohla pomoct. Lucyina vřelá spoluúčast rozpouštěla zlostnou vzpomínku na ledové oči inspektora Verdiera a jeho odtažité chování.

Pokoj byl malý, ale čistý a příjemný. Celý hotel zřejmě prošel renovací. Toaleta a sprcha a k tomu přitažlivá postel -co víc by si člověk mohl přát?

Irena se probudila, když se ozvalo zaklepání na dveře. Pohledem na hodinky zjistila, že spala skoro čtyřicet minut. Vůbec si nepamatovala, že by si na postel lehla. Zřejmě usnula dříve, než padla hlavou na polštář, a ležela oblečená na přehozu.

Přede dveřmi stála Lucy. Nesla tác a na ruce měla zavěšenou velkou tašku z barevného voskového papíru.

„Strašně vám děkuji,” řekla Irena a cítila hlubokou vděčnost.

„Prosím, madam. Přítelkyně zaplatila třicet osm euro a prášky stály osmnáct,” řekla dívka s oslňujícím úsměvem.

Ke své radosti měla Irena v peněžence alespoň padesát euro. „Dám vám zatím tolik a další peníze si musím vyzvednout,” omlouvala se.

„Není žádný spěch. Na rohu směrem k Boulevardu Montparnasse je bankomat. Je to sotva sto metrů.”

Na tašce stálo ozdobným písmem napsáno „galeries la-fayette”. Uvnitř viděla krásné světlefialové bavlněné tílko a bavlněné kalhotky. Na dně tašky ležel malý průhledný

necesér s maličkými reklamními tubami čisticích a pleťových krémů. Dokonce nechyběl ani maličký mejkap.

Irena nejdříve vypila kávu, spolkla dvě tabletky a snědla sendvič s camembertem a hroznovým vínem. Potom se šla osprchovat. Dlouho stála v proudech horké vody, aby si rozproudila krev. Pak si rychle vysušila vlasy a natřela si obličej obsahem tubiček. Protože text na nich byl ve francouzštině, musela jen hádat, jestli použila denní nebo noční krém. Nebo se snad natřela čisticí emulzí?

Bankomat našla bez problémů. Vyzvedla si sto euro. Pak se vrátila do hotelu a doplatila dluh.

Rothstaahlův byt byl skoro naproti hotelu. Irena riskovala život, než přešla na druhou stranu rušné široké ulice. Když se tam se zdravou kůží dostala, zařekla se, že už vždycky půjde po světelném přechodu.

Strčila do zámku klíč a v okamžiku, kdy jím chtěla otočit, se zarazila. Co jestli se tam vrátil ten muž, který ji i Kajsu přepadl? Po krátkém zvažování usoudila, že to moc pravděpodobné není. Přesto ji ale v útrobách mrazilo a napínala sluch, když otvírala dveře.

Vůně pánského parfému téměř vyprchala. Že ji předtím vůbec nenapadlo, co to může znamenat? Otevřela dveře do sprchy a všimla si, že malý necesér zmizel. Odnesl si snad útočník své věci, nebo tu byla francouzská policie a odvezla ho k technickému prošetření? Irena vešla do haly a rozhlédla se kolem sebe. Na prahu zůstala velká kaluž krve. Rychle nahlédla do kuchyně, ložnice a obývacího pokoje, ale po dřívější přítomnosti policie tu nebylo ani stopy. Když pro Kajsu a pro ni přijela sanitka, ona sama zamkla dveře. A inspektor Verdier ji o klíče nepožádal, stejně by mu je nedala. Možná to pochopil.

Okno z malé kuchyně vedlo na dvůr. Fasády domů

obrácených do dvora byly špinavé a špatně udržované. Přirozeně, domy musely dobře vypadat především z ulice.

V kuchyňské skříňce našla jednoduchý bílý porcelánový servis pro šest osob, vinné a obyčejné sklenice, košík s příbory a několik servírovacích tácků. V další skříňce zbylo něco málo suchých zásob a instantní káva. Vybavení kuchyně doplňovaly tři kastroly a pánev na smažení. Zdejší nájemníci se vaření asi příliš nevěnovali. Když blíže prohlížela vybavení bytu, utvrdila se v myšlence, že si ho najali už zařízený. Všechno tu působilo neosobně. Nic moderního, jen nejvšednější standard. Nešlo to moc dohromady s tím, co si Irena přečetla o blahobytných časech Philipa Bergmana v ph.com. Tento byt by se stěží dostal do časopisů o bydlení. Na druhé straně to přece byl byt Joachima Rothstaahla. Třeba měl úplně odlišný vkus.

Ložnice vypadala stejně, jako když ji před několika hodinami opouštěla ve společnosti ošetřovatelů. Zamrazilo ji v zádech, když viděla rozbité vykopnuté dveře šatny. S velkým přemáháním tam vstoupila a rozsvítila si. Každý z bývalých obyvatel bytu měl jednu stranu. Protože Philip byl o hodně vyšší a atletické postavy, byly jeho oděvy o několik čísel větší. Ležely složené na policích stejně jako Joachi-movy na druhé polici.

Od země stály dvě police plné bot. Irena neodolala a spočítala je. Philip tam měl čtyřicet sedm párů, Joachim pouze dvaadvacet. Irena se rychle zamyslela a vyšlo jí, že ona sama vlastní devět párů včetně gumáků a sportovních bot, které má na nohou.

Ve skříních v policích a zásuvkách nepanoval stejný pořádek jako v šatně. Slipy, trička a ponožky se tu válely na hromadách.

Dvojitá postel mohla přinést hodně zajímavého. Jestli útočník v bytě aspoň jednu noc spal, měla by tam po něm zůstat nějaká stopa. Irena rozsvítila lampičky v čele lůžka

a namířila světlo k přehozu. Podrobně zkoumala jeho povrch. Potěšilo ji, když našla několik vlasů tam, kde ležet měly - na horním konci postele.

V kuchyni pod dřezem byla role s bílými pytli na odpad. Odnesla si ji do ložnice, a protože neměla rukavice, navlékla si jeden pytel na levou ruku. Pravou ruku se ještě namáhat neodvážila. Při sebemenším pohybu prstů jí bolest vystřelovala až do ramene. Bylo hrozně obtížné vlasy nabrat levačkou a vložit do pytle, ale dokázala to. Když byla hotová, naplnila ji spokojenost, ale věděla, že hodně práce jí ještě zbývá. Opatrně shrnula přehoz a stejný proces zopakovala na dvou polštářích. I na nich byly vlasy. Všechny dala do stejného pytle. Roztřídí si je až Malm a Ahlén. Nebude to těžké. Joa-chimovy a Philipovy vlasy oddělí rychle. A pokud tam najdou vlasy i třetí osoby, bude to opravdu zajímavé. Dávalo to velkou šanci útočníka zajistit. Anebo možná vlasy patřily partnerce jednoho z mužů, ale Irena tušila, že tak to nebude. Opatrně pytel srolovala a vložila do ruksaku.

V jednom rohu stál jednoduchý psací stůl se spoustou volných kabelů na desce, ale počítač tu nebyl. Irena vytáhla zásuvky, ale ani v těch nic zajímavého nenašla. Na zdi nad stolem visela polička s několika složkami. Jedny z nich nesly označení „byt”. Irena si je požila na stůl a listovala v nich. Našla nájemní smlouvu, podepsanou Joachimem Rothstaahlem prvního dubna dva tisíce jedna. Najal si zařízený byt s měsíčním nájmem tisíc pět set euro. Po rychlém přepočtu z hlavy si Irena ujasnila, že za byt o šedesáti devíti metrech platil přibližně čtrnáct tisíc švédských korun měsíčně. Zřejmě právě proto si opatřil spolubydlícího.

Potom ji upoutaly další desky, které měly na hřbetě zlatým písmem napsáno „EuroFond”. V nich bylo několik objemných brožur natištěných na křídovém papíru. Diagramy vyhlížely spolehlivě a doplňovaly je krásné fotografie z Paříže. Text byl ve švédštině, angličtině a francouzštině. Ze švéd-ské verze Irena vyrozuměla, že letáky se obrací k podnikům i soukromým osobám, které by si přály investovat peníze do akciových fondů s výborným zhodnocením. „Garantovaný nejlepší fond na trhu s nejvyššími výnosy,” ujišťovala brožura. Irena složku rovněž strčila do batohu.

Z celého zařízení obývacího pokoje se za nadstandardní dala považovat pouze televize s širokou obrazovkou. Vypadala zbrusu nová. Ireninu pozornost upoutala police s videokazetami. Byla tu spousta amerických filmů a thrillerů. Několik názvů znala. Když jednu videokazetu vysunula, viděla, že za ní leží další filmy. Vytáhla je a četla názvy jako „Loveboy” a „Beach Boys Sex”. Na přebalech byli svalnatí muži ve vyzývavých pozicích. Nijak ji to nepřekvapilo, potvrzovalo to jen to, co si myslela už v Göteborgu.

Byt působil dojmem déletrvajícího a fungujícího spolužití. Nic nenasvědčovalo tomu, že by tu podnájemník bydlel jen dočasně. Joachimův a Philipův vztah byl s velkou pravděpodobností sexuální.

Ovšem text, který četla v letadle, popisoval Philipa jako silný magnet přitahující ženy. Nicméně to, že přitahoval ženy, nemuselo znamenat, že po nich toužil. Třeba ty dívky byly jen fasádou, za kterou ukrýval svou homosexualitu. Nebo byl bisexuální. Mohl motiv vraždy spočívat v osobních vztazích zúčastněných? Sexuální život je při vyšetřování zločinu vždycky zajímavý, ale zkušenost už Irenu poučila, že nebývalo snadné objevit pravdu. Lidé jsou důkladní, když chtějí předstírat.

Najednou ji ještě něco napadlo: vlasy ve sprše. Tam by mohly být zachyceny vlasy pachatele. Vzala si další pytel a prošla halou do malé sprchy. Ve slabém světle stropní lampy se naklonila k podlaze sprchové kabiny. Ke svému zklamání tam ale nic nemohla najít. Když se zvedala, pořádně jí luplo v pravém koleni. Ale zvuk nebyl tak silný, aby přehlušil šramot klíče ve dveřích bytu.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

,,Merci, madame Lauenstein,” slyšela mužský hlas. Okamžitě ho poznala a místo příšerného strachu, který pocítila před několika vteřinami, ji zaplavilo ulehčení a vzápětí zlost. Kdyby to byl ten muž, který ji a Kajsu napadl, mohla by se mu hodně těžko ubránit. Byla ne-ozbrojená a měla zraněnou pravou ruku.

Ženský hlas mnohoslovně odpovídal a byl umlčen ostrým „ Oui! Merci!”

Irena zaslechla, že se dveře bytu zavřely a rozhostilo se ticho. Věděla, že se příchozí kolem sebe rozhlíží a vidí světlo, vycházející z pootevřených dveří koupelny.

Byla proto připravená, když je opatrně otevřel. Světlo se odráželo od hlavně jeho pistole.

„Bonjour, monsieur Verdier” pozdravila zdvořile.

Během dne se toho už hodně naučila.

Dveře se rozevřely a inspektor stále držel pistoli namířenou na ni.

„Co tu děláte?” zeptal se ostře.

„Na totéž se ptám já vás,” odpověděla klidně. Několik dlouhých vteřin upřeně hleděli jeden na druhého. Irena se už naučila jeho ledovou taktiku a opětovala jeho pohled pevně, ale s nepatrným úsměvem. Nestačil na ni a uhnul očima jako první. Byl zvyklý, že lidé jeho chladný a opovržlivý postoj nevydrželi.

„Kdo vás sem pustil?” zeptala se Irena.

„Madame la con… majitelka. Chci vidět místo činu,” odpověděl. Pod uchem mu škubal sval, jak zatínal zuby. Zasunul pistoli zpět do pouzdra pod sakem.

„A co vás tady zajímá?” pokračovala ve vyptávání. Verdier si dal s odpovědí na čas.

„Přepadení vás a vaší kolegyně je jen jedním článkem závažnějšího zločinu.”

„To není žádná novina. Ale týká se to vražd, ke kterým došlo ve Švédsku a jejichž oběťmi byli švédští občané. Vyšetřuje je švédská policie. Dvě z obětí bydlely zde v Pa…” „Jde o jiný zločin,” skočil jí Verdier do řeči.

Jiný zločin? Našla francouzská policie líheň finančních zločinců i ve svém hlavním městě?

„Pojďte. Sedneme si,” vyzval ji inspektor a pokynul jí do obývacího pokoje.

Posadili se do béžových plyšových křesel. Francouz své křeslo posunul tak, že seděl téměř proti Ireně. Možná se mu nechtělo při hovoru otáčet hlavou, ale Irena ho podezřívala, že to byl jeho starý zvyk. Chtěl svým obětem hledět do očí. I když ona se už za jeho oběť nepokládala.

„Říkala jste mi, že dva zavraždění se angažovali v pařížském finančním světě. Kontaktoval jsem kolegu, který je expertem na ekonomickou zločinnost. Zavolal mi před hodinou. Joachim Rothstaahl je v jeho registru. Jeden norský podnikatel spustil poplach, když dostal nabídku investovat do zdejšího akciového fondu. Znal jméno i postup. Vše probíhalo podle stejného vzoru jako v Londýně. Má dobrého přítele, který kvůli podvodům Rothstaahla a jeho kumpánů velice špatně dopadl. Z Anglie mu potvrdili, že Rothstaahl byl napojen do ekonomických podvodů také u nich. Nebyl tam ale trestán, protože soudní řízení z nějakého důvodu probíhalo v Norsku.”

Něco z toho už Irena znala. Přesto ji překvapilo, jak rychle francouzská policie vyhrabala starou pyramidovou hru i to, kolik vět za sebou jí Verdier řekl a podle všeho mluvil pravdu.

Teď už tedy věděla, co Joachim Rothstaahl dělal v Paří-

ži. Nepracoval v bance H. P. Johnsson, jak tvrdil rodičům, ale obnovil své lukrativní podvodné podnikání, které se tak osvědčilo v Londýně, i když teď pro změnu v Paříži a s jiným partnerem.

„Věděl váš kolega také něco o Philipu Bergmanovi?” zeptala se.

„Ne. Ale jeho jméno zná z doby, kdy pracoval v internetové branži. Netušil, že Bergman byl v Paříži a zapletl se do Rothstaahlových obchodů. Vy o tom něco víte?”

Po krátkém boji se svým svědomím se Irena rozhodla hrát čistou hru. Sehnula se a z ruksaku vytáhla desky s nápisem „EuroFond”. Kolegiálně Verdierovi podala polovinu brožur.

„Vezměte si je. Pozdravujte svého kolegu a poděkujte mu za informace. Text je i ve francouzštině. Ostatně…,” zmlkla a pohlédla na něj. „Byl byste tak hodný a zavolal do nemocnice, jak se daří mé kolegyni? Neumím francouzsky a v telefonu je to hrozně komplikované.”

„Ale jistě.”

Irena napsala na zadní stranu jedné brožury Kajsino jméno a rodné číslo. Verdier vytáhl mobil z vnitřní kapsy saka, odkud čouhalo i pouzdro pistole. Po dlouhém hovoru, kdy byl, jak Irena pochopila, stále někam přepojován, mobil vypnul.

„Vaše kolegyně se cítí dobře, ale během noci si ji ještě chtějí nechat v nemocnici na pozorování. Jestli se její stav nezhorší, propustí ji zítra v poledne. Sestra se domnívá, že nemá žádný smysl, abyste tam teď jezdila. Řekla, že jí vyřídí váš pozdrav.”

„Díky,” odpověděla Irena s opravdovou vděčností.

To znamenalo, že se může vrátit do hotelu, spolknout dvě tabletky proti bolesti a zalézt do postele. Loket se jí znovu bolestivě připomínal. Měla pocit, že se sotva doplazí zpátky.

Verdier se zvedl a procházel bytem. Irena zůstala sedět v křesle. Po krátké chvíli přišel zpět a zeptal se jí: „Myslíte…, že ti dva muži… spolu žili?”

Očividně došel ke stejnému závěru jako Irena. Přikývla a zvedla se. „Ano, myslím.”

Chvíli panovalo ticho. Irena byla příliš unavená na to, aby vůbec něco řekla.

„Až zítra vyzvednete kolegyni, chci se s ní také setkat. Potřebuji její svědectví o tom přepadení. Kdy vám letí letadlo?” zeptal se.

„V pět hodin.”

„Kde se sejdeme?”

Irena si přála vykřiknout: Kdekoliv, jen ne v té vaší strašné místnosti! Ale včas se zabrzdila a navrhla: „Nejraději tady. Kajsa by si mohla v případě potřeby na chvíli lehnout. A autobus na letiště staví sto metrů od domu.”

„Tak dobře. Vyzvednu vás v hotelu v půl dvanácté. Zajedeme pro vaši kolegyni a potom pojedeme sem,” rozhodl Verdier.

Irena měla pocit, že si chce zajistit, aby mu nezmizely do Švédska dřív, než si s nimi stihne promluvit. Ale možná byla nespravedlivá. Jistě chce jen být laskavý a pomoct jim.

„Zdejší prostředí jí navíc událost připomene. I to, jak ten muž vypadal,” pokračoval.

Bezvýrazně na Irenu pohlédl a dodal: „Nebo snad víte, kdo na vás zaútočil?”

Irena zhluboka povzdechla a s odpovědí se nenamáhala. Tento muž opravdu nebyl laskavý ani přátelský. Byl jen pa-ranoidní. Změnila svůj předešlý názor. „Jsem unavená a musím si vzít tablety proti bolesti,” ozvala se a ukázala na ruku zavěšenou v třírohém šátku.

Moc ráda by se Verdiera zbavila, protože se potřebovala podívat ještě na jednu věc. Současně ho nechtěla nechat samotného v bytě, protože i on mohl přijít na to, co

ji zajímalo. K její radosti pokrčil rameny v typicky francouzském gestu.

„Tady už nic není,” uzavřel.

Vyšli ze dveří a Irena pečlivě zamkla. Mlčky sešli po schodech dolů. Verdier jí galantně přidržel těžké dveře a vyšli do vlahého večera. Ulicí vál lehounký větřík a přinášel vůně z blízkých restaurací. Hned vedle byla elegantní rybí jídelna. Zvenku budovy stály velké nerezové bedny naplněné ledem. V nich byly hory různých mořských živočichů. Dva muži v těžkých gumových zástěrách otevírali škeble jako na běžícím pásu. Obsluha restaurace běhala sem tam a nabírala humry, ráčky a ústřice na ledem pokryté tácy. Irena si uvědomila, jak je hladová. I když to poslední, co by chtěla jíst, by byly právě ústřice. Jedla je jednou a to jí stačilo. A to absolutně poslední by bylo večeřet s Verdierem.

„Dobrou noc. Dík, že sem pro mě zítra zajedete,” vynutila na tváři úsměv. „Bonne nuit, madam.”

Poprvé, co se znali, se Ireně zdálo, že se mu na tváři objevil náznak nepatrného úsměvu. Ale mohla špatně vidět.

Rozešli se a Irena koutkem oka sledovala, jak kráčí k šedému méganu. Popošla k přechodu pro chodce. Na druhé straně otevřeného náměstí, kde se spojovalo několik bulvárů, zahlédla vývěsní štít Pizza Hut. Spořádaně přešla ulici na světla a vešla do restaurace. Objednala si pořádnou pizzu, kokakolu a salát. Bylo tu mnoho mládeže, ale podařilo se jí najít místo u okna. Pizza byla výborná a na chvíli skoro zapomněla na bolest. Venku pulzoval život. Lidé a auta se míhali kolem okna v nekonečném proudu.

V půl desáté se rozhodla, že je čas. Šla nazpět do Boulevardu Raspail číslo 207. Celou dobu se kolem sebe opatrně rozhlížela. Nepřekvapilo by ji, kdyby se vedle ní objevil Verdier.

Bez problému vyšla nahoru k bytu a strčila do zámku klíč. Opatrně pootevřela dveře a pátrala v šeru. Zdálo se, že je vše v pořádku. Tiše překročila práh a zavřela za sebou. U dveří našla vypínač a rozsvítila si stropní lampu. Možná už přivykla vůni Rothstaahlova bytu, protože jí trvalo několik vteřin, než ji napadlo, že pánský parfém cítí intenzivněji, než když byt opouštěla před hodinou. Uvědomila si, že se musí spoléhat na své vybudované reflexy.

Koutkem oka zahlédla, že se otevřely dveře koupelny a že proti ní vyrazil nějaký muž. Pootočila se stranou od něho a krouživým pohybem odleva doprava vykopla dozadu. Kopem ura-mavaši-geri se zasahuje patou a je to, jako když kopne kráva. Muž na to nebyl připraven a Irena ho trefila rovnou do žaludku. Ohnul se jako zavírací nůž. Když se narovnával, rychle zvedla nohu do výše kolena a kopla stranou. Ozval se nepříjemný zvuk, jak mu přirazila čelisti k sobě přesným úderem do brady. Upadl toporně dopředu a zůstal nehybně ležet.

Adrenalin ji osvěžil a v hlavě měla jasno. Několikrát se hluboce nadechla a potom se sehnula, aby si muže prohlédla. Opatrně ho převrátila na bok.

Byl vysoký a měl atletickou postavu. Světlé vlasy mu uprostřed hlavy trochu řídly. Byl opálený - zřejmě sluncem, ne ze solária. Oblečen byl jako na volný čas, měl širší kalhoty v barvě khaki a košili stejného odstínu. Dále sako ze světlehnědého manšestru a elegantní boty. Byl to pohledný muž kolem čtyřicítky, vypadal čistě a zdálo se, že o sebe dobře pečuje. Co ale měl proti policistkám? Nebo vůbec proti všem policistům?

Ve chvíli, kdy chtěla prozkoumat jeho kapsy, se zamračil a zamrkal. Irena se rychle zvedla a ustoupila o krok dozadu. Zřejmě měl tento muž silnější čelist, než by se dalo předpokládat. Otevřel oči a zamžoural na ni. Na tváři se mu objevil krutý výraz a hrábl do saka. Irena vytušila jeho

záměr a snažila se dostat ke dveřím. Na štěstí je za sebou nezamkla, stačilo je otevřít a rychle skočila za obrubeň. Cítila, jak jí kulka proletěla kolem tváře. Omítka na protější zdi se vysypala. Bezhlavě letěla po schodech dolů. Za sebou slyšela otevírající se dveře bytů a rozčilené hlasy, které něco francouzsky vykřikovaly.

Až dole na ulici zmírnila tempo a držela se co nejvíc u zdi domu pro případ, že by někdo z nájemníků vyhlédl z okna. Teprve když došla na roh rybí restaurace, kde stáli muži v gumových zástěrách a otevírali ústřice, vplula mezi ostatní chodce na chodníku. Přestože dopravní ruch teď nebyl o moc menší než odpoledne, dostala se šťastně přes širokou ulici. Snažila se vypadat klidně a spořádaně, když vstoupila do haly hotelu. Lucy seděla za recepčním pultem u počítače a s někým mluvila hbitou francouzštinou. Rychle se na sebe usmály a Irena zmizela ve výtahu.

V pokoji si nerozsvítila a postavila se za záclonu. Dívala se do vchodu domu, ze kterého před okamžikem vyběhla. Otevřely se dveře a nějaký muž spěchal k Boulevardu Montparnasse. Byl to tentýž člověk, který po ní střílel.

Kdo to byl?

Netušila, ale přesto jí na něm připadalo něco povědomého.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Inspektor Verdier zavolal přesně v půl osmé. Na stejnou dobu si Irena nařídila buzení mobilem, takže byla na okamžik zmatená, než jí došlo, že nestačí zamáčknout mobil, ale že musí také odpovědět.

Inspektor se nepředstavil a pouze se zeptal: „Vyspala jste se dobře, madame Huss?”

„Ano, děkuji. Ty francouzské tablety jsou velice silné,” odpověděla. Snažila se, aby její hlas zněl svěžeji, než jak se cítila. „Něco se včera stalo…, ale o tom vy už jistě víte?” „Ne. O co jde?”

Irena si blahořečila, že nemá mobil s obrazovkou. Verdier by ji jistě okamžitě podezříval, kdyby mohl zahlédnout její šelmovský úsměv.

Několik vteřin bylo ticho a pak sdělil: „Přijdu za vámi do hotelu.”

„Dobře. Budu v jídelně asi za půl hodiny.”

Velká konvice kávy, teplé croissanty, různé druhy francouzských sýrů a vejce uvařená naměkko ji opravdu výborně naladily. Spala jako pařez celou noc a nezdálo se jí ani o nepříjemných francouzských policajtech, ani o zákeřných střílejících vrazích. Když se probudila, začal loket bolet, ale přece jen o hodně méně než den předtím. Ráno postačí jen jedna tableta, po dvou by byla otupená a ospalá.

Francouzský kolega přišel, když pila třetí šálek kávy. Byl oblečený stejně jako včera a choval se také stejně. Možná měl trochu tvrdší rýhu kolem úst. Vytáhl si židli na druhé

straně stolu a sedl si proti Ireně. Jako obvykle na ni chtěl hledět, aby mohl zaregistrovat i sebemenší změnu v jejím výraze. Jenomže Irena sama měla také letité zkušenosti s výslechy, a tak měla připravenou vlastní strategii.

„Bonjour, monsieur Verdier” usmála se na něho.

„Bonjour, madame Huss, “odpověděl a ani v nejmenším se nepokusil znít trochu vlídně.

„Vezmete si také šálek kávy?” nabídla mu Irena a pokývla ke konvici.

„Ne, děkuji.”

Když stiskl rty, tvořila jeho ústa jedinou čáru. Bezvýraz-ně na Irenu pohlédl.

„Víte, co se včera večer stalo?”

„Už jste se mě ptal do telefonu. Ale já pořád netuším, o čem mluvíte,” řekla pevně. „Jste si tím jistá?” „Samozřejmě ano.”

Zapíchl do ní pohled, ale Irena si už jeho taktiku několikrát vyzkoušela a nijak nereagovala. U stolu se rozhostilo dusné ticho a Irena se rozhodla ho přerušit.

„Neměl byste mi tedy konečně říct, o co jde?”

Verdier se znovu pokusil zmrazit ji pohledem, ale vzdal to. Rázně se zvedl a došel si pro čistý šálek. Naplnil ho do poloviny mlékem a dolil po okraj kávou. Do obsahu nasypal tři odměrky cukru a zamíchal. Zabarvené mléko mu vystříklo na talířek. Pořádně se té míchanice napil, aby se posilnil na to, co přijde. Irena ho mlčky pozorovala a čekala. Jeho mrazivá fasáda dostala trhliny. Nebyl hloupý a měl intuici. Pochopitelně pro něho bylo velice nepříjemné, že tahle žena, švédská inspektorka, toho věděla víc než on a neměla chuť se mu svěřovat. Dobře tušil, že nějakým způsobem se večerního dramatu zúčastnila, ale nevěděl, do jaké míry. Rozhodně by nebylo správné ho podceňovat a toho si byla Irena dobře vědoma.

„Doufám, že se nic nestalo s Kajsou?” zeptala se teď a povedlo se jí do hlasu vložit správnou porci neklidu. „Ne.”

Verdier se znovu napil a potom pokračoval: „Včera večer ve tři čtvrtě na deset se z Rothstaahlova bytu ozval výstřel. Několik sousedů zavolalo na policii, ale když tam kolegové přijeli, v bytě už nikdo nebyl. Avšak dveře zůstaly otevřené a ve zdi na chodbě je díra od kulky.”

Irena vykulila oči a snažila se vypadat šokovaně.

„Střelba? Ale kdo…”

Úmyslně nechala větu nedokončenou.

„Nevíme, kdo střílel. Naproti tomu víme, že v bytě byli dva muži.”

Dva muži? Irena doufala, že ji její výraz neodhalil. Verdier na ni pozorně pohlédl a pokračoval.

„Sousedi výstřel slyšeli, ale nikdo se neodvážil otevřít dveře. Stáli za nimi a poslouchali. Nejdříve slyšeli jednoho muže letět po schodech dolů. O nějakou minutu později slyšeli i toho druhého, který šel pomaleji. Jeden soused se odvážil pootevřít dveře a zahlédl záda vysokého urostlého muže s plavými vlasy.”

„Jeho obličej nezahlédl?” přerušila ho Irena.

„Ne. Viděl ho jen zezadu.”

,A toho prvního muže… toho nikdo neviděl?” zeptala se.

Blahořečila si, že si vzala pohodlné botasky. Když v nich utíkala, neozývalo se žádné ženské klapání podpatků. A ona byla na běh opravdu dobrá, pomyslela vděčně na svůj jogging. A kromě toho, když po člověku někdo střílí, běží ještě rychleji.

„Ne, nikdo ho nezahlédl. Ale všechny svědky jsme ještě nevyslechli,” poznamenal ostře.

Ireně se před očima vynořila vzpomínka na ty dva muže v gumových zástěrách u ústřic. Zadoufala, že právě v době střelby měli dost práce a mezi davy na chodníku si nevšimli

vysoké ženy. A co Lucy! Na tu skoro zapomněla. To by jí přitížilo, kdyby s ní inspektor mluvil! Musí ho co nejrychleji dostat z hotelu. Ale jak? Měla pocit, že ji chce hlídat až do odletu letadla, kam ji s Kajsou osobně usadí. A také se nestačila podívat po tom, co chtěla najít večer. Co jestli už policie po střelbě byt prohlédla?

„Bylo z bytu něco ukradeno?” zeptala se.

Verdier zavrtěl hlavou. „To netuším. Ještě jsme se nepodívali. Máte představu, co tam pro někoho mohlo být zajímavého?”

„Možná. Našli jste nějaké diskety?”

„Do počítače?”

„Ano.”

Chvíli o tom uvažoval, potom vytáhl mobil a někam volal. Irena zaslechla stručnou konverzaci.

„Ne, nenašli se žádné diskety. Proč se na to ptáte?”

„Bergmanův i Rothstaahlův počítač byly po vraždě ukradeny a na místě zločinu v Göteborgu jsme žádné diskety nenašli. Myslíme si, že v počítačích nebo na disketách je dost důkazů pro to, čím se ti dva zabývali. Takhle se

0 tom můžeme jen domýšlet.”

„A tady v Paříži také žádné nejsou. O jejich podnikání se očividně zajímalo více lidí,” konstatoval Verdier.

Irena rychle uvažovala: bude lepší se do bytu vrátit

i s Verdierem a hledat společně s ním, než vůbec. A také si moc přála, aby si nevzpomněl mluvit s Lucy. Ozvala se ledabyle: „Asi je někam schovali. Měli bychom se je pokusit najít.”

„Myslíte, že mohou být v bytě?” „Ano.”

Verdier se zvedl. „Tak jdeme.”

Metodicky prohledávali celý byt, ale nenašli ani jedinou. Naproti tomu objevili tři sáčky bílého prášku ukryté v krabici s botami v šatně. Verdier špetku pomnul a byl si jist, že jde o kokain. Ve skříňce u videa ležely krabičky růžových tabletek, které oba pokládali za druh extáze.

Usadili se v plyšových křeslech a nalezené drogy položili na stolek. Verdier na ně zamyšleně hleděl.

„Je to mnoho gramů kokainu. Velké množství. Věděla jste, že se zabývají drogami?” zeptal se.

„Ne. Ale během rozkvětu Bergmanova podnikání se mluvilo o tom, že šňupají kokain.”

Verdier přikývl a znovu se zahloubal.

„Oba muži se označovali za konzultanty a lákali skandinávské podniky, aby investovaly kapitál do jejich akciových fondů EuroFond. Podle toho, co vím od svého kolegy i od vás, Rothstaahl figuroval v něčem podobném už v Londýně. Teď je jasné, že se také zabývali drogami. Proč tolik riskovali?”

Pohlédl na Irenu a ta se místo odpovědi zeptala: „Jaké riziko máte na mysli?”

„Že je zavřou. Rothstaahl musel vědět, že je jen otázkou času, než někdo pozná jejich jména i samotné podnikání. Dělali to, co minule. Kromě toho začali on a jeho partner prodávat drogy, protože toto množství nemohlo být určeno pro jejich vlastní potřebu. Říkám si, že to od nich nebylo chytré. Narkotika se v naší zemi trestají tvrdě. Ale mám pocit, že to bylo z čistého zoufalství.”

„Zoufalství?” Irena hloupě zopakovala jeho slova.

„Ano. Zoufale potřebovali peníze.”

Uvědomila si, že může mít pravdu. Pohledem přeběhla po chudobném obývacím pokoji, který byl hodně daleko od standardu, na který byl Philip zvyklý v dobách úspěšného podnikání.

Proč tak zoufale rychle potřebovali peníze? Byl to marný pokus navrátit život do kolejí z konce devadesátých let? Nebo snad šlo o něco úplně jiného?

Uvažovala o tom, ale nic ji nenapadalo. Nejspíš to bylo tak, že Bergman i Rothstaahl byli zločinci bez sebemenších předsudků, kteří udělají cokoliv, na čem mohou vydělat. Bez svědomí a chtiví peněz, protože podle všeho také prodávali drogy.

Na vzestupu a pádu Bergmana v obchodním světě bylo něco patetického. Od oslavovaného Zlatého telete, kolem něhož všichni toužili tancovat, k podlému darebákovi zabývajícímu se ekonomickou zločinností a prodejem drog. V posledních letech žil napůl oficiálně jako partner podobné kreatury v peněžním světě. V tomto bodě však Ireně něco falešně zaskřípalo. Něco tu nesedělo. Ale co? Nemohla na to přijít, ale určitě to tak bylo. Kdyby jen poznala, v čem se mýlí! Hned by byla mnohem blíže řešení.

„Nevíte, proč se dal na dráhu zločinu?” přerušil tok jejích myšlenek Verdier.

„Ne. Třeba byli jen chamtiví,” odpověděla.

„Snad.”

Najednou ji něco napadlo: „Co když drogy do bytu přinesl ten muž, co mne a Kajsu napadl? Nebo některý z těch, kteří tam byli včera večer,” dodala.

Verdier přikývl: „To by samozřejmě možné bylo.”

S pohledem na hodinky se zvedl: „Musíme zajet pro vaši kolegyni Kajsu Berger… Bjerg…”

„Birgersdotterovou.”

„Ano.”

Na oddělení to silně páchlo močí a čisticími prostředky. Kajsa seděla na chodbě a už na ně čekala. Byla bledá a působila unaveně. S ovázanou hlavou vypadala dojemně. Silná ošetřovatelka se přikolíbala k Ireně a začala jí francouzsky něco vysvětlovat. Inspektor Verdier ji zachránil a převzal konverzaci. Sestra jí podala velkou hnědou obálku a řekla ještě několik slov Verdierovi. Pak se na Kajsu usmála, poklepala ji po tváři a pak se zase odkulila dál.

„Chovala se ke mně celé ráno jako k malému dítěti,” postěžovala si Kajsa švédsky.

Verdier na ni ukázal a zeptal se Ireny: „Umí anglicky?”

Než stihla odpovědět, chrlila Kajsa ze sebe něco v řeči, která Irenině uším zněla jako francouzština. Ne snad, že by jí jediné slovo rozuměla, ale z Verdierova výrazu bylo zřejmé, že ji chápe naprosto přesně. Stáhl ještě více rty a suše se ozval: „Z ohledu na madam Hussovou se budeme držet angličtiny.”

Irena zaslechla, že si Kajsa něco pohlasně brblá ve švédštině.

„Sestra mi řekla, že madam… ne… slečna Kajsa musí být v klidu. Včera utrpěla otřes mozku a potřebuje několik dní odpočívat,” řekl Verdier.

Irena natáhla ruku, aby pomohla Kajse vstát ze židle, ale ta ji odstrčila a zvedla se sama. Zbledla ještě více a trochu se zapotácela. Nejistě vykročila směrem k východu.

„Jak se cítíš?” zeptala se Irena.

„Jak asi myslíš?” ušklíbla se Kajsa.

Obě ztichly a mlčely, dokud nenastoupily do Verdierova auta.

„Veze nás do Rothstaahlova bytu, aby nás nikdo nerušil,” poznamenala švédsky Irena.

Kajsa na ni ze strany neklidně pohlédla.

„Proč musíme jet právě tam?” zeptala se nespokojeně.

„Alternativou by byla jeho služební místnost a ta by se ti také moc nelíbila.”

Inspektor zřejmě pochopil, o čem spolu mluví, protože se na Irenu přísně podíval do zrcátka. Naklonila se k němu dopředu: „Vyptávám se Kajsy, jak se cítí. Až budeme na místě, budeme mluvit jen anglicky.”

Znovu se opřela do sedadla a slabě se na něho do zrcátka usmála. Nereagoval na to. Když se pak obrátila ke Kaj-se, aby mohla pokračovat v hovoru, viděla, že kolegyně usnula. V každém případě měla zavřené oči.

Irena si hlasitě povzdechla a zahleděla se na Eiffelovku, rýsující se v dálce.

Kajsa si lehnout nechtěla. Sedla si do sešlého křesla a Verdier obsadil druhé. Irena se posadila na gauč.

Verdier rozhovor zahájil bez nejmenších zdvořilůstek.

„Poznala jste muže, který vás napadl?”

„Ne,” odmítla rozhodným hlasem Kajsa.

„Jak vypadal?”

„Byl vysoký. Blonďák. Nebyl tlustý, ale hodně silný. Nebo spíše plný síly. Tak je to asi přesnější.”

Vypadala spokojeně, že ji napadlo správné slovo. Irena s ní musela jen souhlasit. Stejný dojem z něho měla i ona.

„Věk?”

„Mohl mít něco mezi třiceti a čtyřiceti pěti. Šlo to strašně rychle. Neměla jsem čas… a pak mě udeřil do hlavy a já jsem omdlela… asi jsem toho i hodně zapomněla.”

„Patrně. Pokusíme se, abyste si co nejvíc vzpomněla,” řekl Verdier.

„Čím tě do hlavy uhodil?” napadlo Irenu.

„Nemám nejmenší tušení. Snad jsem v jeho ruce zahlédla něco… jako železnou rouru. Bylo to dost dlouhé.”

„Mohlo to být nějaké nářadí? Nebo veliká baterka?” hádala se Irena.

„Možná spíše to nářadí. Našli jste tam něco takového?”

„Ne. Měl u sebe také zbraň. A dveře nebyly vypáčené, musel mít klíč. A má ho ještě pořád,” konstatovala Irena.

„Požádám madame Lauenstein, aby nechala zámek vyměnit,” ozval se rychle Verdier.

Pohlédl na Kajsu a dodal: „V bytě se střílelo. Technici už označili kalibr. Byla to osmatřicítka. Ale o tom vás už jistě madam Hussová informovala.”

Při posledních slovech znovu zapíchl pohled do Ireny. Proti své vůli musela ocenit jeho neúnavnost a čich. V podstatě měl pravdu, i když nebyl v obraze. Nehodlala mu ovšem nijak pomáhat. Bylo už i tak dost špatné, že je do toho zapleten.

Kajsa si nedokázala na nic vzpomenout a nakonec prosila, aby už přestali. Byla unavená a rozbolela jí hlava. A také měla strašný hlad. Irena se nabídla, že zaběhne do Pizza Hut pro pizzu, ale Kajsa byla umíněná jako dítě a stála na svém, že když už je jednou v Paříži, musí dostat pořádné jídlo. Tak se rozhodli, že všichni zajdou znovu do La Rotonde. Bylo to blízko a už věděli, že se tam vaří dobře.

Dali si grilované pstruhy a brambory kořeněné koprem a při výborném obědě Kajsa trochu rozmrzla. Při kávě a jablkovém koláči je však znovu přesvědčovala, že se už do bytu nechce vrátit.

„Nemusíme,” souhlasil Verdier.

Ten si koláč nevzal, spokojil se s kávou se šlehačkou.

„Brzy musíme jít na autobus na letiště,” ozvala se Irena. Opatrně se propracovávala křupavým povrchem zákusku. Pekelně se na to soustředila - co kdyby jí kousek vyletěl přes stůl! A co kdyby přistál Verdierovi na klíně! Strašná představa.

Podívala se na něho a viděla, že se přestal věnovat své kávě a tiše pozoruje Kajsu. Najednou se zeptal: „A co řekl, když na vás zaútočil?”

„Kdo?” podivila se Kajsa.

„Ten muž, co vás napadl. Co řekl, když vás udeřil?”

Kajsa na něho překvapeně hleděla. Otevřela ústa k odpovědi, ale znovu je zavřela. „Panebože,” zašeptala švédsky.

Otočila hlavu k Ireně a řekla: „Když do mě praštil, mumlal si k čertu, k čertu, k čertu! Švédsky!”

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Kčertu, k čertu, k čertu, opakoval zamyšleně komisař Andersson.

Klesl na své místo na krátké straně konferenčního stolu. Byli přerušeni, protože ho odvolali do kanceláře k telefonu. Všichni v místnosti té chvíle využili, aby si protáhli nohy a přinesli další kávu. Irena a Kajsa skoro celé dopoledne kolegy informovaly o událostech v Paříži. Birgitta Mobergová-Rauhalová, Tommy Persson, Fredrik Stridh a Jonny Blom je soustředěně poslouchali. Irena měla pocit, že toho Tommy zbytečně moc nadělal kvůli Kajsině zafačované hlavě, ale její ruky zavěšené v tříro-hém šátku si nepovšiml.

„Bergman a Rothstaahl podvádějí s pyramidovými hrami. Jsou homosexuálové a bydlí společně. Zabývají se drogami. A oba jsou zavražděni, když přijedou do Göteborgu na návštěvu. Kajsu a Irenu napadne muž, který kleje švédsky. Patrně je to tentýž člověk, na kterého Irena narazila v bytě pozdě večer. Střelil po ní osmatřicít-kou. Žádná z nich ho nepoznala. Možná v bytě uložil drogy. Otázkou zůstává proč. Co v bytě dělal? Byl to on, kdo zastřelil Bergmana a Rothstaahla? A pokud ano, tak proč? A jak nám do toho zapadá vražda Kjella B. Cedera?” shrnul všechno Jonny.

Andersson přikývl a zachmuřeně na něho pohlédl.

„Je to všechno ještě zamotanější. To byl Svante Malm, co volal. Jsou na ostrovech a prošetřují hromadu kamene, která podle té svědkyně byla přemístěna. Má pravdu. Pod kameny našli zbytky těla.”

Po jeho slovech v místnosti nastalo ticho. Irena byla také zaražená, přestože si myslela, že právě to bylo důvodem k přemístění kameniště.

„Irena a Tommy tam zajedou. Zřejmě jste po třech letech našli zmizelého Thomase Bonettiho,” pokračoval suše komisař.

„Já pojedu také,” ozvala se rychle Kajsa.

Neústupně zírala zpod okraje své bandáže. Z levého spánku se jí kolem oka šířila pořádná modřina.

„Tak, jak vypadáš, zatím pracovat nebudeš. Doktor v Paříži napsal, že máš být do pondělí na nemocenské,” prohlásil komisař.

Kajsa vypadala zklamaně a zlostně na šéfa pohlédla, ale neodvážila se namítat. Andersson neuměl francouzsky ani jediné slovo, a sotva si tedy mohl přečíst, co lékař ve své zprávě napsal. To s tou nemocenskou musel být jeho vlastní nápad. I když jistě bylo na místě, aby si Kajsa odpočinula, protože otřes mozku není radno brát na lehkou váhu. To Irena věděla z vlastní zkušenosti.

O slovo se přihlásila Birgitta: „Hodně jsem přemýšlela o těch penězích. Všichni zavraždění zažili období, kdy měli neuvěřitelné spousty peněz. Teď víme, že o většinu majetku přišli. Cederovy, Bergmanovy a Rothstaahlovy finance se během posledních tří let drasticky snížily. Stejně tak pokud jde o Sannu Kaeglerovou. A zatím nikdo neví, kam zmizely Bonettiho peníze,” řekla.

„Při bankrotu. Tam přišli o peníze,” trval na svém Jonny.

Birgitta zavrtěla hlavou.

„Mluví se o tom, že peníze z ph. com skončily v kapsách trojice majitelů. Sanna a Philip to sváděli na Thomase Bonettiho, který se vypařil.”

„Tahleta Sanna Kaeglerová! Tommy, jak prohlédnete ostrov, pořádně ji zmáčkni,” skočil Birgittě do řeči komisař.

„A pokud jde o Sannu, tak vám mohu říct, že tatínkem malého Ludvíka není ani Bergman, ani Rothstaahl. Zpráva o DNA nám přišla ráno,” připojila se Birgitta.

„Zatraceně, tak otcem není nikdo z těch fiškusů a Ceder také ne. Kdo to tedy je?” hádavě se ozval Jonny.

„Teď se nezabýváme určením otcovství, ale vraždami,” rozhodl Andersson.

Irena měla pocit, že všechny ty věci spolu souvisí, ale neuměla říct jak.

Policejní člun je vyzvedl u přístaviště malých lodí ve Fiske-bäcku. Irena i Tommy se dobře znali s velitelem Torbjörnem Melanderem, protože před lety společně sloužili na třetím policejním obvodě. Společně v autě objížděli centrum města a hlídali řád a pořádek. Torbjörn byl o několik let starší než oni a narodil se i vyrostl na ostrově Brännö. Když se před několika lety naskytla možnost ucházet se o místo velitele policejních člunů, přihlásil se a přijali ho. Bylo to pro něho jako návrat domů.

Seděli vedle něho v řídicí kabině. Když vyjeli ze závětří Styrsö, začaly se na moři zvedat vlny a s jejich člunem pořádně pohazovaly. Tichý deštíček zahalil okolí do šedavé mlhy. Irena na moře nebyla zvyklá, ale strach neměla, protože Torbjörn tu znal každičký ostrůvek a skalisko v šérách od Nordkosteru až po Anholt. Na to, aby nalezl Branteskär, nepotřeboval ani atlas, ani mapu pobřeží.

„Kompas mám uložený tady,” poklepal si na čelo.

Před nimi se v mlze začal vynořovat Branteskär - Příkrý ostrov, který měl k tomuto pojmenování skutečně důvod.

„Na této straně přistát nemůžeme, ale vzadu je maličký záliv a jedině tudy se dá na ostrov dostat,” poznamenal.

Hezkou chvíli trvalo, než mohli zakotvit. V silném větru to bylo hodně obtížné.

„Zůstanu na člunu. Musím dávat pozor, aby do něčeho nenarazil,” řekl.

Irena na hladké palubě málem ztratila rovnováhu, když chtěla vyskočit na břeh. To by tak chybělo, aby žbluňkla do vody před očima kolegů! Jejich narážky by pak slyšela až do penze. O moc lehčí nebylo ani vyšplhat se na strmý břeh, protože měla k potřebě jen jednu ruku. Museli se plazit nahoru bokem jako obrovští krabi, aby se vyškrábali z té nejméně schůdné části břehu. Bylo to snadnější až v blízkosti hromady kamenů. Ležely tam veliké balvany, které se před mnoha tisíci lety nakupily v hluboké průrvě.

Svante Malm seděl se dvěma kolegy a pili kafe z termosek. Na vrcholku ostrova to pořádně foukalo a vlhkost pronikala pod oblečení a mrazila je až na kůži. Nad hrobem natáhli plachtu na ochranu před deštěm.

„Vezměte si nejdřív trochu kávy. Tenhle chlapík tu čeká už pár let, tak pět minut navíc nehraje roli,” pobízel je Svante.

Irena vděčně vzala do promrzlých prstů šálek. Kdo by si na konci září bral rukavice? Ona na to v žádném případě nepomyslela. Nápoj hřál tenkými plastovými stěnami šálku a levá ruka jí pomalu roztávala. Pravá byla v teple a suchu na těle pod bundou. Třírohý šátek už dlouho potřebovat nebude, loket byl skoro v pořádku.

„Myslíš si, že je to Bonetti?” zeptal se rovnou Tommy.

„Souhlasí doba, po kterou tu tělo leželo. Zbyly kousky tkáně, ale moc toho nezůstalo. Hmyz nelenil. Oblečení se zachovalo, stejně tak i vlasy. Jde o mužský oděv a vlasy jsou řídké a světlé. Asi trochu do zrzava.”

„To posiluje podezření, že jde o Bonettiho,” přikývl Tommy.

Technik si ještě dolil trochu horké kávy. Foukal na hladinu v šálku a párou hleděl na kriminalisty.

„Ještě jednu věc vám musím říct: Na levé ruce má tělo pouze palec.”

„Thomasovu zubní kartu jsme získali bez problémů. Chodil ke stejnému zubaři jako jeho rodiče. Soudní znalec už včera prohlédl zuby oběti a srovnal je s rentgenovými snímky. Perfektně souhlasí. Nalezli jsme Thomase Bonettiho,” řekl Tommy.

V pátečním ránu seděli kolem konferenčního stolu a snažili se analyzovat poslední vývoj v případu Bonetti. Šedavé mžení se lepilo na okenní tabulky a museli si v místnosti rozsvítit. Teplo už nebude, podzim je definitivně tady, truchlivě si pomyslela Irena. Utěšovala se jen tím, že o víkendu půjdou s Agnetou, Tommyho manželkou, do lesa na houby. Jezdívaly do Härskogenu, kde měly dobrá místečka.

„Souhlasí také to, co nám řekl Svante. Chybí mu čtyři prsty na levé ruce. V hrobě nejsou, technici důkladně prohledali celou hromadu,” pokračoval Tommy.

Komisař těžce dýchal a odkašlával. Na jeho astma vždycky špatně působilo vlhké počasí.

„Mučení. Jasně ho mučili,” řekl drsně.

„Proč by ho měli mučit?” uvažoval Fredrik.

„Kvůli penězům. V tomto případě se všechno točí jen kolem peněz,” odpověděla rychle Irena,

„Ale to přece nesedí. Když Bonetti zmizel, byly už všechny peníze z ph.com pryč,” namítla Birgitta.

„No právě. A koho obviňovali, že s nimi zmizel?” Irena položila řečnickou otázku a hned ji sama zodpověděla: „Thomase Bonettiho.”

Všichni se na chvíli zamysleli. Nakonec se zeptal Fredrik Stridh: „Kolik peněz Bonetti údajně zpronevěřil?”

„Několik milionů. Podle Sanny Kaeglerové mohlo jít o patnáct až dvacet milionů,” řekla Irena.

„Patnáct milionů! Lidi se už vraždili nebo přišli o prsty kvůli méně penězům,” konstatovala Birgitta.

„Ale proč ho před smrtí mučili? Nebo mu ty prsty odřízli až po vraždě?” uvažoval Fredrik.

„Zatím nevíme. Pitva nám to snad zodpoví. Ale takhle dlouho po smrti to už může být hodně těžké. Tělo je v silném rozkladu,” podotkla Irena.

Před očima jí vytanul obraz šklebící se lebky nad zbytky sportovní bundy. Ta byla ze silného nylonového materiálu a vypadala zachovale. I boty a kalhoty byly ve slušném stavu. Vyplatí se nakupovat kvalitu, pomyslela si nesmyslně.

Nebyla žádná pochybnost o důvodu jeho smrti. Dva výstřely do pravého spánku. Jeden náboj vězel dosud v lebce. „Kalibr ještě nepotvrdili, ale vsadím se, že šlo o pětadvacítku,” pokračovala Irena.

„Ale proč byl zavražděn před třemi lety? A proč až tak dlouho po něm zemřeli Ceder, Bergman a Rothstaahl?” tvrdošíjně namítala Birgitta.

„Až to budeme vědět, tak bude případ vyřešený,” odpověděl Tommy.

Marianna Bonettiová vypadala klidně a ovládala se, když kriminalistům otevírala těžké dubové dveře. Oči za silnými brýlemi však měla oteklé a červené. Starší žena byla hodně silná, i když postavu zdařile ukrývala pod perfektně střiženým tmavomodrým kostýmem. Pod kabátkem vykukovala krémově hedvábná halenka a náhrdelník s velkými na-růžovělými perlami. Vlasy měla obarvené načerno a v týle vyčesané do velkého drdolu. Barva byla příliš kontrastní a nápadná oproti napudrovanému uvolněnému obličeji. Ireně se špatně dýchalo z těžké vůně jejího parfému. Když žena pohnula rukou, aby je pozvala dovnitř, blýskla se na ní spousta diamantů. Kolíbavou chůzí je vedla do velkého

vzdušného pokoje zařízeného drahým značkovým nábytkem v chladném severském stylu. Tato korpulentní žena se do vlastního obývacího pokoje příliš nehodila. Jistě ho zařizoval drahý architekt.

„Posaďte se prosím. Můj muž tu bude ve chviličce.”

Hlas v protikladu k mohutnému tělu byl překvapivě dívčí. Nabídla jim křesla potažená bíle a béžově pruhovanou lněnou látkou.

Irena před několika hodinami Thomasovým rodičům zavolala a mluvila právě s jeho matkou. Ptala se, jestli by rodiče mohli přijít k rozhovoru na kriminálku, ale Marianna Bonettiová ji požádala, aby raději oni přijeli do jejich vily v Langedragu. Po zprávě o synově smrti neměla dost síly na to, aby sama někam jezdila.

Teď klesla do jednoho z křesel a Irena viděla, jak nervózně mačká v ruce kapesník. Tommy se soucitným hlasem ozval: „Je nám velice líto, že…”

Marianna Bonettiová ho rychle přerušila: „Takhle je to lepší. Vědět.”

„Já vás chápu,” řekl Tommy, „nejistota po všechny roky musela být strašná.” Přikývla a polkla.

„Jak někdo mohl… Thomas byl… tak strašně hodný.”

Hlas se jí zlomil. V tichu, které zavládlo, bylo slyšet, že se otevřely a zase zavřely dveře. Blížily se k nim rychlé kroky. Antonio Bonetti vešel do pokoje a přistoupil k policistům. Irena a Tommy se zvedli, aby se s ním pozdravili. Pevně jim podal ruku, ale Irena si povšimla, že ji má trochu zpocenou. Známý advokát byl o půl hlavy menší než jeho žena. Byl téměř úplně plešatý a těch pár zbývajících vlasů si sčesával přes pihovaté temeno. Měl elegantně ušitý oblek, který ale nedokázal zakrýt jeho blahobytné břicho. Na prsteníčku mu zářil široký snubní prsten. Hodil se k těžkým hodinkám značky Rolex na zápěstí.

Antonio Bonetti měl něco přes šedesát a stále patřil k nejžádanějším obhájcům pachatelů trestných činů. V poslední době přijímal už jen takové případy, které budily pozornost médií a které mu garantovaly vítězství. Během let se účastnil mnoha televizních rozhovorů a divákům vysvětloval, jak se věci mají, vždycky k prospěchu svého klienta.

„Už jste si začali povídat?” rychle pohlédl na svou manželku.

Oči měl nevyzpytatelné jako studánky, rámované světlými řasami a obočím.

„Přišli před maličkou chvilkou…, právě jsme se usadili,” spěšně odpověděla Marianna Bonettiová.

Jak Irena pochopila, chtěl se ujistit, že nezačali jeho ženu vyslýchat v jeho nepřítomnosti. Bonetti si sedl na gauč. Přehodil nohu přes nohu v nažehlených kalhotách a Irena si povšimla, že má hodně vysoké podpatky.

„Objevili jste už nějaké stopy?” zeptal se a zahleděl se na Tommyho.

„Zatím ne. Nevíme více než před třemi roky. Jenom to, že byl zavražděn. Ale proč - to zatím netušíme. Vy ano?” zeptal se přátelsky Tommy.

„Ne. Thomas neměl s nikým žádné spory. Když zmizel, tak se o něm začaly šířit různé lži…, ale byly stavěné na vodě,” řekl a zdůraznil poslední slova.

„Byl obviněn ze zpronevěry, než zmi…”

„Lež!” skočil mu do řeči Bonetti.

Rozčileně pohupoval nohou v elegantní botě. Chodidla měl na muže neobyčejně malá.

„To byli ti další dva, Sanna Kaeglerová a Philip Bergman. Ti se proti němu spojili a nasazovali mu psí hlavu při konkurzu ph.com. A současně se postarali, aby vybrali co nejvíc peněz, než podnik zkrachoval,” řekl už trochu klidněji.

„Můžete to nějak dokázat?” zajímal se Tommy.

„Ne. Ale Thomas o tom mluvil to poslední léto. Jednou mi vypravoval, že Sanna a Philip udělali něco, co on nazýval kick backs. Tu záležitost jsem nezkoumal, protože když potom zmizel, žaloba se odložila. Měl jsem tehdy moc jiných starostí. Jednak s jeho zmizením a jednak jsem byl angažovaný v procesu s výrobcem léčiv. Šlo o největší případ svého druhu ve Švédsku a bylo to obtížné, ale vyhráli jsme ho.”

Zřejmě si neuvědomoval, že se mu na tváři usadil úsměv hlubokého uspokojení. Byli tu proto, aby mluvili o synově smrti, a on se usmívá při vzpomínce na starý vyhraný proces. Irena se nechtěně otřásla a do svého bloku si poznamenala kick backs.

„Nevyhrožoval někdo Thomasovi?” pokračoval Tommy.

Oba rodiče zavrtěli hlavou.

„Nikdy,” zdůraznil advokát.

„Měl nějaké nepřátele?”

„Žádné,” popřela to rozhodně matka.

Ireně se vybavila zmínka Anniky Hermanssonové, že Thomas neměl žádné kamarády. Nikdo si s ním nechtěl hrát. Ani Billy ne.

Zeptala se: „Kdo byli jeho přátelé?”

Rodiče na sebe pohlédli. Nikdo z nich neodpovídal a ticho začalo být neúnosné. Nakonec se ozvala Marianna Bonettiová: „Thomas měl hrozně mnoho obchodních přátel. Bydlel v Londýně… neznali jsme je.”

,A tady doma neměl žádné kamarády?” pokračovala Irena.

„Snad ano…, ale nebýval doma moc často,” odpověděla rozpačitě.

„Joachim Rothstaahl byl zavražděn jen o několik kilometrů dál a také vyrůstal tady v Langedragu. Znali se, už když byli malí?”

„Ne. Věkový rozdíl mezi nimi byl značný. Myslím asi čtyři nebo pět let. V době dospívání je to hodně. Poznali se až v Londýně,” odpověděla matka.

„Na Styrsö nějaké kamarády měl?”

„Ne, nevím o nikom. A proč vás to tolik zajímá?” zeptala se překvapeně.

„Thomas přece poslední večer odjel právě na Styrsö. Třeba se tam chtěl s někým setkat. Stýkal se stále s Billym Hermanssonem?”

„Ne, to si nemyslím…”

Marianna Bonettiová se zarazila, protože se její muž náhle zvedl. Neklidně na něho pohlédla, když si položil ruku na prsa. Zlatý prsten se odrážel od tmavého obleku.

„Léky…,” zamumlal Antonio Bonetti a spěchal z pokoje. Slyšeli jeho podpatky klapat na parketách v hale.

„Antonio má potíže… musí brát léky. Jistě chápete, že je to pro něho hodně těžké… skrývá to, ale všechen žal nosí v sobě,” vysvětlovala manželka.

„Určitě je to hodně těžké pro vás oba,” řekl Tommy.

Přikývla a otřela si oči kapesníkem, který během rozhovoru tiskla v dlani.

Styrsö. Proč Antonio Bonetti tak silně reagoval, když se rozhovor dotkl právě tohoto ostrova? Do té doby se dokonale ovládal. Chtěl něco zatajit? Irena se pevně rozhodla, že tady musí ještě pokračovat.

„Zajdu pro minerálku,” ozvala se Marianna Bonettiová a se zafuněním se zvedla z měkkého křesla. Než policisté stačili s poděkováním odmítnout, zmizela stejným směrem jako manžel.

Irena se sehnula a předstírala, že si natahuje ponožku. „Nesmíme se pustit Styrsö, o něco tam jde,” zašeptala. Tommy tiše přikývl.

Zaslechli zvuk spláchnutí na toaletě. Ve chviličce se do pokoje vrátili oba manželé společně. Antonio Bonetti nesl tři láhve minerální vody Ramlösa a jeho žena malý stříbrný tácek se čtyřmi skleničkami z broušeného skla. Rozložila skleněné pozlacené podložky a na ně každému

postavila sklenici s několika kousky ledu. Zachrastily, když na ně Bonetti nalil šumivou minerálku. Znovu si všichni sedli na svá místa.

„Mám anginu pectoris,” vysvětloval Bonetti. „Možná že v zimě půjdu na operaci.”

Irena a Tommy přikývli na znamení, že jeho potíže chápou. Tommy se napil a ozval se: „Ale abychom se vrátili ke Styrsö: Není tam někdo, s kým se Thomas mohl chtít setkat?”

„Ne.” Bonetti s rozhodným cinknutím postavil skleničku na podložku.

„S Billy Hermanssonem se nestýkal?” zopakovala Irena.

Advokát po ní hodil rychlým pohledem, který šel těžko rozluštit. Něco se v něm skrývalo, ale než na to Irena mohla přijít, uhnul hlavou.

„Ne. Hráli si spolu, jen když byli malí,” odpověděl.

„Takže vy vůbec netušíte, proč ten poslední večer odjel právě tam?” držela se svého Irena.

„Ne. Nevíme víc, než jsme už řekli. Tehdy se zmínil, že si potřebuje v klidu něco rozmyslet.”

Antonio Bonetti už byl zase sebevědomý a ovládal se. Irena si ale povšimla lehkého chvění ruky v níž držel skleničku. To ovšem mohl způsobit i lék.

„Zůstal vám jeho počítač?” zeptala se.

„Počítač? Jaký počítač?” zeptal se nevrle advokát.

„Jeho osobní počítač. Jistě měl nějaký laptop. Máte ho?” upřesnila svou otázku.

Zdálo se, že se oba rodiče nad tím zamysleli. Nakonec otec zavrtěl hlavou.

„Nevzpomínám si, že by mezi jeho věcmi byl nějaký počítač, ty ano?” obrátil se na manželku.

„Ne. Žádný tam nebyl. Ani tady, ani v Londýně,” potvrdila.

„A nějaké diskety jste našli?”

„Ne,” odmítli oba současně.

„Když uvažujeme o lidech, kteří k němu mohli cítit zášť, myslíme na jeho spoluúčast v Pundfixu. Na tomto podniku pracoval společně s Joachimem Rothstaahlem, který byl, jak víte, zavražděn.”

„Thomase podvedl ten Nor Dahl! Byl pak odsouzen a dostal vysoký trest. Nešťastná historka o Pundfixu je přehnaná,” zasyčel advokát.

„O Eriku Dahlovi víme. Přišla nám zpráva od norské policie chvilku předtím, než jsme odjeli za vámi. Nějaký spoluvězeň ho zavraždil nožem v prosinci toho roku, kdy přišel o život Thomas,” poznamenal klidně Tommy. „V této partě přišlo o život násilnou smrtí několik lidí během tří let,” dodal.

„Ani když jde podnik do konkurzu a někdo přijde o peníze, tak se lidé v obchodní branži nevraždí,” vybuchl Antonio Bonetti.

To záleží také na tom, čím se ti lidé zabývají, pomyslela si Irena.

„Člověk musí vždycky počítat s nebezpečím globálních krizí a hospodářských útlumů, které následují po nich. To patří k obchodním rizikům,” pokračoval advokát.

A váš syn vyvolal jednu těch nejhorších krizí, měla Irena málem na jazyku. Otřásly se burzy na celém světě.

„Musíme také vědět, jestli měl Thomas přítelkyni,” ozval se Tommy.

„Thomas měl mnoho děvčat,” řekl nadneseně Bonetti a položil důraz na „mnoho.”

„Znáte jméno některé z nich? Nejvíce nás zajímají ty z posledního období. Zima, jaro a léto dva tisíce,” upřesnil Tommy.

Manželé si vyměnili pohled. Nikdo z nich neměl chuť odpovídat.

„Nevodil je k nám domů, musíte si uvědomit, že bydlel

v Londýně… a moc cestoval po celém světě… býval doma velice zřídka. Stále vedl nějaké obchody… nemyslím si, že měl čas na nějaký pevný vztah,” řekla nakonec matka.

Ani pokračující rozhovor s manželi Bonettiovými nic nepřinesl. Bylo zřejmé, že o synově privátním životě mnoho nevědí.

Před odchodem vytáhl advokát z kapsičky několik vizitek a podal jim je.

„Informujte mě okamžitě po pitvě. Zavolejte mi na některé z uvedených čísel. Jako nejbližší příbuzní chceme samozřejmě vědět, jak… jestli netrpěl.”

Při posledních slovech se mu zlomil hlas. Irena přikývla a vážně mu pohleděla do očí. Kriminalisté zatím nehovořili o useknutých a zmizelých prstech. Před touto návštěvou se domluvili, že s tímto detailem počkají, dokud nebude definitivně provedená pitva.

„Agneta se zmínila, že se o víkendu spolu chystáte na houby,” ozval se Tommy.

Seděli v autě v rušném dopravním provozu cestou zpět do práce.

„Ano. V neděli. Minulý víkend jsme to nestihly. Měla nějakou práci,” řekla Irena.

Tommy tiše zamumlal: „To věřím.”

Z nějakého důvodu, který Irena nechápala, se v autě rozhostilo ticho a trvalo, dokud nezastavili na policejním parkovišti. Tommy vypnul motor a vytáhl klíček. Nadechl se a vypadalo to, že chce něco říct, ale v posledním okamžiku se zadržel.

„Ne, ostatně…, ať si s tebou popovídá,” poznamenal a vystoupil z auta.

Irena měla co dělat, aby mu stačila, jak rázoval ke vchodu.

„Moc jsme se toho nedověděli,” konstatoval komisař. Opřel se oběma lokty o psací stůl a mačkal si prsty, až mu klouby lupaly.

„Ne. Ale myslím si, že Bonetti reagoval na zmínku

o Styrsö, chci si tam zítra zajet,” ozvala se Irena.

„Je sobota. Myslíš, že by to něco mohlo přinést?” uvažoval Tommy.

„Krister má tento týden službu. Vezmu s sebou Sammieho. Nebo vlastně ne… asi to není dobrý nápad. Annika Hermanssonová má kočku.”

„To by tam mohlo být dost živo,” pochechtával se Andersson.

Pamatoval si, jak Sammie před několika lety zakousl kocoura jejich sousedů a co pak následovalo. Nakonec se všechno vyřešilo s pomocí čarodějnice… komisaři připadalo, že to byla opravdu povedená historka, která se odehrála ve stínu několika vražd v rodině faráře v Kullahultu.

„Sammieho musím nechat doma. Ano, myslím si, že by to něco přinést mohlo. Je to spíš pocit, že jsme něco opomenuli… že jsem zapomněla na něco důležitého. Nebo jsem nepostřehla důležitost nějakého detailu. Však ten pocit znáte,” zakončila.

Tommy i Andersson přikývli.

Krister měl v pátek večer volno, ale měl pracovat v sobotu

i v neděli. Zapálili si svíčky, které se odrážely ve zlatožlutém víně. Na talířích před nimi ležely horcí gratinovaní krabi, jedno z jejich nejoblíbenějších jídel. Vůně francouzské hořčice, sherry, kopru, sýru a moře se spojily do symfonie, která dráždila chuťové buňky. Krister pozvedl skleničku a pohleděl Ireně do očí.

„Na zdraví, na krásný večer a výtečné jídlo,” připil jí. Přiťukli si a zvlhčili hrdla skvělým vínem.

„Mám jednu dobrou novinu,” pokračoval, když postavil sklenku na stůl.

„Tak řekni,” vyzvala ho Irena.

„Volala mi dnes sestra. Maggan, ne Ulla. Žádná z nich nemá zájem o otcův vůz. Obě mají docela nová auta. Mag-ganina rodina dokonce dvě.”

Kristerův otec zemřel počátkem léta. Matce bylo 84 let a trpěla kloubním revmatismem. Teď se dům rodičů na okraji Säffle prodával, protože maminka si našla hezký dvoupokojový byt v přízemí činžovního domu. Byt měl i maličkou zahrádku a bylo to jen několik minut pěšky od Kristerovy sestry Ully. Ona i Margaretha bydlely se svými rodinami také v Säffle, což Kristerovi i Ireně po otcově smrti ušetřilo mnoho starostí. Bratr Stefan žil po rozvodu sám a byl ze sourozenců nejstarší. Bydlel ve Stockholmu a se zbytkem rodiny se moc nestýkal. Při těch vzácných příležitostech, kdy se objevil, seděl vždycky za volantem nějakého nového sportovního vozu. Platy bankovních ředitelů byly stále dobré, navzdory všem krizím.

Sestry se potřebovaly zbavit auta, které stálo v garáži. Dům je třeba uvolnit do prvního prosince.

„Je to Volvo 47. Ročník devadesát dva. Najeto má sotva osmdesát tisíc kilometrů. Je téměř jen zajeté,” poznamenal Krister.

„Ale má už jedenáct let. Jen o dva roky méně než náš saab,” namítla Irena.

„Rodiče o něj však nesmírně dobře pečovali. Puntičkář-sky. A má najeto jen čtvrtinu toho, co naše auto. Můžeme ho mít za pětadvacet tisíc.”

Irena se usmála. „To vypadá na dobrý obchod. Tak si na to připijeme!”

„Na zdraví. V pondělí budu mít volno. Zajedu do Säffle vlakem a zpět se vrátím volvem. A naše auto budu inzerovat. V každém případě má alespoň novou technickou prohlídku.

Jestli za něj dostaneme pět tisíc, tak to bude hodně. Volvo je kombi, což je skvělé kvůli Sammiemu. Koupíme mu síťovou přepážku a oddělíme zavazadlový prostor. A hodně se nám do něj vejde, když pojedeme do Sunne.”

Irena se překvapeně podívala na svého muže.

„Co je se Sunne? Saab nám přece pro náš prázdninový pobyt venku vždycky stačil.”

Letní domek nedaleko Sunne patřil Kristerovým rodičům, ale ti ho už před mnoha lety přepsali na děti. Na začátku si týdny pobytu přesně rozdělovali, ale v posledních letech to už nebylo třeba. Krister a Irena mohli s domkem disponovat podle vlastní potřeby a přání. Stefan ze Stockholmu tam nikdy nejezdil, Margaretina rodina si koupila vlastní domek s pozemkem u Vänerského jezera a Ullina rodina investovala peníze do velké lodi, se kterou po celé léto pluli z místa na místo.

„Ulla a Margaretha by chtěly, abychom od nich domek vykoupili.”

Ireně málem zaskočil hlt vína.

„Na to nemáme,” rozkašlala se.

„Máme, pokud prodáme dům a koupíme si byt.”

„Prodat náš domek!”

„Děvčata se od nás odstěhují. Zůstaneme jen my dva. A ovšem Sammie,” dodal rychle, když zaslechl psí pochrupování, které se ozývalo pod stolem.

„Byt v centru je stejně drahý jako domek na okraji města,” protestovala Irena.

„Ne tak docela. A každý dům vyžaduje údržbu. Ani tebe, ani mě nebaví pracovat na zahradě. Co nevidět se budou muset znovu natírat okna a okapy. Za dva roky bude třeba obnovit fasádu a kolnu. Dřevo, které při stavbě použili, nebylo právě nejkvalitnější, protože dům byl stavěn v sedmdesátých letech, kdy se všechno šidilo. Prkna se budou muset vyměnit a …”

„Prodáme ho! I když po pravdě řečeno to přišlo trochu nečekaně. Musím si na tu myšlenku zvyknout…,” váhala Irena.

Znovu si přiťukli a usmáli se na sebe. Irena cítila v srdci malé bodnutí při pomyšlení, že prodají dům, který byl patnáct let jejich domovem. Nebylo to úplně snadné.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Moře zvedalo šedavé vlny, které tvrdě narážely do skalnatého břehu. Celé dopoledne visely na obloze těžké mraky, z nichž občas zapršelo. Irena se skloněnou hlavou se prodírala v silném protivětru. Cestu k Annice Hermanssonové teď už dobře znala. Vzhledem k dřívějším zkušenostem z ostrova Styrsö se pořádně oblékla a nezapomněla ani na rukavice.

Měla pocit, jako by někdo na ostrov hodil neutronovou bombu a zahubil všechen život, jen dům tu zůstal stát. Za celou dobu potkala jedinou živou bytost - racka, který na ni hleděl z balvanu na břehu. S křikem se zvedl, když se k němu přiblížila. Další stopu života zahlédla až před domem Anniky Hermanssonové. Na schodech seděla černobílá kočka a pozorovala ji s nevraživým leskem ve žlutých očích.

„Ahoj, kočičko, nepamatuješ se na mě?” oslovila ji Irena a sehnula se.

V odpověď přitiskla kočka uši dozadu a zasyčela. Irena stáhla ruku zpět. Každého si člověk prostě nezíská. A kočka jistě poznala, že ona je spíš na psy.

Zabouchala na dveře a otevřela si je, když se jí zdálo, že z domu zaslechla nějaký zvuk. Do nosu ji praštil stejný dusivý zápach jako minule. Než vstoupila do přecpané předsíně, rychle se ještě venku nadechla.

„Haló, Anniko, tady je Irena Hussová! Volala jsem vám včera a vy jste řekla, že smím přijít.”

Během hovoru šla ke kuchyni, odkud zaslechla nějaký šramot. Zastavila se na prahu a zahlédla na zemi neforemné tělo. Nejdřív ji napadlo, že je Annika v bezvědomí nebo snad mrtvá, ale ke svému ulehčení slyšela, že vydává nějaké zvuky, jako by se snažila mluvit s roubíkem v ústech. Žila, ale zřejmě byla silně opilá. Irena k ní poklekla a pokoušela se rozpoznat její stav. Žena byla pozvracená a kolem ní se vznášel silný pach moči. Neúspěšně se snažila něco říct, ale z úst jí vycházel jen pach zvratků a alkoholu. Ležela na boku, což zřejmě přispělo k tomu, že se nezadu-sila. Na podlaze pod její hlavou byla vidět krev. Když Irena ženu prohlédla blíž, našla hluboký šrám na levém spánku. Toto zranění jí nezpůsobil žádný neznámý muž z Paříže, ale roh kuchyňského stolu. Pod sebou měla Annika v podivném úhlu zkroucenou levou ruku. Když za ni Irena vzala, Annika zasténala. Zřejmě si ji zlomila.

Irena se zvedla a vytáhla mobil. Zavolala na 112, požádala o ambulanci a co nejlépe se snažila vysvětlit, kde na Styrsö se dům nachází.

„Pošleme lodní sanitku. Můžete na ni počkat venku?” zeptal se jí ženský hlas.

„Ano. Dům leží úplně u moře. Počkám na břehu.”

„Dobře. Zavoláme vám na mobil, až do dané oblasti bude loď připlouvat, abyste nemusela stát venku celou dobu.”

„Díky”

Nebylo toho už mnoho, co by pro Anniku ještě mohla udělat. Žena ležela ve správné poloze a bolest si sama utlumila alkoholem. Irena v hromadě hadrů na kuchyňském gauči našla špinavou deku a položila ji přes ni.

Mohla však alespoň využít čas, než loď dorazí. Opatrně se rozhlížela po sešlém domě. Nebylo to z obavy, aby něco nepoškodila, ale aby sama do něčeho páchnoucího nešlápla. Rozhodla se, že začne nahoře, a vyšla po rozeschlém schodišti.

Ložnice měla v průčelí široké okno obrácené na jih

s nádherným výhledem na moře. Irena ho otevřela a zajistila zrezivělými háčky, aby v místnosti vůbec vydržela. Vítr fičel přímo do okna, ale zdálo se, že háčky skleněné tabulky udrží. Na odřeném zeleně natřeném prádelníku stálo několik zarámovaných fotografií. Irena šla blíž, aby si je mohla prohlédnout.

Na první, kterou si přidržela u světla z okna, byla mladičká dívka s děťátkem na klíně. Po několika vteřinách pochopila, že to musí být Annika s Billym. Byla to barevná fotografie a Annika na ní měla dlouhé hnědorudé vlasy přes ramena. Slabě se usmívala a skoro vzdorovitě hleděla přímo do kamery. Děťátko bylo jen několik měsíců staré a mělo úplně holou hlavičku. Irenu překvapilo, jak hezká Annika v mládí byla. Dnes by ji nikdo nepoznal.

Na dalším snímku stál na lodním můstku hubený sedmi-osmiletý chlapec, byl do pasu nahý a v ruce držel udici. Smál se, až byla nahoře vidět mezera po vypadlém zubu. V druhé ruce svíral malou rybku. Téměř bílé vlasy mu vlály ve větru a v pozadí byl vidět rybářský člun.

Poslední byla maturitní fotografie vážného mladého muže. V bledém obličeji měl spoustu uhříků a zdálo se, že se v obleku ani těsné čapce necítí nejlépe.

Nahoře na svém místě stál obrovský dalekohled, ale ten dnes Irenu nezajímal. Místo toho přešla na druhou stranu do další ložnice.

Tady byl sice zatuchlý vzduch, ale nebyla tu žádná špína. Úzká jednoduchá postel přikrytá sepraným tmavomodrým přehozem z froté stála podél jedné strany pokoje. Před oknem se rozkládal borovicový psací stůl z IKEY s červenou kovovou lampou. Deska stolu zela prázdnotou až na barevné skleněné těžítko. Obyčejná dřevěná židle sloužila jako pracovní. Na okně stála vybledlá umělá pelargonie a světle modré záclony s bílými čtverci byly zbarvené stejně jako vydřený hadrový koberec na zemi. Nad prádelníkem stejného modelu, jaký byl v ložnici Anniky - i když tady tmavomodrý - viděla prázdné police na knihy. Na stěně visel plakát s chemickými vzorci kyseliny citronové ve velikém kruhu. Zásuvky prádelníku byly prázdné stejně jako dvě šatní skříně. Pokoj byl uklizený a opuštěný. Tady nikdo nebydlel už hodně dlouho. Vymýšlela si Annika, když tvrdila, že jí Billy pomáhá?

Irena vyšla na schodiště a pomalu sestupovala dolů. Mezi skřípáním uslyšela, že se otevřely domovní dveře. Ztuhla uprostřed kroku a zadržela dech. Ambulance to ještě být nemohla a ostatně jí dosud ani nevolali.

V tom se její mobil ozval.

Vytáhla ho z kapsy a pokračovala dolů.

„Tady je kriminální inspektorka Irena Hussová,” řekla tak hlasitě, aby to bylo slyšet až ke dveřím.

„Tady je Tobbe Johansson ze sanitní lodi. Právě míjíme most na Donsö. Můžete vyjít před dům?”

„Ano.”

U dveří potkala vychrtlého mladého muže, který si ji překvapeně prohlížel. Pamatovala si ho z lodi. V dnešním strašném počasí tam nebylo mnoho cestujících. Měl na hlavě kapuci a stáhl ji, sotva na zem s bouchnutím postavil igelitové nákupní tašky. Jemné nazrzlé vlasy mu řídly a nad čelem se mu rýsovaly vysoké kouty. Překvapení v jeho očích vystřídala zloba.

„Zaslechl jsem, že jste policistka. Co tu děláte?” zasyčel.

Irena vypnula mobil. „Včera jsem vaší matce zavolala a domluvily jsme se, že dnes za ní přijedu. Ale když jsem před chvílí přišla, našla jsem ji ležet na podlaze v kuchyni. Upadla a má asi zlomenou ruku. Zavolala jsem sanitku a právě se mi hlásil sanitní člun. Chtějí, abych na ně čekala před domem. Jděte zatím za ní.”

Uhnul jí z cesty a Irena vyšla ven. S hlubokým potěšením se nadechla čerstvého vzduchu a podržela ho na chvíli v plicích.

„Můžeme jít nahoru do vašeho pokoje,” navrhla Irena.

Saniťáci už Anniku odnesli do člunu. Billy přešlapoval nerozhodně v kuchyni. V bledém obličeji se zračila únava a bolest. Na Irenin návrh přikývl.

Irena se posadila na dřevěnou židli a Billy si sedl na postel. Vypadal velice nesvůj. Adamovo jablko mu v krku skočilo nahoru a dolů, když nervózně polkl.

„Není to tak, jak si myslíte,” ozval se agresivně.

„A co si myslím?” zeptala se klidně Irena.

„Že na matku kašlu…, že se nestarám o to, že žije v tomto… chlívu.”

Rudl od krku po obličej.

„Takže vy na ni nekašlete,” konstatovala Irena.

„Ne.”

Několikrát polkl a pokračoval. „Přijeli jsme sem stejnou lodí, ale já jsem šel nejdřív nakupovat. To dělám pokaždé. Ona mi nedovolí, abych uklidil… to nepřipustí.”

Jeho hlas i pohled žádal o pochopení. Irena si přála, aby nepřestal mluvit, a tak se neutrálně zeptala: „A proč to nechce?”

Zahleděl se do prošlapaného koberce a chvíli mlčel. Nakonec si povzdechl.

„Moje partnerka… maminka ji nesnáší. Ona… tedy matka… úplně šílela, když jsme spolu začali žít. Já jsem se předtím vždycky o maminku staral. Pije už od mého dětství. Ale když jsem já a Emma…, už to nepřipustila. Jako by se mi tím tady chtěla mstít.”

„Jak dlouho žijete s Emmou?”

„Brzy to budou čtyři roky.”

„Ale vy matce kupujete víno a alkohol,” konstatovala.

Pokrčil rameny. „Jinak to nešlo. Ona nikam nechodí. A když jí alkohol nedonesu já, má ho od starých kamarádů. A ti si to nechají pořádně zaplatit. Všechny její peníze šly na alkohol. Já sem jezdím jednou nebo dvakrát týdně a koupím jí také jídlo. Tímto způsobem mohu trochu její peníze kontrolovat.”

„Rozumím. Nemohla by se léčit?”

Billy se maličko pousmál: „To ji neznáte.”

„Moc opravdu ne. Setkala jsem se s ní zhruba před týdnem. Vyšetřujeme zmizení Thomase Bonettiho. Jistě víte, že jeho starým společníkem v ph.com byl Philip Bergman, který byl před třemi týdny zavražděn. Poslední večer, kdy Thomas žil, vaše matka něco dalekohledem viděla. Jejím svědectvím se ale nikdo nezabýval, protože… po pravdě řečeno, když na policii volala, byla opilá. Kvůli tomu s ní už potom nikdo nemluvil. Já jsem sem zajela a mluvila jsem s ní a díky ní jsme našli na ostrově Brante Thomasovo tělo.”

Billyho ohryzek zase několikrát poskočil nahoru a dolů, než ze sebe dostal slovo.

„Já jsem četl… o tom nálezu. Ale maminka mi nikdy neřekla, že jste s ní mluvila. Nevěděl jsem, že mohla vidět něco důležitého. Vyprávěla vždycky jen o tom, že slyšela jet kolem Thomasův člun.”

„Nezmínila se, že někdo přemístil Nissovu hromadu kamení?”

„O tom mluvila všechny ty roky.”

„Tři roky. Skutečně ji někdo přesunul. Byl pod ní Thomas. Vrah ho docela jednoduše položil vedle kameniště a pak balvany přes něho přehrnul. Byly o dobrý metr dál. Annika měla pravdu.”

Billy přikývl.

„Ona je ve skutečnosti docela chytrá… ve škole se dobře učila. Ale bylo jich hodně dětí. Její rodiče chtěli, aby po

škole začala pracovat. Jenomže hned po devítce otěhotněla. Čekala mne. Potom už nikdy žádnou pořádnou práci nedostala. Jen občas něco příležitostného. A když potom potkala Hasseho, šlo to s ní rychle z kopce.” „Kdo je Hasse?”

„Byl. Hasse se upil před sedmi nebo osmi lety. Nikdo ho neoplakával. Ani maminka ne. Ale tehdy z ní už byla alkoholička.”

„Měl jste asi dost těžké dětství,” nadhodila opatrně Irena. Škubl úzkými rameny.

„Tak trochu. Ale já jsem měl babičku a dědečka. Víceméně se o mě starali oni. A tady na ostrově mám několik tet a strýců. Mnoho bratranců a sestřenic. Ale dědeček před deseti lety zemřel. Babička dostala Parkinsona a před několika lety také zemřela.”

„Co děláte vy?”

„Jsem inženýr chemie. Pracuji ve Stenungsundu a bydlím v Kungälvu.”

„To máte na Styrsö dost daleko.” „Ano, ale jde to.”

Irena si rozmýšlela další otázky. Byla to citlivá oblast, ale zeptat se musela.

Rozhodla se postupovat přímo: „Annika mi vyprávěla, že jste si s Thomasem hrával, když byl malý. Jaký byl?”

Billy se opět zahleděl na koberec a několikrát tvrdě polkl.

„Byl skoro o pět let starší. Ale nikdo si s ním hrát nechtěl. Ani já ne, ale on pro mě občas přišel. Vždycky se vytahoval a chlubil tím, jak je jeho otec bohatý a co všechno mu koupil. Dobře věděl, že já žádného otce nemám a že jsme chudí. Chtěl vždycky poroučet. Ale kupodivu se mu všichni jenom posmívali. Byl tlustý a nosil silné brýle. A vždycky na sluníčku strašně zrudl. Říkalo se mu ,stažená myš’. To vlastně máme společné.”

Irena měla málem na jazyku, že mají oba nejen nedosta—

tek pigmentu, ale také stejnou barvu očí a vlasů, ale udržela se. Antonio Bonetti reagoval velice silně na Billyho jméno. Chvíli na něho upřeně hleděla, až se začal vrtět.

„Billy, Annika se mi zmínila, že nikdy nikomu neřekla, kdo je váš otec. Víte to vy?”

„Ne. A vůbec mě to nezajímá. Když se neozval osmadvacet let, tak to tak může zůstat.”

Neunikl jí zklamaný podtón.

„Říkala mi také, že jí posílal peníze, aby jeho jméno nikomu neřekla,” pokračovala Irena.

„To je další věc, o které vždycky mluvila. Že je ženatý a bohatý. Ale jen se asi chtěla dělat zajímavou.”

„Myslíte? Máte možnost kontrolovat její bankovní účet?”

„Ano. Starám se o její peníze. Nemá žádné záhadné vklady. Ale…,” přerušil se a kousl se do rtu.

„Co mají společného matčiny finance s Thomasovou vraždou?” zeptal se ostře.

„Společného to něco má, nepřímo,” řekla Irena.

Byla to lež. Ty poslední otázky zatím sloužily spíše k objasnění, jestli náhodou neměl Billy nevlastního bratra, který se jmenoval Thomas Bonetti.

Váhu a slabý zrak zdědil Thomas po své matce, ale vybarvení měl po otci. Stejně jako Billy. Vlasy mu ubývaly stejně jako Thomasovi, když měl třicet let.

Billy ji trochu podezřívavě pozoroval světlýma očima, ale pak znovu pokrčil rameny.

„Přemýšlel jsem o jedné věci. Chodívaly jí dopisy bez odesílatele. Obyčejné hnědé obálky. Adresa napsaná na stroji. A ona byla pokaždé tak… triumfující.”

„To je přece vždycky příjemné, když člověku přijde dopis…”

„Nechápete to. Maminka nikdy nedostávala dopisy. Nikdy jí nikdo nepsal. Kromě osoby, co jí posílala ty hnědé obálky.”

„Neptal jste se jí, kdo jí píše?” „Ano. Ale jen se smála.” „Vypadala tajuplně?” „Přesně tak.”

„Jako když jste se jí zeptal na otce?”

Billy sebou škubl a pronikavě na ni pohlédl.

„Asi tak.”

Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale hned je zase zavřel. Svraštil obočí a Irena viděla, že sbírá síly, aby mohl pokračovat.

„Jestli je to pravda s těmi penězi od… mého biologického otce, tak je pravděpodobně dostávala právě v těch obálkách,” vyhrkl.

„Myslíte, že byste některou z nich našel? Třeba si je nechávala?”

„Mohu se po nich podívat.”

Irena pocítila velké ulehčení, že se nemusí sama hrabat v tom strašném nepořádku v domě.

„Dobře. Tady je moje vizitka. Jestli nějakou obálku najdete, buďte prosím hodně opatrný a moc na ni nesahejte. Vložte ji do jiné obálky.”

„Kvůli otiskům prstů?”

„Ano, přesně tak.”

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Vneděli ráno bylo počasí trochu lepší. Podle prognózy mělo být v posledních zářijových dnech docela hezky. Dopoledne Irena odjela trénovat jiu-jitsu, ale musela být dost opatrná a trochu si trénink ulehčovat, protože jinak ji loket ještě pořádně zabolel.

Po rychlém obědě naložila Sammieho, termosku s kávou, gumáky a koš na houby do auta a odjela do lesa. V Härskogen měly s Agnetou svá místečka, kam v posledních letech chodívaly. Procházely okraj lesa, který ještě nespadal do přírodní rezervace. V blízkosti nebyly žádné domy ani soukromé lesy.

Jenomže nakonec houby nesbíraly. Když se sešly, nejdříve ze všeho jí Agneta chtěla něco říct. Irena na ni povzbudivě kývla. „Na to přece má člověk přátele, aby se jim mohl se vším svěřit.” „Já a Tommy se budeme rozvádět.” Ireně se zatočila hlava a rychle se musela posadit. Udělalo se jí špatně. Jak jí to může Agneta tak klidně říct, jako by se nechumelilo?

„Odstěhuji se prvního října.” „Tak… tak brzy?” vykoktala Irena. Ale proč! Proč! Její nejlepší přátelé a ona nic netušila! Nebo snad ano?

„Je to opravdu tak vážné… s Kajsou?” dostala nakonec ze sebe.

„Kajsa? Kdo to je?” zeptala se Agneta a nechápavě se zamračila. Než Irena stačila odpovědět, pokračovala: „Jestli s ním někdo v práci flirtuje, tak bych byla jen ráda. To by

potřeboval. Je to v každém případě otec našich tří dětí a já ho mám pořád moc ráda.”

„Ale v tom případě… jestli ho pořád…,” vyhrkla Irena a pocítila klíčící naději.

„Nedá se nic dělat, ale už ho prostě nemiluju. Potkala jsem svou životní lásku. Vím, že to zní směšně, ale poznala jsem opravdovou vášeň. Je to jako… přírodní živel. Nemohu si pomoct.”

Její hnědé oči byly plné slz.

„A kdo to je?”

„Jmenuje se Olof. Je to lékař u nás v nemocnici. Známe se už mnoho let. Celou dobu jsme cítili velikou vzájemnou přitažlivost, ale snažili jsme se s tím bojovat. Oba máme rodiny. Jeho dvě děti jsou už dospělé. Už tomu nechceme déle bránit. Oba se rozvedeme.”

Irena se cítila jako ochromená. A současně v ní stoupal vztek. Jak to mohla Agneta udělat? Jak se tak mohla zachovat vůči Tommymu a dětem? Snažila se ovládnout.

„Jak dlouho je to mezi vámi takhle vážné?” zeptala se.

„Od jara.”

„A odkdy o tom ví Tommy?”

Irena to vlastně ani nechtěla slyšet. Nejraději by hned odjela domů, lehla si do postele a plakala. Ale vyšetřovatelské „já” bylo silnější. Musí vědět, jak dlouho se to už táhne.

Agneta se vysmrkala do papírového kapesníčku a otřela si slzy, které jí pomalu tekly po tvářích.

„Tommy… tušil to už počátkem léta. Mluvili jsme o tom… panebože, hrozně moc jsme o tom mluvili. Ale tak to prostě je. Nemohu své city potlačit. Olof a já se nastěhujeme do bytu v Alingsas. Je dost velký i pro děti. Tommy si nechá náš domek.”

Irena cítila hluboké zklamání. Ani Tommy, ani Agneta se jí nezmínili, že jejich manželství je v krizi. Její dva nej-lepší přátelé o svých problémech ani nemukli.

„Proč jste mi o tom neřekli?” zeptala se nakonec.

„Měli jste v létě dost svých starostí, když onemocněl tvůj tchán. A potom s jeho smrtí a pohřbem. A v srpnu jste byli dva týdny na Krétě. My jsme se s tím chtěli poprat sami a nezatěžovat nikoho jiného.”

Agneta zmlkla a pohlédla Ireně do očí. Po chvíli pokračovala: „Doufám, že kvůli tomu nepřestaneme být přítelkyně. Že se stále budeme stýkat a třeba chodit na houby.”

Trochu se při posledních slovech usmála.

„To ano,” mumlala Irena. Ale v nitru cítila, že už nic nemůže být takové jako dřív.

Cestou domů ji začalo hryzat špatné svědomí. Došlo jí, jak špatně se chovala k chuděrce Kajse. Od přepadení v Rothstaahlově bytě spolu pořádně nemluvily. Celou cestu domů Kajsa v letadle prospala. A tady už pak neměly ani chvilku pro sebe. A nakonec ji Andersson poslal domů. Vrátí se do práce v pondělí ráno. Irena cítila, že ji musí požádat o prominutí. Ale dřív musí mluvit s Tommym.

Tommy byl naprosto klidný, když mu Irena řekla, že ví o jejich rozvodu. Ale když se ho zeptala, proč se to ještě nepokusil dát dohromady, vybuchl.

„Ty nemáš tušení, jaké to je. Týká se to jen Agnety a mne. Spokoj se s tím, že o tom víš,” odbyl ji zlostně.

„Jen jsem si s tebou chtěla promluvit…,” pokusila se znovu Irena, ale nenechal ji dokončit větu.

„Není o čem mluvit. Tebe se to netýká. A přestaň lidem dávat dobré rady, když se tě nikdo neprosí.”

Zvedl se a zlostně vyšel z kanceláře. Zůstala zaraženě stát, když se dveře za jeho strnulými zády přibouchly. Poznámka, že má přestat dávat dobré rady, zřejmě narážela na její rozhovor s Kajsou v Paříži. Asi s ním o tom mluvila. Možná to byl důvod jeho vzteku. Tušila, že si to trochu zavinila sama. Tak hrozné pondělí snad ještě nezažila. Jako odpověď na její myšlenky se ozvalo zaklepání a do dveří strčil hlavu Jonny Blom.

„Neviděla jsi Svena?” zeptal se.

„Je na schůzce.”

„Co tu sedíš tak otráveně? Měla jsi ráno málo kofeinu?”

Jestli se s někým nechtěla dělit o své starosti, tak jistě s Jonnym. Vynutila ze sebe úsměv.

„Ne, jen si tak přemýšlím. V sobotu jsem jela ještě jednou za Annikou Hermanssonovou. Ale mluvit jsem s ní nemohla. Našla jsem ji ležet v bezvědomí na podlaze. Opilou. Pořádně se praštila do hlavy a zlomila si paži. Přišel za ní také její syn. Dívala jsem se, ale v jeho rodném listě stojí otec neznám. Já si ale myslím, že vím, kdo je jeho biologický otec,” rychle improvizovala, ale byla to všechno pravda.

Jonny vešel a zavřel za sebou dveře. Těžce dosedl na židli pro návštěvy. „Kdo?”

„Nechci o tom mluvit, dokud si ještě neprošetřím… pár věcí.”

Sáhla pro bílou obálku, která ležela před ní na psacím stole.

„Tohle mi přišlo ranní poštou. Uvnitř je jiná obálka, která je asi plná otisků prstů. A ve složce ve stole mám vizitku někoho, o kom si myslím, že je otec. Na té vizitce musí být jeho otisky, protože když mi ji dával, neměl na rukou rukavice. Otázkou je, jestli se tím mám dál zabývat nebo to nechat plavat. Pro naše vyšetřování to zřejmě důležité není. Ale kdo to ví?”

Jonny na ni zamyšleně hleděl.

„Takže ty si myslíš, že tady něco páchne.”

„Nevím. Možná jde jen o můj zvyk do všeho strkat nos, i když se mě to netýká.”

Snažila se potlačit trpkost, která se jí drala do hlasu.

Jonny zvedl obočí, protože si toho náznaku povšiml. Naklonil se přes stůl a důrazně řekl: „Dobrý vyšetřovatel se pohybuje na hranici chorobné zvědavosti. A o tobě se už dávno ví, že se do všeho pleteš.”

Zvedl se, povzbudivě se na ni usmál a zmizel za dveřmi.

Nevěřícně za ním hleděla. Zázraky se dějí! Jonny Blom jí zachránil den!

„Stridnerová tvrdí, že prsty Thomase Bonettiho někdo uštípl kleštěmi. Štípacími kleštěmi, píše doslova. Jak to k čertu může poznat,” řekl sarkasticky Andersson.

„Když píše štípací, tak vsadím své poslední peníze, že to tak bylo,” ozvala se Birgitta.

„Já také,” připojila se Irena.

Komisař předstíral, že je neslyší. Místo toho pročítal předběžnou zprávu z patologie.

„Tak tady máme… délka… zuby… krevní skupina…, oděv souhlasí. Příčinou smrti byl výstřel do pravého spánku. Píše tu os temporale, ale spánek dala do závorky. To je hodná. Dva výstřely. Kalibr pětadvacet. To pro nás není žádné překvapení. Posiluje to domněnku, že ho zastřelil stejný darebák, který zabil ty tři muže. Ze tam tělo leželo tři roky, už víme, a souhlasí to s tím, k čemu došla Stridnerová. Před chvílí jsem zavolal technikům a ptal jsem se jich, jestli nenašli i jeho brýle, ale nebyly tam. Máte nějaké otázky?”

Opřel se dozadu do židle a povzbudivě hleděl na své inspektory. Podíval se i na Kajsu, ale rychle uhnul pohledem. Moc dobře ještě nevypadala. Ale její odvahu musel ocenit. Málo žen by se ukázalo s těmi modřinami.

„Napadá mě otázka, proč asi vrah vláčel tělo nahoru na ostrov. Muselo to být strašně obtížné. Proč ho například jen nehodil do moře? To by měl mnohem jednodušší,” ozval se Tommy.

„Zvlášť když Thomas nebyl žádná lehká váha,” připojila se Irena.

„Byl dost malý, měřil sto šedesát šest centimetrů, ale vážil asi metrák. Na to, aby ho vytáhli nahoru, museli být aspoň dva muži,” podotkla Birgitta.

„Nejsou na těle nebo oděvu známky toho, že by tělo někdo vlekl? Třeba na laně?” napadlo Fredrika.

Andersson zavrtěl hlavou.

Irena myslela na to, jak hrozně obtížný byl ten první kousek výstupu na ostrov. Skála končila příkře v moři. Museli pokládat chodidla z boku a zachycovat se prsty ve skalních nerovnostech, aby se tam vůbec vyšplhali. Existovalo pro to jen jediné vysvětlení.

„Protože já sama jsem měla co dělat, abych se tam vůbec vyškrábala, myslím si, že možné je jen jediné: Thomas Bonetti tam vylezl sám.”

„Sám? A proč by to dělal?” pochyboval Jonny.

„Protože ho někdo ohrožoval pistolí. Protože mu hrozil mučením nebo ho už mučil. Protože se bál o život.”

„A to plným právem,” mumlala tiše Birgitta.

Chvíli bylo ticho a všichni si představovali, co jim Irena právě nastínila. Tlustý Thomas se ve smrtelném děsu vyškrábe nahoru a tam je v temné zářijové noci chladnokrevně popraven. Byla to dost ohavná scéna.

„Ale jak viděli v té tmě na cestu? Měli baterku?” ptal se Fredrik a jedním dechem si sám odpověděl. „Zřejmě. Možná měli světlo upevněné na čele. Ale ve skutečnosti se tam člověk dostane i s jednou rukou.”

„Jako já, ale to bylo světlo,” poznamenala Irena.

,A bylo to hodně obtížné. Proto si myslím, že ty prsty mu uštípli až po popravě,” uvažoval Tommy.

Protože všichni mlčeli, pokračoval: „Ale proč mu vrah usekl prsty? Nebo alespoň čtyři z nich?”

„Jako trofej,” napadlo Jonnyho.

Ireniny a Jonnyho pohledy se rychle setkaly nad konferenčním stolem. Pořád měli v čerstvé paměti, jaké trofeje potřeboval sériový vrah, jehož společně hledali před nějakým časem. Tyto vzpomínky by rádi potlačili.

„Možná. Ty narážíš na toho sériového vraha, že?” řekl Tommy.

„Typické sériové vraždy,” přikývl Jonny.

„Jistě. Ale náš vrah není typický sériový vrah. On sice zavraždil několik osob, ale všechny oběti něco spojovalo. Žádný z těch dalších tří nebyl vystaven amputaci nebo prz-nění. Jen Thomas Bonetti. Proč?”

„Já věřím na trofeje. Jako upomínku vraždy. Projev moci nad obětí,” přesvědčoval je Jonny.

Jistě si o sériových vrazích něco přečetl poté, co se s tímto strašným činem setkal. Ale statisticky vzato bylo dost nepravděpodobné, že by sám do penze podobný případ znovu vyšetřoval.

„To by přece něco amputoval i těm třem pozdějším obětem,” trval na svém Tommy.

„Pokud je to ovšem stejný vrah. Thomase mohl zavraždit jeden a další tři někdo jiný,” vložil se do řeči komisař.

„Sotva. Vzpomeň si na ráži pistole,” připomněla Birgitta.

Andersson na ni nespokojeně pohlédl, ale svůj nápad už neprosazoval. On sám přece naznačoval, že patrně jde o stejného vraha, právě s přihlédnutím k použité zbrani. Místo toho si teď odkašlal a řekl: „Zůstává nám otázka, proč byl zastřelen na skalisku.”

„Vrah si nepřál, aby se tělo našlo. Zřejmě právě to pro něho bylo důležité. Ale nechápu, proč ho nepotopil do moře,” ozval se Tommy.

„Nepotopil, protože nemohl.” Irenu napadlo, proč. „Vrah ho nemohl v moři potopit, protože neměl nic, čím by tělo zatížil, aby kleslo ke dnu.”

„Už to zase začíná,” vzdychal Jonny a kroutil očima.

Irena přešla jeho pokus být zajímavý. Místo toho se snažila, aby svá slova vysvětlila co nejjasněji: „Tělo se bez zátěže normálně zase brzy vynoří. A to náš vrah rozhodně nechtěl. Myslím si, že právě to je důvodem, proč Thomas musel vylézt nahoru.”

„To vypadá pravděpodobně,” mínil Andersson.

„A co ty prsty,” připomněl Tommy.

„Ano, prsty. K čemu mu byly čtyři prsty?” zamyšleně se zeptal Andersson.

„Trofeje,” držel se své představy Jonny.

„Pokud mu je oddělil ještě za živa, šlo o mučení,” zdůraznila Birgitta.

Jonny si vzdychl. „A proč by to tlusté finančnické štěně chtěl někdo mučit?” zeptal se uštěpačně.

„Právě kvůli tomu, že to bylo tlusté finančnické štěně.” Všichni pohlédli na Kajsu, která se najednou vložila do hovoru.

„Co máš na mysli?” zeptal se Andersson. Dal si záležet na tom, aby jeho hlas zněl vlídně a aby současně dokázal pohlédnout na její obličej hrající všemi barvami. Když se na ni upřela pozornost všech v místnosti, Kajse vyskočily na tváři rudé fleky, které byly zajímavým doplňkem všech modřin hlavně kolem levého oka.

„Přece víme, že to byl finančník. Ale měl také nezákonné obchody v Londýně a byl podezřelý ze zpronevěry v souvislosti s krachem ph.com. A mučený mohl být kvůli tomu, aby řekl číslo svého bankovního konta,” vysvětlovala rozčileně.

Irena s ní musela souhlasit. „Kajsa má pravdu. To mají všechny oběti společné. Byli to finančníci a na svědomí měli mnoho nekalých obchodů. Možná kromě Cedera. Ale v každém případě se všichni čtyři znali.”

„Ale víme vůbec, že se s nimi Ceder znal?” zajímalo Anderssona.

„V každém případě je znala Sanna,” odpověděla Irena. Do komisaře vjel život. Narovnal se na židli a zapíchl oči do Tommyho.

„Už jsi ji znovu vyslýchal?”

„Ještě ne. Po Cederově a Bergmanově vraždě se zhroutila. Myslím hlavně po Bergmanově.”

„Musíš ji pořádně zmáčknout,” opakoval opět komisař.

Znovu se na Tommyho zahleděl, aby zdůraznil vážnost svých slov.

„Irena a Tommy si udělají nové kolečko s paničkou Kaeglerovou a budou dál hledat spojení mezi všemi oběťmi. Birgitta a Kajsa znovu prozkoumají jejich finance pro případ, že bychom něco dříve přehlédli. Zjistěte, jestli trestní stíhání Bonettiho po krachu ph.com bylo oprávněné. A také se podívejte blíže na finance rodiny Cederových. Zkonzultujte to s Bossem nebo s někým jiným z oddělení ekonomické kriminality. Asi se tomu také věnují. Jonny a Fredrik se pokusí zjistit, co plánovali Bergman s Rothstaahlem. Protože přijeli do Švédska a měli schůzku tady, dá se předpokládat, že něco chystali ve Švédsku. Promluvte si znovu s jejich rodiči. Mám pocit, že nám tají něco, co by jejich syny mohlo stavět do špatného světla.”

„Držte oči otevřené a dívejte se po počítačích a disketách. Takoví lidé nic neschovávají v papírech. Všechno mají tam,” připojila se nakonec Birgitta.

To, o čem se před chvílí zmínil Andersson, nosila Irena v hlavě už několik dní: Proč se musel Philip s Joachimem setkávat v Göteborgu, když spolu bydleli v Paříži? Na to bylo jen jedno logické vysvětlení.

Ozvala se nahlas: „V Göteborgu se neměli setkat oni dva. Měli tu schůzku s někým jiným. S někým, kdo nechtěl nebo nemohl za nimi do Paříže.”

„Se Sannou mluvit nemůžete,” sdělila jim její matka. „Dcera dostala silné uklidňující léky a tvrdě spí. Její lékař řekl, že nemá být rušena,” dodala přísně.

„Řekněte jí, aby byla na policii zítra ráno v devět hodin,” opáčil úředním tónem Tommy.

Položil telefon a pohlédl na hodinky.

„Za chvíli bude půl páté. Pojedu dnes domů o chvíli dříve. Mám nějakou práci a také jsem nachlazený. Bolí mě v krku. Uvidíme se zítra.”

Než Irena stačila něco říct, byl pryč.

„Ahoj,” zavolala do zavřených dveří.

Celé odpoledne se snažil, aby s ní nezůstal sám. A Kajsa pracovala stále společně s Birgittou o pár dveří dál.

Irena musela silně přemáhat pokušení také odejít, zalézt do postele a přetáhnout si deku přes hlavu.

Vtom zazvonil telefon. „Ahoj, tady je Svante. Díval jsem se na tu tvou obálku a vizitku. Zabralo to jen několik minut, ale jsem si jist, že na obou jsou stejné otisky. Je to na sto procent.”

Irena technikovi poděkovala a zavěsila. Má se tím dál zabývat? V každém případě potřebuje ještě mluvit s paní Bonettiovou. Ta se posledně nedostala ke slovu. Rozhodla se a znovu zvedla telefon.

„Dobré odpoledne. Tady je inspektorka Irena Hussová. Potřebovala bych si ještě doplnit náš rozhovor. Mohly bychom se zítra odpoledne setkat?”

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Sanna Kaeglerová ztratila většinu své svěžesti. Únava jí vyznačila hluboké vrásky kolem úst a vykreslila tmavé stíny pod očima. Jako by ji obklopovala aura odevzdanosti, což bylo naprosto neovyklé a Irena ji upřímně litovala. Bylo zavražděno mnoho lidí, kteří k ní měli blízko. Thomas Bonetti sice sotva patřil k jejím přátelům, když pomyslela na jejich vztahy v posledním čase ph.com a těsně potom, ale i s ním se dobře znala.

Snažila se předstírat, že je vše v pořádku. Oblékla si černý kožený kostým a hluboce vystřiženou bílou halenku se širokým okrajem, drahocenný kříž byl na svém místě stejně jako prsten. Bez nejmenších potíží se pohybovala na vysokých podpatcích s ostrou špičkou. Irena toto balancování nikdy neovládala. Utěšovala se tím, že když je žena v punčochách vysoká 180 cm, tak to nepotřebuje.

„Pozvali jste mě strašně brzy. Stále si musím na noc brát silné léky na spaní a pak jsem po ránu hrozně unavená,” vyčetla jim bez obalu.

Aby svou ospalost dostatečně demonstrovala, hlasitě si zívla a klesla na židli.

Tommy přátelsky přikyvoval: „Já to moc dobře chápu. Proto také jsem vás pozval až na devátou. My začínáme už v půl osmé.”

Sanna na něho nedůvěřivě pohlédla, ale nebyla si jistá, jestli jí říká pravdu. Opravdu si vymýšlel, ale to jí Irena nemínila prozradit.

Tommy šustil papíry, které ležely na stole před ním. Listoval v nich, jako by něco hledal. Najednou pohlédl Sanně přímo do očí.

„Dnes budeme mluvit o Philipu Bergmanovi,” řekl krátce.

Sanna ztuhla.

„Vy a Philip jste spolu chodili do školy. Byli jste přátelé a snad i více než jen to. Jak by se dal charakterizovat váš vzájemný vztah?”

Několik vteřin zaváhala a hlas se jí lehce třásl: „Byl to můj nejlepší přítel.”

Irena zašilhala po Tommym, ale on na ni nepohlédl.

„Nikdy jste spolu nežili? Jako dvojice?”

„Ne. Dělili jsme se o všechno s výjimkou postele.”

V jejím hlase zněla zřetelná trpkost, kterou se ani nesnažila zakrýt.

„Věděla jste, že byl homosexuál?”

Znovu chvíli váhala s odpovědí.

„Ano. Ale až v posledních dvou letech… Jednou večer mi sám řekl, že bude v Paříži bydlet s Joachimem.”

„Jaká byla vaše reakce?”

„Myslím…, že mě to šokovalo.”

„Předtím vás něco takového nenapadlo?”

„Ne. Nikdy. Hodně mu záleželo na vzhledu a cvičil, ale to dělá spousta mužů. Vždycky se obklopoval mladými dívkami. Často až příliš mladými, a to mi připadalo dost zvláštní. On sám byl přece inteligentní chytrý člověk a do auta si brával úplně mladinká děvčata. Jednou mi řekl, že je to proto, aby nebyly zbytečné řeči. Vůbec jsem to nepochopila…, až dokud mi to potom neřekl.”

„Milovala jse ho?”

Škubla sebou a vyděšeně na Tommyho pohlédla. Zdálo se, že takovou otázku nečekala.

„Já… ne… ano… Snad ještě na gymnáziu. Krátkou dobu. Trochu mě to mátlo, protože za mnou běhala spousta jiných kluků, jen on vůbec ne. I když děvčata ho milovala. Krátkou dobu s jednou chodil. Ale potom už nikdy s nikým nebyl. Až do té doby, co se nastěhoval k Joachimovi. A to ani jeden z nich oficiálně nepotvrdil. Myslím si, že to Philip tehdy řekl jen mně. A možná to prozradil nedopatřením. Byl tehdy hodně opilý.”

„Nevíte, jestli o tom někdo z nich mluvil s rodiči?”

„Nemyslím,” rozhodně zavrtěla hlavou.

Stejný dojem měla i Irena. Při vyšetřování nenarazili ani na stín takového podezření, dokud s Kajsou nevstoupily do jejich pařížského bytu.

„Víte něco o obchodech, kterými se Joachim a Philip zabývali v Paříži?”

„V posledních dvou letech jsme neměli žádný pravidelný kontakt. Náš vztah narušilo to… s Joachimem. A když se odstěhoval do Paříže, jen jsme si několikrát zavolali a poslali pár mailů. Poslal mi svatební dar, když jsem se vdávala, a gratulaci k Ludvíkovu narození.”

„Takže by se dalo říct, že vaše nejlepší přátelství ochlad-lo v běžný vztah dvou známých,” konstatoval Tommy.

„Ano. Jak jsem řekla. Potom, co mi pověděl o Joachimovi, se všechno změnilo.”

„Byla jste to vy, kdo váš vztah uvolnil, nebo on?”

Zdálo se, že se nad otázkou zamyslela.

„Možná oba. Ale asi víc on. Místo mě se jeho nejlepším přítelem a důvěrníkem stal Joachim.”

Zase byla v hlase slyšet trpkost.

„A kvůli tomu jste se provdala za Kjella B. Cedera?”

„Ne. Začínaly se ozývat moje biologické hodiny. Chtěla jsem dítě. A protože i Kjell už byl v letech, i on si přál dědice. Byli jsme si sympatičtí…, a tak jsme se domluvili a vzali se.”

Irena si uvědomila, že zadržuje dech. Teď měl Tommy šanci a využil ji.

„Kdo je Ludvíkův otec?” zeptal se klidným hlasem. Sanna zbledla tak, že jí rty úplně zmizely v obličeji. Irena se připravila zasáhnout, kdyby se zase chystala omdlít.

„Co… co tím chcete říct? Přece Kjell,” namítla malátně. „Vy jste nevěděla, že Kjell před pěti nebo šesti lety podstoupil vazektomii? Nemohl už mít děti.” „On… něco takového udělal?”

Němě zírala na Tommyho, který jí klidně pohled vracel. Najednou složila Sanna obličej do dlaní a hlasitě se rozplakala. Irena jí podala papírové kapesníky. Sanna je vděčně přijala. Uklidnila se až po několika minutách. Vysmrkala se a utřela si zarudlé oči.

„Nikdy mi neřekl, že nemůže mít děti. Spali jsme párkrát spolu ještě dřív, než jsme se vzali. Setkávali jsme se podle nálady. Ale měla jsem i jiné partnery. V New Yorku jsem se seznámila s jedním mužem, který se jmenoval Mark. Celé dva dny jsme se tehdy v hotelu milovali. Nebrala jsem pilulky a asi právě tam jsem otěhotněla. Nikdy předtím jsem nezažila lepší sex. Ale po pravdě ani nevím, jak se jmenoval příjmením. Byl ženatý a od začátku jsme byli domluveni, že se už nikdy nesetkáme,” vysvětlovala s pláčem ve hlase.

„Nikdy se už neozval?”

„Jistěže ne. Neměl ani moji adresu a také neznal mé příjmení. Byli jsme pro sebe navzájem jen Mark a Sanna.”

Vzdorovitě se narovnala. Tommy jen přikývl a ani v nej-menším nereagoval na vysvětlení Ludvíkova početí.

„A tak jste se provdala za Kjella,” konstatoval jen.

„Ano. Já jsem mu tehdy řekla, že je otcem toho očekávaného dítěte, a on byl strašně rád a o své operaci mi neřekl ani slovo…, je to skutečně pravda? Nevymysleli jste si to?” řekla s náhlým podezřením.

„Ne. Vazektomii objevili při obdukci.”

„Ob… panebože! Řekl mi, že byl na operaci kýly. Tak to

možná bylo právě ono. Bylo to o několik let dříve, než jsme se vzali. To by mohlo souhlasit.”

Právě při těchto slovech Tommy na Irenu na vteřinu pohlédl a ona si vzpomněla na jeho operaci kýly před pár lety. Podstoupil tehdy i on vazektomii? To je dost pravděpodobné. Proto Kajsa tak silně reagovala, když se o tom před několika týdny zmínil. Možná si představovala, že se vezmou a budou mít děti. Ona sama žádné neměla. Bylo jí už třicet a možná se začaly ozývat i její biologické hodiny. Kam až jejich vzájemný vztah došel?

Irena si najednou uvědomila, že se zabrala do vlastních myšlenek a neslyšela, o čem spolu Sanna a Tommy právě teď mluví.

„…několikrát já i Philip. Nedělal svou práci dobře, ale pro nás nebylo snadné ho kontrolovat. Vystudoval ekonomii a měl na starosti hospodaření podniku.”

„Jak se mu povedlo ph.com tunelovat?”

,,Auditoři nám řekli, že peníze z podniku odčerpával na podvodné faktury a různými převody na vlastní konta. Odcházely do banky v Luxemburgu a odtamtud okamžitě na Kajmanské ostrovy. Tam potom mizely. Bylo to klasické tunelování.”

„O kolik peněz šlo?”

„Možná patnáct - šestnáct milionů korun. Měl konto se zbytkem peněz z Pundfixu. Sám se jednou zmínil, že je tam asi pět milionů. Při svém zmizení tedy mohl mít nějakých pětadvacet milionů.”

Sannin hlas byl ledový zadržovaným vztekem. Očividně jí velmi záleželo na tom, aby policii o Bonettiho podezřelé minulosti informovala co nejlépe.

Irenu napadlo, jak pozoruhodně ta částka vyrostla během několika dní vyšetřování. Navíc nyní věděla, že Thomas s penězi nikam nezmizel, protože byl zavražděn. Kde jsou ty peníze teď?

„Jak dokázal z vašeho podniku vytáhnout tolik peněz během jediného roku? I pět milionů je hodně…”

„Jak už jsem se zmínila, v té částce bylo hodně peněz za cestovní výlohy. Všichni tři jsme museli cestovat po celém světě. Bylo to strašně náročné. A naše společnost hradila i jeho nájem v Londýně.”

„Neplatily se z účtu společnosti i nájmy vás dvou?”

Rychle na Tommyho pohlédla, lehce pokrčila rameny a něco neslyšitelného zamumlala.

„Prosím? Neslyšel jsem vás,” naléhal přátelsky, ale neústupně.

„Řekla jsem, že to samozřejmě platilo pro všechny tři. Dřeli jsme jako zvířata ve dne v noci. Vůbec si to neumíte představit…”

Tommy na ni upřel dlouhý zamyšlený pohled. Po chvíli pokračoval: „Asi opravdu neumíme. Vytáhnout z lidí kapitál přes miliardu korun a všechno rozházet dalo určitě hodně práce.”

„Za to jsme my nemohli!”

„A kdo tedy?”

„Já nejsem ekonom ani burzovní analytik. Vystudovala jsem design a marketing.”

Chladně na něho pohlédla a ochota ke sdílnosti zmizela.

„Jaké vzdělání měl Philip?”

„Právnické.”

Bez nejmenšího zaváhání jim naservírovala naprostou lež. Irena i Tommy věděli, že jak Sanna, tak Philip neměli vysokoškolské vzdělání. Proč jim říkala tak zjevnou nepravdu, kterou jde snadno zkontrolovat? Zřejmě oba policisty podcenila a pokusila se jim zaimponovat.

Tommy jen přikývl a dál listoval v papírech. Irena věděla, že se chystá přejít na jiné téma.

„Jak dobře jste se znala s Joachimem Rothstaahlem?” zeptal se.

„S Joachimem? Skoro vůbec ne.” Překvapení v hlase vypadalo skoro opravdově. „Kde jste se seznámili?”

„Na jednom mejdanu v Londýně. Thomas ho mně a Philipovi představil. Tehdy jsem ho viděla poprvé. Znali jsme ovšem jeho příbuzné. Koupili módní podnik, který jsme vybudovali s Philipem.”

„Ale s ním jste se dříve neznala?

„Ne.”

„A nesetkali jste se ještě později při nějaké jiné příležitosti?”

„Ne, skutečně ne.”

„Ale Philip a Joachim se po seznámení v Londýně začali stýkat, je to tak?” „Zřejmě ano.” „Vy jste o tom nevěděla?”

„Ne. Philip i já máme spoustu přátel, s nimiž se ten druhý nestýká.”

Chytila se za hlavu a teatrálně se ozvala: „Ale teď už dost! Jsem strašně unavená. Mám potvrzení od lékaře, že jsem nemocná. Prožila jsem strašnou dobu a už s vámi nemohu mluvit.”

„Jen poslední otázku: Kde jste byla v pondělí večer mezi sedmou a osmou? Je to ten večer, kdy byli Philip a Joachim zavražděni.”

Sanna na něho zírala. V jejích krásných modrých očích se neznačila sebemenší únava. Na jejich dně se dala vyčíst čirá hrůza.

„Doma. Byla jsem doma s Ludvíkem.”

„V Askimu?”

„Ano.”

„Byla jste sama?” „Ano.”

Irena si představovala scénu, jak Sanna vyskočí z komory a třemi dobře mířenými ranami zastřelí Philipa a Joachima. Kdyby rozbili její alibi, pokud jde o Cederovu vraždu, tak se dalo předpokládat, že by u ní nějakou zbraň našli. Ale v žádném případě si ji neuměla představit jako vraha Thomase Bonetttiho. Čistě fyzicky by to nemohla zvládnout.

Anebo to tak nebylo? Během výslechu jim předvedla, jaká je dobrá lhářka a herečka. Byla sice štíhlá a křehká, ale Irena viděla, že má vypracované svaly.

Položila jí poslední otázku: „Střílela jste někdy z pistole?”

Sanna zavrtěla hlavou. „Ne. Nikdy,” popřela důrazně.

Snad poprvé během rozhovoru měla Irena pocit, že Sanna řekla pravdu.

„To je ale lhářka,” ozvala se rozhořčeně, když Sanna odešla.

„Ano. Ale není tak chytrá, jak si o sobě myslí. Je vlastně špatná lhářka, protože jsme to poznali,” konstatoval Tommy.

Bubnoval tužkou do stolu a zamyšleně na Irenu pohlédl. „Věříš té historce o početí Ludvíka?”

„Ne. Světaznalá holka, jako je Sanna, neprovozuje nechráněný sex s naprosto neznámým Američanem dva dny v hotelovém pokoji. Určitě ne v dobách HIV.”

„Myslíš?”

„Ano. Bylo by to příliš nebezpečné. Ovšem zrníčko pravdy v tom být může.” „A to?”

„Že byl Ludvík počat v New Yorku. Pamatuješ si na ten svetřík, co měl na sobě v den, kdy byl zastřelen Ceder? Měnili jsme mu plenu a dávali mu láhev. Měl na sobě světle modré tričko s nápisem Made in New York.”

„Teď si na to taky vzpomínám,” přikývl Tommy.

„Uvažuji o tom, co se snaží těmi lžemi utajit.”

„Nebo koho chrání.”

„Na pondělní večer, kdy byli zastřeleni Philip a Joachim, žádné alibi nemá, ale stejně si těžko dokážu představit, že by je zastřelila. Myslím si, že Philipa stále milovala.”

„Třeba ho právě proto chtěla zastřelit,” navrhl Tommy. „Bylo by to klasické drama žárlivosti.”

„Ne. Možná Joachima, ale jistě ne Philipa. Ze všech vražd ji nejsilněji zasáhla právě Philipova. Ti další tři pro ni nebyli důležití.”

„Přesně. Kjell B. Ceder pro ni zřejmě nic neznamenal. Proč si ho tedy brala a proč s tím on souhlasil?”

„Třeba bylo něco na tom, že si přál mít dědice…”

„To sotva. On žádné děti mít nechtěl. Muž, který hodlá podstoupit vazektomii, si zjistí všechny podrobnosti a ví, že po tomto zákroku málokdy může mít děti. To vím z vlastní zkušenosti.”

Irena na něho pohlédla a rychle se rozhodla: teď je snad dobrá příležitost.

„Prosím tě, promiň mi, že jsem se pletla do tvého vztahu s Kajsou. Na svou obranu musím jen říct, že mi šlo o tvoje a Agnetino manželství. A naše přátelství. Tedy přátelství mezi Agnetou, Kristerem, tebou a mnou. Neměla jsem nejmenší tušení, jaké to mezi vámi je, dokud mi to Agneta v neděli neřekla. Věř mi, že mě moc mrzí, jestli si Kajsa náš pařížský rozhovor vyložila špatně.”

Tommy si povzdechl a slabě se usmál.

„To musíš vysvětlit jí. Je to i moje chyba. Měl jsem ti o všem říct dříve. Ale pořád ještě se mi o tom nechce mluvit.”

„Kajsa je pro tebe… útěchou v zármutku? Nebo…?” odvážila se opatrně zeptat.

„Ech… zatím o nic nejde. Je to prostě milá holka, která se do mě asi zamilovala. Lichotí mi to. Jednou jsme spolu večeřeli. A potom jsem jí dal pusu. To je všechno. Už jsi spokojená?”

Ironie posledních slov jí neunikla. Cítila, jak jí hoří uši.

„Já jsem nechtěla do něčeho strkat nos…”

„Že ne? To by ti nebylo podobné,” řekl hořce.

Irena byla otřesená. Hrozné, jak si každý myslí, že se plete do věcí, do kterých jí nic není! Najednou se jí vybavila Jonnyho slova, že dobrý vyšetřovatel se do všeho namočit musí. Stejně jako když je slyšela poprvé, i teď ji trochu uklidnila a dodala sebevědomí. Ona přece je dobrý vyšetřovatel. Její senzory ji hned upozornily, že mezi Tommym a Agnetou není všechno v pořádku. Jen kvůli nedostatku výchozích faktů vyvodila ukvapené chybné závěry. Jinými slovy to bylo stejné jako na začátku každého vyšetřování.

Odpolední dopravní ruch na Langedragu se zklidňoval. Irena se zařadila do proudu aut a nechala myšlenky volně plynout. Marianna Bonettiová ji požádala, aby za ní znovu přijela. Zřejmě svůj dům jen nerada opouštěla. Irena pevně doufala, že Bonetti nebude odpoledne doma. O tom ovšem do telefonu mluvit nemohla, když si domlouvala schůzku. V takovém případě by advokát zase seděl vedle manželky. A to bylo tak jisté, jako amen v kostele, jak říkávala její maminka.

Zahryzalo ji špatné svědomí. Dlouho už s matkou nemluvila. Vyšetřování bylo hrozně náročné. Také cesta do Paříže ji připravila o nějaký čas. A ostatně maminka a její přítel Sture byli minulý týden na zájezdu v Lübecku. Takový důchodce má podle Ireniny zkušenosti velice málo volného času. Sture maminku přemluvil, aby si koupila kartičku a během léta hrála golf. Objevila se o tom dokonce noticka v göteborských novinách: „Gerd začíná v 75 s golfem.” Pod textem byla matčina fotografie, jak se naklání nad vypůjčenou golfovou holí. Irena si ten krátký článek vystřihla a připevnila magnetem na dvířkách lednice. O několik dní později pak jeli do Säffle na pohřeb Kristerova otce.

Säffle, ano. Krister odtamtud během svého volného pondělí přivezl volvo. Vypadalo překvapivě skvěle, ale teď momentálně bylo v autodílně na prohlídce. Dílna patřila Kristerovu kamarádu. Bylo třeba otestovat brzdy a ještě něco dalšího. Potom bude auto jako nové, tvrdil mechanik. Irenu píchlo u srdce, když pomyslela na to, že musí prodat starého saaba. Sloužil jim opravdu věrně a dlouho. Ale nic nevydrží věčně.

V poslední vteřině zabrzdila, aby nevjela do kufru vozu před sebou. O dvě auta před ní vběhl do ulice malý chlapec. Jako zázrakem se nic nestalo a dítě vyvázlo zdravé. Bylo to těsně. Irena cítila, jak se jí rozběhl puls, a přinutila se více koncentrovat na řízení. Nemohla se rozptylovat. Současně si ale musela přiznat, že se jí to daří málokdy. Opravdu málokdy.

K její velké radosti byla Marianna Bonettiová doma sama. Měla stále rudé oči a Irena chápala, že svého syna velice oplakávala, i když on - z dnes už známých důvodů - o sobě nedal po tři roky vědět. Bylo to tak, jak to řekla při první návštěvě: Potvrdily se jim nejhorší obavy. Současně mohlo jejich smutek ulehčovat to, že měli definitivní jistotu. Zatím ovšem nevěděli, že synovi chyběly čtyři prsty.

Irena nahlížela, že je nejvyšší čas je o tom informovat, protože tento detail bude jistě lákat média, která si popisem hrůzného objevu budou chtít zvýšit sledovanost. Nedělala si nejmenší iluze, že by něco takového nevyužili. Bylo by dobré, kdyby to rodiče věděli dříve a byli připraveni. Irena o tom ale nechtěla mluvit, dokud u rozhovoru nebude i Bonetti.

Paní Bonettiová vyměnila tmavomodrý kostým za nu-gátově hnědý, jinak však vypadala stejně jako při první návštěvě.

Irenu odvedla do obývacího pokoje jako posledně. Na stolku stál prostřený čajový servis pro dvě. Šálky byly z tenkého čínského porcelánu, konvička, miska a cukřenka ze stříbra. Na tácku z broušeného skla ležela čokoládová bábovka, nakrájená na silné plátky, a svůdně voněla.

„Zapomněla jsem na mléko,” polekala se Marianna Bonettiová a sepjala ruce, až se jí zaleskly diamanty na prstenech.

„Pro mě ne, děkuji,” uklidnila ji Irena.

„Tak dobře. Já si mléko nedávám, protože jsem na něj alergická.”

Postavila před Irenu šálek a tácek s moučníkem. Se vzdycháním se sklonila a nalila jí kávu. Chvíli jen tak povídaly a Irena vychutnávala lahodné pečivo. Chápala, že Marianna Bonettiová si potřebuje popovídat, jako by šlo o obyčejnou odpolední svačinu. S podobným chováním se během své vyšetřovatelské éry setkala už mnohokrát. Policista byl přijat jako vítaný host. Nejčastěji šlo o starší dámy. To, že i žena advokáta reagovala tímto způsobem, přivádělo Irenu k myšlence, že se musí cítit hodně osamělá.

Když Irena dojedla druhý zákusek a spláchla ho dalším šálkem kávy, opatrně začala: „Do telefonu jsem se zmínila, že s vámi ještě o něčem musím mluvit.”

Marianna vážně přikývla.

„Snažíme se určit přesný čas a získat obrázek posledního dne, kdy byl Thomas na živu. Přečetla jsem všechna svědectví zapsaná před třemi roky. Jsou tam i věci, které podle mne visí ve vzduchu. A ledacos v záznamech není vůbec. Pokuste se teď vzpomenout si na den, kdy se Thomas rozhodl odjet na Styrsö. Setkala jste se s ním osobně?”

„Ano. Přišel domů kolem půl šesté a vzal si jídlo a několik lahví vína. A také si půjčil moje gumové holínky. Antoniovy mu byly příliš malé.”

„Tehdy se zmínil, že odjede na Styrsö?”

„Ano. Ptala jsem se ho proč a on řekl, že si potřebuje v klidu promyslet nějaké věci. To jsem chápala. Ti děsní lidé, Sanna Kaeglerová a Philip Bergman, na Thomase všechno sváděli. Ale ve skutečnosti je opakovaně varoval, že podnik skončí v konkurzu. Oni mu však nechtěli naslouchat. To nám řekl už na podzim. Měl s tím veliké starosti.”

Irena jí skočila do řeči: „Neřekl ten den ještě něco dalšího, na co byste si vzpomněla?”

Matka zavrtěla hlavou, ale hned se zarazila.

„Zmínil se o tom, že se ještě zastaví v prodejně lihovin, protože jsme doma neměli žádnou whisky. To si dobře vybavuji.”

„Jaký jste z něho v ten poslední den měla pocit?”

Marianniny oči se zalily slzami. Pozvedla brýle a kapesníkem si otřela oči.

„Připadalo mi…, že je ve stresu. Ale to byl pořád. Měl stále rozpracované různé důležité obchody a byl moc žádaný. Lidé mu v jednom kuse volali na mobil.”

„Volal mu někdo i v té době, kdy si balil věci?”

„Ano…, asi ano. Jak jsem říkala, pořád mu někdo volal. Ano, teď jsem si vzpomněla. Někdo volal na náš telefon a ptal se po něm.”

„V době, co se chystal odjet?”

„Ne, krátce potom, co už odjel. Čtvrt nebo nanejvýš půl hodiny potom.”

„Nepamatujete si, kdo to byl?”

„Ne…, je to už tak dávno…, ale vybavuji si, že to byl někdo z anglické banky. To si opravdu vzpomínám.”

Marianna vypadala spokojeně, že jí paměť ještě tak dobře slouží.

„Nevíte, o kterou banku šlo?”

„Ne, jen že byla anglická.”

„No jistě, není tak snadné si zapamatovat jméno anglické banky, tím spíš, že se člověk musí soustředit na angličtinu,” podotkla Irena.

„Ale to já jsem nemusela. Mluvil švédsky.”

„Opravdu? Tak to měl asi i nějaké švédské jméno?”

Bylo vidět, jak se Marianna namáhá, aby si vzpomněla. Nakonec potřásla černým příčeskem.

„Nevím. Nepředstavil se mi. Tím jsem si úplně jistá. Řekl, že volá v zastoupení té banky a potřebuje mluvit s Thomasem. Ptal se, kde by ho mohl zastihnout.”

„Co jste mu řekla?”

„Ze Thomas potřebuje mít několik dní volno a že odjel do našeho venkovského domu. Dala jsem mu jen číslo Thomasova mobilu.”

„Říkala jste mu, kde ten dům máte?”

„Ne. Thomas nechtěl, aby někdo věděl, kde bude.”

Irena pocítila slabé zamrazení v týle. Větřila, že tady něco nesouhlasí.

„Nikdy jste neuvažovala o tom, jak bankéř z Anglie získal číslo vašeho telefonu?” Marianna vypadala překvapeně.

„To mě nikdy nenapadlo. Jistě mu ho dal Thomas.”

Proč by důležitému bankovnímu kontaktu dával telefon na rodiče, a ne číslo vlastního mobilu? To nesedělo. Irena se však rozhodla, že už nebude dál naléhat. Marianna byla obyčejný člověk a snažila se jí ze všech sil pomoci. To bylo rozhodně více, než se dalo říct o ostatních.

Zeptala se na něco jiného: „Proč jste nebyli více znepokojeni, když Thomas zmizel? Nahlásili jste ho jako pohřešovaného až po dvou měsících.”

Popotahování se změnilo v průtrž slz a hlasitý pláč. Irena jí podala papírový ubrousek, protože kapesník už žena měla promočený.

„My jsme si mysleli… my jsme si mysleli, že žije…,” nakonec ze sebe vyrazila.

Vysmrkala se a několikrát se hluboce nadechla, aby se trochu uklidnila. Třesoucími se prsty si nasadila brýle a pohlédla na Irenu tlustými skly, které zvětšovaly její opuchlé oči.

„Balíček… dostali jsme balíček…,” řekla.

Namáhavě se zvedla a zmizela v hale. Irena slyšela, jak pod jejíma nohama praská podlaha. Ve chvilce se vrátila s malou hnědou krabičkou. Podala ji Ireně.

„Otevřete to,” vybídla ji krátce.

Irena zvedla víčko. Nahoře ležel složený papír. Irena postavila krabičku na stolek a za jeden roh opatrně zdvihla list. Pozorně s ním zatřásla, aby se trochu narovnal. Šlo o arch obyčejného papíru formátu A4, vytržený z bloku. Modrou propiskou na něm stálo:

VŠECHNO JE V POŘÁDKU, OZVU SE,

THOMAS

Sdělení bylo napsáno velkými tiskacími písmeny uprostřed papíru. Na dně krabičky ležely kulaté brýle. Irena na ně nesáhla.

„Jsou Thomasovy?” zeptala se, i když odpověď znala.

Marianna přikývla. Vypadalo to, jako by se uklidnila poté, co Ireně balíček ukázala.

„Kdy to přišlo?”

„Přesně týden po jeho zmizení. Začali jsme si dělat starosti, když se neozýval. A potom přišlo tohle. Antonio si myslel, že Thomas… musel na nějaký čas zmizet. Aby měl pokoj od falešných obvinění. Aby měl čas shromáždit důkazy o své nevině.”

Při poslední větě Marianna uhnula očima a Irena si pomyslela, že teď poprvé jí vědomě zalhala. Rodiče přirozeně museli vědět, že Thomas byl namočen v tom, z čeho ho obviňovali, a že měl dobré důvody držet se stranou. Věděli, že to nebylo poprvé, kdy se účastnil ekonomického zločinu.

V Londýně včas vytušil, že s Punfixem to jde z kopce, a stačil včas upláchnout. Když teď šlo o ph. com, očividně to tak lehce nešlo.

„Přišla krabička poštou?” zeptala se Irena.

„Ano, v dvojité obálce.”

„Už ji nemáte?”

„Ne, bohužel.”

„Nevzpomínáte si, odkud byla poslaná?” „Ano. Z Göteborgu.”

To by mohlo indikovat, že vrah je odtud, ale zdaleka to není jisté.

„Mohl se Thomas obejít bez brýlí?” napadlo ji. „Ne. Viděl moc špatně.”

„A přesto vám poslal své brýle. Nezdálo se vám to podivné?”

Žena uhnula pohledem. Bylo zřejmé, že svou odpověď zvažuje. Po chvilce sevřela pevně rty a nakonec se ozvala: „Antonio řekl…, že je to asi znamení. Tajné znamení. Že se nám Thomas pokusil sdělit, že mění svůj zevnějšek. O tom psát nemohl a tomu jsme rozuměli.”

„Pochopitelně jsme to chápali. Jsme přece jeho rodiče,” místnost rozřízl ostrý hlas.

Irena a Marianna leknutím povyskočily. Antonia neslyšely přijít.

„Já… já jsem jen chtěla vysvětlit, proč jsme si mysleli…, že Thomas žije,” ozvala se bojácně žena.

Její muž vztekle rázoval k nim, až mu vysoké podpatky klapaly. Manželku naprosto ignoroval a soustředil se pouze na Irenu. Zapíchl do ní oči, ale efekt nebyl takový, jaký očekával. Irena vstala z křesla a klidně na něho pohlédla. Aby udržel kontakt s jejíma očima musel hlavu trochu zaklonit.

„To jsem ráda, že jste přišel. Musím vám oběma něco říct. Dostali jsme už konečné výsledky pitvy. Jde o jeden podivný a nechutný detail, o kterém vás musím informovat.”

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

První říjnový den se probouzel do nádherného rána. Když se slunce vyhouplo nad horizont, ukazoval teploměr jen několik stupňů nad nulou, ale dalo se očekávat, že ve slunečném dni teplota stoupne. Jestli budou mít štěstí, bude to den babího léta. Říká se tomu tak? Irena si nebyla úplně jistá, ale rozhodla se o tom nehloubat a raději si užívat krásného počasí.

Zaparkovala nedaleko policie a vytáhla z auta ruksáček. V plastovém sáčku tam měla uloženou hnědou krabičku s Thomasovým krátkým sdělením a jeho brýlemi. Oba rodiče byli přesvědčeni, že tu zprávičku napsal sám. Měli velký problém s nalezením dalšího vzorku jeho písma, aby ho bylo s čím srovnávat. Thomas toho nikdy moc nenapsal, podle rodičů buď poslal mail, nebo zavolal. Po dlouhém hledání našla Marianna gratulaci k narozeninám. Na pohlednici byla Socha svobody s datem „NY 1999-04-03”. Thomas psal tiskacími písmeny i na lístku. Ireně nepřipadalo písmo stejné, ale nebyla žádný expert. Na zadní straně pohlednice stálo:

Lístek Irena uložila do igelitového sáčku. Krabička byla příliš malá. Vešla se do ní ale vizitka, kterou Ireně dříve dal Antonio Bonetti.

Na pohlednici byly otisky prstů obou rodičů, aby tak technici mohli rychle odlišit jejich vlastní od těch na předmětech. Irena si v duchu pomyslela, co by asi advokát řekl na to, že jeho otisky mají už několik dní v registru. Z jeho vlastní vizitky.

Zlost Antonia Bonettiho protekla jako voda pískem, když jim Irena řekla o odseknutých a zmizelých prstech. Přirozeně to oběma silně otřáslo. Nemohli pochopit, že někdo chtěl jejich syna zmrzačit. Irena trochu doufala, že by na to mohli mít nějakou teorii nebo ještě lépe vysvětlení, ale nepochodila. Záhada se nerozluštila.

Zašla do laboratoře a sáček s krabičkou a lístkem předala Svante Malmovi. V návalu horlivosti pak vyběhla schody nahoru do jejich oddělení. Cítila se svěží a dobře naladěná nádherným počasím. Když vybíhala poslední schody, srazila se s Fredrikem Stridhem, který rychle kráčel po chodbě.

„Jejda,” vyhrkla.

„Promiň. Ale já hrozně spěchám. Rothstaahlův otec před chvílí volal a byl úplně hysterický. Vymrazovali ve sklepě mrazicí box, protože děvče a její mládenec si chtějí ten domek pronajmout a dnes se mají začít stěhovat. Večer si rodiče mysleli, že v mrazáku už nic nezůstalo, ale ráno tam matka na dně zahlédla kulatou krabičku od vitaminu C. Myslela si, že je prázdná, ale nebyla. Hádej, co v ní našla?”

„To tedy netuším. Kokain?” „Prst.”

Komisař zrušil každodenní ranní schůzku v půl osmé a všechny svolal na jedenáctou. V určenou dobu se celá skupina sešla v konferenční místnosti. Fredrik Stridh se už vrátil s tubou od vitaminu a předal ji rovnou na patologii. Informoval svou skupinu, že dokonce i profesorka Stridnerová pozvedla obočí. Pro komisaře Anderssona to byla chabá útěcha. Chmurně hleděl na svůj personál.

„Nějaký darebák si s námi pěkně pohrává,” řekl dutým hlasem.

Nikdo nic nenamítl.

„Asi můžeme s velkou jistotou předpokládat, že je to prst Bonettiho,” ozvala se Birgitta.

„Ale kde jsou ty další tři?” zahučel Jonny.

„To se vůbec nedá odhadnout. Existuje možnost, že Joachim měl původně všechny čtyři prsty, ačkoliv to není moc pravděpodobné, když jsme našli jen jeden,” uvažovala Birgitta.

„Ale mohl ho tam někdo dát,” skočil jí do řeči Jonny.

„Jistě. Jakmile vrah zastřelil Philipa a Joachima, mohl klidně zajít do sklepa a vložit tubu s prstem do mrazáku,” souhlasila s ním.

„Podle rodičů ležela tuba v tlusté vrstvě sněhu. Joachim mrazák nevymrazil mnoho let. Patrně právě proto si jí nevšimli hned včera. Byla vidět teprve, když sníh odtál,” poznamenal Fredrik.

„Tomu, co je v mrazáku, se přece neříká sníh,” poučoval Jonny.

„Na to se můžeš vykašlat. Pokračuj,” prskl Andersson.

Dokonce i Jonny pochopil, že není radno šéfa dráždit, když má tak bídnou náladu. Překřížil si paže přes prsa a něco neslyšitelného si brblal. Andersson pohlédl na Birgittu a znovu ji vyzval: „Pokračuj.”

„Když budeme vycházet z toho, že Joachim vlastnil pouze jeden prst, můžeme předpokládat, že existují ještě

další tři osoby, které mají po jednom prstu. Pokud ten prst měl být varováním pro Joachima, možná po jednom prstu dostali i Kjell B. Ceder a Philip, než byli zavražděni. Otázkou zůstává, kde je čtvrtý prst a kdo by případně mohl být příští obětí.”

Všichni mlčeli a uvažovali o Birgittiných slovech. Nakonec se přihlásil Jonny: „Také by si ovšem vrah mohl ty další tři prsty nechat jako trofej. Nebo kvůli nějakému příštímu záměru.”

Evidentně se nechtěl vzdát své teorie o sériovém vrahovi, v jeho tvrzení ovšem mohlo být i zrnko pravdy.

„Takže musíme hledat chybějící prsty, a to v první řadě u dalších dvou obětí,” konstatoval Tommy.

„Pokud měl Rothstaahl Bonettiho prst v mrazáku, klidně ho mohl i sám zabít. Třeba s něčí pomocí,” ozval se Jonny.

V místnosti znovu nastalo ticho. To zatím nikoho nenapadlo, i když to bylo docela dobře možné. Irena hned postřehla výhody. „O tom bychom měli teoreticky uvažovat. Mohlo by to být řešením vraždy Thomase Bonettiho. Jde o to, že pro jednu osobu bylo téměř nemyslitelné tak obtížnou vraždu provést. V případě dvou nebo více osob by situace vypadala jinak. Jeden by se staral o loď a navigaci, držel baterku a tak podobně. A druhý by měl pod dohledem Thomase. Ten by ho s namířenou pistolí přinutil vyšplhat nahoru a potom ho zastřelil,” vysvětlila.

„Zatraceně… ty uvažuješ o dvou vrazích? A kdo k čertu je ten druhý?” osopil se na ni Andersson.

,,A proč by to nemohl být Philip Bergman?” navrhla Irena.

„Bergman!” vyprskl Andersson. „A proč právě ten?”

„Nevíme, co mohl mít Joachim Rothstaahl proti Bonettimu. Neznáme jejich vztah po té pyramidové hře v Londýně. Naproti tomu víme docela dobře, že Philip Bergman a Thomas Bonetti se před krachem ph.com rozešli ve zlém.”

„Motiv vraždy?” zeptal se Andersson.

Nevypadal už tak nevraživě a pozorně Ireně naslouchal.

„Peníze. Samozřejmě peníze. Víme, že Thomasovi se povedlo včas vyklouznout z Pundfixu a napakovat se. Víme také to, že byl obviněn z vytunelování ph.com a že šlo o částku mezi pěti až pětadvaceti miliony korun. Tyto peníze jistě Philip a Joachim považovali za svůj majetek. Možná se mu chtěli pomstít.”

„Peníze a pomsta, klasické motivy,” přikyvoval Andersson.

Jeho pohled se dál vyjasňoval. Irenina teorie se mu líbila. Hodně věcí by se tak vysvětlovalo.

„Takže máme dva silně podezřelé a žádného z nich nemůžeme vyslechnout,” stěžoval si Fredrik.

,A zůstává otázkou, kdo zavraždil ty dva,” připomněl Tommy.

,A také Kjella B. Cedera, který byl zavražděn o den později,” připojila se Birgitta.

„Je tu časová mezera,” řekl zamyšleně Tommy.

Seděl opřený v židli a ťukal si tužkou do předních zubů. Irena cítila, že napětí mezi nimi trochu povolilo, ale dávala si pozor, aby se znovu nedotkla otevřené rány. Když s ní bude chtít mluvit o rozvodu, musí to být z jeho vlastní iniciativy. Maminka říkávala, že chytrý se od hloupého odlišuje tím, že neopakuje svá pochybení.

„Jakou časovou mezeru máš na mysli?” zeptala se teď.

„Říkala jsi, že Thomas si byl u rodičů pro nějaké věci kolem půl šesté. Potom jel koupit whisky. Ale u člunu byl viděn až po osmé. Za dvě hodiny. Co dělal do té doby? Setkal se s někým?”

„Šel pro alkohol. Mohla tam být dlouhá fronta,” ozvala se vyhýbavě Irena. Mrzelo ji, že ji to nenapadlo.

„Zavírají v šest. K přístavu malých člunů to trvá patnáct nebo dvacet minut. Co dělal, než tam dojel?”

„To tedy netuším.”

Tommy si povzdechl a vložil tužku zpět do keramické

vázy, kterou mu nejmladší dcera vyrobila ve školce. Byla pomalovaná ostře žlutou barvou a dekorovaná červenými srdíčky. Uprostřed stálo velkými křivými písmeny napsáno „TÁTA”.

„Než vyrazíme hledat ty prsty, tak bychom se měli najíst. To bude nejvýhodnější. Nezkazí nám to chuť k jídlu. Myslíš si, že jeden prst mohli dostat i rodiče?” napadlo ho.

„Bonettiho rodiče? Prst?”

„Ano. Vrah je mohl vydírat. Jestli mi nezaplatíte x milionů, příště vám pošlu jeho hlavu. Něco takového.”

„Ne. To by mi jeho matka určitě řekla. Nedokáže nic utajit. Netušíš, co pro ni bylo přinést ty brýle. Její muž je dominantní. Ale změkl, když jsem jim řekla o zmizelých prstech. Otřáslo to jím.”

„Takže si myslíš, že žádný prst nemají?”

„Ano, myslím.”

„Kdo by tedy nějaký mohl mít?”

Irena už už otevírala pusu, aby řekla, že vůbec netuší, když v tom ji napadlo, kdo by jeden prst opravdu mohl mít. A možná i dva.

Dveře se opatrně pootevřely a za nimi se objevila Elsa Kaeglerová. Právě s tím Irena počítala, a proto před sebe postrčila Tommyho. Sannina matka se rozjasnila, když ho spatřila.

„To je milé… chci říct, pojďte dál. Sanna… není doma, přijde až pozdě. Ludde právě usnul,” šepotala jako obvykle.

Irenu napadlo, jak zrovna ona může být matkou chladně vypočítavé Sanny. A to nechodí do práce? Nebo je v penzi? Nevypadala na šedesát, ale třeba jí už tolik je.

„Právě jsem připravila kávu. Ale nic k ní nemám…, mohu vám ji nabídnout?” zeptala se.

„Ano, díky,” řekli oba současně.

„Takový krásný den by měl být člověk na verandě…, ale je mi tam nepříjemně. Tam, kde ten chudák Kjell… fuj. Sedneme si do obývacího pokoje,” pokračovala úzkostlivě.

„To bude skvělé. Pomohu vám odnést věci,” navrhl Tommy a šel s ní do kuchyně. Elsa našla na kávu několik sklenic ze silného skla.

„Bude to bílá káva,” vysvětlila. Postavila do mikrovlnky mléko a ohřála ho. Mléko a kávu pak namíchala ve správných proporcích do vysokých sklenic, postavila je na tác a Tommy ho zvedl. Celou dobu si s Elsou povídal. Oba šli ke kuchyňským dveřím, ale Irena se ještě pozdržela.

„Vezmu si sklenici vody a ubrousek. Vím, kde to je, hned za vámi přijdu.”

„Dobře,” souhlasil Tommy.

Stále mluvil s Elsou, která si vůbec nevšímala toho, co Irena říká nebo dělá.

Irena přeběhla přes kuchyň a otevřela nerezové dveře veliké mrazničky. Očekáváním se jí svíraly útroby.

Prázdno.

V mrazáku nebylo vůbec nic, sotva trochu námrazy na policích a bocích. Na nejvyšší přihrádce stála plastová forma na kostky ledu a pro jistotu i do ní Irena nahlédla, ale byla úplně prázdná. Zklamaně zavřela dveře, natočila si sklenici vody a přidala se k ostatním v obývacím pokoji.

Tommy neztrácel čas. Než se Irena usadila v koženém křeslu, zaslechla, jak říká: „Takže když nám půjčíte klíč, nebudeme muset Sannu vůbec obtěžovat. Přineseme ho zpět, než se vrátí.”

Usmíval se na Elsu.

„Ano… no… ona je chudák tak smutná a v takovém stresu. Bylo toho na ni moc… s Kjellem a Philipem… asi se nic nestane, když vám ten klíč půjčím… jste přece policisti.”

Při poslední větě se rozzářila.

Posezení u kávy zkrátili, jak jen to šlo. U dveří ji Tommy upomenul o klíč. Elsa se chvíli hrabala ve veliké plátěné tašce s květinovým vzorem a potom vylovila malý svazek se třemi klíči na kroužku. Visel na něm i malý kovový štítek s reliéfem Hotelu Gothenburg. „Tady to je.”

Ještě jednou poděkovali za kávu a spěchali k autu.

„Dům jsme my i technici po Cederově vraždě pečlivě prohlédli, ale v mrazáku jsme mohli něco přehlédnout. Prst třeba mohl být přibalený k mraženým rybím prstům nebo podobně,” mínila Irena.

„Jenomže nebyl. Doufám, že teď budeme mít větší štěstí,” poznamenal Tommy, když zaparkovali přímo před vchodem domu, v němž měl svůj byt Kjell B. Ceder.

Vyjeli tichým výtahem do pátého patra a vystoupili. V okamžiku, kdy chtěl Tommy odemknout, ho Irena zadržela.

„Počkej! Co kdyby tu byla Sanna!”

Tommy zavzdychal: „Jestli někde Sanna nechce být, tak právě v tomto bytě. Nenávidí ho,” tvrdil s jistotou.

S těmi slovy odemkl. Otevřel a úslužně pokynul Ireně, aby vstoupila před ním.

Připadlo jí, že se proti ní valí skleněná zeď. Vrazila do ní plnou silou a Irena jako zkamenělá zůstala stát na prahu. Trvalo jí několik vteřin, než pochopila, že slyší strašný jekot. Po několika dalších okamžicích viděla tmavou postavu, která se choulila ke zdi na protější straně haly. Když se Tommymu podařilo nalézt vedle dveří vypínač stropního osvětlení, ozářilo je světlo. Sanna zmlkla stejně náhle, jako začala křičet. Očima rozšířenýma hrůzou zírala na oba policisty. Zjevně je v prvním okamžiku nepoznala. Tiskla se celým tělem ke stěně, jako by chtěla splynout s tapetou.

„Sanno, tady je Irena Hussová a Tommy Persson od policie. Odpusťte nám, že jsme vás polekali,” ozval se Tommy hlubokým uklidňujícím hlasem.

V očích měla hrůzu jako vyděšené zvíře. Ireně se vybavila vzpomínka na koně, který utekl z ohrady a motal se na silnici v husté dopravě. Tenkrát ještě ona a Tommy jezdili s hlídkovým vozem a byli tam přivoláni vysílačkou. Na ulici panoval totální chaos a mezi auty pobíhal kůň. Když se k němu přiblížili, měl právě tak vyděšené oči a lesklé bělmo.

Proč se Sanna tak strašně polekala?

„Nevěděli jsme, že jste tady. Náhodou jsem vzal za kliku a dveře se otevřely, tak jsme vešli. Mohlo přece jít o vloupání,” pokračoval Tommy.

Podívejme se! Většinou „svaté lži” napadaly Irenu, ale Tommy se zřejmě už zaučil. Nebylo by dobré, kdyby Sanna začala přemýšlet, jakto že se policisté mohou volně procházet bytem. Povolení k domovní prohlídce neměli. Samozřejmě, mohli by o něj požádat, ale to by trvalo nejméně jeden další den. Tommy už riskoval v Askimu, když o klíče požádal nic netušící Elsu. Teď Irena rázně přestoupila přes práh bytu a šla k Sanně. Zůstala stát kousek před ní.

„Nemusíte se ničeho bát. To jsme jen my,” znovu ji ujišťovala.

Děs v Sanniných očích postupně nahrazovaly slzy, které jí začaly tiše téct po tvářích. Nevydala ze sebe ani hlásek.

„Pojďte, sedneme si do knihovny,” navrhl Tommy a opatrně ji vzal za paži.

Jako bez vůle se nechala odvést do pokoje s vysokými policemi a koženými křesly. Bylo to tu cítit starou kůží a prachem. Tommy ji opatrně usadil do jednoho z křesel. Irena zatím prohlížela kuchyň. Byla překvapivě moderní s tmavými dlaždicemi a dvířky ze světlého dubu. Ani tady neviděla nic kovového. Zařízení bylo hezké a velice

funkční, nic překvapujícího vzhledem k tomu, že Ceder byl profesionál. Manželé Cederovi byli každý jiný. Proč si ji vzal?

Irena si utrhla kus savého papíru z tlusté role, která visela vedle sporáku. Chtěla se ještě rychle podívat do mrazáku, než se vrátí k ostatním. Byl stejně vysoký jako ona.

V životě neviděla plnější a uspořádanější mrazák. Projít jeho obsah by muselo zabralo určitě několik hodin. Rychle zase dveře zavřela.

Sanna se už uklidnila a Tommy si s ní povídal. Když Irena vstoupila s ubrouskem v ruce, rozjasnil se a poznamenal: „Tady jsi. Už jsme si začínali myslet, že jsi zabloudila.”

„Ještě štěstí, že mám dobrou orientaci,” usmála se Irena a podala ubrousek Sanně.

Sáhla po něm, aniž by na Irenu pohlédla, otřela si oči a hlasitě se vysmrkala. Potom ho zmuchlala do kuličky a hodila do krbu.

„Co tu vlastně děláte?” zeptala se nečekaně ostře.

„Přesně na totéž jsme se chtěli zeptat vás,” ozval se Tommy.

„Je to můj byt.”

„Tak docela ještě ne.”

„V každém případě mám právo tu být,” řekla trochu vzdorovitě.

Zdálo se, že se zase vzpamatovala a ozvalo se znovu její staré já. Jestli ji máme přimět k řeči, musíme jí říct pravdu, napadlo Irenu.

„Hledáme prst,” řekla.

Byl to výstřel naprázdno, ale efekt překonal všechno očekávání. Sanna ztuhla a vytřeštila oči. „Vy přece… nemůžete nic vědět…,” šeptala.

„Našli jsme prst, který měl u sebe Joachim. A napsal, že je více těch, co je dostali…”

Irena větu záměrně nedokončila a významně pozvedla

obočí. Sanna si to ve svém rozrušení vysvětlila jako jisté tvrzení.

„V tom případě jsme… mrtví.”

Vytřeštěnýma očima bloudila pohledem z Tommyho na Irenu.

„Kdo vám vyhrožuje?” zeptala se Irena.

Sanna potřásla hlavou a pohnula bílými rty, ale nedostala ze sebe ani slovo. Byla k smrti vyděšená.

„Kdo vám vyhrožuje?” zeptala se Irena znovu.

„Nevím. Musím zjistit, jestli si ten prst Kjell nechal nebo kam ho schoval.”

Zabořila obličej do dlaní a roztřásla se.

Tommy se zvedl a šel k ní. K Ireninu překvapení se posadil na opěradlo křesla a opatrně ji objal kolem ramen, ale nejpodivnější bylo to, že si to nechala líbit. Začal s ní mluvit měkce jako s dítětem.

„No tak, Sanno. Už se nemusíte ničeho bát. My o těch odseknutých prstech víme i o tom, že byly poslány několika osobám. Chtěl na vás peníze?”

„Ano. A teď… Ludvík,” šeptala.

„Takže on vyhrožoval vám i Ludvíkovi,” konstatoval Tommy.

Sanna přikývla, aniž by stáhla ruce z obličeje. ,A proč vám vyhrožoval teď? Šlo pořád o peníze?” zeptala se Irena.

Po dlouhé chvíli spustila ruce do klína a vypadala současně zoufale i odevzdaně.

„Musím najít ten prst, co dostal Kjell. Jinak… se mně a Ludvíkovi něco stane.”

„Takže vy jste prst před třemi lety také dostala.”

„Ano. To bylo kvůli penězům. A teď…, když je Thomas mrtvý…, někdo chce ty prsty zpět.”

Celá historka byla skutečně nechutná. Sanna žila měsíce pod silným tlakem. Irena nyní její reakci před chvílí

v hale naprosto chápala. Přirozeně si myslela, že za ní přišel vrah, aby uskutečnil své výhrůžky.

„Co jste se svým prstem udělala?”

„Se svým…? Hned jsem ho vyhodila. Do kontejneru, tam, kde jsem bydlela.”

Odpověděla okamžitě a zřejmě pravdivě.

„Přišel vám, když jste byla tady ve Švédsku?”

„Ano. Vrátila jsem se v srpnu. A zásilka dorazila koncem září.”

„A co tam bylo napsáno?”

Klouby Sanniných sevřených rukou zbělely. Po chvilce sevření uvolnila a začala proplétat prsty přesně jako to dělala její matka.

„V balíčku přišel i lístek,” napověděla jí Irena.

Teď improvizovala, ale vycházela z toho, že odesilatel prstu byla táž osoba, která poslala rodičům brýle Thomase Bonettiho. Většina vrahů má ve zvyku své jednání opakovat.

„Ano. Měla jsem zaplatit peníze…, šlo o vydírání. Na lístku stálo, že je to Thomasův prst. A jestli nezaplatím, stane se mi totéž. A tak jsem platila a platila…, už mi nic nezbývá.”

Slzy se jí znovu valily z očí. Irena by se ráda trochu vyptávala na financování domu v Askimu, ale nahlédla, že by to nebylo rozumné. Riskovala by, že se Sanna znovu zatvrdí. Teď mluvila a většinou asi pravdu.

„Komu jste ty peníze dávala?” zeptala se.

„Edwardovi. On je pak převáděl na jiné konto. Sám neví, kdo je vlastníkem účtu.”

„Kolik jste platila?”

Sanna několikrát polkla, než mohla odpovědět. „Dvacet tisíc dolarů měsíčně.”

Irena si to rychle v hlavě spočítala a bylo jí jasné, proč už Sanna nemá žádné peníze. Když člověk platí každý měsíc asi dvě stě tisíc korun po tři roky, jmění se rychle rozplyne.

„Mluvíte o svém švagrovi Edwardu Fentonovi, který to zprostředkovával? Ten, co šéfuje Evropské bance H. P. Johnsson?” ozval se Tommy.

„Ano. Také zahodil ten prst, který dostal. Ale oni je teď všechny chtějí zpět. Proto mě prosil, abych se podívala u Kjella, jestli si ho neschoval. Hledala jsem už mnoho hodin, ale marně.”

Irena a Tommy si vyměnili rychlý pohled. Že prst dostal Ceder, to nebylo tak podivné, ale překvapením bylo, že ho měl mít i Edward Fenton. Protože byly useknuty jen čtyři, znamenalo to, že ho dostala Sanna Kaeglerová, Joachim Rothstaahl, Kjell B. Ceder a Edward Fenton. Něco tu nesouhlasilo a Ireniny senzory byly v pohotovosti.

Opatrně se zeptala: „Kdy vám řekl, že máte najít ten Kjellův prst?”

„Včera ráno. Asi to souvisí s nálezem Thomasova těla.”

„Stálo na tom papírku, který jste dostala před třemi lety, že byl Thomas zavražděn?”

„Ne. Jenom, že jde o jeho prst. Bylo to tak strašně odporné… a Thomas někam zmizel. Fakticky… byl takový divný typ. Dokonce jsem ho podezřívala, že prst koupil od někoho, kdo měl přístup k mrtvolám, a poslal ho několika osobám, aby z nich dostal peníze. Přestože si podvodně nahrabal v ph.com a potom se někde ukrýval.”

„Jenomže on ty prsty neposlal. Byl už mrtvý,” řekla suše Irena.

Sanna sebou škubla, jako by dostala políček. Zjevně se jí její teorie líbila více než skutečnost.

„Řekl vám Philip, jestli také dostal prst?”

Sanna vypadala velice překvapeně.

„Ne. Ale ani bych se nedivila, když pomyslím, co se mu stalo.”

Oči se jí leskly slzami a nedokázala zadržet vzlyknutí. Irena škrtla poslední zbytky podezření, že by se Sanna mohla nějakým způsobem podílet na vraždě Philipa Bergmana. Jeho smrt ji docela určitě silně zasáhla. Třeba by dokázala zastřelit Joachima a Thomase, ale Philipa nikdy.

To by ovšem znamenalo, že by v oběhu muselo být pět prstů, což nebylo. Irenin pocit, že tu něco nehraje, ještě vzrostl.

„A proč dostal prst i Edward?” zeptal se Tommy.

Sanna si povzdechla a schoulila se.

„Vložil do našeho podniku peníze nějaké osoby, která se nechtěla smířit s jejich ztrátou. To se může stát, když používáte rizikový kapitál. Jde o součást hry. A pak Edward také dostal prst a musí platit. Jinak by to s ním dopadlo jako s Thomasem. Dostal stejnou výhrůžku jako já.”

„V tom případě by měl znát jméno toho, kdo ho vydírá,” předpokládala Irena.

„Nevím. Tvrdí, že ho nezná.”

Sannin hlas zněl, jako by ji to nezajímalo. Zřejmě jí nedošlo, o jak důležitý bod jde.

„Takže Edward Fenton zprostředkovával předání svých i vašich peněz na nějaké neznámé konto,” pro jistotu to Irena upřesňovala.

„Ano.”

Něco tu nesouhlasilo, ale Irena teď neměla čas to zkoumat. Místo toho se zeptala: „Jak byl zabalen ten prst, který jste dostala?”

„V plastové tubičce. Od nějakých tablet. Vitaminu C.” „V čem ta tubička byla?” „Ve dvojité obálce.”

„Nevzpomínáte si na poštovní razítko?”

Sanna svraštila čelo a zamyslela se. Pak zavrtěla hlavou. „Ne. Nevzpomínám si.”

„Přišel ten dopis na adresu vaší matky?”

„Proč…? Právě jsem se nastěhovala do svého bytu. Dopis přišel tam.”

Takže odesilatel byl o Sanně dobře informován a věděl, že se přestěhovala a na jakou adresu. To posilovalo Ireninu domněnku, že vrah má spojení s Göteborgem.

„Věděla jste, že i Kjell dostal jeden prst?”

„Ne. Až do včera mě to nenapadlo.”

„A proč si myslíte, že ho měl?”

Sanna pozvedla obočí a pohlédla na Irenu.

„Nevím. Neuvažovala jsem o tom,” řekla překvapeně.

„Měl i Kjell něco společného s ph.com?”

„Ne, naprosto ne. Věnoval se svému hotelu a dvěma restauracím.”

„Neinvestoval žádné peníze u Thomase Bonettiho ani Joachima Rothstaahla v Londýně během jejich podnikání v Pundfixu?”

„Ne. Kjell neinvestoval žádné peníze jinam než do hotelu. Na víc mu nezbývalo.”

Najednou se Sanna zvedla a zdušeně vykřikla: „Panebože, jestli ten prst najdete vy, nebudu ho moct předat! To bude se mnou a s Ludvíkem konec.”

Tommy na ni klidně pohlédl: „A komu ho vlastně máte předat?”

Zalapala po dechu a v jejím pohledu byl zase děs.

„Nevím. Budou mě kontaktovat.”

„Jak?”

„Přes Edwarda. Ozve se mi večer nebo zítra ráno…, a jestli prst najdu, dá mi další instrukce.”

Policisté se současně zvedli. Tommy položil lehce ruku na Sannino rameno. „My vám pomůžeme hledat. Abyste mohla s čistým svědomím Edwardovi říct, že jste ho nikde nenašla. Kjell se ho přece mohl zbavit stejně jako vy i Edward. A tisk ještě netuší, že u Thomasova těla chyběly prsty. Neví se ani o tom, že jsme jeden z nich našli u Joachima. Ten, kdo chce prsty získat, tedy nemá ponětí, že policie o nich ví už skoro všechno.”

Sanna mu podle všeho alespoň částečně uvěřila, protože vypadala o něco klidněji, i když ne úplně přesvědčeně.

K Ireninu ulehčení si Tommy sám vzal za úkol prohledat mrazák. Sanna zmizela v pokoji, kde zřejmě spával její zemřelý manžel. Bylo dost zoufalé prohledávat tak veliký byt se všemi pokoji a předměty. Irena vyšla do haly a snažila se logicky přemýšlet.

Kde by se dala schovat část těla? V rakvi. Její pohled padl na bohatě zdobenou starou dřevěnou truhlu s železným kováním, která stála u zdi. Klíč vězel v zámku a Irena otevřela těžké víko. V truhle byl pouze pár vysokých gumáků, baterka a několik dalších věcí. Irena všechno pečlivě prohledala, aby měla jistotu, že tam nic schováno není.

Kde ještě by to mohlo být? Pokud člověk nepoužije rakev, kam jinam se ukládá tělo? V jejím podvědomí se vynořila urna. Proč ne? Zamířila do knihovny. Nad otevřeným krbem stála černá kamenná urna se zdobenými sloupky po stranách. Hladký povrch se leskl jako sklo. Kámen byl překrásně nazelenalý stářím. Opatrně urnu zvedla a postavila ji na stolek s háčkovaným ubrusem. Musela za víko pořádně zatáhnout oběma rukama, protože bylo překvapivě těžké. Otevřít ho dalo práci, ale nakonec se jí to podařilo.

Jediný pohled do temné urny stačil, aby na jejím dně rozeznala tubu od vitaminů.

Přátelsky, ale nesmlouvavě přesvědčil Tommy Sannu, že ve svém rozrušení nemůže řídit auto. Rozhodli se, že ji odveze do Askimu. Irena ho podezřívala, že využil příležitosti, aby mohl řídit její mercedes. Ona sama by proti tomu také nic neměla. Když jí Tommy předával klíče k jejich anonymnímu služebnímu autu, podal jí současně i svazek klíčů od Cederova bytu. Správná chvíle pro jejich vrácení nastane, až chytře odvede Sanninu pozornost. Nejlepší by bylo, kdyby si Elsa vůbec neuvědomovala, jak důležité ty klíče byly, a se Sannou už o nich nemluvila.

Tommy se zařadil do rušné dopravy na Västerleden. Irena tudy jezdila denně už patnáct let a cestu znala nazpaměť, a tak nebyl problém mu stačit. V posledních hodinách se toho hodně událo a bylo toho dost na přemýšlení. Skutečně stačilo poslat několika lidem useknutý prst a potom je úspěšně vydírat? Pravděpodobně ne. Existovalo velké riziko, že někdo z nich by to mohl ohlásit policii. Ovšem za předpokladu, že dotyčný neměl před policií co skrývat. Prsty tedy musela doprovázet hrozba nějakého vyzrazení a měly ukázat, že ta pohrůžka je míněna vážně. Co všichni ti, kteří souviseli s případem, skrývali?

Peníze. Podvody s penězi. S velikými obnosy. Určitě bylo mnoho těch, kteří se cítili po krachu pb.com podvedeni trojicí Bonetti-Bergman-Kaeglerová. Bonetti a Rothstaahl obrali skandinávské podniky o veliké sumy peněz a vložili je do Pundfixu. Ted něco podobného startoval Rothstaahl a Bergman v Paříži. Kolik lidí už stačili podvést? Na Bonettiho se svádělo, že před konkurzem vytuneloval spoustu milionů z pb.com. Jak to ale ve skutečnosti bylo se Sannou a Philipem? Oba vyvázli až podivuhodně snadno. Před třemi lety měli spoustu peněz. Potom se objevily odseknuté prsty v plastových tubách a čtyři osoby začaly platit.

Proč žádný prst nedostal Philip Bergman? Všechno nasvědčovalo tomu, že i on byl vydírán. Stejně jako Joachim Rothstaahl.

A proč se najednou prst objevil i u ředitele banky Edwarda Fentona? Jeho banka byla investiční a lidé, kteří ji používali, věděli, že jde o rizikový kapitál. Možnost nezda—

ru tvořila součást této hry, pokud tomu Irena správně rozuměla. Proč by najednou měl být pro vyděrače zajímavý? Ze stejného důvodu jako ti ostatní: něco skrýval.

A tady to vůbec nesouhlasilo. Pět obětí vydírání vyžaduje i pět prstů, jenomže ty byly jen čtyři.

Byl nejvyšší čas si s Edwardem Fentonem promluvit.

Měli štěstí. Elsa je vítala s úzkostlivým výrazem a jako obvykle si mačkala dlaně.

„Ludvíka bolí bříško. Křičí a má průjem…,” řekla bez dechu.

Hlasitý křik její slova potvrzoval. Sanna běžela za synem. Irena se s úsměvem obrátila k Else a předala jí svazek klíčů.

„Sanna byla v bytě, takže jsme je vůbec nepotřebovali,” vysvětlila.

„Ano? Tak dobře…,” řekla roztržitě Elsa. Otevřela květovanou tašku a klíče do ní hodila.

„Byl chlapeček špatný hned, když se probudil?” zajímal se Tommy.

„Ano, probudilo ho bolení. Chudáček…, nechtěl ani nic pít. Jen pláče. V jednom kuse mu měním pleny.”

Chvíli ještě postáli v hale a nechali Elsu povídat o svém trápení s vnoučkem. Když se konečně rozloučili, zdálo se, že Elsa už myslí na něco jiného než na klíče.

„Kde najdeme Edwarda?” zamyslel se Tommy, když zase seděli v autě.

„Zeptám se Glena,” navrhla Irena.

„Dobrý nápad.”

Irena se seznámila s policistou Glenem Thomsenem při vyšetřování trojité vraždy z Kullahultu. Šlo o hodně komplikovaný případ a psal o něm skandinávský i anglický tisk. Z nich dvou se stali dobří přátelé. Glenova matka byla Brazilka, otec Skot a Glen byl policista s nejtmavší pletí v celém Scotland Yardu. O dovolené cestou na Nordkap s karavanem a neposednými šestiletými dvojčaty navštívil rodinu Hussových v Göteborgu. Dvojčata byla další věc, která je spojovala. I když ta jeho byla jednovaječná. Ano. Glena jistě může poprosit o pomoc.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Glenu Thomsenovi zavolala Irena hned následující ráno. Měla štěstí a zastihla ho při prvním pokusu. Dlouho si povídali o všem jiném než o vlastním důvodu volání. Když mu nakonec začala vyprávět o jejich obtížném případu, zabralo to o hodně delší čas, než si původně myslela. A to ještě neřekla všechno. Glen ji ani jedinkrát nepřerušil, přestože měla trochu problém s angličtinou.

„One hell of a lot of problems” řekl a zasmál se, když zakončila svoje obšírné vypravování.

Musela s ním jen souhlasit. Tento případ jim opravdu přinášel velkou spoustu problémů.

„Budu Edwarda Fentona kontaktovat a řeknu mu, aby se s tebou spojil. Hodilo by se ti to odpoledne?” pokračoval. „Ano. Číslo mého mobilu máš.” „Ozvu se ti.”

„Zatraceně, o co tady vlastně jde?” vyštěkl Andersson.

Irena a Tommy ukončili svou zprávu o nečekaném obratu ve vyšetřování. Komisaři připadalo, že je situace čím dál zamotanější.

„Nevíme to jistě, ale možná budeme po hovoru s Fentonem chytřejší,” mínil Tommy.

Irena vyložila svou teorii o vydírání i ostatním ve skupině. Birgitta a Kajsa s ní souhlasily.

„Fakticky toho hodně ukazuje na vydírání. Prošly jsme ještě jednou ekonomické údaje. Všichni zúčastnění pozbyli své miliony překvapivě rychle. Peníze Thomase Bonettiho zmizely jen několik dní poté, co se vypařil,” řekla Birgitta.

„Bonetti byl první oběť,” připomněl Andersson.

„Shrábl zřejmě nejvíce peněz,” mínila Kajsa.

Její strašné modřiny se na některých místech barvily do zelena, ale pořád ještě dominovala modrofialová. Včera jí vyndali stehy a neměla už celou hlavu zabandážovanou, pouze malou náplast přes jizvu. Pozornost, kterou budila barevná duha v jejím obličeji, ji očividně nechávala v klidu. Intenzivně se účastnila vyšetřování. Irena musela obdivovat její tvrdohlavost a vytrvalost. Povšimla si také, že se Tommy posadil vedle ní. Byli o víkendu spolu? Rozhodně se na to nemínila ptát.

„Ale proč najednou tolik spěchalo zbavit se Cedera, Bergmana i Rothstaahla?” Komisař se tvrdošíjně držel svého.

Irena si povzdechla. „Kdybychom to věděli, byli bychom blízko vyřešení.”

„Z nějakého důvodu někdo zjevně propadl panice,” uvažoval Tommy. „Třeba za sebou potřeboval zamést stopy.”

Irena přikývla. Také ji to napadlo.

„Zločiny, na které jsme při vyšetřování dosud narazili, jsou podvody, vydírání a vraždy. A ovšem také drogy v Paříži. V Rothstaahlově bytě jsme našli celou spoustu drog,” připomněla Irena. „Všechno jsou to těžké zločiny.”

„Pokud jde o Paříž, zapomněl jsem vám něco říct. Kde to jen mám…?” Andersson vzdychal a přehraboval hromadu papírů na stole.

„Tady.”

Nasadil si brýle a zahleděl se na popsaný list. „Ty jsi přivezla z toho bytu nějaké vlasy. Dostali jsme zprávu.”

Odmlčel se, aby zvýšil napětí, a přes okraj brýlí se zahleděl na Irenu. S překvapením viděla, že mu kolem úst hraje nepatrný úsměv.

„Jak se dalo čekat, většina vlasů patří Bergmanovi a Rothstaahlovi. Ty se mohly hned oddělit. Zůstaly vlasy čtyř osob. Dvě z nich byly identifikovány jako Irena a Kajsa. Takže důležité byly dvou dalších a…”

Odmlčel se a malý úsměv se prohloubil, když nechal vybuchnout hotovou bombu.

„…jedna z těch osob je se vší pravděpodobností Ludvíkův otec.”

Andersson ze své novinky opravdu vytěžil co nejvíc a nemohl si stěžovat na nedostatečný efekt. Irena si uvědomila, že sedí s otevřenými ústy. Instinktivně tušila, že profily DNA by mohly být důležité, když se snažila zjistit, kdo je otcem Sannina dítěte, ale že by to souviselo přímo s vyšetřováním, absolutně nečekala.

Chviličku trvalo, než se jí ozubená kolečka v hlavě zase rozběhla. Jedna věc byla jasná: Sannina povídačka o sexu s neznámým mužem v New Yorku, která měla vysvětlit Ludvíkovo početí, byla lež jako věž. Přirozeně se nabízela otázka, kdo tedy tím otcem je. Teď měli vážný argument pro to, aby Sanna začala mluvit. Stěží bude moct odmítnout, protože ten člověk má přímou souvislost s vyšetřováním vražd.

„Takže několik vlasů patří tomu pravděpodobnému otci. Je tam ještě vlas, který nebylo možné identifikovat a patří starší osobě, protože je šedivý,” pokračoval Andersson.

„Muž, který na mě střílel, byl blondýn. Takže ten by mohl být Ludvíkovým otcem,” vyhrkla Irena.

Na okamžik se zamyslela a pokračovala: „Musíme San-nu znovu zmáčknout. Kdo je otcem dítěte? Co na ni má ten vyděrač? Nebude nám asi odpovídat moc ochotně. Otázkou je, kolik toho ještě vůbec snese. Včera byla silně otřesená. Vyděšená.”

S mrazením v zádech si připomněla, jak na ni Sanna v hale vytřeštěně hleděla, až jí bylo vidět bělmo očí. Její vý-

raz svědčil o strašném děsu, snad smrtelné hrůze. Při pomyšlení na všechny zavražděné v jejím nejbližším okolí měla všechny důvody, proč se o svůj život bát. Přihlásil se Fredrik Stridh.

„S Jonnym jsme se snažili najít vysvětlení, proč Bergman a Rothstaahl museli společně odjet do Göteborgu. Docela určitě ne proto, aby se setkali, ale aby se sešli s třetí osobou. O koho jde, to jsme zatím neobjevili. Prověřil jsem teorii, že by mohlo jít o Cedera, ale to nesouhlasí. Byl tou dobou se svou sekretářkou Malin Erikssonovou. Měl s ní poměr. Přiznala mi to včera, když jsem se jí znovu vyptával, co Ceder dělal v pondělí před svou smrtí. Nakonec se rozhodla říct pravdu. Domluvili se, že se znovu setkají následující večer v Cederově bytě. Dal jí klíče. Připravila večeři a čekala na něj až do půlnoci. Jenomže ze známých důvodů Ceder už nepřišel.”

„Takže proto byl zastřelen venku v Askimu. Měl domluvenou schůzku s vrahem ve vile, protože věděl, že Sanna s dítětem budou na návštěvě u sestry. A v jeho bytě byla milenka a čekala u rozsvícených svíček s večeří. Ceder z nějakého důvodu nechtěl, aby věděla, s kým se setká,” rozčileně vyhrkla Irena.

Konečně znají důvod, proč byl Kjell B. Ceder zavražděn v Sannině vile v Askimu. Dosud nikdo, a nejméně ze všech Sanna, nechápal, proč byl zavražděn na místě, kde se vyskytoval jen zřídka nebo vůbec.

„Zatracená ženská! Proč to nemohla říct hned?” zasyčel rozčileně komisař.

„Je vdaná. Manžel je policista,” řekl Fredrik a významně se ušklíbl.

Andersson vypadal šokovaně.

„Cože? Chm… známe ho?” zeptal se úzkostně.

„Asi ne. Je na policii dost nový. Sloužil několik let ve Stockholmu a přistěhoval se sem s manželkou na jaře. Oba

pocházejí z Göteborgu a ona si přála vrátit domů. Zaměstnal ji Ceder,” informoval je Fredrik.

Takže Ceder rychle navázal vztah se svou sekretářkou. Sanna a Ludvík pro něho nic neznamenali. Stejně málo jako on pro Sannu. Proč se proboha ti dva brali? To je další otázka pro Sannu.

Jonny si odkašlal, aby upoutal pozornost.

„Objevil jsem stopu po zmizelém člunu Thomase Bonettiho. Usilovně se po něm tehdy pátralo, ale zmizel beze stopy. Vzpomínáte si na ten gang, který kolegové z Malmö odhalili v létě? Specializoval se na ukradené motory a čluny. Většinu z nich exportovali za hranice Švédska, ale některé se prodaly i tady. Jednoduše zfalšovali číslo motoru a lodi. Předevčírem jsem si na to vzpomněl, zavolal jsem do Malmö a zeptal jsem se jich, jestli nenarazili na nějaký Royal Cruiser čtyři sta dvacet. Včera mi poslali fax. Jeden takový prodali někomu do Karlskrony před dvěma lety. Číslo motoru bylo zfalšované, takže teď zkontrolují tajné číslo, které je umístěno někde na motoru.”

„Skvělé. To bychom měli vysvětlení, kam se poděla ta luxusní loď,” radoval se Andersson.

Irenu nejvíc ze všeho překvapilo, že byl Jonny tak iniciativní. Věděla ovšem, že umí rychle uvažovat, pokud chce. Jenomže se to v posledních letech moc často nestávalo.

Znovu se přihlásila o slovo.

„Pořád se nám ale potvrzuje, že Thomase musely zavraždit nejméně dvě osoby. Člun je velký a jeden člověk s ním musí manévrovat a potom přistát. Další musel držet Thomase v šachu. Po vraždě jeden z nich jeho člunem odjel a odvezl ho někam, kde ho mohl převzít ten gang. A druhý jel jejich lodí za ním, aby se na ní mohli oba vrátit domů. Také je možné, že ten, kdo odjel s Thomasovým člunem, tam někde poblíž měl auto. Nebo se třeba vrátil domů veřejnou dopravou.”

„Sotva. Bylo by to příliš riskantní. Po takovém zločinu chce být vrah viděn co nejméně. Myslím si, že šlo buď o loď, nebo auto,” tvrdila s přesvědčením Birgitta.

„Nebo odtamtud běžel,” navrhl Tommy.

„Běžel?” Andersson tázavě pokrčil své už i tak dost vrásčité čelo. Když se tak tvářil, byl překvapivě podobný buldoku. Irena ovšem věděla, že se mu podobá i v jiných ohledech. Jak se do něčeho zakousl, tak nepustil. Tato tvrdošíjnost jim během let pomohla vyřešit nejeden případ.

„Ano. Ten běžec, co byl viděn v Askimu v době vraždy. Neozval se nám, přestože jsme ho o to žádali v novinách. A v domě jsme našli běžecký reflexní pásek,” připomněl Tommy.

Irena už skoro zapomněla na člověka, kterého v mrhole-ní viděl muž se psem. Ovšemže to mohlo být důležité. Kdyby pro nic jiného, tak mohl poblíž domu něco zahlédnout, protože tam byl právě v inkriminované době. Tommy měl pravdu, běžec je důležitá stopa.

„Uvažuji o Sanně. Podle ní jí a Ludvíkovi někdo vyhrožoval. A ze všech, kteří dostali prst, žije jen ona,” pokračoval zamyšleně Tommy.

„I Edward Fenton jeden dostal,” připomněla Irena.

„To řekl Sanně. Ale nevíme to s jistotou, dokud s ním nepromluvíme.”

Irena s ním souhlasila. Také měla pocit, že je hodně podivné, aby byl vydírán šéf evropské pobočky banky H. P. Johnsson.

„Vrah je stále aktivní a vyhrožoval jí prostřednictvím Fentona. Otázkou je, jestli bychom se neměli postarat o její bezpečnost,” ozval se Tommy.

„Jestli jí před dům postavíme policistu, vrah pochopí, že žvanila,” mínil Jonny.

Andersson nafukoval těžké tváře a s malými zvuky z nich rty vypouštěl vzduch. Jeho podřízení věděli, že je to známka jeho koncentrace. Bylo vidět, jak intenzivně přemýšlí. Po chvíli plácl do dlaní a rozhodl.

„Hlídat. Musíme jí zajistit čtyřiadvacetihodinové hlídání. Pokud by vrah chtěl ji nebo dítě zabít, jsou pro hlídání dva důvody: Uchránit jejich životy a získat šanci na zadržení vraha.”

„Ale co když si to jen vymýšlí? Hlídání by bylo neodůvodněné a bude stát spoustu…,” začal Jonny.

„Kdybys ji včera viděl, tak bys také věřil, že mluví pravdu. Vážně! Už jsem od ní v poslední době slyšel hodně lží. Není moc šikovná lhářka,” přerušil ho Tommy.

Jonny něco brblal a ostře na něj pohlédl, ale už nic nenamítal. Všichni věděli, že sledování nenávidí. Člověk se nevyspal a musel být mnoho hodin v pohotovosti.

„Kdy začneme?” zeptala se Irena.

„Po obědě. Kajsa a Birgitta si vezmou první službu,” odpověděl Andersson.

„Máme o tom Sannu informovat?” uvažovala Birgitta.

Otázku následovala nová série nafouknutých tváří, než se komisař rozhodl.

„Ne. Nevíme, kdo je ten vrah nebo vrazi, a patrně to neví ani madam. Kdyby věděla, že ji hlídáme, mohla by je nevědomky varovat.”

Ireně se ulevilo, že komisař vzal výhrůžky vůči Sanně a jejímu synovi vážně. Existovaly k tomu opravdu všechny důvody.

Sepsali si harmonogram pro nejbližší dny. Irena a Tommy měli první den sloužit od šesti večer do půlnoci. V sobotu dopoledne bude s Jonnym, protože Tommy potřeboval o víkendu volno „ze soukromých důvodů”.

Ireně se sevřelo hrdlo. Ten důvod byl ten, že se od něho měla odstěhovat Agneta. Tommy odjížděl na víkend s dětmi ke svým rodičům. Takové peklo musí prožívat právě teď. Irena na něho pohlédla a všimla si temných kruhů pod

očima. Asi se v poslední době moc nevyspal. V obličeji zhubl. I v pase měl o pár kilo míň. Sice už dřív mluvil o tom, že musí trochu zhubnout, ale jistě tím nemínil, že bude vypadat tak vyčerpaně a ztrhaně. A přesně tak to bylo. Zatím o jeho rozvodu věděla jen Irena a ostatní si zřejmě ničeho nepovšimli. Hodně se snažil, aby na něm nebylo nic poznat. Ale jak dlouho v sobě člověk dokáže všechno tutlat? Dříve nebo později to už nepůjde, alespoň podle Ireniny zkušenosti. Tommy své problémy zakrýval opravdu dlouho, tak dlouho, že ani ona o ničem nevěděla.

Naposled se Irena s Kristerem sešli s Tommym a Agnetou o svátku letního slunovratu. Měli v posledních letech takovou tradici, že se známí a přátelé scházeli ke společným oslavám v Tommyho chatě v Orustu. Bylo jich docela hodně, sousedé, příbuzní a kamarádi. Tommyho nejstarší syn Martin byl Irenin kmotřenec. Vždycky si spolu povídali a žertovali, ale tentokrát to bylo jiné. Patnáctiletý chlapec působil zamlkle a odtažitě. Necítil se ve své kůži. Odjel po večeři na kole s kamarády, ale ve dvě v noci už byl zase doma. Agneta vysvětlovala, že jeho dívka odjela na jazykový kurz do Anglie, což ovlivnilo jeho náladu na celý týden.

Ale možná že po žádné přítelkyni ve skutečnosti netesknil. Pravděpodobně pochopil, jak špatné to je v jeho rodině. Byl už dost starý, aby viděl, že se něco děje. Možná také občas něco zaslechl. I když navenek mnoho neproniklo, Tommy i Agneta uměli svoje problémy dobře utajit.

V koutku duše však měla Irena silný iracionální pocit, že ti dva vlastně zklamali ji.

Právě, když polykala poslední makarony s opečeným salámem, které si dala k obědu, zazněl její mobil. Volal Glen Thomsen a začal okamžitě mluvit.

„Máš opravdu neobyčejnou schopnost se vždycky dostat

k podivným případům. Ovšem tentokrát jsi šlápla přímo do vosího hnízda.”

Zasmál se a Irena si nebyla jistá, jestli se má smát i ona. Než se rozhodla, už pokračoval.

„Když jsem se začal vyptávat na Edwarda Fentona, nikdo mi nedokázal říct, kde je. Připadalo mi, že ti lidé, se kterými jsem mluvil, jsou hodně nervózní a vystrašení. Nakonec jsem dostal tip na jednoho člověka, šéfa informačního oddělení. Vyšlo najevo, že o Edwardu Fentonovi už několik dní vůbec nevědí.”

Několik dní ho postrádají, opakovala si Irena. To rozhodně není dobrá zpráva.

„Ano. Vedení banky mělo ráno krizovou schůzku a diskutovalo o tom, jak se zachovat. Fenton byl s rodinou první dva týdny v září u příbuzných ve Spojených státech. Jeho manželka a synové tam ještě na další dva týdny zůstali a on se vrátil do Londýna. Podivné je, že se ani v pondělí, ani v úterý neobjevil v práci a vůbec se neozval. Často pracuje doma, ale nikdy ne po tak dlouhé přestávce. Přišel do kanceláře ve středu sedmnáctého září a podle sekretářky byl zraněný v obličeji. Měl velkou náplast. Prý uklouzl doma na zahradě na kamenných dlaždicích. Nezmínil se o tom, kde byl předešlé dva dny. Zbytek týdne normálně pracoval. V pátek odpoledne řekl sekretářce, že v pondělí ráno odjede do Berlína. Po celý týden se hlásil mobilem. Naposled se ozval v pátek dvacátého sedmého. Potom už nezavolal.”

„Co dělal v Berlíně?”

„Nic.”

„Nic?” zopakovala překvapeně Irena. „Ne. On tam totiž vůbec neodjel. Měl sice opravdu zamluvenou letenku na to pondělí ráno, ale neodletěl.” „A kam tedy odjel?” „To nikdo neví. Prostě zmizel.”

Irena cítila, že má sucho v ústech. Něco tu bylo strašně špatně!

„Glene, pamatuješ si, co jsem ti ráno říkala? Byli zavražděni čtyři lidé. Tady v Göteborgu jsou dvě osoby -mladá žena a její dítě, které hlídáme, protože se cítí ohroženi na životě. Hrozbu někdo vzkázal prostřednictvím Edwarda Fentona telefonicky před dvěma dny. To jí řekl, že i on před třemi lety dostal useknutý prst a že se rovněž bojí o život.”

Glen byl chvíli tiše a potom se zeptal: „Máš na mysli, že i on by mohl být zavražděn?” V jeho hlase už nebyl ani stín veselosti.

„To riziko tu je.”

„Co o Fentonovi víš?” otázal se jí.

Irena mu řekla to málo, co mohla. Glen mlčel, dokud neskončila. Nakonec se zeptal: „Takže je ženatý s Janice Santiniovou? Dcerou Sergia Santiniho?”

„Ano.”

„Jak jsem říkal… vosí hnízdo. Mám kolegu, který o tomhle ví víc,” řekl zamyšleně.

„Víc o čem?” zeptala se Irena. Těžko ovládala svou netrpělivost.

„USA… a jistý typ zločinnosti. Pracoval u FBI. Pak se seznámil s jednou ženou a před několika lety se odstěhoval do Londýna. Teď pracuje u nás.”

Irena cítila, že jí bzučí v hlavě. Asi to byly ty vosy, které se jí nastěhovaly do mozku.

„Zavolám ti hned, jak budu vědět víc,” slíbil Glen.

„Díky… moc ti děkuji.”

Když vypnula mobil, cítila se ochablá jako po hodně dlouhém tréninku.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Irena se rozhodla zaparkovat na vyhrazeném parkovišti nad stezkou pro pěší a kola. Parkoviště bylo orámováno vysokými stromy a hustými keři, které její auto zakrývaly. Na druhé straně vegetace se otevíral široký prostor až k Sannině vile.

Auto postavila k mezeře mezi keři, odkud se jí nabízel dobrý výhled až k domu.

„Odtud můžeme ohlídat přední a levou stranu. Zadní část a pravý roh vidět není. Takže tam se musí jeden z nás přesunout,” navrhl Tommy.

Měl obyčejný dalekohled, který na světlo nebyl příliš citlivý. Irena si půjčila speciální dalekohled z protidrogového oddělení, i když hrozně brblali. „Člověk se musí naučit o věci podělit, to se naše děti učí už ve školce,” poučila je s širokým úsměvem, než zmizela ve dveřích se svou kořistí. Protože blíže u domu už nic nerostlo, museli udržovat velký odstup. Zvláště při špatném počasí a ve tmě by šlo těžko dům ohlídat obyčejným dalekohledem. V takovém okamžiku byl kvalitní dalekohled nedocenitelnou pomůckou. Je to vlastně elektronický zesilovač světelných paprsků, který dokáže desetitisíckrát zesílit existující nepatrné světlo. Irena ho použila i při dřívějších akcích a věděla, jak moc pomůže.

Rychle dalekohledem přehlédla celé okolí a hned našla, co hledala.

„Půjdu po stezce k zadní straně domu. Postavím se do houští zezadu. Vidíš špičky těch keřů a stromů, které se zvedají nad střechu?” ukázala před sebe.

„Ano, dobře.”

Srovnali si čas na hodinkách a zvukové signály mobilů změnili na vibrace. Irena si na krk zavěsila vypůjčený dalekohled a vzala si i pouzdro se zbraní, Sig Sauerem. Byla pořádně nabalená, protože se na nebi černaly těžké dešťové mraky a vítr zesílil. Předpověď počasí varovala před ostrým nočním vichrem.

„Ozvi se, až si budeš chtít sednout do auta, vystřídáme se,” navrhl Tommy.

Irena vystoupila a zmizela směrem k cyklostezce. Musela jít asi sto padesát metrů a pak zabočit do křovin. Od moře silně foukalo. Vůně soli jí stoupala do nosu a cítila jemné kapičky vody, které jí bičovaly obličej. Přes oblohu se honily tmavé mraky. Při sporém veřejném osvětlení se soumrak proměnil v černou tmu. Vítr byl studený a musela si na hlavu natáhnout kapuci. Zahlédla muže, který byl venčit vlčáka. Třeba to byl právě ten, který viděl běžce v ten večer, co byl zavražděn Kjell B. Ceder. Muž se psem šli stejným směrem jako ona a ani jeden z nich si jí nevšiml. Pro lepší orientaci počítala kroky. Když jich ušla sto padesát, zahnula ze stezky a šla přímo k porostu. Břeh byl hodně příkrý a musela se nahoru vyškrábat. Vysoké stromy stály asi padesát metrů šikmo vpravo. Spokojeně si pomyslela, že si to nevypočítala tak špatně. Obtížně se prodírala vysokou travou a maliním k houštině. Když konečně zaujala pozici, musela konstatovat, že zvolila výborné místo na pozorování. Mohla hledět mezi kmeny stromů a sama byla zakrytá nízkými větvemi bříz. Nebylo ani nejmenší riziko, že by někdo z domu mohl ve tmě zahlédnout její černě oděnou postavu.

Přidržela si dalekohled a pozorně sledovala zadní stranu domu. Neviděla nic barevného, všechny předměty vypadaly svítivě nazelenalé. Zasklenou verandou bylo vidět přímo do obývacího pokoje. Zdál se být prázdný. Světlo svítilo

v Ludvíkově pokoji a Irena zahlédla Elsu Kaeglerovou. Pohybovala rty a několikrát se sehnula. Sanna zatáhla záclony ve své ložnici. Vycházelo z ní maličko světla. Možná ležela na posteli a dívala se na širokoúhlou obrazovku.

Oba se večer najedli, než se vydali na cestu, ale před devátou dostala Irena žízeň. Nejraději by se napila něčeho horkého. I když bylo v houští poměrně klidno, i sem už mezi větvemi začal pronikat ostrý vlhký vítr od moře. Bylo hodně obtížné stát tak dlouho na místě, přestože se snažila opatrně hýbat, aby se trochu zahřála. Třeba by si to mohli s Tommym na chvíli vyměnit.

V okamžiku, kdy chtěla na mobilu namačkat jeho číslo, se v domě otevřely boční dveře. Irena se zastavila v půlce pohybu. Dalekohledem viděla, že Sanna vystrčila hlavu ze dveří a rozhlížela se kolem. Když viděla, že je pobřeží prázdné, rychle vyšla a zavřela za sebou. Irena stiskla tlačítko.

„Tommy,” tiše se ozvala. „Sanna vychází bočními dveřmi z prádelny. Je oblečená na ven. Má dlouhý kabát a kalhoty. Vlasy má vyčesané a nahoře svázané. Jde asi tvým směrem.”

„Teď ji vidím. Zahýbá za roh. Míří k nějakému bodu mezi mnou a cyklostezkou. Možná chce jít po ní. Jejda, teď klopýtla.”

„Nemá baterku?”

„Ne.”

Taky viděla, jak se Sanna zapotácela. Jistě bylo hodně obtížné projít ve tmě mokrým polem. Doufejme, že má aspoň pořádné boty, napadlo Irenu. Cítila důvodné obavy, protože Sannu nikdy neviděla na nižších než deseticentimetrových podpatcích.

„Pokusím se projít podél lesíka a sledovat ji,” šeptala Tommymu.

„Dobře. Já půjdu blíže ke stezce. Nevypínej mobil.”

„Rozumím.”

Bylo hodně obtížné prodírat se nehlučně po zarostlém okraji a mezi šlahouny, ale i Sanně se šlo špatně. Ve tmě stále klopýrala. Asi se jí vysoké podpatky bořily do bláta. Irena měla výhodu a začala ji dohánět.

Tommy zřejmě správně předpokládal, že Sanna jde dolů k pěšině. Měla pole skoro za sebou a blížila se k houští. Irena byla sotva padesát metrů za ní. Najednou si povšimla lehkého pohybu mezi keři před sebou. Zastavila se a zvedla k očím dalekohled.

Nějaká osoba v kapuci a nepromokavé soupravě se ukrývala mezi větvemi. Sanna byla sotva deset metrů od ní. Irena zahlédla, že muž zvedl paže a vykročil k nic netušící ženě. Irena se bez rozmýšlení vrhla dopředu a rozběhla se podél pole. Vyhrnula si bundu, aby mohla vytáhnout z pouzdra pistoli. Současně křičela ze všech sil: „Policie. Stůjte, nebo vystřelím.”

Zároveň z druhé strany vyběhl Tommy a křičel totéž: „Policie. Stát, nebo střelím.”

Irena viděla, jak se Sanna zapotácela a padla na zem ve stejném okamžiku, kdy se ve tmě něco zablesklo. Má tlumič, proběhlo Ireně hlavou.

Zastavila se a snažila se dalekohledem propátrat místo, kde ten člověk stál. Větve se komíhaly, jak muž utíkal porostem. Zahlédla už jen jeho záda.

„Já se postarám o Sannu,” zakřičel Tommy.

„Dobře, nech mobil zapnutý,” zavolala na něho Irena.

,,Jistě.”

Sanna se pohnula, ale nevstávala. V každém případě zatím žije.

Irena se rozběhla za mužem. Když seběhla ke stezce, znovu pátrala dalekohledem. Utíkal velkou rychlostí směrem k Billdalu a měl dost velký náskok. I když Irena byla dobrá vytrvalostní běžkyně, bylo jí jasné, že ho nemůže do—

honit. Navíc byl muž ozbrojen, takže by na něj neměla být sama. Škoda, že se k němu nedostala tak blízko, aby ho mohla zasáhnout do nohy! To by bylo skvělé. Po pravdě řečeno patřila Irena k dost průměrným střelcům. Každoroční zkoušky ve střelbě složila, ale nic víc.

Stále v ruce držela mobil, ale Tommyho číslo musela vymačkat znovu. Když volal ambulanci, tak se jejich spojení přerušilo. Irena mluvila v běhu a požádala ho, ať pošle hlídkové auto směrem k Hovas, aby se pokusili muže dostat.

Vítr byl ještě studenější a od moře hnal těžké dešťové kapky. Utíkat v protivětru bylo hodně pracné. Odstup mezi ní a pronásledovaným se celou dobu zvětšoval. Irena zaťala zuby a snažila ho neztratit z dohledu. Běžel k vzteku lehce a zdálo se, že je dobře trénovaný. Mladší a sportovní typ, něco víc než průměrně vysoký, atletické postavy, oblečený ve tmavém běžeckém dresu a tmavé kapuci. Snažila se, aby si všechny detaily dobře zapamatovala. Není toho moc, ale alespoň něco.

Koutkem oka viděla, že minuli přístaviště malých loděk. Muž cílevědomě běžel přes přístav a neprojevoval ani stopu únavy. Irena byla zpocená a zadýchaná. Její teplé oblečení se na běh moc nehodilo. A ke všemu se jí ještě začala připomínat bolest v pravém koleni.

Najednou ho v dalekohledu ztratila. Stezka byla opuštěná. Zastavila se a snažila se něco zaslechnout, což v silném větru moc nešlo. V uších jí bušil vlastní tep a neslyšela by, ani kdyby přímo proti ní jela parní lokomotiva. Namáhavě se vyšplhala po zrádně hladkém travnatém okraji a rychle se znovu zahleděla do dalekohledu. Po několika vteřinách uviděla muže běžet nezměněnou rychlostí kolem golfové dráhy. Bylo ho zdálky vidět, ale s tím si nedělal žádné starosti. Ani v nejmenším ho nenapadlo, že by ho někdo mohl sledovat nočním dalekohledem.

Znovu zavolala Tommymu: „Utíká ke klubovému parkovišti u golfového hřiště,” supěla namáhavě. „Ještě ho vidíš?”

„Ano. Ale kolem parkoviště jsou vysoké keře… teď mi zmizel. Nemohlo by ho některé z aut dostat, až doběhne na silnici?”

„Nevím. V blízkosti žádné hlídkové vozidlo není, ale pošlou jich tam tolik, kolik půjde. Já mohu…” „Teď tam jedno auto zatáčí.”

Pokusila se rozeznat značku vozu a případně i číslo, ale bylo to příliš rychlé. Zadní světla se zaleskla mezi stromy a zmizela.

„Zatraceně,” zaklela s citem.

„Přijíždí sem ambulance,” informoval ji Tommy.

„Jak jí je?”

„Zasáhl ji do hlavy. Je při vědomí, ale v šoku.”

Není divu. Je to opravdu hodně nepříjemné, když po člověku někdo střílí. Irena měla pořád ještě v čerstvé paměti výstřel v Paříži. Možná v Rothstaahlově bytě střílel tentýž člověk, za kterým teď běží.

„Musíme doufat, že sem nějaká hlídka dorazí a že mu nadběhnou,” utěšovala především sebe.

Ale Tommy ji už neslyšel.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Ty úzké vysoké podpatky Sanně zachránily život. Vteřinu před výstřelem se jedním zachytila v mokré hlíně a zapotácela se. Proto jí výstřel jen projel vlasy a seškrábl povrch kůže, místo aby jí roztříštil lebku a vyrazil z ní mozek. Po zbytek života jí zůstane jizva nad levým uchem jako vzpomínka na vražedný útok.

Lékaři konstatovali, že neutrpěla žádné vážnější zranění. Měla jen pořádný otřes mozku a zažila silný šok. Zdálo by se, že by vůči policistům, kteří jí zachránili život, měla cítit trochu vděčnosti. Ale vděčná nebyla ani v nejmenším. Místo toho stále lhala a vyhýbala se odpovědím na otázky. Jejím posledním argumentem bylo: „Musím jít domů postarat se o syna.”

Upřela zaslzené oči na Tommyho a rty se jí chvěly. Krásný výkon, ale Irena se nepokrytě ušklíbla. Sanna se ji pokoušela ignorovat, což v jednolůžkovém pokoji nebylo snadné.

Přes noc u jejího domu v Askimu hlídkoval policista a ráno Elsu s malým Ludvíkem převezli do jejího bytu ve městě.

„Proč tak spěcháte domů? Co když se tam vrah ještě vrátí?” domlouval jí Tommy.

Sanna uhnula pohledem, ale vzápětí na něho znovu upřela uslzené oči.

„Já si myslím, že toho by se neodvážil. Alarm tam už funguje a ví, že mě hlídáte,” nepatrně se usmála. Z toho muže, který po ní střelil, asi nemá žádný strach, uvědomila si Irena překvapeně. Něco v Sannině chování nesouhlasilo. Normálně by měla být vyděšená k smrti, vymáhat osobní ochranu a trvat na tom, že chce ještě zůstat pár dní v nemocnici.

„Kdo se vás vlastně pokoušel zabít?” zeptala se.

„Nemám tušení,” odpověděla rychle Sanna.

Tommy se naklonil k ovázané hlavě, která barvou téměř splývala s bílým povlakem na polštáři, a upoutal ženin pohled. Tichým hlasem se ozval: „Sanno. Dobře mě poslouchejte. Ten muž už zavraždil čtyři lidi - osoby, které vám byly blízké. Thomase Bonettiho, Joachima Rothstaahla, vašeho manžela a Philipa Bergmana.”

Vědomě si nechal ten nejcitlivější bod nakonec. Než se stačila obrnit, pokračoval téměř hypnotickým hlasem. „Včera večer se pokusil zavraždit i vás. Kdybychom ho ne-vyrušili křikem a vy jste neklopýtla, tak jste v této chvíli byla mrtvá.”

Znovu zmlkl a ještě víc se přiblížil k jejímu bledému obličeji. S důrazem na každé slabice se jí zeptal: „Proč vraha chráníte?”

Vzdorovitě na něho pohlédla, ale nakonec pohled sklopila.

„Já nikoho nechráním. Já nevím, kdo to je,” zafňukala.

Irena a Tommy si rychle vyměnili pohled. Bylo na čase, aby se do toho vložil „zlý polda”. Irena si odkašlala a připravila se na svou roli. „Proč jste z domu vyšla zadem?”

Sanna si olízla suché rty. „Protože jsem měla kabát dole v prádelně. Posledně jsem promokla. Tak jsem ho tam pověsila…”

Irena jí skočila do řeči: „Ptám se vás znovu. Proč jste vyšla zadem?”

Sanna na ni vztekle pohlédla. Nebylo by dobré, kdyby se jí podařilo znovu zmobilizovat svůj tvrdý postoj. Musím ji vyděsit tak, aby řekla pravdu! napomínala se v duchu Irena.

„To je jednoduché. Kabát…” „Proč vůbec jste šla ven?”

„Chtěla jsem jít na vzduch. Na večerní procházku…”

„Přímo přes rozbahněné pole na vysokých podpatcích,” konstatovala Irena.

V jejím hlase nezaznělo ani nejmenší pochopení a nesnažila se zakrýt, že ví, jak jí Sanna lže.

„Já se často procházím kolem domu,” namítla Sanna malátně.

„Sledovala jsem vás dalekohledem. Šla jste přímo k místu, kde stál ten muž. Bez nejmenšího zaváhání. A je také naprosto jisté, že vás chtěl zastřelit. Viděla jsem, jak zvedl paži a zamířil na vás. Kdybychom tam nebyli, byla byste mrtvá. Zavražděná. Stejným vrahem jako ti ostatní čtyři. A vy ho z nějakého nepochopitelného důvodu kryjete. Vy víte, kdo to je. Řekněte to!”

Na několik vteřin Sanna opravdu vypadala vyděšeně, ale vzápětí se zase vzpamatovala. Její výraz se rychle změnil. Stiskla ruce kolem hlavy a teatrálně zaúpěla: „Moje hlava…, strašně mě bolí hlava.”

„Dobře. Tak dál. Mluvím jasně. V okamžiku, kdy vás propustí z nemocnice, vás policejní auto odveze k nám. Budeme vás tam držet tak dlouho, než nám řeknete všechno, co víte. Tajit vraha je velice těžký zločin. A měla byste se více bát o svůj život.”

To, co Irena řekla o eskortování na policii, pravda nebyla, ale Sanna to nemohla vědět. Vypadala otřeseně, ale znovu pevně sevřela rty. Demonstrativně se od Ireny odvrátila a zavřela oči.

„Za několik hodin se vrátíme,” pohrozila jí Irena.

Oba se zvedli ze židle a šli ke dveřím. Irena se na prahu ještě obrátila. „Doufám, že vrah je tak málo nebezpečný, jak zřejmě věříte. Stalo se už mnohokrát, že člověka zastřelili přímo na posteli v nemocnici,” poznamenala chladně.

Sanna ztuhla, ale neotočila k nim hlavu.

„To poslední jsi poněkud přehnala,” poznamenal Tommy, když vycházeli na chodbu.

„Neuškodí ale, když se bude trochu bát.”

Musela přiznat, že se do své role zlého muže možná vžila až příliš. Přede dveřmi pokoje seděl uniformovaný policista. Irena ho požádala, aby dovnitř nenakukoval, jen hlídal dveře.

„Hustý noční déšť a vítr smazal většinu stop. Získali jsme ale jeden dobrý otisk nohy mezi keři, kde se střelec ukrýval. Je kvalitní a zřetelný,” řekl Svante Malm.

Irena a Tommy to vzali oklikou kolem jeho království na technickém oddělení, aby získali předběžné zprávy.

„Jde o stejný otisk, jako jsme našli v prádelně po Cederově vraždě?” zeptal se Tommy.

„Ještě to nevíme jistě. Ale s velkou pravděpodobností ano,” řekl spokojeně technik.

Jeho pihovatý obličej zářil radostným úsměvem, když jim nabízel kávu na oslavu skoro jistě pozitivního výsledku. Oba rádi přijali, ale za chvilku už toho litovali, když ochutnali obsah plastových kelímků. Ireně došlo, proč Svante tak rád přichází na jejich oddělení v době svačiny. Káva u nich byla stoprocentně lepší.

„Snaha zadržet podezřelého vyzněla naprázdno. Zátarasy nebyly včas. Ale zajistili jsme dva podnapilé řidiče a ukradenou sekačku na trávu,” shrnul Jonny výsledek včerejšího dramatu.

„Chceš říct, že nějaký chlápek jel v říjnovém nečase na ukradené sekačce?” smála se Birgitta. Jonny na ni kysele pohlédl.

„Ne. Stála na nákladním přívěsu. Mládenci z výjezdní skupiny pojali podezření, protože šofér vypadal hrozně nervózně. Když ho kontrolovali blíže, zjistili, že sekačka byla ukradena před dvěma týdny. Zloděj ji chtěl prodat na inzerát a vezl ji ke kupci. Idiotsky si myslel, že bude jistější, když ji poveze za tmy.”

„Nějaká známá firma?” napadlo Fredrika.

„Ne. Měl kolem třicítky a špínu za nehty. V mládí byl párkrát zadržený pro drobné krádeže, ale v posledních letech sekal dobrotu. V garáži se však našly dva ukradené televizory, dvě úplně nová kola a počítač. Zjevně to byl překupník. Kolegové si myslí, že mohlo jít o partu. Už je vyšetřují. Ale náš problém to není.”

„Naším problémem je ta zatracená panička Kaeglerová. Proč je tak zatvrzelá a nechce s námi mluvit?” zlobil se Andersson.

Tommy pokrčil rameny. „Vůbec netuším. Nemá špetku rozumu.”

„Ale vy se přesto domníváte, že ví, kdo je vrah, nebo si to aspoň myslí,” konstatoval Andersson a tázavě pohlédl na Tommyho s Irenou.

Oba současně přikývli.

„Má někdo nějakou teorii?”

Andersson se opřel v židli dozadu a opěradlo pořádně zaskřípělo, jako by věštilo něco zlého. Několik kil během léta přibral. To nebylo dobré ani na jeho astma, ani na vysoký tlak, pomyslela si ustaraně Irena. Ona sama s tím nic nemohla udělat, i když by si to přála. Měla svého šéfa opravdu ráda.

Skoro váhavě se vmísila do řeči.

„Hodně jsem o tom přemýšlela. Především se zdá, že z muže, který po ní včera střílel, nemá žádný strach. A za druhé zřejmě nevěří, že ji chtěl skutečně zastřelit. Proč tak podivně reaguje? Napadlo mě jediné vysvětlení: Nedůvě-

řuje nám. Myslí si, že jí lžeme a chystáme léčku na muže, kterého ona pokládá za nevinného.”

„Ale koho?” znovu se zeptal Andersson.

Irena rychle odpověděla: „Ludvíkova otce.”

„Klukova otce!” vybuchl Jonny. „Proč ten by ji chtěl zastřelit?”

„Kdybych to věděla, tak už bychom nemuseli nic řešit,” opáčila chladně Irena.

Natáhla se přes stůl, aby dosáhla na konvici s kávou, a znovu si naplnila šálek. To je něco jiného než ten odvar dole v laboratoři, pomyslela si spokojeně. Opatrně se napila horkého nápoje. Posílená svým životobudičem pokračovala: „Uvažuji o Rothstaahlově bytě v Paříži. Našli jsme tam vlasy muže, který je pravděpodobným otcem dítěte. Plavé. Muž, který na mě vystřelil, byl také plavý. Mohl to být právě Ludvíkův otec.”

„Proč ne,” souhlasil s ní Tommy.

„Otec dítěte…, to by pak vysvětlovalo, proč nevěří, že by to mohl být vrah,” uvažovala nahlas Birgitta.

„Zatracená pitomá ženská, Irena přece viděla, že na ni zamířil,” vybuchl Andersson.

„My ženy už jsme prostě takové,” mile se na něho usmála Birgitta. „Jsme loajální až k smrti vůči tomu, koho milujeme.”

Komisař zablýskal očima, ale do diskuse o nedostatku ženské logiky se už nepouštěl. Nicméně když už je řeč o ženách, zřejmě si padl do noty s brazilskou matkou Glena Thomsena — Donnou. Jeho personál mu jako dar k še-desátinám věnoval cestu do Londýna. Vymyslela to Irena. Tři noci přespával v hotelu Glenovy sestry a obědval a večeřel v Donnině restauraci. Když se vrátil domů, vypadal velice spokojeně. Tak spokojeně, že se tam koncem července ještě na týden vrátil. Myslel si, že o tom nikdo neví, ale Ireně to prozradil Glen.

Ireniny myšlenky přerušil mobil. Rychle se omluvila a vyšla na chodbu. Přesně tak, jak si myslela - volal Glen.

„Doufám, že sedíš. Dějí se tu věci. Včerejší šetření ukázalo, že stopy Edwarda Fentona vedou do Francie. Do Paříže. Kontaktovali jsme francouzské kolegy a dověděli se něco nečekaného. Fentona našli. Poslechl si trochu trunk music,” řekl s černým humorem.

„Našli? A kde? A co je trunk music?”

Glen chvíli zaváhal s odpovědí.

„Je to forma… popravy. Oběť zastřelí a potom strčí do kufru auta.”

„Cože? Chceš říct, že je Fenton mrtvý?” vykřikla Irena.

Vešla do kanceláře a klesla na židli. Glen měl pravdu, potřebovala u toho sedět.

„Ano. Je mrtvý už několik dní. Našli ho předevčírem. Auto bylo pronajaté a zaparkované v opuštěné průmyslové oblasti. Hlídkující patrola si všimla pachu, který se z vozu linul. Vzbudil jejich podezření. Zavolali kolegy z kriminálky. Ukázalo se, že si to auto někdo pronajal na falešné jméno neexistujícího Morgana Chestertona z Brightonu. Nemohli oběť identifikovat, až když jsme se s nimi včera spojili a ptali se na Fentona. Poslali jsme jim jeho fotku a poznali ho.”

V Irenině hlavě to jen bzučelo. Pokud byl Edward Fenton už několik dní mrtev, nemohl se Sannou telefonovat. Jak známo, mrtví nemluví. Ale s kým tedy hovořila? Zvláštní, že lhala i o tom. Vypadala tak přesvědčivě, když se o hovoru zmiňovala. Také nemohl být tím, kdo na ni vystřelil. Ireniny myšlenky přerušil Glenův hlas.

„Haló, jsi tam ještě?”

„Ano…, jen mě to šokovalo. Tady se také ledacos stalo.”

Krátce mu vylíčila pokus o Sanninu vraždu a to, jak jim Sanna dříve vyprávěla o naléhavém telefonátu od Edwarda Fentona a o důležitosti nálezu odštípnutých prstů. K tomu

rozhovoru údajně došlo téhož dne, kdy byl Fenton nalezen mrtvý v pronajatém autě.

„A byl už mrtvý několik dní. Silně páchl,” připomínal Glen.

„Já vím. Ale nic nám to nezjednodušuje. Můžeš mi sem poslat všechno, co o případu máte?”

„Moc toho není, ale samozřejmě ti to pošlu. A poslyš…”

Na okamžik se odmlčel, než pokračoval: „…zdá se mi, že to v Göteborgu máte zajímavější než my tady u nás,” lehce se zasmál.

Ireně moc do smíchu nebylo.

Když se vrátila zpět k ostatním a vypustila bombu o Fentonově smrti, začaly se množit teorie a dohady. Nakonec Andersson tvrdě zaklepal klouby do stolu a tišil je.

„Jeden po druhém. Mluvte postupně,” žádal je.

Když se všichni uklidnili, obrátil se k Ireně.

„Ireno, tak jak si teď stojíme?”

„Po kolena v hnoji,” podotkl Jonny, než Irena stačila odpovědět.

Pro jednou s ním musela souhlasit, i když nahlas to neřekla.

„Myslím si, že Edward Fenton před třemi lety opravdu jeden prst dostal, takže z toho vyplývá, že ho nemohl mít Philip Bergman. Na Thomasově těle chyběly jen čtyři. Přesto byl Philip zavražděn. Něco tu nesouhlasí.”

„Třeba byl zavražděn jen proto, že v té chvíli byl s Joachimem. Vrah tam nemohl nechat živého svědka,” mínil Fredrik.

„Vývoj Philipovy finanční situace v posledních třech letech se shodoval s Joachimovým a Sanniným. Jejich majetek se valem zmenšoval. Všechno nasvědčuje tomu, že i Philipa vydírali,” ozvala se Birgitta.

„Což znamená, že byl vydírán i Edward Fenton, protože i jeho zavraždili. Můžeme si to ověřit?” uvažovala Kajsa.

„Já znovu zavolám Glenovi. Fenton většinu času bydlel v Londýně. Měli by tam mít údaje o jeho majetku,” řekla Irena.

„To je chytré,” mínil Andersson.

Vždycky bylo dobré, když se o náklady za vyšetřování podělilo více úřadů. Prošetřování finančních zločinů v cizině bylo pro švédskou policii téměř nedostupné. Přinejmenším strašně obtížné. Existovalo mnoho bankovních tajemství a předpisů, které práci ztěžovaly.

„Kdo bude informovat Fentonovy příbuzné ve Švédsku o jeho smrti?” napadlo Birgittu.

Komisař se nad tím zamyslel s čelem poskládaným do hlubokých záhybů. „Počkáme, dokud nebude s jistotou potvrzeno, že nalezli opravdu Edwarda Fentona. Ireno, ty udržuj kontakt s Londýnem a Paříží. Až to bude jisté, tak se spoj s jeho příbuznými.”

Irena dostala vnuknutí: „To ale musím spolupracovat s Kajsou. Ona jediná umí francouzsky. Ulehčí nám to kontakt s Paříží.”

„Dobře. Odpoledne ale pojedeš s Tommym k té tvrdohlavé paničce Kaeglerové a vyrazíte z ní pravdu. Myslím si, že jsem to v poslední době řekl už aspoň tisíckrát. Musíte ji pořádně zmáčknout.”

„Lehčeji se to řekne, než udělá,” povzdechl si Tommy. Komisař na něho ostře pohlédl.

„Přestaň si s ní hrát. Vyděs ji tím, že je Fenton zavražděný. Teď už je na světě živá jen jediná osoba, která dostala ten prst, a to je naše milá paní Kaeglerová. Jestli to nepochopí a nezačne mluvit, nezbude tu nikdo. V našem vyšetřování začíná být až únavně příliš mnoho mrtvol.”

Glena Thomsena tentokrát Irena nezastihla. Vzkázala mu tedy, aby se s ní co nejdříve spojil.

V Paříži byl inspektor Verdier. Ten jediný, jak věděla, uměl anglicky. Pokud nezastihne právě jeho, musí si zavolat Kajsu. Těžce si povzdechla. Tommy se po ní podíval od své hromady papírů, ale když nic neřekla, zase se do nich zahloubal. Irena se chvíli hrabala v zásuvce stolu, než vylovila Verdierovu vizitku. Bylo na ní jeho přímé číslo. S hlasitým povzdechem ho vytočila.

Šlo to ale nad očekávání dobře. Inspektor Verdier byl u sebe. Když mu Irena vyložila, že nález těla Edwarda Fentona v kufru auta souvisí s vyšetřováním, které ji i Kajsu zavedlo do Paříže, zdálo se, že ho to skutečně zajímá.

„Já jsem zatím na jeho vraždě nepracoval, ale teď budu svého šéfa informovat o tom, že případ nějakým způsobem souvisí s tím, co se tu stalo při vaší návštěvě. Asi mě k tomu přidělí. Je to hodně komplikované. Američan, usazený v Londýně, je zastřelen v Paříži a případ vyšetřuje švédská policie.”

„Důvod, proč se tím zabýváme, už znáte. Jde o vraždu dvou švédských občanů, kteří bydleli v Paříži, a vraždu švédského podnikatele Cedera. Našli jsme také tělo čtvrté oběti, muž byl zavražděn před třemi lety. Jmenoval se Thomas Bonetti. A včera večer došlo k dalšímu pokusu o vraždu zde v Göteborgu. Šlo o ženu, Sannu Kaeglerovou. Se všemi oběťmi se dobře znala.”

„Jejich milenka.” Verdier se neptal, ale suše konstatoval. Irena se pokusila zadržet hluboký povzdech.

„Ne. Byla to Bergmanova přítelkyně z dětství, obchodní partnerka Bonettiho, letmo se znala s Rothstaahlem a byla provdaná za Cedera. A je nám jasné, že Bergman a Rothstaahl spolu žili.”

Verdier promptně odpověděl: „No jistě. A jaký byl její vztah k Edwardu Fentonovi?”

„Její sestra je provdaná za jeho staršího bratra. Matka obou byla Švédka a otec Angličan. Možná mají dvojí občanství. To jsme si ještě nestačili ověřit. Víme také, že Edward Fenton s ní spolupracoval během jejich podnikání v ph.com.”

„To je ještě horší než televizní seriál. Všichni zúčastnění spolu nějak souvisí: Ovšem také to něco ulehčuje. Vrah musí být z okruhu obětí.”

To je pravda. Irenu to už několikrát napadlo, ale nebyla z toho moc moudrá. Kdo mohl něco získat smrtí těchto lidí?

Dala inspektoru Verdierovi jméno a telefon Glena Thomsena v New Scotland Yardu. Všechno se hodně zjednoduší, jestli budou policisti několika zemí spolupracovat.

Při telefonování jí úplně vyschlo v krku. Ve spáncích jí tepala přicházející bolest hlavy. Brzy dostane menstruaci. Zavřela oči, aby si trochu odpočinula. Pátek odpoledne. Pekelný týden až do samého konce a k vyřešení případu je ještě hodně daleko. Teď mají na krku už pět vražd. A čtyři useknuté prsty. Pět vražd je více než čtyři kousky…

„Ale Ireno, ty spíš?”

Irena sebou při zvuku Tommyho hlasu škubla.

„Ne. Bolí mě hlava. Jen jsem na chvíli zavřela oči. Musím si dojít pro kafe,” mumlala.

Aniž na něho pohlédla, vypotácela se k automatu. Pro jistotu s sebou vzala dva šálky. Jeden podala Tommymu.

„Ne, děkuji, já už nebudu. Tebe bolí hlava. Vypij to sama,” řekl přátelsky.

Irena našla ve stole starý Alvedon proti bolesti. Netušila, jak dlouho už ho tam má, ale fólie kolem tabletky byla nedotčená. Rychle tabletu zapila kávou.

„Zřejmě nemáš moc chuti jet se mnou do nemocnice zmáčknout paničku Kaeglerovou,” perfektně napodobil Anderssona.

Na neštěstí stál právě komisař v otevřených dveřích. Kysele na Tommyho pohlédl. „Myslel jsem si, že už jste dávno odešli. Na co čekáte?” Obrátil se a šel zpět do své kanceláře, spokojen, že měl aspoň poslední slovo. Vlastně za nimi šel proto, aby se zeptal na novinky z Paříže ohledně vyšetřování Fentonovy vraždy. Ale to může počkat. Paříž bude jistě potřebovat celý víkend na to, než jim poskytne nějaké informace. Třeba o ráži kulek, které Fentona zabily.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Teď spí,” sdělila jim šedovlasá sestra, která vyšla z pokoje v okamžiku, kdy Tommy sahal na kliku. Zavřela za sebou dveře.

„Teď ji nesmíte budit,” řekla rozhodným hlasem.

Před pokojem už seděl někdo jiný, nějaká mladá policistka. Řekla jim, že tu byla kolem jedenácté na krátké návštěvě Sannina matka a její sestra. Jinak tu panoval naprostý klid.

„Tak se půjdeme najíst,” navrhl Tommy.

Sjeli výtahem do přízemního bufetu. Byl skoro plný, ale podařilo se jim najít stůl u velkého okna s výhledem do zadního traktu. Objednali si slaný koláč se šunkou, salát, mléko a kávu. Nebyl to žádný kulinářský zážitek, ale v každém případě je to nasytilo. Když pili vlažnou kávu, dodala si Irena odvahu k otázce: „Budeš s dětmi u rodičů celý víkend?”

„Ne. Martin chce být doma už v sobotu večer. Jeho dívka chystá mejdan. Ale Agneta se snad stačí odstěhovat během dne. Má už všechno připravené.”

Poslední slova spíš zamumlal a tiše hleděl do svého šálku. Irena vybuchla: „Panebože, vy se tak fantasticky ovládáte a jste tak… disciplinovaní! Žádný pláč a žádné obviňování… vůbec nic!”

Tvrdě na ni pohlédl. „Co ty o tom víš!”

Irena se snažila ovládnout. Kradmo pohlédla na sousední stoly, ale zdálo se, že si jich nikdo nevšímá.

„Máš pravdu. Nevím vůbec nic, protože jste mi nic neřekli! Nechápu, jak jste dokázali všechno utajit…, udržet

zdání. Prostě najednou stojím před holým faktem: Budete se rozvádět.”

Tommy se hluboce nadechl.

„Je to moje vina, že se naše manželství rozbilo,” řekl tiše. Zdálo se, že svá slova míní naprosto vážně, ale Irena okamžitě namítla: „Nesmíš na sebe brát vinu. To přece Agneta si začala s lékařem a chce se roz…”

„To není celá pravda,” přerušil ji.

Irena byla zmatená a nevěděla, co na to říct. Raději mlčela. Tommy hleděl prosklenou stěnou do dvora, kde se listy keřů podzimně vybarvovaly. Tlumeným hlasem začal vyprávět, aniž na Irenu pohlédl. Musela se k němu naklonit, aby ho slyšela.

„Před několika lety jsem párkrát byl s jednou ženou. Byli jsme sousedi. Byla strašně hezká a měla… jistou pověst. Začalo to mezi námi na podzimním mejdanu. Prostě, stalo se to. Její manžel i Agneta se o tom dověděli. Oni se potom za několik měsíců odstěhovali a my s Agnetou jsme začali chodit do poradny na rodinnou terapii.”

Těžce si povzdechl a dopil poslední kapku kávy. Irena si uvědomila, že sedí a zírá na svého nejstaršího kamaráda. Krister ani ona neměli nejmenší tušení, že jejich nejlepší přátelé mají problémy.

„Časem se to mezi námi spravilo. Ale… potom se to stalo znovu. Pamatuješ si na odborný kurs před dvěma lety ve Stockholmu… seznámil jsem se tam s kolegyní z Gävle. Byla také vdaná a chtěli jsme se spolu trochu pobavit. Alespoň já jsem si to tak myslel. Jenomže se ukázalo, že ona se svým mužem nežije a že si chce opatřit nového. Mne. Jakmile jí došlo, že nemám zájem, strašně zuřila a zavolala Agnetě. Když to řeknu mírně, bylo to peklo. Jen myšlenka na děti nás znovu trochu spojila. Ale vztah už se nikdy nespravil. V létě jsme to vzdali. Agneta došla k závěru, že toho lékaře miluje a chce se rozvést. Bylo obtížné najít dostateč-

ně velký byt pro všechny, ale nakonec se to podařilo a stěhují se k sobě. Thaťs all!” zakončil lehce. Jeho oči ovšem mluvily jinak.

Irena konečně našla hlas a vykoktala: „Ale ty… potřeboval jsi… proč jsi musel být nevěrný?”

Vzdorovitě na ni pohlédl. Irena stěží věřila, že to, co jí právě vyprávěl, může být pravda. Současně v ní narůstal iracionální pocit: Zlost.

„Známe se už přes dvacet let. Vždycky jsem si říkala, že jsi čestný a rozumný člověk. A teď se ukazuje, že jsi přesně stejný jako všichni ostatní. Nemůžu tomu uvěřit.”

„Opravdu jsem jen muž. A pokud tvrdíš, že jsem reagoval stejně jako všichni ostatní, pak to musí platit i pro Kristera.”

Vypadal naštvaně a připravený k hádce. Ale z Ireny všechna zlost vyprchala tak rychle, jak vznikla. Udělala rukou smířlivé gesto.

„Necháme toho. Hádáme se spolu, i když není proč. Nemám žádné právo tě soudit. Máš pravdu. Týká se to jen vás dvou. Ale musíš pochopit, že se to dotkne i dalších lidí, kteří vás mají rádi.”

Vydechl a ramena se mu nahrbila nad prázdný hrníček.

„Potřebuji ještě kávu. A tebe se na to jistě nemusím ptát Určitě si dáš taky.”

Pohlédl na ni s křivým úsměvem. Pokusila se tvářit povzbudivě, ale cítila, že se jí to zdařilo stejně málo jako jemu. S něžností hleděla na jeho záda v džínové košili, když se prodíral ke konvicím s kávou, které stály na ohřívačích.

Bylo to najednou příliš mnoho silných citů, připadala si úplně vyždímaná. Současně byla ráda, že o tom konečně promluvil. Hodně to vysvětlovalo.

Ale proč musel Tommy riskovat rodinu jen proto, aby si trochu užil bokem? Chtěl uspokojit své sebevědomí? Ujistit se, že je pořád atraktivní? Nebo to opravdu funguje tak, že rozum v některém okamžiku vynechá?

Tommy se vrátil a postavil šálky na stůl. Přinesl i moučník. „Napadlo mě, že se před tím rozhovorem ještě potřebujeme posílit,” podotkl.

Když vstoupili do pokoje, Sanna nespala. Jakmile viděla, kdo přišel, otočila hlavu a demonstrativně hleděla oknem ven. Irena si jednoduše přestěhovala židli na druhou stranu. S policistou na každé straně postele musela Sanna jen hledět do stropu, aby se jejich pohledům vyhnula. Otázkám ale neunikla.

„Doufám, že jste se dobře vyspala a odpočinula si a že nám teď pomůžete chytit vraha,” nadhodil Tommy.

Sanna zírala na kryt lampy z opálového skla a jenom si odfrkla.

„Než jste se vyspala, tak se toho venku hodně stalo,” pokračoval Tommy.

Zmlkl a zamyšleně ji pozoroval. Sanna se je i s jejich nepříjemnými otázkami pokusila vytěsnit tím, že pevně zavřela oči a předstírala, že usnula. Tommyho příští otázka ji ale probrala.

„Řekla jste nám, že jste před dvěma dny telefonovala s Edwardem Fentonem, souhlasí to?”

Slabě přikývla. V jejích očích blikl neklidný plamének.

„A co přesně vám řekl?”

„To si už dobře nepamatuji.”

„Pokuste se vzpomenout,” vyzval ji krátce Tommy.

Znovu zavřela oči a Irena si povšimla, že se jí panenky za téměř průsvitnými víčky s promodralými žilkami pohybují. Najednou oči znovu otevřela.

„Někdo ho kontaktoval a žádal od něho zpět ten prst, který Fenton vyhodil hned, když ho dostal. Stejně jako já. Ta osoba mu řekla, aby se spojil se mnou a požádal o ten prst mne. A měla jsem najít i ten, co dostal Kjell. A také mi

měl vyřídit, že jestli neudělám to, co chce, přihodí se Lud-demu něco zlého.”

Zmlkla a na obličeji se jí zračila bolest. Dopis s useknutým prstem byl přirozeně nepříjemný zážitek, ale zneklidňovaly ji především výhrůžky adresované v současné době jí a jejímu synovi.

„Řekl něco dalšího?”

„Ne.”

„Věděla jste o tom, že i Kjell dostal prst, než jste před dvěma dny mluvila s Edwardem?” „Ne.”

Irena se naklonila nad bledé tělo v posteli a klidným hlasem se zeptala: „Co bylo v tom vyděračském dopise, který jste s tím prstem před třemi lety dostala?”

Sanna ztuhla a začala rychleji dýchat.

„V dopise? Už si vůbec nepamatuji. To je dávno,” vymlouvala se.

„Víme, že se něco pokoušíte skrývat. Vyděrač o tom zřejmě věděl.”

Pohled na Sanniny semknuté rty jasně naznačil, že už o tom nemíní říct ani jediné slovo. Irena a Tommy si nad žlutou přikrývkou rychle vyměnili pohled. Kývl na ni, aby pokračovala.

Irena se na okamžik zamyslela nad formulací další otázky. Nakonec se rozhodla, že do toho rovnou šlápne.

„Jaký byl vztah mezi vámi a Edwardem Fentonem?”

Jak Irena doufala, Sanna si nepovšimla minulého času v otázce. Odpověděla neutrálně: „Edwardem? Jeho bratr je ženatý s mou sestrou. Moc často se nesetkáváme, především ne v posledních letech. Je ředitelem banky, která naší společnosti ph.com poskytovala ekonomické poradenství. Takže jsme spolu měli obchodní kontakty.”

„A proč si myslíte, že i Edward dostal useknutý prst?”

Teď trvalo o trochu déle, než odpověděla.

„Ani přesně nevím. Ale bylo to jasné. Aby věděl, že musí zaplatit.”

„Co měl vyděrač na něho?”

„To jsem vám už říkala. Jeho banka je investiční a pracuje s rizikovým kapitálem. Někdo byl zřejmě nespokojený s umístěním svých peněz. Ale všichni přece přijdou o peníze, když burza zkrachuje. To už tak prostě je.”

Irena tiše přemítala, jestli se Sanna slyší, jak ufňukaně a dětinsky zní. To přece není ničí chyba, když zmizí peníze. A ze všeho nejméně, když zmizí v jeho kapsách!

„Jenomže ten, kdo mu vyhrožoval, se se ztrátou peněz zřejmě nemínil smířit a požadoval je zpět. Bylo to tak?”

,Asi ano,” vzdychala Sanna.

„Kdy vám to Edward řekl?”

Ted to trvalo dost dlouho, než si Sanna promyslela odpověď.

„Tehdy. Když jsme spolu předevčírem mluvili.” „A předtím jste nevěděla, že ho někdo vydírá?” „Ne.”

,A kdy jste pochopila, že oba, Kjell i Edward, dostali každý jeden prst?”

„Jak už jsem řekla. Při tom hovoru před dvěma dny.”

Irena se vrátila k jemnému tónu jako na počátku výslechu.

„Jaký vám Edward před dvěma dny připadal?” „Jaký…? Normální.”

Pozoruhodné, Sanna je zřejmě schopným médiem a umí naslouchat hlasům z druhého břehu. O tom ale Irena zatím mlčela a ptala se dál: „Vzpomeňte si, co ještě Edward při tom rozhovor řekl.”

Sanna se na ni podrážděně podívala a zasyčela: „Proč se pořád vyptáváte na Edwarda?”

Tommy lehce požil ruku na její paži. „Připravte se na smutnou zprávu.”

Otočila k němu hlavu. Její rozčilený pohled se měnil v úzkostný.

„Jakou zprávu?”

„Edward Fenton byl nalezen mrtvý. Byl…”

Tommy nestačil říct víc, protože Sanna začala strašně křičet. Na několik vteřin oba zůstali jako ochrnutí. Zoufalý jekot jim burácel do uší. Ani jeden z nich neočekával tak prudkou reakci. Edwarda Fentona přece Sanna tak moc neznala a nesetkávala se s ním tak často, alespoň podle toho, co jim řekla. Byl to příbuzný její sestry a švagra a dříve měli obchodní vztah. Takže k němu neměla blízko jako k dalším čtyřem obětem, možná až na Joachima Rothstaahla.

Její reakce však vypovídala o něčem úplně jiném. Bezmocně stáli vedle postele a hleděli, jak se Sanna otřásá v křečích. Do pokoje vběhla šedovlasá sestra a křičela na ně: „Co jste jí udělali? Ven! Ven!”

Vzala je za ramena a rezolutně je tlačila z místnosti. Než Irena a Tommy stačili něco vysvětlit, stáli za zavřenými dveřmi. Lampa vedle dveří začala blikat a ozýval se poplašný signál. Mísil se se Sanniným křikem a byly to strašné zvuky.

„Co se stalo?” zeptala se Irena.

Tommy pozvedl obočí: „Byla to nečekaná trefa do černého.”

Jeli zpět promluvit si s Anderssonem. Seděl právě na nějaké schůzi, která měla trvat do pěti.

„Já na něho počkám. Ty jeď domů, abys mohl včas s dětmi odjet za rodiči,” rozhodla Irena.

Tommy se pokusil zaprotestovat, ale současně byl za její nabídku vděčný.

„Můžete k nám přijít v neděli na večeři. Neměj strach, Krister bude mít volno a uvaří.”

„V tom případě to moc rád přijmu,” usmál se Tommy.

Vaření nepatřilo mezi Ireniny silné stránky. A proč by také mělo, když je provdaná za profesionálního kuchaře?

„Pozdravuj své rodiče, Soňu i Ragnara,” volala ještě za ním do chodby.

S Tommym se znali tolik let, že byli blízcí i jí.

Do příchodu komisaře zbývala hodina. Irena si zapnula počítač, aby se mohla podívat na příchozí poštu. S příjemným překvapením viděla, že tam má mail od Glena Thomsena. Byl krátký:

Ireno,

můj kolega, který dříve pracoval u FBI, něco zjistil. Vražda E. Fentona má napojení až do Spojených států. Jde asi o něco většího, než tušíš. Před chvílí jsme dostali zprávu, že FBI sem posílá svého zvláštního agenta. Jmenuje se Lee Hazel. Zítra přiletí do Paříže. V pondělí bude v Londýně a v úterý nebo ve středu přiletí do Göteborgu. Ozvu se, až budu vědět něco bližšího. Přeji ti hezký víkend, pozdravuj Kristera a děvčata.

Glen

Chapadla až v Americe? Možná to nebylo tak divné vzhledem k tomu, že banka, u které Fenton pracoval, byla americká. I jeho manželka a její příbuzní byli Američani. Podle toho, co Tommy zjistil, byl její otec známý finančník. Asi kvůli tomu se spojili s FBI. I když si připadala zvláštně, že vyšetřuje případ, jehož nitky vedou až do Spojených států. Mohlo to znamenat, že jim přidělí někoho od Švédské státní bezpečnosti? To asi možné bylo. Musí to probrat se Svenem Anderssonem.

Roztržitě klikla na přílohu. Štěstí, že už seděla, když se na obrazovce vynořovaly fotografie. Cítila, jak se jí chvějí ruce.

„Já nechci, aby v našem vyšetřování dupali ti panáci. Je to už i tak dost zamotané,” vykřikoval Andersson.

Byl strašně naštvaný. Pokud někdy něco mohlo způsobit, aby viděl rudě, byla to Švédská státní bezpečnost. „Jsou to samí byrokrati,” šklebil se pokaždé posměšně. Irena se už dávno nesnažila jeho mínění korigovat. Vždycky se ještě víc rozčílil.

„Neměli bychom o tom informovat Göranssonovou?” zeptala se teď opatrně.

Andersson se pokud možno ještě více zamračil. Bodil Göranssonová byla nedávno jmenovaná šéfka kriminálních oddělení v kraji a žádala o průběžné informace.

Jejich případ nesporně budil velkou pozornost, média byla v pohotovosti a čekala, kdy se znovu vynoří něco senzačního. Navíc se toto drama neodehrávalo v obvyklých kriminálních kruzích. „Mysli na to, že je do toho zamotaný i Antonio Bonetti,” opakovaně připomínala Anderssonovi. Komisař se na chvíli zamyslel.

„Tak to nechám na pondělí,” rozhodl se nakonec po zvážení situace.

Opřel se do židle a pohlédl na Irenu.

„Nějaký primář, co se jmenuje nějak, jako když se ti chce kýchnout…, si na vás stěžoval. Začal něco žvanit o metodách gestapa a přehmatech. Řekl jsem mu, že jste jednali přesně podle mých instrukcí. Upozornil jsem ho, že Sanna možná kryje vraha, a zatímco odmítá vypovídat, byl zavražděn další muž. Jestli nepromluví, bude brzy obětí ještě více. Proto jsem vám přikázal, abyste ji pořádně skřípli. Na to zmlkl,” řekl spokojeně Andersson.

Potěšený výraz se šířil po jeho kulatém obličeji při vzpomínce na to, jak lékaře usadil. Spojil na břiše své tlusté prsty a vypadal jako zbožný probošt. Což rozhodně neodpovídalo pravdě. I když byl nesporně kulatý jako syreček.

„Co vyvozuješ z toho zhroucení paničky Kaeglerové, když uslyšela o Fentonově vraždě?” zeptal se.

„Uvažuji o tom. Reakce byla nepřiměřeně silná. Přehnaně silná, pokud by jejich vztah byl takový, jak ho popisovala. A proto si myslím, že lhala.”

Položila na stůl plastové desky s fotografiemi, které jí poslal Glen. Pod první fotografií byl text: „Edward Fenton s manželkou Janice a syny, Viktorem 9 let a Albertem 7 let.” Edward stál vedle své o hodně menší manželky, držel ji kolem ramen a se širokým úsměvem hleděl do kamery. Před nimi byli dva chlapci, oba tmaví jako jejich matka. Rodina se fotila na verandě nebo balkonu a v pozadí se rýsovalo moře a palmy. Janice Fentonová byla jižanská kráska s výrazným obočím a plnými rty. Přestože měla malou postavu, křivky jejího těla byly na správných místech. Kolem krku jí visel diamantový náhrdelník a drahé kamínky se jí třpytily i v uších a na prstech. Vypadala velice americky.

Andersson našpulil rty a hvízdl.

„Takhle má ženská vypadat! Plnokrevná…”

Přerušil se a se špatným svědomím pohlédl přes okraj brýlí na Irenu. Nenapadlo ji, jak mínil svou větu ukončit, ale z jeho zarudlých tváří pochopila, že to bylo něco nevhodného pro ženské uši. Dělala, že si ničeho nevšimla a bez mrknutí oka dál klidně hleděla na svého šéfa. Ten se rychle vzpamatoval a vytáhl další snímek. „Tady je Fento-nův portrét,” řekl přehnaně vesele a pohlédl na fotografii, kterou držel v druhé ruce. „A tady máme Fentona jako mrtvolu. Byl střelen do hlavy jako ti ostatní,” konstatoval a rychle fotku odložil stranou.

Živý Edward Fenton vypadal opravdu dobře. Měl styl. Byl vysoký, svalnatý, s pravidelnými rysy, plavými vlasy a přitažlivým úsměvem.

„Tenhle po mně střílel v Paříži,” poznamenala Irena a ukázala na fotografii.

Šéf na ni zíral nad okrajem brýlí. „Nepleteš se?” ozval se nakonec. „Na sto procent.” „Ale byl přece v Londýně?” Irena zavrtěla hlavou.

„Ne. Rodinu nechal v USA a přiletěl domů. Měl v plánu, že bude v práci v pondělí patnáctého a v úterý šestnáctého. Podle sekretářky se tam ale neobjevil. Ve středu potom do práce normálně přišel. Svou nepřítomnost nijak nevysvětlil. Člověk samozřejmě nemluví o tom, že byl v Paříži a snažil se zastřelit jednu švédskou policistku a další zranil tak, že ji museli odvézt do nemocnice. Podle sekretářky byl zraněn v obličeji a to vysvětlil uklouznutím na schodech. Pravda je taková, že to zranění jsem mu udělala já.”

Andersson na ni upřeně hleděl. Rozhodně už nebyl ani v nejmenším podobný zbožnému proboštu. Byl to znovu rozzuřený buldog, který ji pozoroval z druhé strany psacího stolu.

„Proč sakra jel do Paříže? Napadl Kajsu a střílel po tobě… mohl tě opravdu zabít!”

Irena si s vděčností povšimla, že se zlobí kvůli ní.

,Ano, byl ochoten to riskovat. Potřeboval najít něco hodně důležitého.”

„Ale co: Narkotika? Prsty?” navrhoval Andersson.

„Možná. Nevím. Ale mám takové tušení, že chtěl odnést Philipův a Joachimův počítač a jejich diskety.”

„Ale proč?” nemohl pochopit komisař.

„Nejspíš potřeboval zahladit stopy.”

„Stopy po čem?” Andersson se ani nepokoušel zakrýt netrpělivost.

Irena si povzdechla.

„Netuším. Ale zřejmě stopy zločinu.”

„To by mohlo být,” souhlasil s ní.

„Ale mohu s jistotou potvrdit něco jiného,” pokračovala. „Podívej se na Edwardův portrét.”

Komisař znovu zkoumavě prohlížel fotografii.

„Je vidět, že to byl blonďák. Víme, že na mě v Joachimově bytě střílel. Nalezla jsem tam nějaké vlasy. A některé z nich podle analýzy DNA patří Ludvíkovu otci.”

Andersson nepřestával hledět na fotografii a pomalu přikyvoval.

„Takže si myslíš, že to on…?” poklepal ukazováčkem na fotografii.

„Ano, myslím si, že Edward Fenton je otcem Sannina syna.”

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Dopoledne Irena zavolala na oddělení, na kterém ležela Sanna. Podle ošetřovatelky s ní ale v žádném případě nebudou moci během víkendu mluvit.

„Nejdřív v úterý, dali jsme jí uklidňující léky,” trvala na svém sestra. Ireně se představila jako Ann-Britt. Podle hlasu to byla asi ta starší šedovlasá žena, se kterou se o den dříve setkala u Sanny. Irena okamžik zvažovala, jestli ji má blíže informovat o vývoji situace, a rozhodla se, že je to třeba.

„Musím vám vysvětlit, že se velmi bojíme o Sanninu bezpečnost. Stala se terčem velice závažného pokusu o vraždu. Sice ji u vás neustále hlídáme, ale přesto bych byla ráda, kdybyste vy i ostatní zaměstnanci měli oči otevřené.”

„Co tím přesně myslíte?” zeptala se sestra.

„Třeba podivné telefonické hovory. Někdo zavolá a zajímá se, jak dlouho ještě u vás Sanna bude ležet. Takový člověk se může představit jako novinář nebo policista.”

„Vaše jméno i hlas jsem poznala,” řekla sestra. „Setkaly jsme se přece včera odpoledne.”

„Já jsem vás také podle hlasu poznala,” ujistila ji Irena.

„O pacientově zdravotním stavu bych jinak s nikým nemluvila,” dodala ošetřovatelka.

„Jistě. Rozumím. Ale abychom se ještě vrátily k tomu, co by mohlo být důležité. Například když se na oddělení objeví neznámá osoba, která tam nemá co dělat. Zejména, pokud ji zahlédnete několikrát a svou přítomnost neumí uspokojivě vysvětlit. V takovém případě je třeba okamžitě spustit poplach.”

„Ale představte si, jestli bude planý. Že se třeba jen někdo náhodou objeví na špatném místě v nepatřičné době,” namítla sestra.

„To se stát může. Ale lepší zbytečný poplach než žádný. Život Sanny Kaeglerové je v ohrožení.”

„Ano, už chápu. Promluvím se všemi na oddělení.”

Irena jí nadiktovala číslo mobilu do práce i domů. I když před nemocniční pokoj umístili stálou policejní hlídku, nebyla úplně spokojená. Vrah už dostatečně prokázal, jak je drzý a bezohledný. To byla dost nebezpečná kombinace. Pokud bude i personál hodně opatrný, bude alespoň na Sanninu bezpečnost dohlížet více osob.

Jenny i Katarina dosud spaly. Krister už odešel na denní směnu do restaurace Gladys. Měl skončit odpoledne v pět a Irena se těšila na příjemný sobotní večer v jeho společnosti. A zítra přijde na večeři Tommy s dětmi, připomněla si. Měla z toho smíšené pocity. Samozřejmě ji těšilo, že jí Tommy důvěřoval, což bylo na místě, protože byli nejlep-šími přáteli, ale jak se vyvine její vztah s Agnetou? Přátelily se už tolik let. Je možné, aby se mezi nimi i po rozvodu udržel normální vztah? To všechno ukáže čas. A kdyby si musela mezi nimi dvěma vybrat, volba by padla na Tommyho. Znali se už opravdu hodně dlouho. Oba si uvědomovali, že udržet tak blízké přátelství, i když každý z nich má svou rodinu, je neobvyklé. Irena si toho velmi cenila. Bylo jim spolu vždycky dobře a jejich pracovní kariéra se odvíjela totožně. Nejdříve spolu studovali na vysoké policejní škole, potom oba pracovali ve stejném policejním obvodě v Göteborgu u hlídkové služby a střídali se u volantu téhož vozu, pak skoro současně nastoupili u kriminálky. Tommy začal o necelý rok dříve a popisoval jí práci tak lákavě, až se Irena rozhodla doplnit si vzdělání a také pracovat jako inspektorka. Toho dosud nikdy nezalitovala. Přestože práce byla hodně těžká a někdy i nevděčná, neměnila by ani za nic. Někdy ji napadlo, že se nejspíš narodila už jako budoucí policistka. Třeba to měla v genech? Tatínek byl celník. Nejspíš i proto tak toužila po uniformě. I to si někdy s ušklíbnutím pomyslela. Pravda ovšem byla taková, že uniformu svlékla před patnácti lety, když nastoupila ke kriminálce.

Momentálně ji ale čekala jiná práce. Irena vyšla do haly, oblékla si bundu a stáhla z věšáku vodítko. „Sammie, jdeme ven!”

Drápky zašramotily na parketách v obývacím pokoji, kde Sammie podřimoval na koberci pod stolkem. V plné rychlosti přiběhl do haly. Kobereček se pod jeho nohama shrnul jako harmonika a část se odsunula až do pokoje. Všechno bylo jako vždycky, když u Hussových nastal čas na psí procházku.

Slunce se schovávalo za těžkými mračny, ale nezdálo se, že by se blížil déšť. Od moře silně válo, Irena přesto šla právě tím směrem. Potřebovala nasát vůni slané vody a chaluh a slyšet, jak vlny narážejí do balvanů na pobřeží. Nic jiného jí nepřinášelo takovou pohodu a klid k úvahám.

Sammie tahal za vodítko na jejím boku a čmuchal k různým psím hromádkám. Blížili se k přístavu malých rybářských loděk. Tady mnoho lidí nepotkali. Bylo už po sezoně, přestože i tak se na moři tu a tam vyskytovala nějaká plachetnička, houpající se na vlnách. Projelo i pár motorových člunů. Podobal se některý z nich tomu, který vlastnil Thomas Bonetti? Lodím nerozuměla a neměla ani tušení, jak která vypadá. Jeho člun Royal Cruise 400 patrně nepatřil mezi levné. Jistě to byl nějaký takový o několika patrech se sprchou a toaletou a…

Najednou před ní stál vlčák. Netušila, odkud se vzal, byla příliš pohroužená do vlastních myšlenek. S temným vrčením vyrazil proti Sammiemu, který vypadal stejně překvapeně jako ona. V klidu si tu vedle ní kráčel, sledoval zajímavé pachy a najednou ho napadne cizí pes bez vodítka! Protože nikdy neříkal ne, když šlo o rvačku, rychle posoudil situaci. Na štěstí měl rolovací volné vodítko a panička ho zatím nenavinula. Mohl počítat s několika metry volnosti pohybu. Vlčák byl sice dvojnásobně velký, ale i tak… Irena hleděla na jeho vyceněné zuby a byla si jistá, že je velice agresivní. Snažila se rvačce zamezit křikem a mávala kolem obou psů rukama. Vždycky s tím uspěla. Vlčáka to na vteřinu zarazilo a právě to se hodilo Sammiemu. Skočil mu na zadek a zakousl se. Vlčák překvapeně cvakl zuby do vzduchu a zakňučel bolestí. Chuť k boji ho přešla. Naproti tomu Sammie se ohromně bavil a zakousl se ještě hlouběji. Vlčák zavyl a Irena s ním pocítila lítost. Zoufale se rozhlížela kolem sebe, ale žádného člověka, kterému by pes patřil, neviděla.

„Sammie, pusť!” přikázala psovi. Slyšel ji a jen na ni překvapeně pohlédl. Pustit? Copak nemá rozum? V takové chvíli to přece nejde!

„Sammie, pusť ho,” přikázala mu zoufale.

K jejímu překvapení a ulehčení Sammie své sevření uvolnil. Vlčák se od nich táhl s ocasem svěšeným mezi zadníma nohama. Namířil si to přímo k zaparkovanému autu a skočil do předních dveří.

„A tak? Odtamtud jsi přišel?” ozvala se Irena nahlas.

Sammie na ni zmateně hleděl. Kdyby mohl říct svůj názor, vzdát takové postavení bylo dost zabedněné!

„Hodný Sammie. Dobře. Jsi moc šikovný…, tobě se nic nestalo?” Nervózně koutkem oka pozorovala cizí auto.

Sammie se otřepal a zdálo se, že vyvázl bez zranění. Irena se otočila k domovu a stále se snažila mít auto v patrnosti pro případ, že by z něho vlčák znovu vyběhl. Vypadalo to ale, že dostal do těla a nemá chuť v boji pokračovat.

Sammie ji pořád zamyšleně pozoroval, ale nic naplat, byla to jeho panička. Musí její zvláštnosti velkoryse přehlédnout.

Teprve když se blížili domů, povšimla si Irena, že pes trochu kulhá. Napřed skoro neznatelně, ale čím byli blíže k domovu, tím to bylo horší. U garážových vrat se posadil a odmítal jít dál. Opatrně mu pozvedla přední packu. Když mu sáhla na kloub, pořádně zakňučel. Neviděla žádné zranění, ale něco se mu stát muselo.

„Staří pánové se už neperou,” napomínala ho něžně.

Sammie odmítl popojít o jediný krůček. S povzdechem tedy skoro dvacetikilového psa vzala do náruče.

„Veterinář mi poradil po telefonu. Myslí si, že kloub je jen naražený, a řekl, co mu máme dávat na utišení bolesti. Pokud by se to do dvou dnů nezlepšilo, máme se znovu ozvat.”

Celá rodina se večer sešla u stolu. Krister připravil nákyp a dvě různé omáčky. Rajskou pro Jenny a sýrovou pro ostatní. Právě dojedli dezert, což byl dnes čerstvý ananas s vanilkovou zmrzlinou.

„V každém případě už má deset let. Není špatné, že si troufl na vlčáka,” hodnotil to Krister.

V jeho hlase zazněla nesporně hrdost. A potom není divu, proč jsou v některých zemích populární psí zápasy, říkala si Irena.

„Když jsme bývali v létě ve Värmlandu, někdy se popral i s liščaty,” připomněla Katarina.

„Ano, ale v posledních letech už ne. Na takové zápasy je příliš starý. Můžeme být rádi, že vyvázl bez zlomené nohy,” mínila Irena.

Sammie ležel pod stolem a pochrupoval, uspaný silnými léky. Tabletky polykal bez nejmenšího problému. Jenny je zabalila do rybích kuliček a dala je jako mlsek do suchých granulí. Pokaždé je hned zhltl, aniž by se je namáhal roz-kousnout.

„Až Sammie umře, koupíme si nového psa?” zeptala se najednou Jenny.

Irena těžce polkla. Takové otázce by se ráda vyhnula. Samozřejmě viděla, jak Sammie stárne a že už dosáhl průměrné délky života své rasy, ale dál ve svých úvahách jít nechtěla.

Krister se ozval dříve, než stačila něco říct.

„Asi ne. Vy se brzy odstěhujete z domova a my potom budeme více cestovat. Možná dům prodáme a koupíme si byt blíže centru. Tam by nebylo dobré prostředí pro psa. A je moc těžké najít někoho, kdo by se o psa postaral v naší nepřítomnosti. Babička je už také hodně stará.”

„A to už nemluvím o naší paní na hlídání,” připojila se Irena.

Ta už měla několik let přes sedmdesát a starala se během dne o čtyři psy. Načerno vydělané peníze jí vylepšovaly hubenou penzi a hodily se. Irena a Krister nenašli jiné řešení. Jinak by byl Sammie sám doma nejméně osm a některé dny i deset hodin. To by nezvládl, a tak to prostě jinak nešlo.

„Tak si opatřím svého,” řekla rázně Jenny.

„Nebude jednoduché vozit s sebou na turné skupiny psa, zvlášť ne na světové,” žertoval Krister.

Jenny jen odsekla: „To se zvládne.”

V neděli ráno Irenu probudil telefon. Byla unavená a ani zdaleka se ještě necítila vyspaná. Budík ukazoval 6.57. A to měla volnou neděli! Ospale zvedla sluchátko k uchu.

„Odpusťte mi, že vás budím. Tady je sestra Ann-Britt. Včera jste říkala, že máme držet oči otevřené, kdyby se přihodilo něco nezvyklého… myslím si, že jsem někoho divného viděla. Chtěla jste, abych vám v takovém případě okamžitě zavolala,” ozýval se sestřin omluvný hlas.

Irena se okamžitě probrala.

„To jistě. Pokračujte,” vyzvala ji.

„Včera jsem si všimla nějakého hodně tmavého muže, který stál u výtahů před naším oddělením. Máme tam skleněné dveře, takže jsem na něho dobře viděla. Ještě nebyla doba návštěv. Šel ke dveřím a četl si, kdy začínají. Ve tři potom vešel na oddělení spolu s dalšími lidmi. Dívala jsem se na něho zvlášť pozorně, protože jsem si pamatovala, co jste říkala. Oddělil se od ostatních a pokračoval chodbou. Když uviděl policistu u dveří Sanny Kaeglerové, obrátil se a odešel. Připadalo mi to dost podivné. A dnes ráno jsem ho znovu viděla.”

„Říkáte ,tmavého’. Myslíte tím, že byl černé pleti?” skočila jí Irena do řeči.

„Ne. Vypadal spíše jako Jihoevropan. Tmavé vlasy, tmavé obočí a hnědé oči. Vypadal dobře. Hezky oblečený, měl oblek a plášť. Mohl mít kolem třiceti - pětatřiceti let.”

To Ireně nikoho nepřipomínalo. Že by šlo přece jen o falešný poplach? Aby to trochu zrychlila, sestře napověděla: „A ráno jste ho uviděla znovu.”

„Ano. Měla jsem vlastně pracovat až odpoledne, ale vyměnila jsem si službu s kolegyní, která oslavuje čtyřiceti-ny… no, to je jedno. Když jsem ráno vystoupila z autobusu, viděla jsem ho znovu. Stál před vchodem na pohotovost a kouřil. Ale dnes byl oblečený jinak, měl tmavé kalhoty a tmavomodrou bundu. Jsem si ale naprosto jistá, že to byl on.”

„Kolik bylo hodin?”

„Pět minut po půl sedmé. Když jsem přišla k nám na

oddělení, měla jsem tam lístek od Lasseho, který sloužil noční. Napsal mi, že nějaký člověk přišel v době večerních návštěv kolem sedmé. Byl oblečen stejně jako předtím odpoledne a souhlasil s mým popisem. Zřejmě prošel chodbou stejně jako předtím, ale protože zase hned odešel a Lasse si nebyl úplně jistý, že je to ten samý člověk, tak nikoho nevolal.”

„Zastavil se zase u Sannina pokoje?”

Irena cítila, jak se jí zrychlil puls. Hladina adrenalinu v těle se jí zvyšovala. Větřila stopu. Opravdu to mohl být ten muž, kterého hledali. Seděla v posteli s nohama svěšenýma přes pelest.

„O tom se Lasse nezmínil. Ale v každém případě kolem pokoje prošel. Tou dobou tam byly na návštěvě Sannina sestra a matka. Přišly už kolem třetí a strávily tam celé odpoledne. A před pokojem stál policista.”

Irenin mozek pracoval na plné obrátky. Po chviličce se ozvala: „Budeme tam během hodiny. Ale než přijedeme, mohla byste mi s něčím pomoct.”

Zastihla Kajsu Birgersdotterovou a Fredrika Stridha. Birgitta ani Jonny telefon nezvedli. Tommymu nevolala, protože ten odjel k rodičům na Hönö. Anderssonovi zavolala z auta, když už jela do nemocnice.

Hodinu po ošetřovatelčině zavolání se čtyři kriminalisté sešli před zavřenými dveřmi bufetu v liduprázdném přízemí.

„Stihli jste se zastavit pro pistole?” zeptal se Andersson. Kajsa přikývla a Fredrik si poplácal na bundu, kde ukrýval pouzdro.

„Dobře. Dvě by měly stačit.”

Pro jistotu vyjeli nahoru různými výtahy. Kdyby je ten muž viděl pohromadě, mohli by mu být podezřelí. Jako

bychom vyzařovali nějaké speciální vlny, na které jsou zločinci citliví, myslívala si Irena.

Ona a Andersson vešli na oddělení první a před recepcí se rozdělili. Šedovlasá sestra byla vidět za prosklenými dveřmi, mluvila do telefonu. Když viděla Irenu, zamávala na ni a hovor rychle ukončila. Byla to ta žena, jak si Irena myslela. Měla asi šedesát a veselé hnědé oči.

„Ještě jsem ho nezahlédla,” tiše se ozvala.

„Dobře. To je náš komisař Sven Andersson,” představila je navzájem.

„Odteď snad náš primář Nils Dürsell, ne?” řekla sestra s úsměvem. Pohlédla přes komisařovo rameno a na obličeji se jí objevil udivený výraz. Irena se polekala, že muž stojí za nimi, ale pohled přes skleněné dveře ji uklidnil. U recepce se objevila jen Kajsa a Fredrik. Irena pochopila sestřinu reakci. Kajsin obličej měl stále ještě pozoruhodné vybarvení, i když každým dnem její modřiny bledly.

„Pracovní úraz,” vysvětlila s úsměvem Kajsa.

Nezdálo se, že by to sestru moc uklidnilo.

„Kde máte převlečení?” zeptala se jí Irena. Nebyla ráda, že všichni stojí v hloučku. Určitě budí pozornost.

„Pojďte se mnou,” vyzvala je sestra.

V šatně personálu byly na hromadách složeny čisté haleny, kalhoty a pláště v různých velikostech.

„O prádlo máme stále nouzi,” omlouvala se sestra. „Nic lepšího jsem nenašla.”

„To bude dobré. Jen nám musíte pomoct, abychom vypadali hodnověrně,” poprosila ji Irena.

Žádné kalhoty na komisařovo břicho nestačily. Pomohlo elastické obinadlo, protažené poutky na pásek a vpředu zauzlované. Halena byla dost dlouhá, aby to dobře zakryla. Ještě lékařský plášť a stetoskop do kapsy, pár tužek do kapsičky na prsou a odřenou jmenovku s textem: Nils Dürsell, primář. Přeměna ve starého lékaře byla dokonalá.

Irena dostala halenu a bílé kalhoty. Na její oválné smaltové jmenovce s kytičkami kolem okraje stálo: „Britt, pomocná sestra.”

Fredrik dostal stejné oblečení, jen na jeho jmenovce bylo označení „lékař pohotovosti”.

„Ty jmenovky jsou staré, které tu zbyly. Personál byl informovaný o tom, že se mezi ně vmísíte. Nikdo se nebude divit. Jen nezapomeňte, jak se jmenujete,” připomínala jim Ann-Britt.

„Nils Dürsell, Nils Dürsell,” mumlal si komisař.

Kajse sestra přivezla úklidový vozík a dala jí soupravu modrého oblečení pro uklizečky. Znatelně pobledla, když Kajsa ze své kabely přes rameno vytáhla pistoli Sig Sauer a zasunula ji pod prachovky na vozíku. Na její jednoduché jmenovce ze dřeva bylo jen neohrabaně vypálené jméno „Danouta”. Z kabely si Kajsa ještě vytáhla slabě tónované brýle. Ne proti slunci, ty by v říjnu mohly budit pozornost, ale přesto byly dostatečně neprůhledné, aby zakrývaly modřiny kolem očí.

Problémem byl Fredrikův Sig Sauer. Pod halenou bylo pouzdro vidět, i když si oblékl plášť. Nakonec to vyřešila Kajsina kabela, do které si navíc zasunul několik plastových desek.

„Takhle to bude v pořádku,” mínila Ann-Britt a znepokojeně šilhala po zbrani.

Snad vše dobře dopadne. Fredrik si vyzkoušel několikrát za sebou rychle pistoli vytáhnout a nebyl s tím problém.

„Kdyby se vás nějaký pacient nebo příbuzný na něco ptal, tak pouze řekněte, že jste z jiného oddělení nebo že tu jste jen s pacientem. Nebo můžete odpovědět, že právě toho pacienta neošetřujete a že se na něho přeptáte. A doběhnete pro mě. Primáře Dürsella posadíme do ošetřovny, odtamtud budete dobře vidět prosklenými dveřmi. Můžete dělat, že čtete lékařský časopis,” navrhla ještě sestra.

Andersson nervózně přikyvoval. Nepočítal s rizikem, že by se ho někdo mohl na něco ptát.

„V neděli nemáme normální vizitu, lékař se podívá jen na pár pacientů. Ovšem na Sannu by se pan primář mohl chodit dívat opakovaně,” navrhla sestra a významně se usmála.

Andersson znovu přikývl.

„A vy byste mohla jít uklízet kolem výtahů a před vchodem na oddělení,” napadlo Ann-Britt. „Máš mobil?” zeptala se Irena. Kajsa přikývla.

„Tak dobře. Kdyby se někdo objevil, zavolej mi. Mám na mobilu zapnuté vibrace.”

„Svého miláčka,” šklebil se Fredrik.

„Zdá se mi, že se začínáš čím dál víc podobat Jonnymu. Není pro tebe moc dobré, že s ním pracuješ,” odpálila ho Irena.

„Přestaňte se hašteřit a dejte se do práce,” otráveně je napomenul komisař.

Irena navrhla: „Budeme odtud vycházet po jednom. Nechte si každý minutu odstupu.”

Vyšla ze šatny s Ann-Britt.

Na oddělení se právě roznášely podnosy se snídaní. Irena se zařadila mezi personál a také si jeden vzala. Mladý muž za ní si odkašlal a zašeptal jí do ucha: „Vezměte si jiný, tento je pro pacienta, který se musí krmit.”

Měl na košili náplastí přilepenou jmenovku „Magnus”. Kolem krku měl výrazné barevné tetování, které představovalo dráčka. Irena se nechtěně otřásla, připomnělo jí to vyšetřování jednoho hrozného případu před nějakým časem. Černé vlasy měl sčesané na bok a dozadu na krk a to, co zbývalo, mu jako chocholka trčelo nahoře na hlavě.

Irena se na něho vděčně usmála a tác mu podala. Dosud nikdy nekrmila dospělého člověka a asi by jí to trvalo hodně dlouho. Sáhla po dalším. Na červeném plastovém štítku stálo: „3:2 J. Fredriksson.”

Koutkem úst Magnus zamumlal: „Pokoj číslo tri, druhá postel.”

Irena neznatelně přikývla. S tácem v rukou šla prozkoumat chodbu. Pozorně prohlížela dveře pokojů a nedělalo jí problém předstírat, že je na oddělení nová.

Dveře do Sannina pokoje byly zavřené. V předpokoji -jak tomu říkala sestra Ann-Britt - seděla policistka. Pohlédla na Irenu, ale zdálo se, že ji nepoznává. Zapomněla ji snad sestra také informovat? Znejistěla, co má udělat, ale v tom okamžiku na ni policistka diskrétně pokývla. Teď už byla Irena klidná.

Pro jistotu prošla i další chodbou, která šla paralelně s tou, v níž ležel Sannin pokoj. Ani tady nic podezřelého nezahlédla. Když se vracela k pokoji číslo tři, uviděla před výtahy Kajsu. Se zanícením stírala mopem podlahu, jako by v životě nedělala nic jiného.

Pokoj byl dvoulůžkový a v postelích leželi dva starší muži.

„Konečně dostanu jídlo! Samozřejmě studené! Proč jsem vždycky poslední? A jistě jako obvykle zapomněli na to, že mám cukrovkářskou dietu!” syčel vztekle J. Fredriksson.

Byl dlouhý a vyhublý se žlutou pergamenovou pletí, která potahovala lebku, jako by na ní byla přilepená. Žilnatá ruka se mu třásla, když na Irenu mířil prstem.

„Nech toho, Jocku. Děvčata běhají tak rychle, jak stačí,” řekl kamarádsky jeho spolubydlící. Seděl už na kraji postele a jedl. Byl o několik let mladší a také menší a silnější. V nohách postele stálo kolečkové křeslo a Irena zahlédla, že muž má obě nohy nad koleny amputované.

Na oba se usmála a tác postavila na vysunutou sklápěcí desku u Fredrikssonova nočního stolku.

„Promiňte mi to, jsem tu úplně nová,” zašvitořila.

„Tak zatraceně nově zase nevypadáte,” hudral Jocke Fredriksson.

To je ale blbec, pomyslela si Irena, ale úsměv si na tváři podržela, i když jeho intenzita poněkud zeslábla.

„Máte na jmenovce napsané, že jste pomocná sestra,” všiml si ten s amputovanýma nohama.

„Ano.”

„Takže to vy mě budete dnes převlékat?”

Irena zadoufala, že na ní nebylo poznat, jak se vyděsila.

„Ne… já ne. To asi sestra Ann-Britt. Já se jí zeptám,” řekla.

Přikývl a zdálo se, že je s odpovědí spokojený. Irena vyklouzla ze dveří.

Když vyšla na chodbu, šel proti ní Fredrik a cípy pláště vlály kolem něho. Z tašky přes rameno čouhaly okraje desek a v ruce držel tlustou knihu. Na nose mu seděly úzké brýle bez obruby a on nad jejich okrajem pozoroval své okolí. Z dálky opravdu vypadal jako lékař.

„Primář Nils Dürsell” seděl v místnosti u prosklených dveří a snažil se předstírat, že něco studuje. Jedním okem ovšem hleděl na vchod do oddělení a tak trochu vypadal, jako by šilhal.

Irena málem poskočila, když ji někdo zezadu zatahal za košili. Otočila se, ale nikdo za ní nestál. Teprve když sehnula hlavu, uviděla vystrašený obličej maličké ženy.

„Promiňte, sestro, ale nevíte, kdy tu budou testy mého muže?”

Irena se rychle vzpamatovala a zeptala se: „Jak se jmenuje?”

„Jacob Fredriksson,” zašeptala ženička.

Manželka toho blbce, pomyslela si Irena. Nahlas mile řekla: „Bohužel já ten pokoj na starosti nemám, ale zeptám se sestry Ann-Britt.”

„Děkuji…, moc vám děkuji. Člověk to chce vědět, když jde… o rakovinu,” šeptala žena a zašla zpět do pokoje.

Rakovina. Před více než deseti lety zemřel Irenin otec na

rakovinu. Stále ještě si pamatovala na tu hroznou dobu před jeho smrtí. Samozřejmě věda od té doby velice pokročila a mnoho lidí s touto diagnózou se dnes uzdraví, ale samotné slovo dodnes nese silný citový náboj a budí hrůzu. V tom okamžiku Irena k muži pocítila silné sympatie. Má před sebou těžký zápas, a dokonce je možné, že ho už prohrál. Není divu, že je nepříjemný. Lepší, než kdyby byl vůči svému osudu apatický. Člověk musí bojovat až do trpkého konce, the bitter end, říkávala Irenina matka Gerd. Byla to jedna z několika málo anglických vět, které uměla.

Do dveří strčil černou hlavu Magnus a ozval se: „Britt, zajdeme si na kafe. Můžete sebrat ty podnosy?”

Několik vteřin trvalo, než si Irena uvědomila, že se teď jmenuje Britt. „Ano, vezmu je,” souhlasila.

„Já vám s tím pomohu,” nabídla se plavovlasá žena asi v Irenině stáří. Jmenovala se Anetta, a jak Irena pochopila, byla to skutečně pomocná sestra. Usmála se na Irenu a řekla: „Ještě několik minut počkáme, aby to mohli dojíst. Potom začneme každá z jednoho konce. Můžete jít odtud a já půjdu odtamtud.”

Ukázala na pokoje, které ležely poblíž. Irena přikývla a šla směrem k recepci.

Zdálo se, že se komisař do své role už docela dobře vžil. Seděl s brýlemi posunutými na špičku nosu a četl v tlusté knize, přitom ale kradmo hlídal dveře na oddělení. Když Irenu zahlédl, diskrétně k ní knihu obrátil, aby si mohla přečíst název. Černými písmeny na žlutém podkladu stálo: Hygienická pravidla při úklidu infikovaných místností. Nebylo to dílo, do kterého by měl být pohroužen starý primář chirurgie v nedělním dopoledni. Irena si oddechla, když knihu odložil na stůl.

Před pultem recepce stál Fredrik a zdálo se, že je zcela zabrán do diskuse se sestrou Ann-Britt. Ztělesněný obraz mladého angažovaného lékaře, pomyslela si Irena spokojeně.

Pohled na hodiny jí připomněl, že by měla jít posbírat podnosy. Musely se naložit na vozík a potom odvézt do nemocniční centrální kuchyně.

V posledním pokoji ležely čtyři ženy, jedna z nich měla infuzi. Ta snídani nedostala, ale další tři ji už s chutí snědly. Irena si s nimi vyměnila pár slov a vysvětlila, že je na oddělení jen na výpomoc přes neděli. Normálně pracuje na dlouhodobé péči a nemá žádnou zkušenost s chirurgickým oddělením. Ženy přikyvovaly, že to musí být velký rozdíl, a chválily ji, jak je statečná, když je ochotná zkusit i něco nového.

To vůbec netušíte, jak moc nové to pro mě je, říkala si Irena, zatímco odnášela poslední tác.

Když šla ke dveřím, ucítila vibraci mobilu. Adrenalin jí vyskočil a zrychlila, jak jen bylo možné, aby nebudila velkou pozornost.

Na chodbě zahlédla lékaře, který právě vstoupil do Sannina pokoje. Jinak tam nikdo nebyl, kromě Kajsy, která běžela k Ireně. Divoce gestikulovala a ukazovala na dveře, ve kterých lékař zmizel.

Irena se k nim vrhla. Na zemi v předpokoji ležela bez hnutí hlídající policistka. V otevřených dveřích do pokoje zahlédla lékařova záda, tmavé vlasy nad krkem a pozvednutou ruku. V té držel pistoli.

Irena ve vteřině zvážila odstup mezi nimi. Popadla jeden talíř a vší silou jím mrštila. S nepříjemným zvukem narazil do mužovy hlavy a roztříštil se. Muž beze slova padl dopředu a současně bylo slyšet lupnutí svědčící o tom, že stačil vystřelit.

Sanna začala strašně křičet. Irena na to už byla zvyklá, ale Kajsa, která vběhla za ní, se zarazila na místě.

„Znamená to, že žije,” řekla suše Irena.

Sehnula se a hledala mužův puls. Také žil, ale byl v bezvědomí. V ruce držel zbraň s tlumičem. Irena ji uvolnila

z jeho sevření a opatrně držela za hlaveň mezi palcem a ukazováčkem.

V posteli Sanna hystericky ječela. Pod levým ramenem se jí šířila loužička krve.

„Uklidněte se, Sanno, dostala jste to jen do ramene,” snažila se ji Irena ztišit, ale nebylo to nic platné. Sannin jekot se rozléhal po celém oddělení.

Objevil se pravý lékař, chirurg Westerlund, a nechal odnést policistku a muže, který byl dosud v bezvědomí, na intenzivní péči. Policistka se na nosítkách probrala. Velká rudá skvrna na krku vypovídala o tom, že byla na zem sražena silnou ranou.

Doktor Westerlund píchl Sanně uklidňující injekci a teprve potom ošetřoval ránu.

„Hned ji budeme operovat,” rozhodl.

Usmál se na Irenu a dodal: „Tenhle chlapík měl štěstí, že přežil. To tedy byla trefa!”

„Hrávala jsem házenou a jsem zvyklá metat talíře. Můj pes to miluje a honí se po nich,” vysvětlovala.

„To věřím,” kuckal smíchy lékař.

Sanna se trochu uklidnila a přestala křičet. Se svraštělým čelem pohlédla na Irenu.

„Vy jste přece… ta policistka. Převlečení… a Mike měl také bílý plášť.”

„Mike? Ten co po vás střílel se jmenuje Mike?” zeptala se Irena.

„Ano. Byl to také… doktor.”

Zavřela oči a ve stejné chvíli vešli dva muži v zeleném oblečení a se světlezelenými papírovými čepicemi na hlavách. V malé místnosti byla hotová tlačenice.

„Půjdu s vámi,” řekl lékař ošetřovatelům. Pokývl Ireně a zmizel s oběma muži a Sannou v posteli na kolečkách.

Místnost byla najednou opuštěná. Zůstala tu jen Irena s Kajsou.

„Mike… připadá mi že jsem to jméno už slyšela, ale nemohu si teď vzpomenout…,” přemítala Kajsa.

„Kdy tě napadlo, že je to on?”

Kajsa si povzdechla a stáhla si brýle.

„Byl hrozně mazaný. Zastavil výtah a z něho vystoupili tři lékaři. Dva z nich šli na oddělení naproti a on… Mike, jim zamával a šel sem. Kdyby výtahem přijel sám, asi bych ho hned podezřívala. Ale takhle, že přijeli tři a zdálo se, že se znají, mě to hned nenapadlo. Šel rovnou naší chodbou a najednou jsem si uvědomila, že to může být on. Jeho popis souhlasil, ale ne oblečení. A když bez pochybností otevřel dveře do Sannina pokoje, stiskla jsem tvůj mobil. Štěstí, že jsi byla tak blízko.”

V Kajsině hlase zazněla velká úleva.

„Reagoval nějak Andersson?” napadlo Irenu.

„Ne, dokud Sanna nezačala křičet. Myslel si stejně jako já, že přišel skutečný lékař. Vypadal hrozně důvěryhodně. Měl stetoskop a všechny náležitosti. A pohyboval se tak samozřejmě, jako by byl odtud. Sebejistě,” doložila Kajsa.

Irena přikývla. „Ano, víme, že tu několikrát byl.”

Přerušil ji Kajsin výkřik: „Už to vím, vím, kdo je ten muž!”

„Kdo?”

„Mike. Je to bezpečnostní šéf z Hotelu Gothenburg. Já a Birgitta jsme viděly film z bezpečnostní kamery na parkovišti, odkud Ceder ten poslední večer odjížděl. Obrázky nám ukazoval právě on, Mike… Michael Fuller. Je to Američan,” zakončila triumfálně.

Michael Fuller. Budíček v Irenině hlavě zazvonil.

„Sanna řekla, že sám bezpečnostní šéf z hotelu instaloval alarm v domě, kde byl její manžel zavražděn. Jsem si jistá, že měl od domu klíč. A se vší pravděpodobností právě on stál pod schodištěm a střelil Cedera mezi oči.”

„Vypadá to tak. Ale jaký k tomu mohl mít motiv? A proč zastřelil Bergmana a Rothstaahla? A proč chtěl zastřelit i Sannu? A jak s tím souvisí vražda Thomase Bonettiho a Edwarda Fentona?” přemítala Kajsa.

„To dostaneš vyřešit za domácí úkol do zítřejšího rána,” řekla Irena a v hlase měla tolik únavy, kolik jí skutečně cítila.

Usmála se, a aby ukázala, že žertuje, položila Kajse ruku kolem ramen.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Michaela Fullera hlídali, ale podle lékaře nehrozilo velké nebezpečí, že by utekl. Okraj talíře ho tvrdě zasáhl do týla. Měl velké bolesti a potíže s rovnováhou.

Policistka si pamatovala jen tolik, že seděla na židli, když nějaký lékař otevřel dveře. Než stačila zvednout hlavu a pohlédnout mu do obličeje, všechno kolem ní zčernalo. Úder karate si Fuller propočítal přesně. Silnější rána ji mohla zabít.

Sannu operovali a z pravé lopatky jí vyňali kulku -ne-oplášťovanou, kalibr 25. Ta teď byla v bezpečí v laboratoři u techniků. Pistole i kulky z dřívějších vražd, jichž se pravděpodobně dopustil Mike, putovaly k balistickým zkouškám do Státní kriminálně-technické laboratoře. Na výsledek si asi nějaký čas počkají, ale jinak to nešlo.

V pondělí ráno ohlásil jeden z lékařů, že mu vykradli jeho skříňku s lékařským oblečením. Nazlobeně se dostavil do laboratoře a identifikoval převlek, který měl na sobě Fuller. Lékařova skříňka ale byla prázdná, a proto několik policistů hledalo v nemocnici Fullerovo vlastní odložené oblečení. Až večer nalezli na parkovišti pronajaté auto, v němž ležela tmavomodrá bunda a tmavé kalhoty, které podle setry Ann-Britt měl na sobě Fuller to ráno.

Rozhovor s oběma lékaři, kteří s ním jeli ve výtahu, potvrdil, že je Fuller oklamal. Když společně nastoupili do kabiny, oslovil je americkou angličtinou a ptal se jich, ve kterém patře leží chirurgické oddělení. Švédští kolegové mu ochotně poskytli všechny informace. Oddělení chirurgie leží hned naproti interně, vysvětlili mu. Nic špatného

je nenapadlo. Bylo milé, když mohli vypomoct hostujícímu kolegovi.

Komisař Andersson shrnul dramatické nedělní události, k nimž v nemocnici došlo. Irena už dříve při společné nedělní večeři informovala Tommyho, ale pro ostatní, kteří se zásahu neúčastnili, to znělo docela hrůzostrašně.

„Jako špatná detektivka,” mumlal Jonny.

Nahlas to neřekl, Andersson by takový komentář nejspíš neocenil. Byl ohromně hrdý na to, že se jejich snaha vyplatila. A zadržení vraha bylo pro něho jako pírko za kloboukem.

„Z ambasády nám přišly údaje o Michaelu Fullerovi. Podle nich pochází z New Jersey, bydlel v New Yorku, je mu pětatřicet. Americký občan. Sem přišel v květnu 2000,” ozval se Fredrik.

„Současně se Sannou. Nemusí to nic znamenat, ale je dobré na to nezapomenout,” dodala Irena.

„Bonetti byl popraven v září téhož roku,” připomněl Fredrik.

„Jak dlouho pracoval jako bezpečnostní šéf v Hotelu Gothenburg?” zeptal se Andersson.

Fredrik se zahleděl do svých papírů.

„Od doby, co sem přišel. Bydlí s děvčetem z hotelové recepce. Právě se přestěhovali do nového bytu v Norra Älvstranden.”

„Dobrá adresa, musí hodně vydělávat,” poznamenal Jonny.

„Někteří z nás by s ním asi rádi měnili,” žertoval Fredrik.

Šéf pohrdavě odfrkl, ale nekomentoval to. Místo toho krátce sdělil: „Jakmile lékaři jeho stav posoudí jako stabilizovaný, bude převezen do vazby.”

Spojil konečky prstů a zamyšleně se zahleděl na své detektivy.

„Protože ani Sannu, ani Fullera dnes nemůžeme vyslechnout, vyptáte se personálu v hotelu, co tam doopravdy Fuller dělal. Zjistěte, kdy měl volno s ohledem na všechny vraždy. Fredriku, ty znovu promluvíš s tou nevěrnou sekretářkou Malin - jak se vlastně jmenuje…?” Komisař svraštil obočí a snažil se vzpomenout.

„Malin Erikssonová,” napověděl Fredrik.

„Ano, ta. Co měla něco bokem s Cederem a je provdaná za policistu a… možná ví, jestli s Fullerem bylo něco podezřelého.”

Obrátil se k Ireně: „Slyšela jsi něco nového od kolegů z Londýna a Paříže?”

„Ano. Je k nám na cestě zvláštní agent FBI Lee Hazel. Nejdříve odjel do Paříže a do Londýna. Tady by se měl objevit zítra nebo pozítří.”

„Zvláštní agent FBI?” vyděsil se Andersson. Zase bylo všechno v háji. Ze různé kriminálky v zahraničí spolupracují, to už přijal, ale že někdo přijde sem a bude tu překážet…, to se mu ani trochu nelíbilo.

„Podle Glena Thomsena je náš případ mnohem rozsáhlejší, než dosud tušíme. Agent Hazel nám s ním asi trochu pomůže, protože k tomu má speciální kompetence,” dodala váhavě Irena.

Opravdu si nebyla jistá, co to všechno znamená. Glen se v tomto bodě trochu vytáčel. Možná že ani on si nebyl úplně jistý.

Irena sepisovala zprávu o včerejší akci, když zazvonil telefon. Příjemný mužský hlas, mluvící švédsky s americkým přízvukem, se představil jako Jack Curtis z generálního konzulátu USA. Irenu požádal, aby se postarala o okamžité odeslání otisků prstů Michaela Fullera k jeho rukám. Hlas měl zdvořile korektní, ale dával zřetelně najevo, že jeho pokyn nelze zpochybňovat. Nezaznělo tam „brzy”, ale

„okamžitě”. Zamyšleně položila sluchátko. Otisky prstů? Jack Curtis na ni vytáhl svůj titul, který zněl nějak jako „důstojník bezpečnosti”. O co tu skutečně jde?

V pondělí odpoledne se několik vyšetřovatelů sešlo ke krátkému shrnutí. Byl tu komisař Andersson, Irena, Tommy a Fredrik. Ostatní dosud mluvili se zaměstnanci hotelu a nemocnice.

Fredrik začal: „Malin Erikssonová ochotně spolupracuje. Vytáhla seznamy dovolených a náhradního volna a všechno kolem toho. Zvláštní je, že Fullera se netýkaly běžné předpisy.

Mohl přicházet a odcházet, jak se mu chtělo. Podle záznamů býval ročně dvanáct až šestnáct týdnů mimo a kromě toho měl pět týdnů dovolené. Účastnil se mnoha bezpečnostních konferencí v USA. Během tří let to bylo celkem třicet týdnů. Proč musí bezpečnostní šéf švédského hotelu jezdit opakovaně na konference do USA? A k tomu na náklady zaměstnavatele, to zdůrazňuji. Ještě snad kdyby šlo o celou šňůru hotelů, ale to není tento případ. Je to opravdu podivné.”

„Zatraceně podivné,” souhlasil s ním komisař.

„A představte si, že neměl pod sebou ani jediného pracovníka. Hotel hlídají zaměstnanci Sekuritas a je vybavený spoustou bezpečnostních kamer. Ovšem Fuller bral za svou namáhavou práci padesát tisíc měsíčně.”

„Padesát tisíc!” vyhrkla Irena i Andersson současně.

Fredrik přikývl. ,Ano, padesát tisíc,” potvrdil spokojeně.

„Tolik přece takový člověk v hotelu nemůže vydělávat. Má i ostatní personál tak fantastický plat?” zeptal se Andersson. Fredrik zavrtěl hlavou.

„Ne. Ti mají úplně normální plat. Sám Kjell B. Ceder měl také padesát tisíc. Stejně jako jeho bezpečnostní šéf.”

„Podivné. Ale ujasnilo se nám, jak ten Amerikánec mohl zastřelit Cedera. Viděl v bezpečnostní kameře, kdy Ceder vyjíždí z garáže. Pak jen mohl jet za ním a zaparkovat kousek od vily. Tam se převlékl do běžecké soupravy a nepozorovaně vklouzl dovnitř. Z laboratoře mi potvrdili, že poloviční otisk palce z reflexní pásky je Fullerův,” řekl komisař.

„Ale jak to, že si Ceder ničeho nevšiml?” přemítal Fredrik.

„Fuller měl klíč od domu. Sanna se zmínila, že jí ve vile pomáhal instalovat poplašné zařízení,” připomněla Irena.

Obrátila se ke komisaři a pokračovala: „Já si spíš myslím, že Mike Fuller už byl ve vile, když tam Ceder přijel. Nejspíš vešel zadem a na svou oběť čekal v prádelně. Potom se odtud vyplížil a ukryl se pod točitým schodištěm, když si šel Ceder nahoru do věže nalít whisky. Myslím si, že se měli sejít ve vile, o které Ceder věděl, že bude prázdná. V jeho bytě to nešlo, protože tam na něho čekala jeho milenka Malin Erikssonová. Ta by Fullera samozřejmě poznala a přemítala by, co chce v Cederově bytě.”

„Nezapomeň, že Fuller by zase dumal, co tam dělá ona,” poznamenal Tommy.

„Jistě. Otázkou ale zůstává, o čem chtěli Ceder a Fuller mluvit, co nemohli projednat v práci. Fuller přece mohl zaklepat na dveře šéfovy kanceláře a požádat o schůzku mezi čtyřma očima, kdyby potřeboval prodiskutovat něco důvěrného,” přidala se Irena.

Nikoho žádné vysvětlení pro schůzku ve vile v Askimu nenapadlo. Irena tedy pokračovala: „Před hodinou mi přišel mail z Londýna od Glena Thomsena. Sděluje, že agent Lee Hazel přiletí na letiště v Landvetteru zítra odpoledne kolem druhé hodiny. Píše, že…”

Vytáhla mail, který si vytiskla a vzala s sebou.

„…Hazel je hotový zázrak efektivity a znalostí. Titul zvláštní agent naprosto sedí, protože skutečně je něco úplně zvláštního,” přeložila Irena.

Tommy maličko pozvedl obočí, ale stejně jako ostatní se zdržel komentáře.

Komisař bubnoval prsty na desce stolu a nakonec hlasitě plácl dlaní.

„Fullera máme, a dokonce mu s pomocí polovičního otisku může dokázat i vraždu v Askimu. A dopustil se pokusu vraždy Sanny Kaeglerové, což mohou dosvědčit obě přítomné policistky. Způsobil zranění naší kolegyni, která zůstala ležet v bezvědomí. Z toho se nevykroutí. Dnes večer bude převezen do vazby. Zítra ho Irena a Tommy vyslechnou. A potom musíme zmačknout i Kaeglerovou. Teď už snad k mlčení nemá žádný důvod. Fenton je mrtvý. Dohlédnete na to, aby panička pro jednou řekla pravdu.”

Obrátil se k Fredrikovi. „Ty zítra pojedeš na letiště a vyzvedneš toho zvláštního agenta Hazela, nebo jak se to jmenuje. Sejdeme se tu s ním odpoledne a zasvětíme ho do naší situace.”

V úterý ráno byl Michael Fuller přiveden k výslechu s želízky na rukou. Z každé strany měl jednoho policistu. Protože ho posuzovali jako zvláště nebezpečného, byl při výslechu spoután jak na rukou, tak na nohou. Z toho, jak pohlédl na Irenu i Tommyho, šlo nepochybně o správné opatření.

Měl pleť barvy světlých oliv, husté černé vlasy a tmavohnědé oči. Z obličeje pravidelných rysů vyzařovala síla. Byl svalnatý a urostlý, ale kolem pasu měl o několik kilo navíc.

Když z něj po půlhodině nedokázali dostat ani slovo, vzdali to. Ani nemrkl, když měl potvrdit své jméno, natož aby přikývl. Jen je mlčky pozoroval. Za lhostejným pohledem Irena viděla žhavou nenávist.

Policie se rozhodla pokračovat v Sannině hlídání, protože nebylo úplně jisté, že Fuller neměl komplice. Proto v Sannině předpokoji znovu seděla služba. Tentokrát to byl silný mladý muž s bicepsy, které se zřetelně rýsovaly pod přiléhavou košilí. Protože se s Irenou ani Tommym neznal, museli se prokázat průkazy, než směli vstoupit.

Sanna Kaeglerová vyhlížela dost žalostně. Události posledních dní jí vyhloubily hluboké kruhy pod očima. Sestra je informovala, že dostává dost silné dávky léků proti bolesti a na uklidnění.

Poptali se jí, jak se jí daří, a chvilku si s ní jen povídali, než se jí rozhodli klást důležité otázky. Jako už dříve, i dnes vedl výslech Tommy.

„Překvapilo vás, že se vás pokusil zavraždit právě Michael Fuller?” zeptal se.

„Jestli! Mike… já to vůbec nechápu.”

„Když si promítneme minulou událost, pokusil se vás už přece zastřelit i v Askimu. Jak vás vylákal ven?”

Když ani v nejmenším nenaznačila, že by chtěla odpovědět, Tommy pokračoval: „My víme, že Ludvíkovým otcem je Edward Fenton.”

Sanna zavřela oči jako vždycky, když hodlala vytěsnit venkovní svět.

Po dlouhé chvíli je opět pootevřela a slabě se ozvala: „Jak to můžete vědět…? Ale to je už teď jedno… nikdy jsme netelefonovali normálním telefonem. Posílali jsme si zprávy nebo jsme spolu mluvili mobilem. V takové době, aby o tom nikdo jiný nevěděl. Na tom místě venku jsme se spolu už jednou dřív sešli, když byl v Göteborgu. Přišla mi zpráva…, že tam mám jít…, že na mě čeká. Byla jsem strašně ráda…, nevěděla jsem, že je tady. Ale nebyl to on…”

Rozplakala se. Irena jí pomohla otřít slzy a vysmrkat se, protože Sanna dosud nemohla hýbat levým ramenem. Po

chvíli se utišila a hleděla na ně očima, které se ve vyhublém obličeji zdály až příliš velké.

„Jak mohl Mike… znát naše místo? A zpráva byla odeslaná z Edwardova mobilu. Znal dokonce i naše heslo: uvidíme se pod keři. Nebyl tam podpis, jen otazník. Znamenalo to, že se setkáme na druhém konci pastviny. U keřů nad cyklistickou stezkou. Nechápu to.”

Irena ani Tommy jí odpovědět nemohli. Zásadní otázkou bylo, jak se Mike Fuller vůbec dostal k Edwardovu mobilu.

Protože v té chvíli Tommy neměl jinou otázku, položila ji Irena. Třeba to tak důležité nebylo, ale zajímalo ji to.

„Už jsem se vás chtěla víckrát zeptat, proč jste se vlastně vy a Ceder brali?”

Sanna znovu zavřela oči a trpitelsky si povzdechla.

„Chtěl to tak Edward. Polekal se, když jsem mu řekla, že jsem těhotná a že si chci dítě nechat. Jeho manželka… je bohatá a její otec vlastní banku, ve které dříve Edward pracoval. A jsou to katolíci. Kdyby věděli, že spolu máme dítě, bylo by to strašné. Zmínil se už o tom, že mu v rodině vyhrožovali… kvůli penězům.”

Zmlkla a otřela si znovu slzy, které jí při jejím vyprávění tekly z očí. Irena jí znovu pomohla s papírovými kapesníky. Tommy se tiše zeptal: „Kvůli jakým penězům?”

Sanna po nich blýskla pohledem. „Těm penězům, co zmizely, samozřejmě!” zasyčela.

Nenechal se odradit a znovu se zeptal: „Kterým zmizelým penězům?”

„Těm z ph.com” řekla zamračeně.

Peníze, které zmizely při krachu jejich podniku a které tvořily hrozivé, dusivé pozadí celého vyšetřování.

Tommy upřesnil svou otázku: „Takže manželčina rodina vyhrožovala Edwardovi kvůli penězům, které zmizely při krachu ph.com?”

Sanna přikývla a tiše si vzlykla. Znovu se s Ireninou pomocí vysmrkala a snažila se trochu sebrat.

„Edward mi řekl, že musí rodině splatit všechno, o co tehdy přišla. Takový nesmysl! Všichni přece přišli o peníze, když zkrachovala burza…”

Polkla a pak znovu pokračovala: „Řekl, že to bude trvat řadu let a že teprve potom bude volný, aby mohl žít se mnou a s Ludvíkem. Do té doby bylo jistější, když nikdo nebude vědět, že je Ludvík jeho syn. Bylo to kvůli… mé a synově bezpečnosti, když naaranžoval mou svatbu s Kjellem.”

Vzdorovitě pozvedla hlavu, ale třesoucí se spodní ret rušil dojem hrdosti, jakým chtěla působit. Vypadala více jako opuštěná malá holčička.

Irena to nekomentovala a zeptala se: „Co si o svatbě myslel Kjell?”

„Zkraje měl nějaké pochybnosti, ale potom souhlasil. Párkrát jsme se rok předtím setkali a bylo nám spolu dobře, ale nic víc. Chci říct…, neměl nic proti tomu…, ze starého přátelství se mnou i s Edwardem. Vzali jsme se skoro okamžitě.”

Irenu hned napadlo: Co když měl Edward něco, čím mohl Kjella vydírat? Vlastně on jediný byl tenkrát v noci na palubě plachetnice, z níž zmizela Cederova manželka Marie Lagerfeltová. To se už nikdy neobjasní, protože všichni tři aktéři jsou mrtví.

„Domluvili jste se, jak po svatbě budete žít? O bydlištích a tak podobně?” napadlo Tommyho.

„Ano. Dohodli jsme se. Nechtěli jsme žít spolu. Ale nikdy jsme nebyli nepřátelé. Naopak. Bylo nám spolu dobře. Například jsme v srpnu jeli na dovolenou do Portugalska. Sešla jsem se tam s Edwardem a Kjell tam měl nějakou Francouzku, která se jmenovala Birgitte. Najali jsme si společně dům.”

Nevědomky se usmála při krásné vzpomínce. Tommy a Irena si vyměnili rychlý pohled. Všechno se začínalo vyjasňovat. I když ještě hodně zbývalo rozřešit. Některé kousky skládačky na svá místa nezapadaly. Nejspíš ani Sanna neznala celou pravdu, jen tu verzi, kterou jí naservíroval Edward Fenton. Pravděpodobně jim ale tentokrát nelhala. „Jak dlouho jste se zdrželi v Portugalsku?” zeptala se Irena.

„Dva týdny.”

„Byl tam Edward celou dobu?”

Sanna vypadala překvapeně. „Ne, to nešlo. Přiletěl jen na čtyři dny. Jeho manželka a synové odjeli už před ním do USA. Řekl jí, že ještě něco musí v práci dokončit. A místo toho jel za mnou a Ludvíkem.”

Říkala to spokojeným tónem. Přelstila svou rivalku. Fenton žil opravdu dobrodružně, pomyslela si Irena. Není divu, že ho našli zavražděného v pronajatém autu. A byl to docela určitě on, kdo na ni střílel v Rothstaahlově bytě. V té době musel být dost zoufalý. Utahoval se šroub? Hodně tomu nasvědčovalo.

Rychle se zeptala: „Jste si jistá tím, že Edward byl prostředníkem mezi vámi a vyděračem?”

„Ano.”

„A jak to fungovalo? Převod vašich peněz na něho a potom dál?”

Sannu otázka překvapila.

„Vložila jsem pochopitelně peníze na určité konto u H. P. Johnsson.”

„A odtud šly peníze k vyděrači?” „Ano, vždyť to říkám!”

Sanně takové otázky dost vadily a Irena tušila proč. Toto uspořádání bylo přinejmenším podivné. Když nic jiného, tak by měl Fenton totožnost vyděrače znát.

Tonny si odkašlal a vložil se do hovoru. „Můžeme mluvit o těch prstech?”

Sanna statečně přikývla. Jak to ten Tommy dělá? podivila se Irena. Asi právě toto nadání, které bylo tak zřejmé v jeho kontaktu se ženami, dokázal občas využít i jinak.

A proč to nikdy nezkusil na ní? Ta otázka ji trochu pálila, i když odpověď byla jasná. Věděl, že by na to nikdy nepřistoupila. Možná právě proto jejich přátelství tak dobře fungovalo. Nikdo se před tím druhým nepotřeboval přetvařovat.

„Zmínila jste se, že i Edward dostal jeden prst. Souhlasí to?” začal.

Sanna přikývla.

„To vám napsal mobilem? Nebo řekl do telefonu?” Přivřela oči. Když je znovu otevřela, v odpovědi zněla pochybnost.

„Napsal mi, že vyděrači chtějí mít ty prsty… zpátky. Odepsala jsem mu, že jsem ho tehdy okamžitě vyhodila. Ale hledala jsem ten, co dostal Kjell. Kdybych ho našla, už by mně a Ludvíkovi nic nehrozilo.”

„Takže vám vyhrožovali už předtím?”

„Ne. Nevěděla jsem o žádné hrozbě…, tedy nové hrozbě, dokud jsem nedostala zprávu od Edwarda na mobil. Víc než…” Zarazila se a ustrašeně pohlédla na Tommyho. „Moc mluvím. To je těmi léky…”

„My víme, že jste vy i ti ostatní kolem ph.com byli vydíraní. Už jsme vám přece řekli, že jsme to zjistili. Ale pořád nám není jasné, čím vám vyhrožovali pro případ, že byste odmítali platit,” podotkl Tommy suše.

„Vyhrožovali mi, že mě zavraždí. Tak jako toho…, komu patřily ty prsty.”

Poslední slova už jen zašeptala. Bylo jí jasné, že prozradila něco důležitého, co už nemohla vzít zpět.

„Takže vy jste věděla od začátku, že to byly Thomasovy prsty?

Sanna odevzdaně přikývla.

„Věřila jste tomu?”

„Ano. Dostala jsem prsteníček i s jeho prstenem. Měl tlusté prsty. Nejspíš ten prsten nešel stáhnout…”

Znovu začala vzlykat a také se zdálo, že se dáví. Irena vzala misku z nočního stolku a přidržela ji před Sanninými ústy. Vyšlo z ní trochu žlutobílého šlemu.

„Potřebuji další injekci,” popotahovala.

„Řeknu sestře. Byla jste opravdu hodně silná, že jste na naše otázky dokázala odpovědět…”

„Chytněte je…”

„Koho?” zeptal se překvapeně Tommy.

„Ty vrahy, co zavraždili Philipa a Edwarda. Chci, aby byli potrestaní.”

Mluvila tak tiše, že jí bylo sotva rozumět.

„Vy si myslíte, že tady je ještě někdo další než jen Mike Fuller,” konstatoval Tommy.

„Ano. Mike všechno sám udělat nemohl. Není na to ani dost chytrý. Je nafoukaný. I když my jsme toho moc společného neměli…, nebylo mezi námi nic osobního. Když se mě pokusil zastřelit, musel mu to někdo přikázat. A jistě dostal dobře zaplaceno,” řekla nenávistně.

Irena byla opravdu překvapená. Ke stejnému názoru nedávno došla i ona sama.

Pospíšila si s poslední otázkou: „Jakou řečí jste si s Edwardem psali?”

„Švédsky nebo anglicky. Častěji anglicky.”

„A vzpomenete si ještě, jak byla napsaná poslední zpráva?”

Bez zaváhání potvrdila: „Byla napsaná v angličtině.” To mohlo Miku Fullerovi hodně usnadnit práci, pomyslela si Irena.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Tommy a Irena byli krátce po třetí u sebe v práci. Fredrik s agentem Hazelem se ještě neobjevil. Čekali na ně v konferenční místnosti a zatím Anderssona informovali o posledních novinkách. S výslechem Mikea Fullera byli hotovi hned, protože jim neřekl ani slovo, ale od Sanny měli spoustu důležitých informací.

Irena se znovu vracela k tomu, co se od ní dověděli. „Můžeme klidně vyjít z toho, že všichni vydíraní platili na to konto v bance H. P. Johnsson. Potom přišel další tlak prostřednictvím Edwarda Fentona. Připadá mi to divné. Sanně tvrdil, že i on sám je vydírán, a dokonce že i jemu poslali prst. Pokud souhlasí, že všichni zavraždění své prsty dostali - včetně Sanny, která měla být příští obětí - potom by muselo být odesláno pět prstů. A my víme, že tak to nebylo. Bonettimu zbyl palec. Čtyři prsty byly poslány čtyřem vydíraným.”

Na chvíli se odmlčela a pak pokračovala: „Já si myslím, že jí Edward lhal.”

„Proč by lhal o takové věci?”

„Možná proto, aby mu Sanna více věřila. Jako že oba jsou na tom stejně,” řekla nejistě Irena.

„Nebo aby něco lépe utajil,” ozval se zamyšleně Tommy.

„Ech… to jsou jen teorie a dohady. Doufám, že náš zvláštní agent bude tak fantastický, jak se o něm tvrdí,” vybuchl Andersson.

V příští vteřině uslyšeli hluboký hlas: „Hello, I’m special agent Lee Hazel.”

Všichni tři se otočili ke dveřím, odkud se hlas ozýval. Nikoho nenapadlo, co říct, a jen zírali.

Podle výšky se dalo usuzovat, že zvláštní agent měl za sebou kariéru profesionálního hráče basketbalu. Na tři švédské kolegy zazářily bílé zuby v mahagonově zbarveném obličeji a větší prsa Irena ještě u žádné ženy neviděla. Lee Hazelová přešla přes práh s Fredrikem v závěsu. Irena obdivovala, jak lehce se žena pohybuje, a tušila proč. Agentka byla zřejmě stejně vysoko hodnocená v nějakém bojovém umění jako ona sama v jiu-jitsu. Korektní nugátový kostým seděl jako ulitý na jejích svalnatých ramenou. Pod kabátkem měla tenkou bílou bavlněnou halenku, která se napínala na mohutné hrudi.

Irena se vzpamatovala, zvedla se a šla ženě podat ruku na pozdrav. Představila jí i komisaře a Tommyho. Věděla, že Andersson jí je za to vděčný, protože mluvil anglicky hodně bídně. Irena netušila, že si objednal audiokurs angličtiny a že se doma učí. O tom ovšem v práci nemínil povídat. Bylo to kvůli tomu, aby mohl lépe hovořit s Donnou z Londýna, až se zase setkají.

Rozsáhlý případ probírali déle než do sedmi hodin. Agentka si moc poznámek nepsala. Irenu trochu otrávilo, že si po čtyřech hodinách jejího namáhavého překladu do angličtiny zaplnila sotva jednu stránku A4. I když na pozornost si stěžovat nemohla. Jakmile agentce něco nebylo jasné, hned Irenu přerušila a ptala se. Když konečně skončili, podíval se Andersson na hodinky a řekl: „Teď se někam půjdeme najíst. Všechny vás zvu.”

Irena nevěděla, co ji překvapilo víc: Jestli to pozvání nebo fakt, že to řekl slušnou angličtinou.

„Co kdybychom šli do Gladys?” pokračoval anglicky, i když otázka směřovala k Ireně.

Bylo štěstí, že právě seděla. Nestačilo, že Andersson chtěl platit, ale on je dokonce zval do jedné z nejlepších restaurací ve městě. Omámeně odpověděla: „Dobře, zavolám tam a pokusím se zajistit stůl.”

Když už byla na cestě do své kanceláře, napadlo ji, že komisař možná vzhledem k návštěvě z Ameriky získal nějaký reprezentační fond.

Měla štěstí, našli pro ně volný stůl na osmou. Jídlo bylo podle očekávání vynikající a Lee Hazelová ho vysoce oceňovala nadšenými slovy. Jako předkrm dostali nákyp z lo-sího masa a hlavní jídlo byla grilovaná treska. Všechno s požitkem mizelo mezi agentčinými bílými zuby. U moučníku padla na Irenu strašná únava, málem si položila hlavu do čokoládového dezertu a usnula na místě. Ona ani Tommy nepili alkohol, protože jeli autem, zatímco komisař si vychutnával jak jídlo, tak víno.

„Nechám si auto před kriminálkou a domů si vezmu taxi. Každý den nemáme hosty až z Ameriky,” řekl komisař a galantně připil návštěvě.

Lee Hazelová pozvedla svou skleničku a usmála se na něho. Světlo svíček se odráželo v jejích tmavých očích i dlouhých stříbrně nalakovaných nehtech. Byla to neobyčejně krásná žena a Irena si všimla, jak ostatní hosté jejich společnost okukují. Od sousedního stolu zaslechla šepot: „To je ta supermodelka Naomi Campbellová!”

Irena i Tommy poděkovali a vyšli ven. Cestou nahlédli do kuchyně a pozdravili Kristera, který byl v plné práci a zamával jim velkým nožem.

Při ranní schůzce vypadal Andersson překvapivě svěže. Naproti tomu Fredrik byl neobyčejně unavený a opotřebovaný. Normálně vždycky vyhlížel jako reklama na osvěžující potravinové doplňky, což Irenu hlavně po ránu nesmírně dráždilo. S uspokojením si teď povšimla, že si ani pečlivě nenačesal vlny na hlavě, takže vypadal jako by rovnou vylezl z postele. Dokonce si ani nevyměnil včerejší tričko.

Toto vyšetřování nás opravdu všechny zničí, pomyslela si. Sama večer usnula, jako když ji do vody hodí, a spala beze snů až do zazvonění budíku.

„Myslím si, že jsme zvláštní agentku informovali dostatečně, měla by teď složit dohromady fakta od nás s tím, co objevila v Londýně a v Paříži. Když o tom přemýšlím, nám vlastně neřekla ani slovo o tom, co tam zjistila. Zmínila se někomu, kdy dnes přijde?” Andersson se rozhlédl kolem sebe.

„Chce si ještě něco telefonicky doplnit na FBI. Přijde sem před obědem,” informoval je Fredrik.

„Aha. Ale v New Yorku je o šest hodin méně než u nás. To znamená, že je tam půl druhé v noci. Asi tam na druhé straně Atlantiku hned tak nikoho nesežene,” rozesmál se Tommy.

„To město nikdy nespí,” prohlásil bez mrknutí Fredrik.

„Na to se teď vykašlete. FBI i CIA mají přirozeně nepřetržitou službu. To přece zná člověk z televize,” odbyl je Andersson.

I když jeho obraz světa byl dost omezený, je fakt, že už byl aspoň v Londýně, pomyslela si Irena.

„Teď se dáme do práce a sejdeme se tu v jednu hodinu. Poslechneme si, s čím zvláštní agentka přijde,” rozhodl energicky Andersson.

Fredrik zažíval a běžel k automatu na kávu. Po prvé během těch pěti let, co společně pracovali, připadal Ireně vyčerpaný.

Po obědě se všichni sešli v konferenční místnosti. Lee Hazelová tam už byla. Vypadala neuvěřitelně skvěle. Posun času jí zřejmě nevadil. Irena si všimla, že i Fredrik si stačil v poledne zajet domů a převlékl se i osprchoval. Voněl příjemně jako vždycky.

„Dám slovo naší americké kolegyni,” zahájil schůzku Andersson.

Irena se znovu podivila nad jeho bezchybnou angličtinou. Agentka se na všechny oslnivě usmála a pružně se zvedla ze židle. Když se nadechla k řeči, poprsí se jí zavlnilo, což způsobilo neklid a dýchací potíže u mužské části posluchačů. Birgitta, Kajsa i Irena si v tom okamžiku pomyslely, že jde jistě o silikon.

Tmavě zabarveným hlasem začala Američanka přednášet svou zprávu. Po několika minutách už na její poprsí nemyslel nikdo a všichni pozorně poslouchali, aby něco nepřeslechli.

„Pracuji na FBI na oddělení zaměřeném na organizovaný zločin. Zjednodušeně řečeno se snažím zmapovat činnost mafie a zadržet jejich peníze. Jsem ekonomka a sleduji ty, kteří se je snaží vyprat. Je to ve skutečnosti velký problém mafie. Drogy, prostituce, loupeže a tak podobně přinášejí spoustu špinavých peněz. Protože se ale ti lidé snaží udržet respekt a fasádu a integrovat se do normální společnosti, musí věnovat hodně energie právě legalizaci zdrojů. Čisté peníze pak mohou investovat do normální podnikatelské činnosti a podpory politických projektů či subjektů. Politici, kteří od nich dostanou ekonomickou podporu, jsou potom na svých dobrodincích závislí. Tím způsobem se mafie zákonitě dostává k moci.”

„Promiňte, mohli bychom si to nahrávat?” přerušil ji komisař.

Znervózňovalo ho, že jeho angličtina nebyla ani zdaleka tak dobrá, jak si namlouval, když absolvoval první část kurzu.

„Jistě, to je v pořádku,” kývla Lee Hazelová. Trpělivě čekala, než před ni Andersson postavil magnetofon. Potom teprve pokračovala.

„Jak víte, Edward Fenton byl šéfem evropské pobočky

banky H. P. Johnsson. Je to především investiční banka. Působí už od první světové války a vybudoval ji ohromně bohatý majitel továrny na výrobu kečupů. V počátcích sedmdesátých let se dostala do potíží a přijala spoluvlastníka, který o několik let později dokoupil celou banku. Jmenuje se Sergio Santini. Jak víte, je to otec Janice, a tedy tchán Edwarda Fentona. Santini má také jednoho syna, Sergia juniora. Dnes jsou nejmocnější mafiánskou rodinou v New Yorku. Rodiče Santiniho otce přišli ve dvacátých letech ze Sicílie a starý Santini tam má stále kontakty. Jde o původní organizaci Cosa Nostra. Někdy se o nich mluví jako o chobotnici a její chapadla prorůstají i tam, kde by to člověk ani netušil. V Itálii mají dokonce i prezidenta, u něhož je doložena podpora ze strany mafie. Cosa Nostra vědomě infiltrovala státní i komunální orgány jak v Itálii, tak v některých evropských zemích. Jejich reprezentanti sedí ve vedení podniků a bank. Nejen v Evropě, ale i ve Spojených státech. Otázkou zůstává, která část její činnosti je pro demokratickou společnost nebezpečnější, jestli oficiální nebo nezákonná. Pokud jde o tu zločinnou, je možné odsoudit tolik mafiánských bossů, kolik se podaří usvědčit. Nejčastěji jde o daňové podvody, a tím se zabývám já.”

Zmlkla a napila se vody ze sklenice, která stála vedle magnetofonu. Nikdo ze švédských kolegů nekladl žádné otázky. Sotva se odvažovali dýchat ze strachu, aby ji nerušili.

Lee Hazelová si odkašlala a pokračovala: „Otec Sergio Santini má skvělé ekonomické vlohy. Bohužel jeho syn ne. Je to spíš takový typický mafián. Chytrý a vznětlivý. Ale je dyslektik. Stěží se naučil číst a ještě méně psát a počítat. Má třiačtyřicet, je ženatý, ale děti nemá. V každém případě alespoň ne s manželkou. Jeho žena se jmenuje Amelie, rozená Bonettiová.”

Agentka se odmlčela a významně se usmála.

„Cože…? Řekla Bonettiová?” ujišťoval se Andersson.

Byl tak překvapený, že se ozval švédsky, ale Lee Hazelová mu přikývla a odpověděla dříve, než se někdo jiný stačil ozvat.

„Přesně tak. Její dívčí jméno je Amelia Bonettiová, je to příbuzná Antonia Bonettiho, otce zavražděného Thomase. Včera jste se zmínili o tom, že je to známý švédský advokát. Zjišťovala jsem si to. Je bratrancem Ameliina otce Leonarda Bonettiho, který je mafiánským bossem v Massachusetts. Otcové Antonia a Leonarda byli bratři. Oba se přistěhovali do Ameriky a jejich synové tam vyrostli. Pokud vím, váš advokát tvrdil, že pochází z Itálie, což není pravda. Narodil se a vyrostl v Bostonu. Tam také vystudoval práva. Když se přistěhoval do Švédska - poté, co se oženil s Mariannou…, zapomněla jsem její jméno…,Thomasovou matkou - naučil se rekordně rychle švédsky a zvládl švédské závěrečné zkoušky na právech.”

Irena přišla s otázkou: „Znamená to, že Antonio Bonetti je kontaktní osobou americké mafie ve Švédsku?”

„Ne. Žádné naše informace nic takového nepotvrzují. Nikdy nebyl přímo zapojen do spolupráce s Cosou Nost-rou. Neplatí to ale pro jeho tři starší bratry. Zřejmě právě kvůli tomu se směl benjamínek Antonio jako nadbytečný přestěhovat do Švédska. Člověk takovou rodinu nesmí opustit jen proto, že se mu chce, natož se oženit s jinou ženou než s Italkou.”

Irena měla novou otázku: „A jak to, že se Janice Santiniová směla provdat za Edwarda Fentona? Ten přece italskou krev neměl.”

„V tomto případě rozhodl Amor. Amor a Janice. Edward Fenton začal pracovat v evropské pobočce banky jako expert už začátkem devadesátých let. Měl šťastnou ruku a na Sergia Santiniho působil tento slibný mladý muž velice dobrým dojmem. Vzpomeňte si, že mafie potřebovala investovat špinavé peníze, aby získala vyprané příjmy z úspěšných investic. Tak by se peníze zlegalizovaly. Edwardovi se podařilo několik skvělých tahů, kterými zmnohonásobil investice mafie, a Santini se rozhodl na něho vsadit. Dohlédl, aby Edwarda zaměstnali v newyorské bance. Tehdy se s ním Janice poznala, zamilovala se do něho a rozhodla se, že nikoho jiného nechce. Otec jí vyhrožoval, že ji vydědí, ale ona si prosadila svou. Otočila si otce kolem malíčku. To ona zdědila jeho inteligenci a měla by po něm všechno převzít. Jenomže teď mluvíme o organizaci Cosa Nostra a tam ve vedení ženy být nemohou. I když často svou moc uplatňují nepřímo. Janice tedy dostala prince svých snů, i když to nebylo jednoduché. Zásadně se nedovoluje, aby se dcery hlavních mafiánů vdávaly mimo organizaci, pokud to není strategicky výhodné a nezvýší to vliv mafie. Tento případ byl o to horší, že Edward nebyl ani Ital, ani katolík. Krev změnit nemohl, ale ke katolictví konvertoval. Na to se otec Santini vzdal a o deset let později se směli vzít. Po dvou letech se Edward stal šéfem evropské pobočky banky a rodina se usadila v Londýně.”

Přihlásil se Fredrik. „To tedy znamená, že Edward věděl o tom, že pracuje pro mafii.”

Lee Hazelová se slabě usmála.

„Víc než to. Patřil v organizaci k těm mocným. Měl vliv na správu špinavých peněz. A protože to je velice důležitá oblast, vybavila ho mafie vysokými pravomocemi. Naprosto určitě věděl, kdo ho zaměstnává.”

Irena honem vsunula další poznámku: „A když byl v Cosa Nostra tak mocným mužem, rozvodem s Janice by o svou moc přišel.”

Zvláštní agentka na Irenu uznale pohlédla.

„Jistě, že by o moc přišel. Ztratil by zaměstnání, syny, dům, peníze a s největší pravděpodobností i život. Což se nakonec stalo.”

Znovu se odmlčela a pohlédla na své posluchače, kteří jí bez dechu naslouchali.

„Do Cosa Nostra je hrozně těžké vstoupit, ale odejít odtamtud je nemožné. Končí se až smrtí. Což nás vede zpět k vraždě Edwarda Fentona.”

Sehnula se k hromádce listin na stole před sebou a z rudé plastové složky vytáhla novinový výstřižek.

Irena pocítila k Sanně sympatie. Edward ji sprostě podvedl. Nikdy by se s Janice nerozvedl a dobře to věděl, když si se Sannou začínal.

V myšlenkách ji přerušila Lee Hazelová, která kolem stolu posílala kopie výstřižku.

Fotografie byla brána trochu shora, z nějaké zídky. Byl na ní líbající se pár. Muž držel v náručí světlovlasé dítě. Pod obrázkem stálo:

Náš zvláštní reportér dostal tip, že naše bývalá princezna internetových obchodů (ph.com) Sanna Kaeglerová, 29, trávila dovolenou v pronajatém domě nedaleko Albufeiry s neznámým mužem a svým dítětem. Protože víme, že se před necelým rokem provdala za švédského krále restaurací Kjella B. Cedera, 53, předpokládali jsme nejdříve, že je na fotografii s manželem. Ten se ale později objevil v nočním klubu se známou francouzskou herečkou Birgittou Defoe, 30, a náš reportér zcela správně vytušil, že jde o nečekanou senzaci. Fotografie potvrzuje, že Sanna Kaeglerová má nového muže. Zatím se nám ho nepodařilo identifikovat. Je ale zřejmé, že se schyluje k rozvodu se starším manželem. Pokusíme se co nejrychleji odhalit, o koho v jejím životě jde. Zdá se, že tento muž má skvělý kontakt se Sanniným synem. Na fotografii ho drží stejně láskyplně, jako by šlo o jeho vlastní dítě. Vypadají jako nádherná rodinka.

Snímek byl perfektně ostrý a nebylo problémem poznat, že se Sanna líbá s Edwardem Fentonem.

„Dovolená v Portugalsku. Sanna nám o tom včera vypravovala,” ozval se Tommy.

„Ano. Snímek se objevil ve Spojených státech asi před třemi týdny v nejznámějších společenských novinách. Janice Santiniová se nepochybně dověděla o nevěře svého manžela.”

„Muselo to být poté, co se Edward vrátil do Anglie a rodina ještě zůstávala v USA,” konstatoval Tommy.

„Přesně tak. Je jasné, jak Janice reagovala. Jen týden poté novináři Edwarda identifikovali.”

Lee Hazelová vytáhla další novinový výstřižek. Byla to zvětšenina páru. Pod fotografií stálo: Milostná aféra mezi švédskou princeznou internetových obchodů a bankovním králem. Z článku vyplývalo, že nikdo z nich zatím nic nekomentoval.

Sanna prožívala těžké období po vraždě manžela a Philipa Bergmana, a kontakt s médii naprosto odmítala. Asi ty fotografie, uveřejněné v americkém skandálním tisku, vůbec neznala. Ale Edward jistě ano.

„Ukrýval se v Paříži. Narazili jsme na něho, když jsme prohlíželi Rothstaahlův a Bergmanův byt,” ozvala se Kajsa a sáhla si na blednoucí modřiny pod okem.

Agentka lehce pozvedla obočí: „To bylo to setkání s Edwardem. Vzpomínám si, že se o něm Irena včera zmínila. Honil ho i tisk, i tchánova mafie. Na to Janice jistě dohlédla, a nakonec ho dostali.”

„Ale pokud to je vysvětlení Edwardovy vraždy, kam zařadíme ty ostatní?” namítl Fredrik. „Ceder, Rothstaahl a Bergman jistě nebyli zavražděni z téhož důvodu.”

Lee Hazelová přikývla a usmála se na něho tak, až celý zrudl.

„Aféra se Sannou nebyla jediným důvodem, proč byl

Edward Fenton zavražděn. Způsobila ale, že Janice nad ním přestala držet ochrannou ruku, takže přišel o dosavadní imunitu. Mafie na něho v posledních letech tvrdě tlačila. A tady nacházíme důvod k vraždám našich obětí i pokusu o vraždu Sanny Kaeglerové.”

„Došel pásek,” přerušil ji nervózně Andersson, který ho pečlivě hlídal. Spoustě toho, co agentka vyprávěla, úplně nerozuměl. K jeho zoufalství se zdálo, že ti ostatní ano, což ještě více ničilo jeho křehkou sebedůvěru v to, co se už naučil. Až všichni odejdou, musí poprosit Irenu, aby mu všechno ještě zopakovala. Přirozeně pod záminkou, že si všechno chce zrekapitulovat, aby na něco důležitého nezapomněli.

Lee Hazelová znovu trpělivě čekala, až obrátil pásek. Jakmile byl magnetofon opět v chodu, pokračovala, kde předtím skončila: „Všechno má svůj počátek ve vraždě Thomase Bonettiho. FBI se dověděla už v listopadu dva tisíce, že blízký příbuzný Leonarda Bonettiho ve Švédsku zmizel. Jeho rodiče se na něho obrátili, aby jim po něm pomohl pátrat. Už tenkrát se obávali, že byl zavražděn. Rychle jsme zjistili, o koho jde. Po obrovském krachu ph.com, ke kterému došlo o pár měsíců dříve, byl Thomas Bonetti docela dobře znám i ve Spojených státech.”

Na chvíli se přerušila a z kabelky vylovila disketu. Podržela ji před svými posluchači a poklepala na ni stříbřitě lesklým nehtem ukazováčku.

„Na chvilku teď odbočím. Jak víte, byla jsem jeden den v Anglii. Kvůli této disketě i několika dalším, které byly ukryté v Edwardově sídle. Zařídil si velký altán jako svou pracovnu a často pracoval z domova. Za jednou knihovnou, která šla odsunout, schovával trezor se spoustou disket. Měl je krásně roztříděné v krabičkách a označené velkými písmeny: Bo, Be, C a R. Podle prvních písmen příjmení našich obětí. Chvíli trvalo je projít, ale mám na

to speciální vzdělání. Myslím, že jsem získala dost přesný obraz běhu událostí. Člověk si říká, proč je všechny nezničil, ale asi si je chtěl ještě jednou projít. Nebo si třeba myslel, že by ho ty údaje mohly ochránit před mafií.”

Položila diskety a vytáhla z desek mapku. Zamyšleně se ozvala: „Pundfix. Asi to začalo právě tam. Jak víte, Thomas Bonetti a Joachim Rothstaahl spolu s Norem Erikem Dah-lem vybudovali společnost na správu majetku především skandinávských podniků v akciových fondech. Velký podvod byl vybudován jako ohromná pyramidová hra. Na začátku se vyplácely vysoké podíly, které financovali noví vkladatelé. Bublina nakonec praskla. Thomas Bonetti a Joachim Rothstaahl se zachránili jen díky tomu, že byli dosud švédskými občany. Nora odsoudili.”

Lee Hazelová se znovu odmlčela.

„V jejich společnosti ovšem neinvestovali jen Skandinávci. Edward Fenton vložil skoro milion dolarů za anonymní podnik. Což znamená, že to byly špinavé peníze klanu Santini. Velkou část těch peněz stačili Bonetti a Rothstaahl rozkrást před krachem společnosti a potom vložit do ph. com. “

Znovu se odmlčela a dala jim chvíli času na strávení informací.

„Z Rothstaahlových záznamů vyplývá, že ho skoro okamžitě začali vydírat. Krátce řečeno, směl si podržet život, ale peníze ne. Thomas Bonetti v té době ještě vydírán nebyl. O důvodu lze jen spekulovat. Možná proto, že to pořád byl Bonetti. Možná chtěli vyčkat, až budou v ruce držet nějaký trumf. Faktem zůstává, že mohl peníze vložit do jejich společnosti ph.com. Umístit peníze v rychle expandujícím podniku internetového obchodu působilo jako dobrý nápad. Všichni se chtěli zúčastnit a vsadit na zlatý důl. Edward dohlédl, aby tam mafie vložila patnáct milionů dolarů.”

„To byl ten anonymní investor! Při posledním kole…, jak kvůli němu spustili čtvrté kolo investic,” vykřikla Kajsa.

„Přesně tak,” přikývla Lee Hazelová. Znovu se na chvilku odmlčela.

„Víme, jak to s ph.com dopadlo. Banka přišla o spoustu peněz a důvěru a mafie ztratila patnáct milionů dolarů. Od začátku bylo jasné, že všichni tři aktéři si spoustu peněz odnesli. Nejvíce jich získal Thomas Bonetti. Začal podnik tunelovat už několik měsíců předtím, než ztroskotali. To, čeho se spolu se Sannou Kaeglerovou, Philipem Bergmanem a Joachimem Rothstaahlem dopustil, se říká výkop dozadu - kick backs. To znamená, že všichni ve vedení vypláceli ohromné sumy za konzultace Joachimu Rothstaahlovi, který pracoval i jako zástupce ředitele a kontrolor. Současně. Přirozeně za fantastický plat, který přerozděloval svým třem společníkům za různé fiktivní služby.”

Odmlčela se a pohlédla na švédské kolegy, jestli ji stačí sledovat. Zdálo se, že jí rozumí všichni, snad až na tlustého komisaře, který měl v kulatém obličeji zachmuřený výraz.

„Nikdo nesmí beztrestně mafii okrást o její peníze z drog, prostituce, zotročování lidí a tak dále, které stály mnoho potu, krve a životů lidí, než se dostaly do rukou bankéřů.

Sergio Santini tedy rozhodl, že nastal čas platit - pay back time.

Dokonce i Andersson chápal smysl posledních slov.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Agentka Hazelová požádala o krátkou přestávku k nadechnutí. Také si myslela, že by inspektoři měli mít chvíli, aby mohli zpracovat všechny informace, které dosud slyšeli, a případně formulovat své otázky. Když se znovu sešli, nejdříve se otázala, jestli se někdo chce na něco zeptat. Přihlásila se Irena: „Je zřejmé, že všechny ty vraždy spolu souvisí a že k nim došlo kvůli tomu, že mafii okradli o peníze. Ale co tam dělá Cederova vražda? Ten s podnikem ph.com neměl nic společného a jeho svatbu se Sannou naaranžoval Edward Fenton. Proč tedy byl i on zavražděn?”

Lee Hazelová znovu ukázala na disketu. „Díky ní znám odpověď. Když Ceder budoval svůj velký hotel, zněl rozpočet na pět set milionů švédských korun. Ve skutečnosti ale byl o hodně dražší. Žádná švédská banka nebyla ochotná mu poskytnout další půjčku a nikdo neměl chuť do jeho velikého projektu investovat. Nikdo, kromě jeho starého přítele Edwarda Fentona. Ten investoval skoro deset milionů dolarů. Samozřejmě jako anonymní investor. O těch mafiánských penězích věděla FBI už před šesti lety. Skoro dvě stě milionů dolarů bylo vloženo do různých hotelových projektů ve velkých evropských městech. Už tehdy nám připadala zajímavá právě investice v Göteborgu, protože ani při nejlepší vůli nejde toto město počítat mezi největší a nejatraktivnější evropské metropole. Proč se Edward rozhodl investovat právě tady, to přesně nevíme. Nejspíš ze starého přátelství. Nicméně nakonec zřejmě velice litoval, že se do financování Hotelu Gothenburg pouštěl.

Od samého začátku se hotel potýkal s ekonomickými problémy. Ceder neměl z čeho splácet dluhy. Na oplátku jeho přítel Edward požadoval menší protislužby. Když člověka jednou uchopí do svých tenat chobotnice, nikdy se už z jejího sevření neuvolní. Malým příkladem je svatba se San-nou. Postavení Michaela Fullera bylo úplně jiné. A když už jsem na něho narazila, můžeme s ním pokračovat. Můj kolega Jack Curtis mi dnes potvrdil, že Fuller není tím, za koho se vydával. Jeho pravé jméno je Michael „Mike” Falcone. Je to synovec Sergia Santiniho, jejich kontaktní muž na Cosa Nostra, přesněji řečeno důvěrník Santiniho rodiny. A víme také, kdo ho poslal do Göteborgu a proč.”

Irenu to už začalo zmáhat. V hlavě se jí honila spousta jmen současně a ona se musela maximálně soustředit, aby stačila zachytit všechno, co jim pečlivou američtinou sdělovala Lee Hazelová. Ovšem teď jí konečně dílky začínaly zapadat do sebe a obraz nabíral konkrétní rysy.

Edward Fenton zajistil, aby do Hotelu Gothenburg nastoupil Mike Falcone jako Fuller. Tlačil na něho Santini. Ztrátu ve spojitosti s propadem Pundfixu by snad ještě i oželeli, ale deset milionů do Hotelu Guthenburg a patnáct do ph.com už bylo přespříliš. Dvacet pět milionů dolarů je hodně peněz. Oni ty peníze chtěli zmnohonásobit, ne o ně přijít. Ztratili je všechny.

V té době byl kurs dolaru proti švédské koruně asi jedna ku devíti. Znamenalo to tedy, že mafie přišla asi o dvě stě dvacet milionů švédských korun. Nelze se divit, že je to otrávilo, říkala si Irena.

„Cosa Nostra nemá ve zvyku přijít ani o jediný dolar. Mafie dala Edwardovi za úkol, aby peníze získal zpět. Byl zoufalý a tehdy se rozhodl nejednat v rukavičkách. Musel rychle ukázat nějaké výsledky, aby trochu tchána uklidnil. Thomas Bonetti shrábl nejvíce peněz, proto se stal první obětí. Provedli to spolu Edward a Mike Falcone. Bonettiho, jak víme, před smrtí mučili. A proto od něho získali číslo jeho konta. Díky disketě víme, že měl uloženo dva a půl milionu dolarů. I prodej lodi něco vynesl. Tchán byl spokojen a přikázal Edwardovi, aby pokračoval. Řekla bych, že na ten nápad s odříznutými prsty přišel Falcone. Je to takový mafiánský styl. Nejdříve tím přinutili Bonettiho ke sdílnosti, potom mohli prsty poslat ostatním, aby pochopili, že je to vážné. Poselství bylo jasné, jestli nezaplatíš, příště bude v poště kus tvého těla.”

Zmlkla, ale když nikdo nepřišel s žádnou otázkou, pokračovala: „Hrozba vraždy stačila na to, aby Rothstaahl, Bergman a Kaeglerová platili. Až doslova vykrváceli. Easy comes, easy goes,” řekla a krásnýma rukama udělala výmluvné gesto.

„Ale proč je musela mafie zavraždit? Přece jim všechno dali,” namítla Kajsa.

„Začala je strašit ta vražda Bonettiho. Jeho rodina získala stopy, které vedly k Santinimu. Bylo by katastrofální, kdyby se ukázalo, že za Bonettiho vraždou stojí člen Santiniho rodiny. Najednou se zdálo, že ten nápad s výhružným dopisem a prstem oběti nebyl tak dobrý. Edward byl zoufalý a chtěl získat prsty i dopisy zpět. Věděl, kdo je dostal. Bylo také třeba zamést stopy vydírání. Kdyby se to dověděla Bonettiho rodina, pochopili by, že i Thomas byl vydírán. Věděli o tom, že někdo jeho konto po jeho zmizení vybral. Kam se ty peníze poděly? Přirozeně k Santiniho rodině. Hrozilo nebezpečí mafiánské války. Edward věděl, že by živý nevyvázl. S pomocí Mikea Falconeho se rozhodl zlikvidovat ty, kteří prsty tehdy dostali: Bergmana, Cedera, Rothstaahla a Kaeglerovou - ti čtyři museli zemřít.”

Irena se ozvala: „To vysvětluje, proč Bergman a Rothstaahl přijeli do Göteborgu. Edward je sem nalákal pod záminkou důležité schůzky. Třeba jim řekl, že chce investovat do jejich zakládaného EuroFondu. Ale v Rothstaahlově

domě na ně čekal Falcone. A stejně to bylo i s Cederem. Nenapadlo ho, že ho Edward podvodně vylákal do vily v Askimu, aby ho tam mohl Falcone zavraždit. Edward měl alibi, protože v tom čase byl ve Spojených státech. Celou dobu všem tvrdil, že je jen prostředníkem, který musí přebírat jejich měsíční splátky. Pravda byla taková, že peníze šly na jeho účet a odtamtud ke tchánovi Santinimu.”

Lee Hazelová souhlasně přikývla.

„Přesně tak to bylo. Falcone poslal Edwardovi klíč od Rothstaahlova pařížského bytu. Proto tam Edward mohl přijít, aniž by poškodil zámek. Klíč jsme našli v pronajatém autě spolu s jeho mrtvolou. Falcone mu poslal také všechny diskety a počítače, které našel. A Edward v Paříži hledal další. Právě tehdy se s ním v bytě srazily Irena a Kajsa.”

Ukázala na Kajsino oko a usmála se na ni.

„Pokud jde o vraždu Sanny Kaeglerové, mám jednu teorii. Edward zřejmě poslal svůj mobil Falconemu a dal mu instrukce, jak ji má vylákat ven, protože jen Edward znal jejich kód a Sanna mu naprosto věřila. Kdybyste tam nebyli, byla by mrtvá. To bychom tento případ asi nikdy ne-rozlouskli. Naštěstí jste ale Mikea Falconeho zadrželi.”

„Bude mluvit?” napadlo Fredrika.

„Určitě. Pravděpodobně přizná pokus o vraždu Sanny Kaeglerové, ale nic jiného. Třeba mu něco dalšího dokážeme, pokud v nemocnici střílel stejnou pistolí, jakou byli zavražděni ti tři. Ale on to asi nepřizná. Jen ten pokus.”

„A proč by se k němu doznal?” přemítala Kajsa.

„Protože bude potřebovat na chvíli zmizet. Pár let pobýt ve švédském vězení není tak špatné. Ve Spojených státech pro něho není moc zdravé ovzduší. Rodina Bonettiových ho tam bude čekat. Nemyslím si ani, že by si ho přál vidět Santini. Falcone jednal podle Edwardových příkazů. A to asi není dobré doporučení, pokud by chtěl v rodině uspět.”

Zamyšleně pohlédla na hromadu papírů na stole a lesklým nehtem poklepala na horní složku.

„Edwardovi dalo hodně práce, aby po Bonettiho vraždě vyvázl se zdravou kůží. Třeba by se mu to povedlo, kdyby se nezapletl se Sannou. Dnes je jasné, že ona byla jeho posledním hřebíčkem do rakve.”

Fredrik měl za úkol odvézt Lee Hazelovou zase na letiště. Chtěla s rezervou stihnout poslední letadlo do Londýna. Irena za nimi hleděla z okna čtvrtého poschodí a sledovala, jak jdou přes parkoviště k Fredrikovu autu. Lee Hazelová byla stejně vysoká jako on a její dlouhé vlasy splývající na záda kontrastovaly s Fredrikovými plavými. Byl to krásný pár. Irena čekala u okna, dokud nesedli do auta a Fredrik nevycouval z parkoviště.

S povzdechem se obrátila do místnosti a sedla si před monitor. Nestačila se celé dva dny podívat na poštu.

Poslední mail byl od Glena Thomsena a posílal ho v poledne. Na konci dopisu stálo:

Lee je opravdu něco extra. Měla bys ji vidět, když procházela všechny objevené diskety. Šlo ji to strašně rychle. Myslím si, že ona sama má nějaký počítač zabudovaný přímo v hlavě. Že by to byl Terminátor? V tom případě je rozhodně hezčí než Arnold Schwarzenegger. Ale je jasné, že je to zvláštní agentka a pracuje především u počítače. Venku by budila příliš velkou pozornost. Pozdravuj rodinu!

Glen

EPILOG

Vprvním listopadovém pondělním ránu se na Irenině stole ozval telefon. Když ho zvedla, bylo nejdřív chvíli ticho, ale potom si někdo odkašlal a začal mluvit.

„Dobrý den, tady je Billy… Billy Hermansson. Chtěl jsem vám říct, že maminka v sobotu umřela. Myslel jsem na to… vyšetřování. Že už nemůže svědčit, co viděla dalekohledem. A také volám proto, že nevím o nikom jiném, koho by to zajímalo.”

„Přijměte mou soustrast,” odpověděla Irena. Dojalo ji, že si Billy vzpomněl právě na ni. Asi měl pravdu, nikoho jiného patrně smrt Anniky Hermanssonové nezajímala. Irena rychle přemýšlela, jak mu říct to, co by mu sdělit chtěla. Potom se rozhodla, že to řekne rovnou.

„Billy, já vím, kdo je váš otec. Nechcete si se mnou přijít popovídat?”

Znovu bylo dlouhou chvíli ticho. Potom řekl: „Ne. Já myslím, že to nechci vědět… právě teď. Možná někdy později. Kolem maminčiny smrti je hodně obstarávání a…” „Rozumím. Ozvu se vám.”

Když položila sluchátko, hleděla chvílí do prázdna. Potom se rozhodla. Vzala vizitku, která jí už dlouho ležela v zásuvce psacího stolu, vložila ji do bílé obálky a pořádně zalepila. Potom začala psát dopis:

Milý Billy,

v té zalepené obálce je vizitka, která patří vašemu otci. Jestli nechcete vědet, kdo to je, navrhuji vám, abyste obálku uložil do bankovního sejfu. Nebo ji třeba

rovnou spalte. Pokud se rozhodnete s otcem navázat kontakt, neříkejte mu, jak jste se o něm dověděl. Můžete se zmínit, že Annika byla před smrtí zmatená a že vám to sama prozradila. Přeji vám v životě všechno dobré.

Irena Hussová