Obsah:

I. Odsouzen k doživotí

1. Vražda bez motivu

2. Muž se sekerovým syndromem

3. Setkání v cele

4. Příběh darebáka

5. Zorro s IQ 82

II. Devatenáct kilo ženy

1. Pomsta společnosti

2. Hlava pod kamenem

3. Manželství z rozumu

4. Noční hádka

5. Poslední inkaso

III. Temná vášeň

1. Smrt přišla o půlnoci

2. Případ hořící ženy

3. Muž na číhané

4. "Chtěl jsem se jí dostat na srdce…"

5. Příběh pedofila

6. Vražda ve školní zahradě

7. Výkřik v mlze

IV. Včera mně někdo trefil

1. Defilé zavražděných

2. Když se dělí kořist

3. Omyly a paběrky

4. Zabijákův portrét

Luboš Valerián / Viktorín Šulc

Bratrstvo

tajných

hrobů

Nakladatelství Epocha

Copyright © Luboš Valerián, Viktorín Šulc, 2006

Cover © Andrea Dobrkovská, 2006

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2006

ISBN 80-87027-03-5

VICTIMA…

Victima znamená oběť.

Victima – tak se jmenuje i nová edice nakladatelství Epocha, zaměřená na populárně naučnou literaturu z oblasti kriminalistiky, kriminalistické historie i na memoáry těch, jejichž profese byla tím či oním způsobem spjata s objasňováním závažných zločinů, především vražd.

Dobře víme, že podobná literatura se vždy těšila velkému čtenářskému zájmu. Nejde nám však o senzaci, o pohodlné surfování na vlně bulvárních prožitků.

Naším přáním je, aby po titulech z edice Victima s chutí sáhl čtenář, zajímající se zběžně o problematiku, stejně jako student policejní školy nebo začínající kriminalista, toužící se dozvědět zajímavá fakta nad rámec oficiálních učebnic a skript.

Proč nová edice dostala jméno Victima?

Systém našeho trestního řádu a soudnictví je ve svých důsledcích bezohledný k oběti či její rodině.

Všechna práva a nároky obžalovaného, jeho obhajoby, jsou náležitě opečovávány. Na své straně mají zločinci nezaslouženě i všelijaké obskurní spolky, velkodušně nabízející pochopení a odpuštění tam, kde je potřeba hovořit o vině a tvrdém trestu.

Naopak zavražděný člověk je jen položkou, faktum bez vývoje. Jeho rodinný příslušník, přesně řečeno pozůstalý, má zase hodnotu jako případný svědek – jakmile skončí výpověď, nikoho už nezajímá.

Je to nespravedlivé a je potřeba na to stále upozorňovat.

Právě proto se naše edice jmenuje Victima.

V Praze dne 17. dubna 2006 Viktorín Šulc editor

Věnuji své manželce Heleně a dcerám Soni a Šárce

Luboš Valerián

I. Odsouzen k doživotí

Byla hluboká noc. Jedno z oken tichého domku svítilo do tmy matnou modří.

Obrazovka televize, už jen zrnící, bez programu, nezářila proto, že by neklidně spící mladík zapomněl před usnutím přístroj vypnout.

Televize svítila schválně. Mladík se totiž bál tmy. Měl strach, že se před ním zjeví pomstychtivý duch zabitého muže. Muže, jehož tělo odpočívalo kdesi ve sklepě a mělo být jednou provždy zapomenuto.

"Že vy jste ten kriminalista? Ten detektiv? Co mluvil v televizi o tý vraždě?"

Jo, je to tak. Občas člověk narazí na podobnou přitroublou otázku v obchodě nebo na ulici. Stačí se v souvislosti s nějakými případy párkrát ukázat na obrazovce – a rázem je z něj mediální "hvězda"!

Nezbývá, než neurčitě přikývnout hlavou a raději zmizet. Tuším, jaká otázka by nejspíš následovala…

Ale někdy se jí stejně nevyhnu. Často přednáším na různých odborných seminářích, většinou následuje diskuse. Taky mi volají novináři. Když jim nechci na kameru ani do telefonu sdělit horké novinky z toho či onoho falu, mívají zájem téma rozhovoru rozšířit. STALO SE NĚKDY NĚCO PODOBNÉHO?

NA KTERÝ PŘÍPAD SI NEJČASTĚJI VZPOMENETE?

Zajímavá otázka. V podstatě mi to zní jako parafráze slavné věty cimrmanologů, pánů Smoljaka a Svěráka:

Můžete nám vyprávět nějakou veselou historku z natáčení?

Přemýšlím.

Znám spousty historek, ale ani jedna není veselá. Já a moji kolegové se při nich smějeme jenom proto, abychom zahnali i po letech nepříjemnou pachuť špíny a bolesti. Jejich poměr vůči humoru bych spočítal na takových 99:1… Ale smějeme se.

NA KTERÝ PŘÍPAD SI NEJČASTĚJI VZPOMENETE?

"Třeba na karvinské horké léto roku 1993," připouštím neochotně.

"To byl nějakej případ? A proč zrovna ten vám utkvěl v hlavě?"

Proč? opakuji si v duchu. Proč? Že jsem byl o třináct let mladší a má kariéra u mordparty se začala rozjíždět na plné obrátky? Nebo, že se jednalo o mého prvního doživoťáka?

"Co se vlastně tenkrát stalo?"

Tak na to si vzpomínám úplně přesně. Během šesti neděl došlo na relativně malém prostoru měst Karviná a Orlová ke třem vraždám, přičemž první oběť byla nalezena teprve dva měsíce od spáchání zločinu! Třebaže vraždy nebyly dílem stejného pachatele, jejich objasnění se proplétala ještě dlouho potom, co jsme oba podezřelé muže zadrželi a obvinili.

28. června 1993 jsme objevili 44letého muže, zastlaného v posteli a ubitého sekerou.

Jen o dva dny později stáli naši lidé nad tělem 55leté ženy, ubodané asi patnácti ranami nožem.

8. července, při prohlídce domu dva měsíce nezvěstného muže, jsme našli jeho mrtvolu politou zkysaným vínem a zaházenou hadry. Kdosi mu rozmlátil obličej a rozdupal krk, na kterém jsme našli i sečné rány po sekeře.

"No jo," říkám. "To léto bylo tenkrát opravdu horký."

1. Vražda bez motivu

Mohla paní Bendová něčím předejít kruté a odpudivé smrti, která na ni čekala na důvěrně známé cestě od zahrádky k autobusové zastávce? Zřejmě nikoliv, vždyť nebyl důvod k opatrnosti a navíc paní Božena potkávala jen povědomé tváře. Určitě pospíchala, déšť bubnoval do jejího deštníku čím dál neodbytněji, také autobus měl co nevidět přijet na zastávku.

Náhle ji kdosi bodl nožem. A znova. A znova!

Rány jako by padaly na nešťastnou ženu ze všech stran!

Na polní cestě v Orlové-Lazích, v okolí rybníka zvaného Kozí becírek, utrpěl 30. června kolem půl osmé večer náhodný chodec šok:

"Šel jsem zkratkou, co vede k dolu Lazy. Najednou jsem uviděl pod stromem kupu hadrů. Podíval jsem se pozorněji a uvědomil si, že se jedná o ležící ženu. Přistoupil jsem blíž. Bylo patrné, že jí z ucha vytéká krev."

Zhruba za hodinu už na místě otřesného nálezu pracovala výjezdová skupina kriminální služby. Nad tělem se skláněl jistý lékař z Karviné, pověstný tím, že ohledával a pitval mrtvoly zásadně bez rukavic. Holýma rukama sahal na tělo, sondoval prsty hloubku a směr bodných ran… Když skončil, zakrvácené ruce si ošplouchal v kaluži vody a šel se přátelsky rukypodáním pozdravit s právě příchozím prokurátorem… Sakryš, až mě při tom pohledu otřepalo!

Zavražděná – o násilné smrti, zaviněné cizí osobou, jsme nemohli mít pochyb – u sebe neměla doklady. Její totožnost jsme v průběhu noci přece jen zjistili a to ve chvíli, kdy se u rybníka náhle objevili nějací lidé s nepokojem ve tváři.

Byli to příbuzní mrtvé ženy. Přijeli se přesvědčit, proč se jejich manželka a maminka nevrátila ze zahrádky domů. Nic nezjistili, zahrádka byla zamčená, nikde nikdo… Ale samozřejmě, že nemohli přehlédnout světla majáčků policejních aut. Tak se šli zeptat, co se děje…

Na ztotožnění mrtvé ženy si troufla dcera. Trvalo to jen chvíli a pak zdrceně přikývla. Pár rutinních otázek a poslali jsme je domů. Beztak bylo vidět, že zpod jejich šokovaných tváří se už začala proklubávat bolest.

Vždycky mívám v těchto chvílích pocit schizofrenie. Každý z nás, kdo pracujeme na objasňování násilné trestné činnosti, cítí tváří v tvář pozůstalým lítost, vnímá jejich zármutek. Jsou to lidsky kruté chvíle a patří k těm nejhorším záležitostem souvisejícím s naší prací.

Na druhou stranu nemůžeme nepocítit uspokojení, že víme jméno oběti. Neznámá, přesně řečeno neztotožněná mrtvola je totiž velkou brzdou v dalším pátrání, pískem v kolejích, co brání rychlému stanovení správných vyšetřovacích verzí, možné nápovědě, kde nejspíš hledat vraha.

V tomto případě jsme tedy věděli, že obětí je 55letá Božena Bendová z Havířova, která se vracela domů ze zahrádky. Co s tím? Naší snahou bylo co nejrychleji sestavit časový snímek posledních hodin života zavražděné a pohybu lidí kolem místa činu. Zřejmě nejdůležitější svědectví přinesl houbař, který kolem rybníka v inkriminovanou dobu procházel a navíc znal místní lidi:

"Vracel jsem se z lesíka a u Kozího becírku jsem uviděl Margitu Hanákovou se synem a společně s nimi muže, který s Hanákovou žije. Toho znám jen od vidění. Prošel jsem kolem nich směrem k finským domkům a krátce na to jsem potkal starší ženu. Ani tu neznám podle jména, ale vím, která zahrádka jim patří. Žena směřovala k místu, kde předtím stála Margita a onen muž. Podle mě se nemohli minout."

Znělo to jednoduše. Nebylo ani problémem zjistit totožnost Margitina přítele. Šlo o 23letého Slavomíra Kováče. Navíc jsme věděli, že na místě činu byl nalezen nůž s vypilovanými zuby, patřící do majetku rodiny Hanákovy, při ohledání širšího prostoru se nám zas podařilo zajistit části oděvu, podle všeho patřící Kováčovi. Jenomže co nám to bylo platné, když po Kováčovi i po 25leté Margitě se doslova slehla zem. Nebyli k nalezení!

Po desítkách hodin napjatého čekání se Hanáková objevila – a sama! Její výpověď z 2. července 1993 pro nás znamenala výrazný posun ve vyšetřování:

"Se Slávou Kováčem žiji od dubna, nějaký čas bydlel u své sestřenice, která je zároveň mou švagrovou. Od 12. června žijeme spolu v domku mých rodičů. Chce si mě vzít a chce se starat i o mého nemanželského syna. Ve středu 30. června však došlo v odpoledních hodinách k ostré hádce mezi Kováčem a mou matkou, která mu vrazila facku. Slávu to rozzuřilo a rozhodl se, že od nás odejde. Byla jsem ho vyprovodit k rybníku. Začalo pršet. Domluvili jsme se, že dám syna spát a že se kolem sedmé hodiny večerní sejdeme v restauraci U Oldřicha."

K setkání došlo podle dohody. Margitu však udivilo, když se Kováč objevil v jiném oblečení:

"U rybníka měl na sobě bundu a košili, půjčené od mého bratra," uvedla dále do protokolu. "Nyní si oblékl věci, které měl předtím v černém diplomatickém kufříku, rovněž půjčeném od mého otce. Slávo ale neměl ani kufřík! Když jsem se ho ptala, kde věci jsou, odpověděl mi, že všechno zahodil, aby se mé matce nějak pomstil." Noc ze středy na čtvrtek strávila Margita s Kováčem v bytě své karvinské kamarádky. Ze čtvrtka na pátek přespali u bývalého Margitina přítele, jistého S. Ten jim hned po probuzení oznámil, že se ho brzy ráno vyptávali policisté, jestli neví o Kováčovi. Protože pan S. neměl policii rád, oba svoje nocležníky zapřel. Když Kováč uslyšel tuhle novinu, okamžitě prý prohlásil, že musí z Karviné zmizet.

Skutečně také odjel autobusem do Ostravy, odkud zřejmě vycestoval na Slovensko, do Zvolena. Svůj úprk vysvětlil tím, že se před několika měsíci někde porval, proto prý ho policie shání. Když zmizel, řekl S. znalecky Margitě:

"Kdepak, to nebude obyčejná rvačka. To bude něco většího!"

Kováče začala hledat Ústředna kriminální policie jako podezřelého ze spáchání závažného trestného činu. Mladíkova fotografie se několikrát objevila na obrazovce během pátracích relací, ale Kováč zůstal dlouhou řadu týdnů nezvěstný.

Využili jsme této doby, abychom o něm shromáždili co nejvíc informací: Jeho osud byl od dětství hodně smutný, neblahý. Pocházel ze Sebechleb na Zvolensku jako jedno ze sedmi dětí cikánské rodiny. Coby osmiletý byl svědkem toho, jak otec zavraždil matku. Kováč později tvrdil, že otec s těhotnou matkou po její smrti dokonce souložil! Fakt matčina zavraždění otcem byl ovšem nepopiratelný, potvrdili to i příbuzní, kteří si vzali malého Slávu na vychování:

"Byl u nás do svých dvanácti let. Začínal být ale nezvládatelný, do školy odmítal chodit, nebo z ní utíkal. Byl surový k ostatním dětem… Navštěvovali jsme ho i v dětském domově. Tady ale začal páchat trestnou činnost. Dostal se do kriminálu. Po odpykání trestu jsme si pro něj přijeli. Vzali jsme ho domů, oblékli, dali mu najíst, ale taky jsme na něm chtěli, aby začal pracovat. Do čtrnácti dnů od nás utekl."

V čem spočívala Kováčova trestná činnost? Jednak se Slávo vyznamenal jako lupič. Jako l6letý požádal 18letého vojáka o připálení cigarety. Když mu oslovený vyhověl, knokautoval ho pěstí a okradl. O deset dní později zas před hospodou zbil a oloupil podnapilého němého člověka.

Neméně závažná byla i další násilná trestná činnost – společně s dalšími chovanci terorizoval slabší jedince. Ti byli nejen mláceni, ale dokonce nuceni k felaci pohlavního údu, včetně polykání ejakulátu. Kováč se stejného deliktu dopustil i ve vězení. Homosexualitu však vehementně popíral a později, už jako napravený, svých šest záznamů v trestním rejstříku označil za hříchy mládí.

Kováč uměl každopádně pracovat na svém image. Zásluhu na tom měla jeho nepopiratelně kvalitní struktura intelektu, byť předchozím životem prakticky nerozvinutá. Po posledním propuštění z výkonu trestu požádal o pomoc misijní hnutí v Banské Bystrici. Zde mu v lednu 1993 zařídili azylové bydlení a nabídli mu i práci. Kováče jako by náhle někdo polil vodou, živou, nebo ještě spíše svěcenou.

Podle vzpomínek zaměstnankyně misie Vlasty se Slávo jevil jako velmi snaživý a obětavý pracovník, se zájmem o náboženské učení. Na Vlastu, třebaže o čtrnáct let starší, udělal takový dojem, že se stal jejím milencem. Koncem března se však magma Kováčovy nezvládnutelně vznětlivé povahy prodralo skrz tenkou slupku slušnosti a křesťanské pokory – rozbíjel předměty, vyhrožoval, lidé se ho začali bát…

Koncem dubna odejel Kováč z Banské Bystrice na Ostravsko. Prý pracovat do dolů. Zde nevydržel ani tři směny… O to usilovněji si začal pěstovat novou osobnostní fasádu.

Odbarvil si svoje černé kudrnaté vlasy paletou barev, sahající od světle žluté až do rudě červené. Zhotovil si nunčaky a meč katana, tedy zbraně asijského bojového umění, pořídil si útočný vrhací nástroj, tzv. šurikanovu hvězdici.

Do občanského průkazu si nechal od kamaráda zapsat úřední záznam: "Zákaz provozu bojového umění. Přesáhl limit úderů o hmotnosti 200 kg, které způsobují smrt." Chtěl tedy vzbudit dojem chlapíka, jak se říká, co má na ruce zbrojní pas.

Spolu s tělesnou zdatností posiloval údajně také intelekt: "Asijská filozofie je vyznáním, že člověk bez přírody a příroda bez člověka není ničím. Formuje povahu. Začal jsem o sobě přemýšlet. meditovat. Napsal jsem i třistastránkovou povídku Nebohá matka. Měla mít původně 600 stránek. Byl to velmi vyzrálý příběh, nic násilného. Rukopis se mi bohužel ztratil."

Známosti s Margitou využil k natočení rozhlasového interview náboženského obsahu. Dívka mu nejprve přečetla z papíru Kováčem připravené otázky na magnetofonovou kazetu a Slávo pak na ně odpovídal. Někdy žoviálně, někdy s pochvalným překvapením: "To je ale otázka na tělo!"

O Kováčově hochštaplerství svědčí i jeho úvodní věta z pozdějšího psychologického vyšetření:

"Pane doktore, tyhle testy jsem už dělal mockrát. Naposledy, když jsem dělal pilotní zkoušky! Co kdybychom si raději jen tak povídali!" Prchlivosti se však rozhodně nikdy nezbavil. Jeho nevlastní sestřenice vzpomínala:

"Když přijel, byl zpočátku milý a hodný. Pak se ale změnil. Všechno ho rozčilovalo, byl až nepříčetný, úplně pěnil a dokázal se pro nic za nic pobít."

Dalo se říct, že o Slavomíru Kováčovi už toho víme hodně. Ale stejně bylo všechno na pendrek! K podezřelému chlapíkovi jsme se nepřiblížili ani o krok… Až si jednou budeme s Kováčem povídat u nás, můžou být podobné informace dobrým vodítkem při stanovení taktiky výslechu. Ale teď?

Stejně tak jsme nepokročili ani o fous s odpovědí na základní otázku: Proč by Kováč vraždil právě paní Bendovou?

Sexuální motiv podle stavu oblečení oběti jsme zavrhli. Loupežné násilí taky nepřicházelo v úvahu, útočník logicky musel předpokládat, že žena u sebe nemá žádné cennosti… Jaký jiný motiv mohl mít vrah?

Dozvíme se to právě od Kováče? A kdy?

2. Muž se sekerovým syndromem

"Na dotaz vyšetřovatele, co se může stát člověku v případě, že mu někdo dupne na krk, uvádím, že je mi zcela jasné, že ten člověk může umřít. To samé platí a je mi to jasné, že když někoho seknu sekerou do krku, tak ho s velkou pravděpodobností zabiju."

V té době jsme si lámali hlavu i s další vraždou, která se odehrála v osadě finských domků v Karviné.

Jak to všechno začalo? Docela obyčejně…

Ve svém bydlišti se už řadu dní nezdržoval 44letý Michal Kovařík. O slepice se mu zatím staral hodný soused, kterému neušlo, že v domku se občas pohybuje mladý cikán, přijíždějící na Kovaříkově bicyklu s prázdnými taškami. Nazpět se vracel s plnými – a postupně tak z domku mizelo nejen nářadí, ale taky kuchyňské potřeby a proviant.

"Zavolal jsem na něho, co je s Kovaříkem. Mladík mi jen řekl: On teď bydlí u mě! a odjel. Už se neukázal," vypověděl soused. Po svém si vyložila Kovaříkovo údajné přestěhování jeho známost. Napadlo ji, že bydlí u nějaké jiné ženy a cítila se být zhrzená. V domku zanechala neláskyplný dopis, v němž mimo jiné uvedla:

"Neumíš říci pravdu, ke které cigánce-cundře se stěhuješ… Jsi lhář, podvodník a dnes i kurevník… Tak si užívej, takový život jsi chtěl. To je to, co ti chybělo ke štěstí."

Šlo o výčitky zcela neoprávněné. Kovařík ležel celou dobu jen o pár metrů dál v posteli, jenomže mrtvý a zastlaný dekami. 28. června se stalo, co se stát muselo – zápach z domku byl už pro okolní obyvatele nesnesitelný. Sousedův syn s kamarádem nejdřív prohledali ledničku:

"Tam nic zkaženého nebylo. Po smradu jsme šli až do pokoje k posteli. Byla tam hromada polštářů a dek. Když jsem jednu poodhrnul a začaly létat mouchy, dostal jsem strach. Nakonec jsme ještě odhrnuli dvě deky. Uviděli jsme larvy a taky vyčouhla noha, skoro černá a opuchlá… Utekli jsme radši pryč a zavolali policii."

Vyčouhlá noha, černá a opuchlá… Nález Kovaříkova těla mi dal nečekaně zabrat!

Nikdy jsem neměl problémy chodit k pitvám, ani když šlo o tělo v pokročilém rozkladu, beru to jako samozřejmou součást naší práce. Taky vím, že mám vyvinutější čich než ostatní kolegové, například při kopání v zemině dřív než oni poznám, jestli je dole pod námi mrtvola nebo není…

Ale tenkrát mi ten mrtvolný odér prostě nesedl a já nevěděl, jak si poradit!

Nastříkal jsem si pod respirační roušku dámskou voňavku, ale pocit dávení až zvracení byl silnější. Tak jsem zkusil rumový "parfém" – jenomže děsivý smrad pořád všechno přehlušoval. Nakonec jsem si pod roušku dal několik lístků libečku. Má silnou vůni, podobnou maggi a to mi pomohlo vydržet na místě činu v těsné blízkosti mrtvoly.

Přes pokročilou hnilobu nám soudní lékaři dokázali určit příčinu smrti – několik úderů sečným nástrojem, nejspíš sekerou, do obličeje a do hrudníku. Co se týče vražedné zbraně, našli jsme na verandě sekeru, schovanou za hromadou starého nábytku a dalšího domácího haraburdí. Co jsme si nedokázali vysvětlit, byly zvláštní malé dírky v nízkém stropě místnosti, defekty ve tvaru trojúhelníčků, nacházející se přímo nad postelí, přesněji řečeno nad mrtvolou.

Podle výpovědí svědků jsme byli schopni upřesnit jako nejpravděpodobnější datum Kovaříkovy smrti na 15. červen. Přirozeně, že nás nejvíc zajímal onen cikánský mladík, který několikrát navštívil domácnost už po vraždě. Naštěstí nešlo o příslovečnou jehlu v kupce sena, pátrání po něm skončilo úspěchem po dvanácti dnech.

Řada poznatků se totiž začala sbíhat k jakémusi Jirkovi, příjmením snad Kučerovi, který jezdil po Karviné na kole, nápadně připomínajícím Kovaříkův velocipéd. Prodával po hospodách řadu věcí, jinými zas obdaroval známé. Nakonec se nám podařilo zajistit kolo!

Mladík je prodal za 400 Kč jistému panu S., který byl natolik prozíravý – "To kdyby s tím kolem byly nějaké problémy!" – že si opsal z mladíkova občanského průkazu jméno, rodné číslo a přechodné bydliště!

Adresa patřila dalšímu finskému domku. Bydlel tu 53letý Štefan Suchánek. Nezaměstnaný, na podpoře, před časem si vzal do podnájmu svého synovce Juraje Kučeráka. Jenomže dům byl prázdný a v okolních domech jsme se dozvěděli, že majitel měl asi před šesti týdny odcestovat na Slovensko.

Začali jsme dům prohledávat s jakýmsi neblahým tušením. Nečekali jsme, že tu najdeme schovaného Kučeráka, spíš schovaného strejdu…

Dveře do sklepa byly výmluvně zatlučené hřebíky. To už se naše tušení změnilo takřka v jistotu. Do sklepní šachty nevedly schody, ale krátký žebřík. Sestoupit po něm dolů představovalo notnou dávku otrlosti… Proč? Mrtvola byla pod hromadou starých hadrů a naházených odpadků, už shnilé tělo navíc někdo zalil domácím vínem z demižonu!

Bylo velmi složité mrtvolu prvotně ohledat, ještě větší problém měli pohřebáci dostat tělo ven. S mrtvolou se v takových prostorách vždycky těžko manipuluje, navíc byl Suchánek velký a těžký chlap. Mrtvola měla na nohou i na rukou utažené řemeny, jak se později ukázalo, opasky sloužily k lepšímu tažení těla po podlaze.

Totožnost mrtvoly jsme mohli zatím jenom předpokládat. Že jde skutečně o Suchánka určili až později soudní lékaři podle zubní protézy, která ležela ve sklepě mimo těla. Podle výsledků pitvy ho kdosi podupal a zmasakroval. Mimo jiné sekerou.

Kučeráka jsme zadrželi 10. července 1993. Neměl se už kde schovat, nevěděl, kam utíkat, a tak to zkusil – vrátil se do strýcova domu. Jenomže baráček i jeho okolí jsme pořád hlídali a Kučerák nám doslova vběhnul do náruče.

Výslech proběhl prakticky vzápětí a podezřelý, vlastně už obviněný muž se nijak nevytáčel. Smrt strýce Suchánka se prý udála 14. května. Kučerák si to datum pamatoval především kvůli tomu, že bral podporu:

"Strejda mi řekl: Ukaž, to jsou ty nový peníze? a vyškubnul mi z ruky tisícovku. Že už mi ji nedá a že půjdeme do hospody. Souhlasil jsem."

Byla to jízda bohatýrů!

V restauraci Kulturní dům vypili oba pánové čtyři dvanáctky a čtyři rumy. Po 23. hodině, cestou domů, koupili v bufetu šachty 1. MÁJ dvě placatky vodky.

"Načali jsme první. Strýc začal vzpomínat na svou ženu. Že nechce být sám, že si někoho najde… Začal se hádat a bylo vidět, že má chuť se bít." A taky pít, dodávám, protože podle Kučerákovy výpovědi vytáhl Suchánek z kuchyňského sekretáře postupně dvě lahve fernetu a jednu flašku likéru, zvaného Korzár.

"Bylo vidět, že strýc je už opilý. Během té doby jsme nic nejedli, já už taky pociťoval opilost, ale na průběh všeho se pamatuji dobře," vysvětloval skromně Kučerák. Brali jsme ovšem tyto údaje jako silně nadhodnocené, což později potvrdili soudní znalci.

Ti vyloučili, že by člověk – přes nepochybnou trénovanost vypovídajícího – mohl zkonzumovat takové množství lihovin. Hladina alkoholu v Kučerákově krvi by během činu totiž musela být 6,83, což je hodnota těžké otravy alkoholem, většinou neslučitelné se životem… Pro úplnost uvedu, že Kučerák po celou dobu přípravného řízení i během soudu trval na svém.

Ale zpět k popisu vraždy Suchánka:

"Strýc mi začal nadávat do chuligánů, tvrdil, že je mnohem lepší než já, abych se vůbec neopovážil nás srovnávat. Chytal mě za vlasy, chtěl mě škrtit, pak rozbil láhev a oháněl se po mně střepem. Dal jsem mu facku, až upadnul. Tak jsem ho nadzdvihl za košili a asi osmkrát ho pravačkou udeřil do obličeje. Tekla mu z pusy krev, hýbal rukama, jak se chtěl bránit.

Pak už ležel bez hnutí na zádech. Vzal jsem židli a tou jsem ho asi šestkrát praštil do hlavy. Pak jsem mu silně dupnul pravou nohou na krk. Bylo slyšet takový vzdech nebo zachroptění. Bylo mi jasné, že už je po něm. Už proto, že mu z nosu a úst vyšplíchla další krev, až jsem si umazal tenisky."

Potom – prý už byly asi tři hodiny ráno – seděl Kučerák v kuchyni u stolu. Kouřil a se strachem promýšlel, kam tělo schová. Než strýce odtáhl, zašel do šopy pro sekeru a sekl s ní strýce do krku…

Výslech vedl kolega major Miroslav Knížátek, který položil Kučerákovi logickou otázku, na kterou obviněný neméně "logicky" odpověděl:

"Proč jsem strýce sekl ještě sekerou, když už ležel na podlaze bez známek života? Udělal jsem to proto, že jsem ho nesnášel."

Na to, jak velká poranění Suchánek měl, jsme našli příliš málo krve. Jistě, Kučerák vypověděl, že stopy zápasu a strýcova umírání smyl vodou… Ale když nám ukázal, že v závěru bitky ležela mrtvola mezi kuchyní a obývákem, zkusili jsme odkrýt linoleum v okolí prahu, zhruba tam, kde ležela Suchánkova hlava. A skutečně jsme našli zateklou krev!

Potěšilo nás to, měli jsme další důkaz o pravdivosti Kučerákovy výpovědi… Laikovi může tenhle okamžik připadat jako drobnost, jako nadbytečný ornament na celkovém spontánním doznání. Jenomže laik si nedokáže představit, jak často inovují obvinění svou výpověď – třeba i několikrát a samozřejmě ve svůj prospěch – a je na nás, abychom dokázali, že TEĎ lže, zatímco PŘEDTÍM vypovídal pravdu.

Zbytek Kučerákovy výpovědi k Suchánkově vraždě byla zvláštní směs hlouposti a naivní protřelosti: Tělo polil zkyslým vínem demižonu, aby přehlušil budoucí mrtvolný zápach. Dveře do sklepa zatloukl hřebíky, do komínové šachtice zahodil strýcovu štětku na holení, žiletky a další věci…

"Mělo to všechno vypadat, že strejda někam odcestoval."

S druhou obětí, tedy Kovaříkem, se Kučerák seznámil v nonstop podniku Naděje u parkoviště dolu JINDŘIŠKA. Kovařík tu po pětikoruně prodával lístečky ke zdejší loterii Kolo štěstí. K ránu, už cestou z restaurace, se oba skamarádili.

"Chválil mě, jak hezky zpívám V Hodoníně za vojáčka mě vzali a chtěl, abych mu to pořád zpíval. Pozval mě k sobě, usmažil mi vajíčka a říkal, že kdybych si vyběhal zdravotnický průkaz, mohli bychom přes léto prodávat na pláži v Heřmanicích občerstvení. Pořád mě chválil, připadal mi jako buzerant."

Asi za týden seděl Kučerák v domě strýce Suchánka. Hrála televize – ta teď vlastně běžela nepřetržitě, mladík se bál, že ho přijde strašit duch zavražděného strejdy. Kučerák přemýšlel nad svou nevalnou finanční situací. Čtyři stovky, které utržil za sběr hliníku a mědi, se už rozkutálely…

Co takhle jít vykrást Kovaříka? Od myšlenky nebylo daleko k činům!

"Čekal jsem před finským domkem asi deset minut. Pak zhaslo světlo. Ještě jsem chvíli čekal. Zašel jsem mezitím do kůlny a vzal z ní sekeru. Proč jsem ji vzal, nedokážu vysvětlit. Opravdu jsem chtěl jenom peníze." V celém domku byla tma. Kovaříkovo hlasité chrápání ale posloužilo jako spolehlivý navigační bod.

"Ležel na gauči, byla mu vidět jen hlava a vlasy. Jak jsem v tu chvíli nad ním stál, ani nevím jak, nijak jsem o tom nepřemýšlel, jsem uchopil sekeru oběma rukama a ostřím asi třikrát nebo čtyřikrát vzal Kovaříka po hlavě. Nijak nereagoval. Pak jsem ho udeřil asi osmkrát tupou hranou sekery, opět do hlavy."

Proběhla rekonstrukce a my si mohli konečně ujasnit, jak na nízkém stropě vznikly už zmiňované trojúhelníčkovité defekty – vždycky když Kučerák napřáhl sekerou nad figurínou v posteli, udeřil hranou sekery o strop… To byla pro nás pozitivní informace, potvrzující průběh vražedného děje i relativní pravdivost Kučerákova doznání.

Rekonstrukce probíhala hodně dlouho. Já ji coby vyšetřovatel vedl, technik dokumentoval videokamerou, přítomen byl i prokurátor JUDr. Kubiczek. Stejně jako já objasňováním násilné trestné činnosti doslova žil, což se bohužel později projevilo na jeho zdraví.

Už tenkrát jsem nenosil hodinky, takže pokaždé na úvod vyšetřovacího úkonu – kdy je potřeba oznámit nahlas datum a čas, musel mi dr. Kubiczek napovídat, kolik je hodin. Bylo horko, zatímco já s technikem pracoval, ostatní to "jistili" u lahvového piva.

Když jsem rekonstrukci ukončil, zeptal jsem se, zda přítomní nemají otázky. Bylo ticho. Zeptal jsem se, kde je doktor Kubiczek?

"Šel ti pro pivo," zněla odpověď. Ano, zatímco ostatní příhodně doplňovali tekutiny, on jediný na mě myslel. Ale zase mi chybělá jeho přítomnost kvůli časovému údaji po skončení rekonstrukce!

Závěr výslechu velmi dobře ilustroval způsob vrahova uvažování: "Po tom, co jsem Kovaříka několikrát udeřil sekerou do hlavy, zašel jsem do kuchyně a rozsvítil. Na stole ležela peněženka. Napadlo mě, že kdybych viděl ty peníze dřív, asi bych ho nezabil. Jenomže do bytu jsem se vkradl potmě a peněženku jsem neviděl. Proto jsem Kovaříka zabil, abych mohl ty peníze hledat… Co jsem měl dělat?" Bylo ticho, na pár vteřin se všechna slova zdála zbytečná. Kučerák vycítil atmosféru a podrážděně vyštěkl:

"No co jsem měl dělat? Měl jsem ho hladit?"

Juraj Kučerák, muž s IQ 76, vysoký 170 cm a vážící cca 55 kg, znal zřejmě jedinou životní jistotu, možná i životní sílu – ostří sekery.

Bezpochyby nejvíc se na jeho osudu podepsalo dětství. Do šesti let vyrůstal v cikánské kolonii v Gemerskej Polomi poblíž Rožňavy na jihovýchodním Slovensku. Otec pak odešel od rodiny, matka se o děti starala pramálo. Soudním výrokem byl předán do péče dětských domovů, kde zůstal až do plnoletosti. Ne, že by se mu tam líbilo, patřil k nejčastějím útěkářům.

Přesto vychodil čtyři ročníky zvláštní školy. Naučil se tzv. triviu: tedy umění číst, psát a počítat. Nedoučil se zahradníkem. První zaměstnání nastoupil, když se přestěhoval za příbuznými na Karvinsko. Ale taky žádná sláva. Zkoušel to celkem třikrát, ale pokaždé ho vyhodili pro neomluvené směny. Koncem roku 1992 byl na podpoře, čítající 1.360 korun.

Nepoznal, co je to cit… Pro někoho otřepaná fráze, pro Kučeráka životní úděl. A vrchovatou měrou.

"Máma mě v děcáku navštěvovala, ale bylo mi to jedno. Tátu jsem taky viděl. Teď je natrvalo v blázinci." Nikdy k někomu dospělému nenavázal citový vztah. Kamaráda měl jen jednoho: "Srazil ho ale vlak a zmrzačil, už jsme se pak neviděli." A co období dospívání, prvních lásek a erotických prožitků?

"Byl jsem sám pro sebe. Nikoho jsem nepotřeboval." Pokud se zapojil do kolektivu, byly to pitralonové či okenové dýchánky. Patřil k těm fyzicky slabším, ale svoje práva uměl hájit:

"Když mě někdo naštval, hned jsem na něho vzal židli."

Neměl vztah ani ke zvířatům.

"Nemám je rád. Když začne pes štěkat, leze mi to na nervy. Už jsem jich hodně zabil. Praštím je do hlavy a pak zaškrtím. Kočky? Ty taky nemám rád. Zabíjím je tak, že s nimi praštím o zeď." Jen o jednom člověku hovořil s láskou:

"Mám děvče. Mám ji moc rád. Na celý život ji mám rád, až do smrti. Až budu v zemi, tak ji budu mít pořád rád."

Krásně se to poslouchá… Jenomže se jednalo o šestnáctiletou žačku zvláštní školy, jejíž surové napadení Kučerákem bylo vedle vražd Suchánka a Kovaříka dalším bodem obvinění i obžaloby! 16. dubna 1993, necelé tři měsíce před svým zatčením, totiž Kučerák vylákal tuto dívku do opuštěného domu, vymáhal na ní neúspěšně soulož a tvrdil, že ji zabije. Když ho kousla do ruky, mlátil jí hlavou do krve o vodovodní kohoutek ve zdi… Taková to byla velká láska!

V průběhu vazby vyhlásil Kučerák asi desetkrát hladovku, která ovšem nejčastěji trvala jen dva, nejdéle čtyři dny. Neustále vyhrožoval sebevraždou:

"Chci zemřít, špatně spím, v noci mě chodí strašit zabitej strejda."

8. září 1993 zapálil roztrhaným vězeňským prádlem vězeňskou celu, jindy si zas lehal na zem a kopal nohama kolem sebe. Ve snaze upoutat pozornost si někdy i protiřečil. Když líčil své rozpoložení při vraždě strýce, uváděl, že měl dobrou náladu:

"Já když někomu ubližuju, tak se přitom směju." Jindy se svěřoval, že mu vadí pohled na krev. "Nesnáším ji. Kdybych ji viděl u strýce víc, musel bych ho rozsekat."

Objemnost psychiatricko-psychologického posudku (více než padesát stran) souvisela s tím, že si pražský Vrchní soud vyžádal doplnění, které by potvrdilo nebo vyloučilo, zda Kučerák vraždil pod vlivem sexuální úchylky. Falopletyzmografické zkoumání totiž u obžalovaného objevilo homosexualitu, zaměřenou na dospělé muže! Tím byla opět připomenuta stará historka z listopadu 1991, kdy se strýc a synovec poprvé servali a svůj prolog měla také osudná sekera:

Kučerák totiž sekl Suchánka do hrudníku, druhou ranou mu uťal levý ušní boltec v délce 5 cm. Jen náhodou nedošlo k těžké újmě na zdraví nebo ke smrti. Suchánek později prohlašoval, že ho chtěl synovec osouložit. Kučerák ovšem homosexualitu tvrdě popíral a nepřipouštěl ji ani ve vazbě:

"Buzeranti v kriminále mi lezou na nervy." Znalci nakonec vyloučili, že by vražda Suchánka nebo Kovaříka měla sexuálně sadistický motiv.

"Odsouzený trpí syndromem sekery. Útočil vždy na obličej, krk a hrudník svých obětí sekerou, a to jejím ostrým i tupým koncem," stálo ve znaleckém posudku. "Juraj Kučerák je nadprůměrně agresivní člověk, navíc bez morálních zábran. Nelze vyloučit, že se znovu nebude dopouštět násilných trestných činů. Vždyť lidé jsou pro něho zajímaví pouze jako zdroj uspokojování vlastních potřeb. Nad rámec této užitečnosti jsou vnímáni jako rušivý a znervózňující element."

Laicky řečeno: Tahle slova nevěstila pro Kučeráka nic, ale vůbec nic dobrého!

3. Setkání v cele

"Nevím, jak jsem začal. Nevím, jak jsem skončil. Náhle se mi zvedl žaludek! Když jsem se podíval oběti do tváře, viděl jsem neznámou ženu. Zachvátila mě příšerná úzkost. Co jsem to udělal?!?"

Přirozeně, že jsme nezapomněli na Slavomíra Kováče, důvodně podezřelého z vraždy paní Bendové.

Pátrání po něm bylo neúspěšné, zmizel někde na Slovensku, zřejmě přežíval v některé z cikánských osad nebo městských sídlišť. Ale věděli jsme, že čas hraje spíš pro nás. Život na útěku, ať už na Slovensku nebo kdekoli na světě, není jednoduchý, zejména pro člověka v Kováčově finanční situaci. Jeho možnosti, kde přespat a kde se najíst, se neustále tenčily.

Na sever Moravy se vrátil 9. srpna 1993. Zaklepal v Karviné kolem půlnoci na dveře jedné známé, ta ho však odmítla u sebe nechat:

"Pátrali po tobě v televizi a po Karviné se říká, že jsi vrah!" Protože si dotyčná nenechala informaci o noční návštěvě pro sebe, zakrátko jsme Kováče zadrželi.

Bral to takřka sportovně, věděl, že jeho návrat do Karviné musel jednou takhle skončit. Byl ale na podobnou situaci velmi dobře připraven… Během celého přípravného řízení, ani později před soudem, se k vraždě Boženy Bendové nepřiznal a odmítal s ní mít cokoli společného:

"Nikoho jsem nezavraždil! Neměl jsem žádný motiv. Tak mi řekněte, proč bych zabíjel ženu, kterou jsem vůbec neznal?"

Což byl dobrý argument, pádná otázka, na kterou jsme zatím marně hledali odpověď. Kováčovi nesporně nahrávala situace, že proti němu neexistoval jediný přímý důkaz, přesně řečeno, že nikdy nebyl nalezen svědek vraždy. Shromažďovali jsme proto jako pilné včeličky všechny důkazy nepřímé:

- v době vraždy na místě činu Kováč byl;

- po odchodu z místa činu, ještě před setkáním s Margitou v restauraci, se celý převlékl;

- za nehty oběti se našlo vlákno, druhově shodné s bundou, kterou měl Kováč původně na sobě;

- vedle těla ležel domácky zhotovený nůž se zuby, který patřil Margitinu otci. Ten ho používal při řezání kopřiv pro drůbež. My jsme dokonce věděli, že po hádce s Margitinou matkou Kováč sebral nůž na dvorku a uložil do svého kufříku… Pozorovala ho přitom přes plot ze sousedního pozemku Mletá dívka. Její výpověď potvrdil vyšetřovací pokus, děvče mělo detailní výhled!

Jak už jsem řekl, Kováč byl všechno možné, jenom ne hlupák a tak si svou obhajobu sesumíroval vskutku dobře:

Nepopíral svou přítomnost na místě činu v době vraždy, to by ani nešlo. Řekl, že cestou náhle zaslechl ženské výkřiky. Když se chtěl podívat, co se děje, napadli ho tři neznámí muži. Jen tak tak se jim ubránil, během rvačky ztratil kufřík. Převlékl si pak zakrvácené šaty, Margitu ovšem nechtěl znepokojovat, a tak se jí vymluvil po svém.

Jak může Kováč dokázat, že vypovídá pravdu?

Ale můžu, kýval horlivě hlavou obviněný. Velice dobře můžu… Já totiž znám totožnost jednoho z vrahů! Jmenuje se Juraj Kučerák, jsme teď dokonce spolu v jedné cele!

Že by nám obviněný z vraždy vypátral skutečného vraha?

To znělo až příliš senzačně! Určitě by šlo o dobrý námět na detektivku, jenomže kriminalistický život se drží mnohem víc při zemi.

Brzy jsme pochopili Kováčovu hru. Byl na tom fyzicky mnohem líp než Kučerák, a tak začal slabšího vězně všemi způsoby přesvědčovat, aby se přiznal i k vraždě Boženy Bendové: Cožpak to není jedno, bude-li Kučerák odsouzen za dva, nebo za tři spáchané mordy???

Pod Kováčovým tvrdým dozorem Kučerák sepsal doznání ke spolupachatelství na vraždě u Kozího becírku, dokonce nakreslil plánek okolí místa činu. Ale s něčím podobným se čas od času setkáváme a víme, jak si poradit…

Vyslechli jsme ostatní vězně z cely, dobře se na dohadování mezi Kováčem a Kučerákem pamatovali. Užitečný byl i druhý tah, požádali jsme totiž vedení vazební věznice, aby Kučerák s Kováčem neobývali jednu celu… Kučerák brzy své doznání viny na smrti paní Bendové odvolal.

Přesto odcházel Kováč od první soudní instance v dubnu 1995 jako vítěz. Senát Krajského soudu v Ostravě ho pro nedostatek důkazů zprostil obžaloby.

Nepřímé indicie prý netvoří ucelený kruh, jinými slovy nejde zcela vyloučit, že Boženu Bendovou přece jen nezabil někdo jiný. Znalec z oboru soudního lékařství totiž připustil, že charakter bodných zranění na těle oběti mohlo způsobit více lidí více nástroji. Obhajoba navíc disponovala svědkem, který vypověděl, že nedaleko místa činu se pohybovaly v inkriminovanou dobu další osoby.

Co teď? Co dál?

Lze teoreticky říci, že práce každého vyšetřovatele na případu končí ve chvíli, kdy ukončí spis a vypracuje návrh na podání obžaloby. Skutečnost je jiná, většina z nás s profesionálním, někdy i lidským zájmem sleduje další vývoj kauzy až do vyhlášení pravomocného rozsudku. V Kováčově případě jsme byli já i moji kolegové stoprocentně přesvědčeni, že obžalovaný skutečně vraždil! Nicméně soud byl v tu chvíli jiného mínění…

Zásluhou odvolání státního zástupce zůstal Kováč ve vazbě. Vrchní soud v Praze rozsudek nižší instance zrušil a nařídil nové líčení. K tomu došlo v prosinci 1995 opět v Ostravě. Senát – v pozměněném složení – uznal Kováče vinným a odsoudil ho na 18 let do věznice s nejpřísnějším režimem. Vysvětlení motivu v rozsudku se opíralo o názor znalce z odvětví klinické psychologie PhDr. Petra Vavříka:

"Za psychologicky nezanedbatelnou skutečnost lze mít fakt zlobného vyladění obžalovaného, který těžce nesl ponížení v podobě inzultace, jehož se mu dostalo nedlouho před událostí od matky své milenky. Tato skutečnost mohla u obžalovaného s jeho vysokým prestižním cítěním a nízkou frustrační tolerancí přispět k razanci útoku vůči oběti, ve smyslu odreagování nevybité agrese z předchozího incidentu."

Kováč se odvolal, navíc předsedovi senátu Krajského soudu Miroslavu Muchovi zaslal hrubý a výhrůžný dopis. Vrchní soud v Olomouci rozhodl 19. března 1996 s definitivní platností: Potvrdil jak Kováčovu vinu, tak výši trestu. Jako epilog mohu nabídnout citáty a úryvky z dalšího, sedmnáctistránkového dopisu, který Slavomír Kováč napsal JUDr. Muchovi v červenci 1996, už z výkonu trestu ve Valdicích:

Kováč se v něm soudci omluvil za předchozí urážky a spontánně se doznal k vraždě Boženy Bendové: "Chci vám říct, ze jsem onen trestní čin spáchal já. Jen já! Žádný jiný člověk není oním vrahem než já!!!"

Dále vylíčil, jak poblíž Kozího becírku potkal ženu. Kvůli rozloženému deštníku jí neviděl do obličeje, ale oblečení mu připomnělo Margitinu matku. Kováč se domníval, že jde za svým manželem na šachtu, aby ho informovala o hádce s nastávajícím zetěm. Vzpomněl si, jak ho potupila fackou, vzpomněl si na její slovní urážky – a plný pomsty se za ní vydal.

"Padl nejeden úder kufříkem. Samou nenávistí k Hanákové starší. A než jsem se ze svého debilního a mrzkého jednání vzpamatoval, držel jsem v ruce kus úlomku toho svinského nože. Nevím, jak jsem začal. Nevím, jak jsem skončil. Náhle se mi zvedl žaludek! Bylo mi zle. Poznal jsem, že to Hanáková starší nebyla! Zachvátila mě příšerná úzkost. Co jsem to udělal! Co? Koho jsem to zabil?" Poslední slova Kováčova dopisu jsou výmluvným, snad upřímně myšleným zvoláním: "Odpusťte mi!"

Jednodušší byl soudní vývoj kauzy Juraje Kučeráka.

Na sklonku téhož roku, přesně 18. prosince 1996, vyřkli soudci definitivní a právoplatný ortel – doživotí!

Tvrdý, ale v podstatě jediný možný trest pro muže se sekerovým syndromem, vraha, který nelítostně a zavrženíhodně dobil dvě už bezbranné oběti… V souladu s psychologickým posudkem označili soudci obžalovaného za nebezpečného pro společnost, s důležitým podotknutím, že naděje na jeho převýchovu není téměř žádná. Pokud by se ale přece jen dostal po odpykání dvaceti let na svobodu, bude jako Slovák z České republiky vyhoštěn.

Když dostal Kučerák slovo, šeptl se slzami v očích:

"Lituji toho."

Příliš pozdě… Brzy putoval na Mírov, do zvláštního oddělení doživotních odsouzenců. Zda se tak stalo jednou provždy, nebo odejde na svobodu po dvacetiletém výkonu trestu – jak umožňuje zákon – ukáže teprve čas.

4. Příběh darebáka

"A odsuzuje se k výjimečnému trestu odnětí svobody na doživotí do věznice se zvýšenou ostrahou…"

V okamžiku, kdy si šestadvacetiletý Vladimír Bayer z Moravského Berouna vyslechl rozsudek, v jeho obličeji to lehce zaškubalo. Snad překvapením, snad lítostí. Jistěže lítostí nad sebou samým, nikoliv nad obětmi.

"Jsem nevinen!" vedl dál svou. "Já nikoho nezabil!"

Ale dobře cítil, že nikdo mu nechce věřit. Vždyť i vlastní matka na něj u soudu zakřičela: "Zrůdo!" Z novinářských titulků na něho zas dopadá obecné opovržení. K tomu všemu trpí smrtelnou, nevyléčitelnou nemocí…

Trochu příliš na tak mladý život, chtělo by se říct.

Doživotní verdikt pro Kučeráka, ale i výjimečný trest pro Kováče znamenal pro nás všechny úspěch. A taky povzbuzení do další práce. Nemá cenu si namlouvat, že tomu tak není – každý výjimečný trest, natož pachatelovo doživotní odnětí svobody znamená pro kriminalistu symbolický zářez do pažby.

Kvalitní práce policie znamená buď vyloučit vinu podezřelého člověka, nebo naopak důvodně podezřelého obvinit a obklíčit ho co největším množstvím důkazů. To v konečném důsledku ovlivňuje konstatování soudu o vině obžalovaného, nepřímo pak může napomoci stanovit délku trestu.

Typický takový případ byla kauza Vladimíra Bayera, která vzrušila veřejnost nejen bestialitou pachatelova činu. Stejně tak položila - po kolikáté už! – otázku, zda některé projevy humánnosti vůči mladistvým pachatelům nejsou kontraproduktivní. (Bohužel, nedávná novela zákona týkající se trestné činnosti mladistvých a nezletilých, jenom dokázala, že většina těch, kteří podobné zákony připravují a těch, kteří je potom schvalují, je prostě nepoučitelná.)

Také osobně vnímám kauzu Bayer v rámci své profesionální dráhy za zcela výjimečnou. Setkal jsem se totiž v jejím průběhu s pachatelem trestného činu vraždy dvakrát, přesně řečeno opětovně, a to v rozpětí devíti let.

Jinak řečeno: Šlo o recidivu vraždy.

Jak by asi vypadal začátek pomyslného Bayerova životopisu?

"Můj pravý otec, po kterém jsem se kdysi jmenoval, byl alkoholik, psychopat a několikrát pobýval v psychiatrické léčebně. Moje matka se třikrát vdala, mám tři sourozence. Jako dítě jsem prý byl hodně zamlklý a uzavřený. Matka říká, že kam mě postavila, tam jsem zůstal stát."

V první třídě byl přeřazen do zvláštní školy. Později se učil zámečníkem, ale neuspěl. Zkoušel různě pracovat, za moc to nestálo, nechal se živit matkou. V partě vrstevníků se od března 1992 dopouštěl různých zlodějen a vloupaček. Na podzim 1992 se trio výtečníků v čele s Bayerem – dva mladiství a jeden nezletilec - soustředilo na 67letého Josefa Holuba, osaměle bydlícího důchodce. Nejdřív, 22. září, vnikli do jeho bytu za pomoci krumpáče a ukradli tu čtyři sta korun.

13. října ho zmlátili a zkopali, vyžadovali po něm další peníze, nakonec mu sebrali dvoje hodinky. Pan Holub si přestal být jist svým majetkem. Uschoval si proto zbytek důchodu u prodavačky v blízkém nádražním bufetu, kde ostatně trávil významnou část dne… Určitě si pomyslel, že je to skvělá finta. Určitě si nepomyslel, že si tím podepsal rozsudek smrti.

Jak se dostat ke zbytku peněz (?), lámali si hlavu mladí darebáci. Nezletilý Tibor nejprve ukradl Holubcův občanský průkaz, společně pak napsali lístek, ve kterém jako by důchodce žádal prodavačku o vydání peněz. Finta vyšla a vynesla rovných 900 Kč. To se stalo 15. října dopoledne.

Co ale s dědkem? Co když prozradí, že jsme ho zmlátili? Co když nás půjde udat? Umlčíme ho!

Vnikli znovu do jeho bytu. Vladimír Bayer nejprve udeřil důchodce silnou ranou pěsti do krku. Po jeho pádu na postel se mu snažil kroucením a trhnutím hlavy zlomit vaz. Potom ho všichni – Vladimír, Pavel i Tibor – opakovaně kopali do hrudníku a mlátili do obličeje.

Pitevní soupis všech zranění, který mám před sebou, obsahuje 29 položek a je delší než půl druhé stránky formátu A4!

"Nápadné prosáknutí a zduření obličeje následkem mnohočetných a rozsáhlých až splývajících ložisek zhmoždění, se splývajícími podkožními krevními podlitinami… zlomenina kosti hrudní uprostřed těla kosti… sériové otevřené zlomeniny žeber… trhlina hlavního kmene plícnice, trhlina horní duté žíly… zborcení kostry chrupavky štítné následkem mnohačetných zlomenin, rozlomení jazylky… trhliny jater," stojí ve znaleckém posudku soudních lékařů.

Dále můžeme číst: "Poranění způsobilo násilí velké intenzity, kterým mohly být jak opakované četné prudké rány sevřenou pěstí rozmachem horní končetiny, tak i opakované kopance obutou nohou, ale i opakované pády na tvrdou nerovnou podložku. Pachatelé dále připouštějí další mechanizmus našlápnutí nebo dupnutí obutou nohou na hrudník poškozeného ze přední strany."

Jinak řečeno, tělo oběti posloužilo mladíkům jako trampolína! Příčinou smrti bylo zhmoždění při četných sériových otevřených zlomeninách žeber, kosti hrudní a trhlině horní duté žíly s krevním výronem do srdce a hrudní dutiny.

Ještě dodám, že pachatelé během jednotlivých útoků prohledávali byt, ze kterého nakonec odnesli šest korun… Krutá smrt pana Holubce přirozeně neznamenala, že se podařilo zakrýt podvod s vylákanými penězi. Bylo jen otázkou času, kdy dojde k prozrazení vraždy. Kluci nejdřív bezcílně bloumali městem, nakonec rezignovaně zamířili ke svým domovům. Vladimír řekl matce, co dělali a ta okamžitě informovala policii.

Krajský soud vynesl v září 1994 rozsudek: Vladimír Bayer 7 roků, Pavel D. a nezletilý Tibor R. vystupovali vzhledem ke svému věku jen v roli svědků. V průběhu řízení doznával Bayer jen neochotně svou dominantní roli, snažil se vinu svalit na spolupachatele, ale též na oběť:

"Hádal se s námi, křičel na nás. Já jsem nervák. Když má na mě někdo blbé řeči, dovedu se rozčílit. Původně jsme ho jen trochu zbili, pak jsme ho chtěli zastrašit." Zastrašit? Proč tedy tolik agresivity?, zeptal se jeden z mužů v talárech. "Přehnali jsme to," pokrčil rameny Bayer.

Vrchní soud v lednu 1995 rozsudek potvrdil.

"Z psychiatrického hlediska není Bayerův pobyt na svobodě nebezpečný pro společnost," zněl znalecký posudek opírající se o fakt, že Bayer není sadistický deviant ani nepříčetný:

"Nejsou důvody pro ochranné léčení. Možnosti resocializace jsou problematické, ale v zásadě možné."

To všechno byla pravda. Přesně řečeno, jedna strana pravdy. Zeptat se totiž můžeme taky jinak:

Převáží označení PROBLEMATICKÉ, nebo V ZÁSADĚ MOŽNÉ?

Monika Pavlicová – příští Bayerova oběť – měla tou dobou jeden rok a jeden měsíc věku. Před sebou pak už jen pouhých šest let života.

5. Zorro s IQ 82

Měl zhoubný nádor na plicích a říkal, že jeho dny jsou sečteny. Smutný způsob existence. Sám, opuštěný, v čím dál zpustlejším bytě, bez životních vyhlídek. Od pocitu beznaděje není nikdy daleko k myšlenkám o nenávisti a pomstě.

Bayerův pobyt ve vězení skončil předčasně, podmínečným propuštěním v srpnu 1997. Proč nedat mladému muži šanci? Jenomže: Šanci k čemu?

Bayer nikde nepracoval, pobíral podporu, finančně mu opět vypomáhala matka. Zato si našel družku a narodil se jim syn Vladimír. V říjnu 2000 ho však družka opustila.

"Občas jsem jí nafackoval," připustil opuštěný mladý muž. Uměl taky vyhrožovat:

"Jestli si najdeš jiného chlapa, podřežu tě, až budeš spát!" Postupně bývalé družce napsal tři lítostivé dopisy – podepsal je však jiným jménem. Zvláštní zvyk, který u Bayera brzy nabude doslova patologických rozměrů.

Samota. Chudoba. Nicota. K tomu vážná nemoc, Vladimír chodil na ozařování a dokázal si domyslet, že mu jde o všechno. Všechno jako by se proti němu spiklo. Ale on zná cestu, jak nejlépe oplatit!

V úterý 16. ledna 2001 odešla Bayerova sedmiletá neteř Monika v obvyklou ranní dobu z domova do školy. Mezi spolužáky se už ale neukázala, nepřišla ani domů po vyučování. Pohřešování nezletilé oznámila její babička, znepokojená dopisem, který odpoledne našla u dveří svého bytu.

Na obálce bylo napsáno dětskou rukou BABIČCE. Dopis byl psán podle všeho Moniččiným písmem (pozdější expertíza to potvrdila), na první pohled bilo do očí, v jakém psychickém vypětí ho musela holčička psát. Z obsahu vyplývalo, že Monika Pavlicová je v moci jakéhosi Zorana:

Mami musela jsem to napsat protoše mi vyhrožovaly šepry kdys Zorán nemá učtu k nam a zenuctil nas tak si uděláme pořádek sami. Doufám žesi stoho nebudete dělat srandu, poděkujte jenom Zoranovi, tak nezapomeňte jenom 3 dny, babi pomošmi. Máte na to jenom 3 dny abi se dali dohromady inak Vám Vaši vnučku nevrátíme. kdiš ne tak zabijem všechny babičko pomošmi kdiš nemaj rosum rajsovci (rodina bývalé Bayerovy družky – poznámka autora) tak doufám šeho budete mít vy.

K dopisu byly přiloženy dvě Moniččiny vlasové spony…

Obsah dopisu jasně napovídal, že jde o vydírání rodiny pohřešovaného dítěte – pravděpodobně kvůli tomu, že se od Bayera odstěhovala družka s dítětem a navázala poměr s novým partnerem. Krátce na to jsme získali informaci, že Moniku viděli ráno kolem půl osmé před vyučováním s mužem, který žádal ostatní děti, aby Moniku ve škole omluvily. Jeho popis rozhodně nevylučoval Bayera, spíše naopak!

Proběhla prohlídka Bayerova bytu, Monika v něm ovšem nebyla. Naše podezření, že ve zmizení dítěte má prsty jeho strýc, ale zesílilo, když se během osobní prodlídky, v zadní kapse Bayerových kalhot, našel další dopis, tentokrát napsaný jeho vlastní rukou. S tím předchozím měl podobný obsah, dokonce i stejné obraty:

Když nemaj rozum R. a dělaj si z toho dopisu srandu tak to zkusíme u vás stým vaším synem smeto trochu přehnaly ale teť vám dáváme poslední šanci když Zorán na nás udělal takový podraz a zneuctil nás, tak vám teť dáváme tři dny na to, aby se Zdena vrátila k bývalému a Zorán k mojí dceři inak to už nebude pychnuti, ale nechám je zabýt a na to se spolehněte poslední tři dny a děláte funus Tak tři dny a konec! Podrazy se nedělají. S pozdravem Váš popravčí.

Co znamená to pychnuti a s vaším synem sme to trochu přehnaly? Bayer měl kolem břicha obvaz a tvrdil, že ho den předtím napadli a pobodali nějací cikáni. Podle lékařů se ale jednalo jen o povrchové zranění.

Dál už podezřelý Bayer jenom kličkoval. Zoufale a marně… Tvrdil, že ráno před žádnou školou nemohl být, poněvadž se teprve kolem poledne vrátil z Olomouce. Dokázali jsme mu, že lže, že se celý den zdržoval v Moravském Berouně. Tak si vymyslel, že jemu neznámé osoby odvezly během dopoledne Moniku do Opavy, prý k nějaké slušné rodině, kde je o ni postaráno. Chtěl tím urovnat svoje vztahy s družkou Rajsovou, proto taky nadiktoval Monice dopis.

Jak se podařilo Bayerovi získat k dívčině únosu osoby, které nezná? Na tuto otázku podezřelý chvíli mlčel a pak řekl, že Monika byla u něho v bytě a později ji odvezl do zahradní chatky v Ondrášově u rybníka Bahňák… Ani to nebyla pravda, když Bayer v doprovodu policistů na zmíněné místo dojel, Monika nikde nebyla, navíc ve sněhu kolem chaty nebyly žádné šlápoty dospělého ani dítěte.

Tak se jelo zas zpátky, do Bayerova bytu… Když to takhle vyprávím, vypadá to jako zajímavá šachová partie. Jenomže na naše nervy silně brnkala neodbytná otázka:

JE MONIKA JEŠTĚ NAŽIVU?

"Monika je tam," řekl Bayer a ukázal na jednu kůlnu na dveře. O tom, že k bytu patří nějaká kůlna, neměl nikdo z nás sebemenší tušení.

Bayer zkoušel odemknout visací fabku, ale v zámku byl nějaký předmět. Tak dveře vyrazil násilím. Kůlna byla prázdná, po Monice žádná stopa…

"To se divím, to se fakt divím," vrtěl Bayer hlavou. "Ještě dopoledne tady holka byla!"

Po návratu do bytu – atmosféra byla už skutečně hustá – nastal zlom. Bayer ukázal další klíč.

"Řeknu vám pravdu. Monika je v té druhé kůlně. Běžte tam sami, já zůstanu tady."

Zatímco Bayera hlídali dva z policistů, tři další vyrazili znovu na dvůr. Kromě dřeva na topení tu byla převrácená lednice, dveřmi ke zdi, na ní stála pračka. Když se nadporučík Gazda dostal do lednice, našel uvnitř mrtvého psa… Ale také zavázaný jutový pytel. Gazda ho zkusmo ohmatal.

"Cítím něco jako prsty," řekl.

Po rozvázání pytle uviděl kriminalista hlavu dítěte, které mělo kolem krku šňůru. Bylo jasné, že holčičce už není pomoci, že je dávno po smrti…

Když se Gazda s ostatními kolegy vrátili do bytu, Bayer měl už v igelitce sbalené propriety do vazby jako kartáček na zuby, mýdlo a podobně.

"Je konec. Je mi jasný, co bude dál."

Natáhl ruce a dostal na ně želízka. Pro Bayera konec, pro nás vlastně začátek…

Podle fotografie ze školy byla Monika moc hezká, dobře se učila… Jenom se domýšlím, co v posledních hodinách svého života musela chuděrka prožít! Nechala se vylákat, zřejmě na sušenky – zbytek a obal jsme později našli v Bayerově bytě – od člověka, kterému neměla zatím důvod nevěřit. Jak mohla tušit, co ji čeká, jak krutý zlom nastane v jejím životě vinou blízkého příbuzného?

Soudní pitva určila jako příčinu smrti udušení z uškrcení. Podle soudních lékařů pachatel nejprve zastrčil dítěti hluboko do úst roubík z pánského kapesníku a utáhl kolem krku provaz, vyrobený z tkaničky od bot a silonového motouzu. Pak obtočil Monice přes ústa plastovou samolepící pásku. Smrt bohužel nenastala okamžitě, dítě po řadu minut trpělo.

Případ dostal na starost kolega z tehdejšího Krajského úřadu vyšetřování major Pavel Varga. Protože Bayer po obvinění svou výpověď změnil a popíral jakoukoli vinu – vůbec nevěděl, že mrtvola Moniky leží v kůlně, k doznání, že ji zavraždil, ho donutila policie násilím – musel jít vyšetřovatel cestou trpělivého shromažďování důkazů.

— Jak může Bayer vysvětlit, že policisté věděli, že tělo dívky je v kůlně?

— Jak se mrtvolka do kůlny, bez porušení zámku, dostala, když klíče má jediný Bayer?

— Jak je možné, že v kamnech jeho bytu jsme našli část spálené školní aktovky, kovové části štětečků, dětských nůžek a kovových druků?

— Čím si vysvětluje, že jsme v bytě našli modrý silonový provaz a průhlednou izolepu, druhově shodné s věcmi použitými při vraždě?

— Jak to, že jeho matka potvrdila, že povlečení, ve kterém mrtvé tělíčko leželo, patří Bayerovi?

Na nic z toho neznal obviněný muž kloudnou odpověď, která by přežila do další otázky.

Z výpovědi jeho matky navíc vyplynula i pravděpodobná doba činu:

"Přinesla jsem synovi 16. ledna, krátce po 10. hodině dopolední, vyprané prádlo. Nejdřív jsem musela čekat za dveřmi asi pět minut. Potom, co mně syn odemkl a pustil mě dovnitř, pustil nahlas televizi. Postavil se ke dveřím druhého pokoje, že tam prý spí nějaký Michal a že je nahý. Vladimír mi říkal, že se právě vrátil z nemocnice v Olomouci, kde byl na onkologii na ozařování. V bytě jsem vykouřila asi jednu cigaretu, Vladimír stál celou dobu u dveří do pokoje."

Můžeme brát jako velmi pravděpodobné, že Monika tou dobou v druhé místnosti umírala a zvuk hrající televize měl přehlušit její chropot!

Rád dodám, že Vladimír Bayer sám přispěl ke svému usvědčení vydatnou měrou. Napsal totiž ještě další dva dopisy: První měl být údajným dílem jeho bratra, který se k vraždě doznal pod vahou svědomí, za tíživých výčitek, že je nevinný Vladimír místo něho za mřížemi.

Druhý byl adresován soudkyni, která na Bayera uvalila vazbu. Podepsaný Zoro Neporažený, jinak také Zorán Mirga uvedl, že Moniku Pavlicovou zavraždil on. Dále vyhrožoval teroristickými činy vůči obyvatelstvu, například otrávením pitné vody, pokud se neprávem žalářovaný Bayer nedostane na svobodu.

Zmíněné písemné materiály dostala do rukou expertka na ruční písmo a jazykovou expertízu. Potvrdila náš předpoklad, že autorem obou dopisů byl Vladimír Bayer. Navíc obě písemnosti obsahovaly podrobnosti, které nemohl znát nikdo jiný než vrah. Mohli jsme tak s potěšením konstatovat, že Bayer chytračí přesně na úrovni svého podprůměrného inteligenčního kvocientu ve výši 82 bodů – a usnadňuje práci nám i soudcům.

Bayer byl ovšem nepoučitelný a v průběhu přípravného řízení napsal za jinou osobu další dopis – tentokrát požádal jako svoje matka o milost prezidenta republiky. Ale podvod byl velice brzy odhalen.

Krajský soud měl dost důkazů, aby 19. října 2000 odsoudil Bayera k doživotnímu trestu odnětí svobody. K nejvyššímu možnému verdiktu přispělo, že Bayer vraždil v krátké době už podruhé. Po bezmocném důchodci si našel i tentokrát snadnou oběť, tj. dítě, které mu navíc jako příbuznému důvěřovalo. Podle posudku soudně lékařských expertů měl způsob usmrcení dívenky likvidační, doslova brutální charakter, nedával dítěti nejmenší šanci na přežití.

"Už vlastní vložení roubíku do úst a přelepení úst lepící páskou muselo v dítěti vyvolat těžkou dechovou tíseň. Poškozená si musela uvědomovat i přes svůj nízký věk bezprostřední ohrožení života," stojí ve zprávě.

Podle znalců z odvětví psychiatrie a psychologie zas obžalovaný věděl naprosto dobře, čeho se dopouští a mohl své jednání ovládnout. Netrpí duševní chorobou, ale poruchou osobnosti. Je psychopat s minimální schopností morální reflexe, zato se zvýšenou agresivitou. Bayer má nekritické sebehodnocení, je u něho patrný masivní egoismus, chudé a lhostejné vztahy k lidem, minimální schopnosti morální reflexe vlastních skutků a výrazný deficit sociálního cítění a empatie. Psychologické předpoklady k převýchově jsou nulové.

"Použil jste děvčátka, aby pro vás napsalo dopis pro příbuzné, a pak jste je odhodil jako nějakou už nepotřebnou věc," konstatoval předseda senátu JUDr. Tomáš Tkačík při zdůvodňování přísného, ale spravedlivého rozsudku.

"Moniku jsem nezabil. Jsem nevinný!" trval na svém Bayer. Neuvěřil mu ani odvolací Vrchní soud v Olomouci, který v lednu 2002 trest doživotního odnětí svobody potvrdil.

Jediným otazníkem zůstal tak pachatelův motiv k vraždě.

Mně osobně se zdá nepravděpodobné, že by Bayer, navzdory svému nízkému IQ a hlupáckým kouskům, které předváděl s psaním dopisů, mohl věřit, že únosem dívky získá návrat bývalé družky. Navíc vražda se odehrála tak brzy, že nikdo z rodiny oběti a z rodiny R. by ani při nejlepší vůli nestihl na podmínky ve vyděračském dopise reagovat.

Určitou možnost naznačuje vysvlečené tělo oběti. Jednalo se snad o umlčení svědka nějakých sexuálních manipulací, z různých důvodů neuskutečněných? Soudní lékaři nás na tuto svou zkušenost z praxe upozornili, nahou mrtvolku usmrceného dítěte provází prakticky vždy nějaký sexuálně-deviantní exces.

Nebo snad šlo o pomstu všem zrádným ženám, i těm malým, co teprve do svých nevěr a podrazů dorostou? Nebo o pomstu celému světu, za vlastní zpackaný život a prakticky nevyléčitelnou nemoc?

Vezme si své tajemství Bayer do cely, nebo ještě spíš do hrobu, nad kterým vinou své choroby prakticky neustále balancuje? Zatím ovšem žije. Božská, v jeho případě spíš pekelná spravedlnost si ho dosud nenašla.

Napíše odsouzený muž ještě nějaký dopis k případu zavražděné neteře? Možná ano.

V tom případě se ovšem musím zeptat: Jak ho Bayer podepíše?

II. Devatenáct kilo ženy

"Pojďte dál."

Mladý muž se choval zcela klidně, přítomnost dvou kriminalistů v bytě pro něho evidentně nepředstavovala nic, co by ho mělo rozrušit.

"Ano. Pošťačka u mě předevčírem byla. Platil jsem jí inkaso, protože matka nebyla doma."

"Můžete nám útržek inkasa ukázat?"

Mladík přikývl a začal hledat ve svém pokoji mezi písemnostmi. Špatný krok, náhodný pohyb… Každopádně se vrzavě pootevřelo jedno křídlo dveří od skříně.

Jéžíšmarjá, přece se mi to nezdá, řekl si užasle jeden z kriminalistů. Vždyť já v té škvíře vidím pytel s rozřezaným lidským tělem! A konkrétně TO navrchu jsou ženská prsa!

Obecně řečeno: Tak jako se nelze stát během jediného okamžiku hráčem prvoligového fotbalového týmu, nemůže nikdo zničehonic vstoupit do takzvané mordparty.

Jedním dechem dodávám, že je na čase, abych trochu zvolnil v rychlých otáčkách vzpomínek a věnoval se svým kriminalistickým začátkům.

Zvídaví kladeči otázek jako by najednou zatápali… Začátky? Sáhodlouhé vzpomínky na učňovská léta? Bublající potůčky sentimentu? Nebylo by třeba lepší, kdybych vyprávěl o té vraždě, jak…?

Možná bylo, ale všechno má svůj čas.

Kladeči otázek v takovou chvíli potřesou trpně hlavou a zdvořile vyladí svůj obličej v očekávání povinné nudy.

Já ale namouduši nemám v úmyslu zaplavit následující stránky stohy sentimentálních vzpomínek! Jenomže o některých věcech se aspoň letmo zmínit musím. Přesně řečeno, chci se zmínit – znamenaly totiž důležité mezníky mé profesionální kariéry.

Takže se nořím do vzpomínek, plavu proti proudu času.

Na přelomu let 1978 a 1979 jsem v uniformě šlapal po pražských ulicích, přesně řečeno byl jsem hlídkovým příslušníkem místního oddělení Veřejné bezpečnosti v Nuslích.

Pracoval jsem v kolektivu, na který dodnes rád vzpomínám. Můj kolega nadporučík Bohouš Wasserbauer, se kterým jsem seděl v kanceláři, byl dobrý učitel i kamarád, velice dobře uměl vyvážit přátelství i autoritu staršího a zkušenějšího. Bydleli jsme spolu na ubytovně, byl jsem mu za svědka, později se naše rodiny navštěvovaly. Bohouš to časem dotáhl na náčelníka místního oddělení, ale bohužel zemřel velice mladý. S jeho paní a dětmi dodnes udržuju přátelský kontakt.

Jako hlídkař jsem se osvědčil, tudíž jsem postoupil o první stupínek výš – stal jsem se takzvaným vyhledavatelem. To znamená, že jsem chodil na místa tragédií, kterým bylo potřeba dát punc úředního přezkoumání, že jde skutečně o sebevraždu, nebo přirozené úmrtí – nikoli o nějakou, pachatelem šikovně zamaskovanou vraždu.

Nusle a taky Michle byly tenkrát čtvrtí se starými domy a převážně starými lidmi. Já vážně nevím, co to bylo za náhodu, ale moje služby jako by různé tragédie, vybočující z poklidu nuselského života, přitahovaly. Fakticky nevím…

Každopádně jsem zažil poměrně dlouhou řadu takových případů. Jak už jsem řekl, z kriminalistického hlediska se nejednalo o nic výjimečného, byla to spíš "drobná" lidská neštěstí, většinou drsně a bez příkras vypovídající o životě a smrti svých protagonistů.

Nuselský most, táhnoucí se vysoko nad stejnojmenným údolím, má dodnes po celé republice pověst místa sebevrahům zašlíbeného. Přitahuje skokany, jako rozsvícená lampa láká ke svému světlu můry.

Nic moc na tom nezměnila ani ochranná síť, kterou tu mnohem později postavili. Některé lidičky, aspoň to, co z nich zbylo po dlouhém pádu, mám před očima stále. Jednomu takovému nebožákovi zůstaly na ruce nepoškozené hodinky značky Prim, neměly ani škrábnutí a pořád šly… Což není reklama, ale fakt.

Zajímavé je, že jsme těla často nacházeli bez bot, ty ležely rozhozené opodál… Jak si můžeme takový jev vysvětlit? Lidské tělo pudově reaguje v extrémní psychické chvíli letu vzduchem mimořádným stažením svalstva, tím se vlastně zmenší i objem nohou a boty jsou jim po dopadu "velké".

Učil jsem se rychle. Od zkušenějších kolegů jsem si například vštípil cenné ponaučení, že pokud uvidím na dveřích lepenkou nebo leukoplastí přelepený zvonek, nesmí mě ani napadnout zkoušet, jestli přece jen nefunguje…

Možná je uvnitř člověk (spíš už mrtvola), který se rozhodl skoncovat svůj život za pomocí svítiplynu, přesně řečeno otravou kysličníkem uhelnatým – a zalepením zvonku chtěl okolí varovat, že byt je plný nahromaděné třaskavé směsi! Stačí jen, aby od zvonku přeskočila elektrická jiskra… Ignorovat takovou poslední službu, vlastně už vzkaz ze záhrobí, by se krutě nemuselo vyplatit!

Pamatuju se na jednoho starého pána, co se otrávil svítiplynem. Musel jsem mu stáhnout prsten z ruky, už se u něj vytvořila posmrtná ztuhlost, takže to bylo docela pracné. O nějakých lékařských rukavicích – které jsou dneska samozřejmostí a taky si je ve filmu nebo v televizi navléká každý detektiv na místě činu – jsem si mohl nechat leda zdát.

Proč jsem sundával mrtvole prsten?

Kvůli černým havranům, přesně řečeno kvůli zaměstnancům pohřební služby. Měli tenkrát, aspoň v Praze, velmi špatnou pověst, včetně toho, že se neštítí ukrást cennost z mrtvoly nebo odcizit nějakou věc příhodné velikosti v bytě, kde k úmrtí došlo. Bez ohledu na pozůstalé a jejich smutek.

Protože jsem se s pohřebáky dost často setkával, musím říct, že špatná pověst nepřeháněla… Z jednoho michelského bytu nedaleko Botiče, když se do něj přes den opřelo slunce, byl cítit mrtvolný zápach. Když se trochu setmělo, nebo slunce zapadlo za mraky, lidé z ulice viděli, že se uvnitř svítí i v denní době. Tak jsme dostali alarm!

Uvnitř skutečně byla mrtvola. Patřila člověku, který žil sám, rád a často se napil, moc přátelsky se k sousedům a lidem v okolí nechoval, tudíž je pochopitelné, že dlouho nikomu nescházel. Teď ležel v posteli, přikrytý peřinou, podle všeho – pozdější pitva to potvrdila – se v opilosti udusil zvratky.

Ke cti tak přišly kapesníky s nakapanou voňavkou, přitištěné co nejpevněji k nosu. Jediní, kdo se v bytě pohybovali ohne, byla banda doslova ožralých černých havranů. Přijeli ještě přede mnou, asi dostali od někoho echo a musel jsem vynaložit hodně energie, abych je umravnil…

Jednou jsme dostali zprávu ze záchranné služby, že v jisté nuselské škole mají někoho, komu se udělalo špatně. Přijel jsem na místo a našel tam oběšeného kotelníka… Dodnes nevím, co měla ta zpráva znamenat, jestli si někdo dělal na náš účet fórky, nebo byl telefonát následkem informačního šumu.

Sundávat od stropu takového viselce chce taky svoje, jen si nemyslete! NIKDY SE NESTAV PROTI OBĚŠENCI ČELEM! tak zní pravidlo zkušených. Pokud tedy nechceš, aby tě ohodily jeho zvratky, dodávám já na vysvětlenou.

Dodnes si těchto malých kauz vážím. I když se nikdy nejednalo o nic světoborného nebo převratného, naučilo mě to umět se podívat na místo činu nebo nálezu pozornýma očima. Umět promluvit s lidmi kolem, trpělivě z nich dolovat potřebnou informaci. A samozřejmě, v neposlední řadě, umět vytřídit získané poznatky, oddělit podstatné od vedlejšího.

V roce 1979 jsem se vrátil do rodného Frýdku-Místku. Musím říct, že noví nadřízení vůbec "nedocenili" mé nuselské vyhledávatelské úspěchy. Stal jsem se znovu hlídkařem.

Jinak řečeno, začínal jsem zase od píky a musel i tady dokázat, že mám na víc. Tak jsem se snažil, co to šlo.

Byla to ctižádost? Určitě, ale na tom nevidím nic špatného. Člověk, zejména mladý, přece musí mít touhu po úspěchu, musí chtít v něčem vyniknout. Navíc jsem se vrátil do města, kde žili moji rodiče, kde jsem měl spoustu přátel a známých – nesnažit se v takovém prostředí ukázat, na co doopravdy mám, bych považoval za něco nenormálního, spíš špatného. Takže po nějakém čase jsem se opět stal vyhledavatelem. Tragédie nuselských obyvatel vystřídala teď neštěstí lidí z Frýdku-Místku.

Klíčový byl pro mě nesporně rok 1980. Za prvé jsem si úspěšně podal přihlášku na vysokoškolská studia, za druhé jsem dostal nabídku přejít na Okresní úřad vyšetřování ve Frýdku-Místku. Nerad bych, aby to znělo otřepaně, ale pro mě to znamenalo velkou čest!

Dostával jsem případy týkající se násilné trestné činnosti. Samozřejmě nikoli vražd (ty patřily krajským složkám), ale ublížení na zdraví nejrůznějšího charakteru. Což byl ovšem velmi cenný stupínek k vyšetřování vražd v našem okrese, kdy jsem vypomáhal jako místní "kolečko do stroje", například při ohledávání místa činu nebo při spoustě jiných, zčásti administrativních úkolů.

Pak nastala čtyřletá přestávka, resp. denní studium Vysoké školy SNB v Bratislavě, na fakultě vyšetřování, kterou jsem skončil v roce 1986 titulem doktora práv. Ač jsem tou dobou měl už rodinu, domů jsem jezdil spíš jako host. Prakticky všechny rodičovské a další povinnosti měla na bedrech moje manželka Helena, zvládla všechno úspěšně a já jí za to budu vždycky velmi vděčný.

Titul JUDr. znamenal na moje relativně mladá léta – služebně chápáno – vysoký stupeň vzdělání. Jenomže ve Frýdku-Místku mě čekala studená sprcha!

Dodnes si vzpomínám na slova tehdejšího náčelníka, se kterými mě znovu přijal:

"Čtyři roky ses válel v Bratislavě, teď nám musíš dokázat, že jsi nezapomněl pracovat!" Tak jsem zase vzal do ruky tu pomyslnou píku. Myslel jsem si ledacos, ale neremcal jsem. Dneska to zní to možná naivně, ale já prostě věřil, že dobrá práce musí dřív nebo později dojít ocenění.

V čele ostravské mordparty tehdy pracoval major Zdeněk Petr. Mezi povinnosti nadřízených složek patřila také prověrka našich spisů. Možná právě to Petra ovlivnilo, aby mně jako zelenáčovi věnoval zvýšenou pozornost. Možná to bylo něco jiného, už se to nikdy nedozvím, protože major Petr bohužel již není mezi živými.

Ale zpět k roku 1988. Major Petr mi nabídl, jestli nechci přejít na Krajský úřad vyšetřování do Ostravy do jeho skupiny! To pro mě byla bomba! Doslova bomba!!

Musím taky ale dodat, že se nejednalo o první nabídku z Ostravy. Krátce předtím se mi ozval šéf jiného oddělení krajského úřadu vyšetřování, který měl na starost hospodářskou trestnou činnost… Taková příležitost měla nesporně svou cenu, přesto jsem ji odmítl. I s vědomím, že mi to může třeba taky ublížit. Ale riskoval jsem. Už tenkrát mi bylo prostě jasné, že srdce mě táhne k vyšetřování vražd, k mordpartě…

A teď jsem se z úst majora Petra dozvěděl, že se mi vyplatilo riskovat, že jsem se dočkal!

Přirozeně, že rozhovor s majorem Petrem probíhal mezi čtyřma očima. Pochopil jsem z jeho slov, že taková nabídka nepřichází každý den. Ale nebylo vlastně o čem přemýšlet, a tak jsem na nabídku okamžitě kývl.

Pár týdnů na to jsem začal dojíždět z Frýdku-Místku do Ostravy, na svoje nové pracoviště. Nemohlo mi ujít, mezi kolika šedovlasými kolegy se se svou mladickou vizáží pohybuji. Mým benjamínkovským pracovním místem byla židle u stolku s psacím strojem, s víc než malou plochou, kam jsem si mohl odkládat svoje věci. Ale nevadilo mi to.

Stejně tak mi nevadily ani chodbové řeči, které jsem tu a tam nemohl přeslechnout:

"To se ti sedí na mé židli!" Jak je vidět, někdy má i taková židle u malého stolečku svou velkou cenu a může se stát zdrojem nešváru.

Kolektiv oddělení obecné kriminality, kam jsem nyní spadal, mě ovšem přijal přátelsky. Především se mi věnoval sám major Petr. Za co mu vděčím nejvíc? Bral mě všude s sebou a já se tak mohl seznámit se špičkovými pracovníky kriminální služby, se soudními lékaři, s forenzními znalci nejrůznějších specializací, především s psychiatry a psychology.

To nebylo nic samozřejmého, normálně bych se k takovým lidem jen velice složitě dostával! Dneska je mi jasné, že major Petr se v krátké době se mnou podělil o kontakty, které on sám musel získávat a střádat dlouhá léta! Nepřeženu, když řeknu, že mi svou velkorysostí ušetřil deset profesionálních let!

Major Zdeněk Petr si ve mně nejspíš vychovával nástupce. Bohužel, k jeho odchodu z činné služby došlo nečekaně brzo. Po roce 1990 dík své autoritě a bezúhonnosti funkčně povýšil, pracoval teď jako ředitel Krajského úřadu vyšetřování v Ostravě.

Jenomže! Policie neměla v té době na růžích ustláno. Nedůvěra veřejnosti, obrovské navýšení kriminality, zoufalé pracovní podmínky, často neprofesionální rozhodnutí nadřízených složek – to vše zničilo a vyčerpalo podplukovníka Petra do té míry, že v říjnu 1993 zvolil dobrovolný odchod ze života a zastřelil se. Prostě už nemohl, všechny ty problémy mu vysály síly bojovat dál…

Pro nás, kteří jsme ho znali, to byla velká tragédie. V první řadě lidská, v neposlední řadě odborná.

Kolikrát nám v budoucnu při poradách nad těžkými případy zločinů tenhle šedovlasý a distinguovaný "ostravský Maigret" moc a moc scházel!

Kolikrát jsme potřebovali jeho zkušenosti špičkového odborníka i tátovsky vlídné povzbuzující slovo, když vycítil, že jeho lidé už melou z posledního…

Bohužel, on takového člověka vedle sebe v posledních chvílích života neměl. Čest jeho památce!

1. Pomsta společnosti

"Odešel jsem pryč, páchat zlo. Mým jediným společníkem byl krásný lovecký nůž.

Vystoupil jsem z vlaku v Čeladné. Venku prší, je mi zima a přestože je kolem spousta chat, nemohu v nich přespat, je sezóna a žádná z chatek není prázdná. A tak nocuji na lavičce pod stromem. Kdesi na protější straně kopce se ozývá ženský smích a opilecké písničky. Proč se smějí, když moje milá pláče a já mrznu v té vlhké slotě?

Bylo už nad ránem, když jsem si všiml, že směrem od chat, kde se celou noc ozývalo bujaré veselí, vešla na silnici žena, spíš dívka (je to snad ta, která se tak smála?). Rychlejší chůzí ji doháním – a pak už jen pár slov, výkřik, rána nožem… Jsem vrah. Jsem vrah!

Odvlékám ji ze silnice, drásám na ní oděv a pak prchám pryč. Je to hnusné, boty mám od krve, střenka nože, kterou stále svírám křečovitě v dlani, je celá lepkavá teplou krví ženy, která chtěla svým posledním zoufalým výkřikem říct snad celému světu, že by chtěla žít, milovat, mít děti… Ano, chtěl bych totéž, chtěl bych také řvát to samé – jenže by to bylo zbytečné.

Chtě nechtě, zkrátka musím.

Přednesu teď něco poučného z učebnice kriminalistiky, abych vysvětlil rozdíl mezi defenzivním a ofenzivním kouskováním oběti. Ze své osobní zkušenosti vím – kriminalisté, kteří se podobnými případy ve své praxi zabývali, to rovněž potvrzují – že kauzy rozřezaných těl vždy vyvolají velkou pozornost sdělovacích prostředků i veřejnosti.

Bylo tomu tak už v době nepochybně nejslavnějšího a nikdy neobjasněného případu ze srpna roku 1933, kdy ve dvou kufrech putovaly z Prahy na Slovensko ostatky Otýlie Vranské. Nejinak je tomu i v kauzách z posledních let. To se to pak v televizních reportážích nebo v novinových titulcích přímo hemží "masovými vrahy" – což je úplná pitomost, podle klasifikace FBI je masový vrah například pachatel, který vyleze někde na střechu, třeba obchodního domu a během krátkého časového úseku střílí a zabíjí vše živé na dosah. V těchto případech je veřejnost několikrát denně masírována různými přívlastky a přídomky jako BALÍKOVÝ VRAH či VINOHRADSKÝ ŘEZNÍK!

Skutečnost je mnohem méně efektní. Defenzivní kouskování mrtvoly bývá mnohem častější. Nevyvěrá z nějaké deviantní sexuální potřeby pachatele, zato je diktováno klasickou nerudovskou otázkou KAM S NÍM? Kam s tělem?

Prostě došlo k vraždě, většinou spontánní, předem neplánované – a pachatel náhle stojí před úkolem zbavit se mrtvého těla, ležícího v jeho bytě! Co mu zbývá (samozřejmě z hlediska jeho momentálně vyšinuté psychiky), než aby se pustil do "práce", při které se velmi často opíjí, zvrací nebo i pláče? Dodám ještě, že prakticky vždy bývá oddělena hlava. Jde o snahu zabránit nebo zpomalit identifikaci oběti, tedy informace, velmi často naznačující, kde nejspíš hledat pachatele.

Ofenzivní rozřezávání a čtvrcení mrtvoly bývá vyvrcholením vražd z vilnosti a nekrosadistických vražd. Je motivováno buď touhou naplnit svou sexuálně sadistickou potřebu, nebo nekrofilním nutkáním zabít a splnit sexuální aktivitu na mrtvém těle – například odnést si z místa činu část těla oběti jako trofej, symbol, fetiš. Tyto případy jsou ovšem velmi vzácné. Ze své praxe pamatuji vlastně jen dva.

Určitě si je nenechám pro sebe, ale jak už jsem řekl, všechno má svůj čas.

A taky všechno souvisí se vším…

Alespoň se to říká.

Jedna z nejvýznamnějších severomoravských kauz se odehrála koncem srpna 1987 a znamenala pro nás velké pracovní i psychické vypětí. Krajem totiž prchal nebezpečný vrah, násilník a deviant. Neustále měnil místo pobytu, uměl nastražit falešné stopy a mohli jsme jen doufat, že nespáchá další zločin.

Všechno začalo 21. 8. 1987 oznámením nešťastných rodičů z Frýdlantu nad Ostravicí, že pohřešují svou dceru Ivanu Thielovou (nar. 1966). Jednalo se o studentku, která si chtěla vydělat nějakou tu korunu brigádou jako prodavačka v potravinách. 20. srpna ráno odešla do zaměstnání, tam ale nedorazila a nikdo ji od té chvíle neviděl.

Pátrací akce zaměřená na cestu mezi bydlištěm a pracovištěm skončila tragickým výsledkem, tedy nálezem částečně obnažené dívčiny mrtvoly. Příčinou smrti bylo ubodání, pachatel odnesl z místa činu kabelku oběti a barevný skládací deštník.

Specializovaný tým "krajských" kriminalistů z Ostravy a z místního okresu, tedy Frýdku-Místku – už zmíněným kolečkem ve stroji jsem byl i já – měl k dispozici jedinou stopu. Nešťastnou Ivanu viděla 20. 8., krátce po šesté ranní, kráčet po silnici hláskařka ČSD, která si všimla, že dívku sledoval ve vzdálenosti cca patnácti metrů nějaký muž.

Do obličeje mu ale železničářka neviděla, mohla jen popsat jeho vlasy, postavu a oblečení. I takto nedostatečný popis, s žádostí o pomoc veřejnosti, posloužil pro text pátracího letáku, umístěného na řadě míst frýdecko-místeckého okresu, především v rekreačních oblastech.

Už 21. 8. došlo ovšem k další tragédii, tentokrát v Kopřivnici! Kolem půl desáté dopoledne do bytu rodiny Pařízkovy vnikl neznámý člověk. Vloudil se dovnitř pod záminkou, že potřebuje napsat vzkaz pro přítele. V bytě byla sedmnáctiletá Jolana, její otec (nar. 1946) spal po noční směně v ložnici.

Když se dívka otočila k návštěvníkovi zády, začal do ní bodat zuřivě dýkou. Jolaniny výkřiky probudily jejího otce ze spánku. Vyběhl z ložnice, ale než se stačil zorientovat, násilník ho pětkrát bodl do břicha a do hrudníku. Dívka byla bodnuta celkem sedmkrát. Zatímco Jolanu se podařilo lékařům zachránit, zraněný muž po několika dnech zemřel v nemocnici.

V roce 1987 nebyl počet vražd zdaleka tak vysoký jako třeba už o tři roky později. Mělo proto logiku, že z týmu, pracujícího v Čeladné, odejel do Kopřivnice detektiv, aby zjistil možné spojitosti případu.

Dvě souvislosti se nabízely rovnou:

1) Pachatel neváhá brutálně použít bodné zbraně, pravděpodobně lovecké dýky.

2) Pachatel si jako oběti vybírá mladé ženy, Jolanin otec představoval náhodný cíl, byl "navíc".

Popis násilníka přibližně souhlasil, železničářka neměla dobrý výhled, napadená Jolana zas registrovala pachatele v extrémně vypjaté situaci. Jedna stopa ovšem hovořila za vše: V Pařízkovic bytě zůstal cizí deštník – barevný skládací deštník, odpovídající přesně tomu, který odcizil vrah z Čeladné!

Pátrání v hotelích v Kopřivnici a ve Frenštátu pod Radhoštěm přineslo poznatky o 32letém Tomášovi Vorlovi z Ostravy. V recepci hotelů, kde se 20. resp. 21. srpna ubytoval, se choval nápadně, jen neochotně dával z ruky svůj občanský průkaz, působil roztěkaným dojmem. Daktyloskopické stopy z jeho pokoje v kopřivnickém hotelu souhlasily s daktylkami, které zanechal vrah v bytě Jolany a Petra Pařízkových.

Uběhlo jen pár hodin a podezřelý pan Vorel měl ve svém bydlišti nečekanou návštěvu. Rozpaky byly ovšem vzájemné… Už na první pohled něco nehrálo – Vorlova podoba neodpovídala popisu pachatele, ani snímku z občanky.

Vorel se netajil s tím, že mu někdo vloni během rekreace na Těrlicku odcizil občanský průkaz, což také jako řádný občan okamžitě nahlásil místnímu oddělení VB. Ověření výpovědi odpovídalo do puntíku. Nedalo se nic dělat, past zaklapla naprázdno, s panem Vorlem jsme se vydali falešnou stopou.

Ale co otisky prstů? Ty přece nejde podvrhnout jako ukradenou občanku!

Netrpělivě jsme čekali, jestli daktylky z hotelu a z bytu Pařízkových už máme v evidenci… Tentokrát jsme se trefili do černého – muž, kterému otisky patřily, se jmenoval Petr Tomis (nar. 1949) a měl za sebou poměrně pestrou kriminální dráhu.

Tomis se dopouštěl především majetkové trestné činnosti. Ovšem jeden z jeho činů jakoby signalizoval možné rozdvojení motivace – vnikl v jedoucím vlaku za jemu neznámou dívkou na WC, napadl ji a strhal z ní oděv. Křik oběti upozornil ostatní cestující, kteří Tomise zpacifikovali.

Násilník před soudem vysvětloval, že šlo o nešťastnou souhru náhod, o hloupý omyl v podobě dvou mladých žen. Domníval se, že dívka ve vlaku je jedna známá, která o něm šíří nepříjemné pomluvy a chtěl se jí proto pomstít. Soud tuhle verzi výpovědi přijal. Z pohledu dalších Tomisových zločinů je ale patrné, že pachatel nemluvil pravdu a svou skutečnou motivaci jen zastíral.

V červnu 1976 došlo ve sklepě jednoho domu v Havířově ke znásilnění devítileté školačky. Výtvarně nadaná dívka poskytla velmi dobrý popis pachatele, ten však nadále unikal. Přesně řečeno, oběť ho v příštích měších a letech (!) zahlédla v Havířově na několika místech, ale muž pokaždé zmizel mezi lidmi. Teprve 16. listopadu 1978 zadržel podezřelého na ulici otec oběti a předal ho hlídce Veřejné bezpečnosti.

Dívkou označený pachatel znásilnění byl Petr Tomis, profesí zámečník, ve volném čase šerif trampské osady. Znásilnění vehementně popíral, ale důkazů bylo tolik, že Krajský soud v Ostravě, jakož i odvolací soud rozhodly o vině obžalovaného a vyřkly verdikt sedmi a půl roku odnětí svobody. Byl to ostatně už pátý Tomisův flastr.

Během výkonu trestu se s odsouzencem rozvedla manželka, soud svěřil nezletilého syna do její výchovy. Tomis vyšel na svobodu poslední říjnový den roku 1985, ovšem jen na podmínku, se zbytkem 80 dnů nevykonaného trestu.

Vrátil se zpět ke svému zámečnickému ponku, začal žít ve společné domácnosti s jednou z dívek svého někdejšího trampského oddílu – a dokonce založil oddíl nový, opět tvořený výlučně dívkami! Kozel zahradníkem! Tomis měl pro ukájení svých nenormálních choutek obrovský prostor. Zneužíval nezletilé svěřenkyně nejrůznějšími způsoby, včetně soulože, některé z nich si fotografoval obnažené a v obscénních polohách:

"V oddíle trpěl pouze dívky, které byly k fotografování a pohlavnímu zneužívání během výletů svolné. Dívky jeho jednání trpně snášely a nikomu se nesvěřovaly, i když očekávaly s odporem, kterou z nich si Petr Tomis večer vybere do stanu. Důvodem jejich mlčení bylo, že Tomis dokázal na výletě připravit zajímavý program, a také určitá hrdost, že jsou členkami výběrového turistického oddílu," stálo v pozdějším vyšetřovacím spisu.

S těmito nechutnými praktikami začal deviant v srpnu 1986, o rok později se ucho džbánu utrhlo. 18. srpna 1987 oznámila matka jedné z členek "turistického" oddílu opakované pohlavní zneužití své dcery vedoucím Tomisem. Téhož večera měli kriminalisté k dispozici i některé ze zmiňovaných fotografií.

O samotném Tomisovi ovšem od 18. srpna nikdo nevěděl, věděli jsme jenom, že si 19. 8. vyzvedl ve spořitelně peníze a mezi známými tvrdil, že se chystá na výlet do Beskyd. Zřejmě pochopil, jak horká pro něho bude v příštích dnech ostravská půda. A taky musel vědět, že nemůže utíkat věčně, že dříve nebo později bude dopaden. Proto dal zcela průchod svému běsnění, už se nemusel se svým násilnictvím tajit.

Byl to děsivý výčet:

18. srpna pod vyhrůžkou pobodání nožem znásilnil v Havířově devítiletou dívku.

20. srpna zavraždil Ivanu Thielovou.

21. srpna smrtelně poranil nožem Petra Pařízka a pokusil se zavraždit i jeho dceru Jolanu.

Kdo bude jeho další obětí?

Odpověď jsme dostali už velice brzy. Bohužel. 22. srpna vylákal neznámý pachatel v Hulíně – tedy v okrese Kroměříž jihomoravského kraje – desetiletou Haničku na odlehlé staveniště, do betonových rour. Tam ji spoutal řemeny, přelepil ústa náplastí, vysvlékl ji… Před odchodem nožem prořízl oběti hrdlo. Jenom souhra šťastných náhod a umění lékařů pomohly těžce zraněnému dítěti přežít!

Popis pachatele odpovídal Tomisovi. Měli jsme i další poznatky: Muž podobný hledanému násilníkovi odcestoval téhož dne navečer z Hulína do Valašského Meziříčí.

Dalo se tedy předpokládat, že Tomis se vrací na severní Moravu, do míst, která ze svých předchozích výletů dobře zná a bude se tu moci nejlépe ukrývat. Z Tomisovy strany šlo o dobrý, promyšlený tah – prázdninová sezóna vrcholila a turisticky oblíbená místa byla pořád plná návštěvníků. Člověk se tu může touhle dobou schovat stejně dobře jako ve velkoměstě. Jenomže Tomise začalo opouštět štěstí.

23. srpna projížděla pravidelná dopravácká hlídka rekreační oblast Pustevny na Radhošti. Zastavila je starší žena, která měla v ruce plakát s pátrací výzvou po předpokládaném pachateli vraždy v Čeladné.

"Podobný chlap sedí kousek odtud před kioskem!" vyhrkla.

Vzápětí se odehrála scéna jako z filmu.

Muž na lavici před prodejním stánkem byl skutečně Tomis. Když uviděl uniformovanou hlídku, převalil proti ní lavici a utíkal do lesa.

Jenomže ne dost rychle. Na úrovni lesa byl jedním z členů hlídky a také vedoucím místní restaurace dostižen a povalen k zemi.

Tomis vytáhl loveckou dýku, určitě by ji použil, ale mezitím doběhl na místo druhý hlídkař a další občané, podezřelého násilníka velice rychle zvládli. Tomis zkrotl, začal hrát neprávem podezíraného chudinku, ochotně se vytasil s občanským průkazem na jméno Tomáš Vorel…

Ale to už byla jen taková labutí píseň, málokterou fintu lze totiž s úspěchem předvést víckrát.

Důkazů proti Tomisovi bylo dost a on se ani nepokoušel zapírat. Stále ovšem tvrdil, že v případě znásilněné holčičky z roku 1976 došlo k justičnímu omylu, že seděl nevinně a společnost mu jako nevinnému zničila život.

Celou dobu prý přemýšlel, jak se pomstít. Nejdřív uvažoval o dětech nebo vnucích předsedy senátu, které chtěl oslepit. Ale pak mu došlo, že by byl postižen pouze jedinec, že je potřeba pomstít se celé společnosti. Série pohlavních zneužití svěřených dívek, stejně jako jeho další zločiny během několika srpnových dní byly prý výsledkem takových úvah.

Samozřejmě, že takové zdůvodnění nelze přijmout. Jednak ani jedna z obětí Tomisovi nikdy neublížila, jednak byl skutečný motiv všech jeho trestných činů sexuální.

Ivanu v Čeladné chtěl znásilnit, ale soulož nevykonal, protože tělo bylo od krve – "To se mi hnusilo". Jolanu v Kopřivnici zahlédl v okně a také s ní chtěl souložit. Předpokládal, že ani jedna z dívek mu nebude po vůli dobrovolně, tak hned zaútočil nožem.

Už vůbec nemluvě o desetileté Hance z Hulína! Na ní se Tomis násilně ukojil, ale neodešel. Bezbranné a umlčené holčičce prořízl dýkou hrdlo!

"Nojo, todlecto jsem fakt přehnal," projevil Tomis svéráznou lítost.

Znalecké zkoumání jeho duševního stavu psychiatry, sexuologem a psychologem nedopadlo pro obviněného dobře:

"Nápadná dvojí tvář – na jedné straně svědomitý a ukázněný pracovník, na druhé straně člověk od dětství náchylný k majetkovým a násilným trestným činům… Je to umožněno jeho introvertovaností – své skutečné pocity a tendence nedává veřejně najevo, zato v soukromí a v ústraní si počíná po svém.

Zde více vystupují do popředí jeho psychopatické tendence, které jsou pravděpodobně neznámy, například jeho spolupracovníkům: Nezdrženlivost, bezohledný egocentrismus, lačnost po zážitcích, zvláště sexuálních, chabé morální zábrany a agresivita, která nemá daleko k sadismu (bití družky řemínky na psa, po němž je k ní opět "hodný", ostříhání dvouletého syna dohola ze trest, že jeho družka proti zákazu kouřila…)"

Tomis viděl pochopitelně svoje činy jinak, trestní řízení bral jako další příkoří společnosti vůči své osobě. Během pobytu v někdejším pavilónu č. 17 v bohnické psychiatrické léčebně, tedy ve vězeňském pavilónu, kde proběhlo zkoumání jeho duševního stavu, napsal několikastránkový text, který nazval VRAHOVA ZPOVĚĎ. Už jsme z ní citovali řádky, patřící k vraždě Ivany Thielové v Čeladné, nyní trocha subjektivního a sladkobolného koloritu k dalším třem znásilněním a vraždám:

"Začal jsem v Havířově, kde jsem v kočárkárně domu zaskočil mladou dívenku a přikázal jí, ať se svlékne. Pak jsem vytáhl nůž a přiložil ho k její útlé postavičce. Neplakala, nebránila se, jenom se na mě žalostně dívala krásnýma pomněnkovýma očima a já v tu chvíli jako bych ucítil, že mě někdo chytil za ruku třímající nůž, jako bych uslyšel zdáli něčí hlas: ,Táto, děti ne!'

Pod záminkou, že chci napsat dopis sousedům, kteří nejsou doma, vetřel jsem se do bytu, kde byla jedna dívka… Opět výkřik, opět rána nožem, kolik, ani nevím, z pokoje vybíhá muž a několika skoky mě dohání – a najednou údiv na jeho tváři, když zjistil, že ostří dlouhého loveckého nože vězí až po střenku v jeho břiše. Než muž stačil něco říct, nůž je v jeho těle opět a zas, zoufale si zakrývá rukama rány, ze kterých mu mezi prsty stříká krev, padne a zaprosí: "Proboha, už ne!"

V Hulíně jsem vtáhl do křoví mladou dívenku a totéž jako v Havířově, jenže to mě už nezdržel vzdálený hlas, mě, vraha ulepeného od krve, zhnuseného sobě samému a o to víc pomstychtivého. Proto se má ruka ani nezachvěla, když vedla ostří nože přímo na hrdlo. Je to hnusné a šílené, kde se to ve mně vzalo, tak chladnokrevně vrážet do lidí nůž?"

Na závěr pronáší Tomis svou soukromou, samozřejmě nepřijatelnou obhajobu: "Čin, k němuž jsem se uchýlil, byl jen zoufalým prostředkem k dosažení pravdy a spravedlnosti. Horoucně jsem usiloval jen o jedno, vnést do věci světlo ve jménu lidství, jež tolik trpělo a má právo na štěstí. Můj protest je jen výkřikem mé duše. Toť vše, zbývá jediné…"

Poslední myšlenky Tomisova textu naznačují možnost sebevraždy. Nebyla to pouhá demonstrace, obviněný dobře věděl, že u soudu mu bude hrozit trest nejvyšší, tj. trest smrti.

Přitěžující slova znalců o tom, že Tomis během svých činů dobře věděl, čeho se dopouští, že byl schopen své běsnění ovládnout a že možnost jeho převýchovy pobytem ve vězení, byť sebedelším, je nulová, měla pro něj punc katovy oprátky.

Tomis se nejprve pokusil o sebevraždu upravenou náplní propisovací tužky, kterou si zarazil do srdce. Zřejmě chtěl dosáhnout embolie… Došlo sice k poranění srdečního svalu, nicméně bez smrtelných následků.

Krátce poté, co Tomis dostal text prokurátorovy obžaloby, rozhodl se k dalšímu pokusu sebevraždy. Ten už byl úspěšný – Petr Tomis zemřel na udušení uškrcením 30. května 1988. O bližších okolnostech jeho smrti zatím pomlčím, ledacos totiž vyplyne z dalšího vražedného případu.

Přece jsem řekl: Všechno souvisí se vším.

2. Hlava pod kamenem

Jak už to u drtivé většiny takových případů bývá, vše začalo oznámením. Přesně řečeno Oznámením o pohřešování. V pondělí 18. dubna 1988 se paní Danuše Bolinová z Frýdku-Místku dostavila na jedno z místních oddělení VB a s velkým znepokojením sdělila, že už dva dny pohřešuje svou 22letou provdanou dceru Bronislavu Častvajovou.

Začátkem roku 1988 mladá žena odešla od svého manžela a nastěhovala se k milenci Antonínu Vraštilovi (nar. 1960). Ten se k ní ale choval surově, naposledy ji 15. dubna zbil, a tak se Bronislava dohodla s rodiči, že se vrátí do svého původního domova.

V sobotu 16. dubna odpoledne se Častvajová vydala do Vraštilova bytu, aby si odtud odnesla svůj barevný televizor. Od té doby ji nikdo neviděl, neobjevila se ani v neděli v zaměstnání, kde pracovala v nepřetržitém provozu. Když Bolinovi spolu s Broninou mladší sestrou u Vraštilova bytu několikrát, v různém časovém rozmezí zvonili, nikdo jim neotevřel.

Takové oznámení nešlo podcenit. Za Vraštilem se vydali dva uniformovaní příslušníci Veřejné Bezpečnosti. Zvonili, bouchali, byli čím dál hlasitější a neodbytnější, vždyť podle určitých zvuků z bytu bylo jasné, že někdo uvnitř je. Konečně jim Vraštil otevřel, prý spal… Nikoliv nadšeně nechal oba příslušníky projít bytem.

Častvajová tu nebyla – i když cynicky vzato…

Nezkušení policisté prostě udělali botu. Sice si všimli červenohnědé šmouhy na stěně kuchyně a stejně zbarvených stříkanců, nespojili si je ovšem s existencí dvou naditých tašek v předsíni, nezajímali se o jejich obsah… S nepořízenou odešli, jejich další cesta vedla ve stejné ulici města Frýdku-Místku do bytu pana Miloslava Častvaje.

Bronin manžel byl ochota sama, okamžitě pozval policisty, ať si jeho byt prohlédnou, ale o Bronislavě nevěděl nic. Naposledy se prý potkali minulý měsíc v autobuse. Hovořil klidně, s nadhledem, nezdálo se, že by kvůli manželčině nevěře zahořel nenávistí a mohl mít vinu na ženině zmizení. Nemělo cenu zabývat se Častvajem dál, policie ho pustila ze zřetele.

Antonín Vraštil to štěstí neměl.

Ještě navečer 18. dubna putoval k výslechu. Nebylo s ním snadné pořízení. Nejčastějším Vraštilovým gestem bylo krčení rameny, nejčastějším slůvkem NEVÍM… Bronislavu viděl naposledy v pátek patnáctého, když po hádce od něho utekla, není pravda, že by ji mlátil, to si jenom stará Bolinová vymýšlí a dramatizuje situaci proti němu. Od té doby, co Broňa odešla, o ní neví, v bytě se neukázala, pro žádnou televizi si nepřišla. Tečka.

Po několika hodinách mlácení prázdné slámy tak odešel Vraštil zase domů. Nikoliv nadlouho.

Nové a nové poznatky o jeho surovém a deviantním chování vůči bývalé manželce i milenkám, jakož o prchlivé a násilnické povaze vedly k tomu, že 22. dubna byl Vraštil zadržen a znovu vyslechnut. Remcal, vzpouzel se, ale nakonec šel.

Obě tašky už v předsíni nestály, zato domovní prohlídka byla tentokrát důkladná a profesionálně odvedená. Biologických, zřejmě krvavých skvrn bylo v bytě k dispozici mnohem víc, hodně taky vypovídal nález chirurgických rukavic odhozených do záchodové mísy.

Zhruba tři hodiny vydržel Vraštil se svou původní verzí. Poznali jsme ale na něm, že v sobě drží nějaké tajemství. Rád by se ho zbavil, rád by si ulevil, ale taky je mu moc dobře jasné, že jestli promluví pravdu, zkomplikuje si život na příští řadu let…

S takovým psychickým rozpoložením pachatele jsme se nesetkali poprvé. Je jen otázkou vhodně zvolené taktiky, aby podezřelý člověk promluvil… Krátce po půlnoci z 22. na 23. dubna 1988 Vraštil konečně začal vypovídat pravdivě. Přiznal, že v sobotu, kolem třetí hodiny odpoledne svou milenku zabil:

"Pohádali jsme se a já ji trochu přiškrtil. Praštil jsem s ní o zem a několikrát jsem jí udeřil hlavou o podlahu… Ale po pěti minutách jsem přišel na to, že Broňa nedýchá! Propadnul jsem panice a utekl jsem z bytu, abych se v restauraci Na Veselé opil. Domů jsem se vrátil kolem 23. hodiny..

V tuto chvíli výslechu Vraštilův hlas zakolísal a odmlčel se. Odpověděl až na otázku, co bylo dál:

"Já nevím. Já to přesně nevím! Neumím to prostě popsat! Mám na to jenom takové útržkové vzpomínky… Vím, že nejdřív jsem jí uřízl hlavu, jinak bych to další už nedokázal. Stejně to byl jeden strašně dlouhej sen.

Když jsem se druhý den, tedy v neděli, probral, viděl jsem, že ve vaně leží na zádech Bronino bezhlavé tělo, ruce a nohy byly oddělené od těla, ležel tam taky nůž a pilka… A Bronina hlava na mě koukala z umývadla!

Omdlel jsem, pak jsem přišel k sobě a utekl zase do hospody. Opil jsem se v restauraci U Gustlíčka. Taky jsem uvažoval, že bych se šel udat, vždyť já ji nechtěl zabít! Ale až bych přivedl policajty do bytu a viděli by to rozřezané tělo, ještě by si mysleli, že jsem nějakej vlkodlak…

Tak jsem se vrátil domů a zase jako v hrozným snu, jako nějaký robot, jsem řezal kosti a maso a nosil to v kyblíku na záchod, kde jsem to splachoval… V pondělí 18. dubna jsem se probudil. To už jsem měl Broniny ostatky nachystané v taškách. Něco jsem odnesl k dolu Staříč III, kde pracuju, něco k řece Morávce. Zase jsem chodil jako nějaký robot, pil jsem, uklízel vanu, pořád jsem pil…"

Nechali jsme Vraštila několik hodin prospat. Ostatně potřeboval to každý z nás… Další kolo začalo brzy po poledni. To jsme už věděli, že v sobotu odpoledne rozvíjel v hospodě debatu na téma Jak se zbavit mrtvoly, ale ostatní chlapi si mysleli, že má Vraštil přebráno, že blábolí.

Doufal jsem, že Vraštil nezmění svůj názor a bude ochoten nám ukázat, kde přesně tělo Bronislavy Častvajové ukryl a zakopal. Taky jsem přemýšlel, jak velká chyba se stala, když nikoho z našich lidí 18. dubna nezajímalo, co je uvnitř tašek stojících v předsíni bytu podezřelého muže. Stačilo se jenom podívat!

Měli bychom nevyvratitelný důkaz o vraždě a Vraštil by učinil své doznání mnohem dřív! Dík naší chybě měl ale dost času, aby tělo odklidil a taky si promyslel, co nám poví podle pravdy, o čem bude mlžit, co bude tvrdošíjně zapírat.

Vraštil měl sice pověst vznětlivého surovce, jeho chování jevilo rysy psychopatie, ale v žádném případě to nebyl nějaký primitiv, který se snadno zamotá do vlastních výmyslů – vždyť pozdější psychologické testování mu naměřilo velice slušný IQ 126! Dodám, že Vraštil byl také velice zručný, o tom svědčila například jeho ložnice, nádherně obložená dřevem… Později ve vězení začal malovat a jeho obrazy měly zasloužený úspěch!

Vraťme se však do 23. dubna 1998. Protokol o prověrce Vraštilovy výpovědi nese v záhlaví čas 12.45 hod. Nikdy asi nezapomenu na větu obviněného:

"Dal jsem Broňu do tašky a jel jsem s ní autobusem na haldu…" Kdyby mu tak v šichtovním autobuse před ostatními horníky hlava z tašky vypadla – to by asi vypuknul tanec!

Prověrka výpovědi začala tím, že nás Vraštil zavedl právě ke zmíněné haldě u dolu Staříč. Ukázal nám prohlubeň zakrytou hromadou větších kamenů, pod nimi prý leží taška s hlavou. Po celou dobu našeho hledání byl otočený a třásl se:

"Já se na to nemůžu dívat!"

Pak jsme se přesunuli do jiné, značně vzdálené části města, k řece Morávce, do tzv. dožínkového areálu. V lesním porostu, asi 100 metrů od cesty, byly zakopány celkem tři plátěnné tašky. Jejich obsahem byly především lidské kosti, bez většiny svaloviny. Soudní lékaři museli uznat, že tělo oběti Vraštil vykostil jako odborník… Teď se ale obviněný muž třásl jako ratlík a jenom chtěl, aby se mohl vrátit do auta.

Večer znovu vypovídal, stejně tak v dalších dnech, ale nic nového, nic podstatného nám už nesdělil. Pamatoval si dobře hádku a smrt Častvajové, o něco hůř transport tašek s ostatky oběti. Co se týče nakládání s tělem – přesně řečeno, způsob, jakým se nepohodlné mrtvoly zbavil – tvrdil, že jeho vzpomínky jsou zamlženy, že měl útlum ve vnímání i v paměti:

"Vzpomenu si jen na nějaké útržky. Vlastně to byl pro mě jeden strašně dlouhý sen. Svého činu lituji, mrzí mě, asi se s ním nikdy nevyrovnám! Chci obhájce z Ostravy, ne z Frýdku-Místku. Vždyť advokát, který bude hájit člověka – co udělal takovou strašnou věc jako já – bude společensky znemožněný!"

Pitva prokázala, že bezprostřední příčinou smrti bylo zhmoždění mozku při zlomeninách lební spodiny. Soudní lékaři objevili na hrdle oběti oděrky, odpovídající otiskům nehtů, na smrti se tedy mohlo podílet i rdoušení.

Stáli jsme však před jednou záhadou: živá Častvajová vážila přibližně 60 kilogramů, jenomže hmotnost ostatků na pitevním stole byla pouhých 18,60 kilogramů! Jinak řečeno, chybělo více než čtyřicet kg měkkých částí těla, plus orgány hrudní a břišní dutiny!

Podle svých "vzpomínek v mlze" řezal Vraštil mrtvolu své milenky na kusy o velikosti lidské pěsti. Vložil každý kus masa do kyblíku s vodou, ten pak odnesl na záchod, vylil obsah do mísy a spláchl. A znova a znova…

Je vůbec možné, aby v časovém intervalu, který měl pachatel k dispozici, zmizely tímto způsobem dvě třetiny lidského těla? Abychom to potvrdili nebo vyloučili, museli jsme ve Vraštilově bytě provést vyšetřovací pokus.

Nejprve jsem vhodil do klozetu kus mýdla zhruba o velikosti lidské pěsti a stáhl splachovač. Nutno říci, že záchod předmět této velikosti hladce "vcucnul". Pak jsme zjistili nutnou dobu k napuštění vody v rezervoáru a čas, za který z něj vyteče voda během spláchnutí. K tomu jsme museli připočítat čas napuštění vody do kbelíku, tekutinu bylo nutné vylít do záchodu…

Čísel a součtů na papíře přibývalo, ale konečný výsledek našich propočtů zněl, že postup, popsaný Vraštilem, je technicky proveditelný a časově zvládnutelný.

A kde jsou zbytky těla nyní?

Začali jsme pracovat s podrobnou mapou frýdecko-místecké kanalizace. Mezi místem vraždy a čističkou odpadních vod, kde měly části těla nebohé Častvajové skončit, ležely asi čtyři kilometry…

Pouhé čtyři kilometry. Nebo také víc jak hodina chůze tmavou a páchnoucí stokou. Na mapě vypadá všechno úhledně, ale co realita? Upřímně řečeno, myšlenka na takovou procházku mi nepřipadala ani dost málo vábná, nakonec k ní – naštěstí – nedošlo.

Vyptávali jsme se zaměstnanců čističky a zjistili jsme, že klíčovou součástí každé čističky vod jsou dvojí česla, hrubá a jemná, mající za úkol zachytit všechny nežádoucí předměty další "plavby".

Taky jsem se dozvěděl, že jemná česla jsou schopna zachytit tkáň o velikosti kuřecího biskupu. Zároveň mi ale prohlásili, že v uplynulých dnech česla žádné kusy masa nezachytila. Jak je to možné? Podle lidí z čističky se část svaloviny mohla zachytit někde na trase, o zbytek se postarali hlodavci, kterých není v kanalizaci rozhodně málo.

Vraštil měl už několik škraloupů. V roce 1976 byl trestán za ublížení na zdraví, když svoji matku "prohodil" skleněnou výplní dveří. O dva roky později se porval na myslivecké zábavě, v roce 1982 měl autohavárii v opilosti, v roce 1985 byl trestán za ublížení na zdraví a omezování osobní svobody, kdy se cílem agrese stala jeho manželka.

Ostatně výpovědi žen, které byly svého času Vraštilovými partnerkami, vypovídaly o povaze obviněného mnohoznačně: Vedle fyzických trestů si liboval v zavádění různých předmětů do ženských genitálů bez ohledu na to, jestli taková manipulace přivodí zranění, nebo nikoliv. Jeho agresi uvolňoval spolehlivě alkohol:

"Trestal mě i syna bitím páskem s plechovými cvoky. Jako bývalý kulturista měl velkou sílu… Právě tříletý syn mě přemlouval, ať od něho odejdeme… Děti chovaly křečky. Mazlila jsem se s nimi, Vraštil řekl, že je vykoupe, ale když mi je vzal, v přítomnosti dětí s nimi praštil o zem."

"L. se mi jednou svěřila, že ji Vraštil nutí přelézat nahou z okna do okna v rohu domu, z ložnice do chodby… Taky jí strkal do přirození flašku."

"Žila jsem s ním necelé dva roky. Když byl střízlivý, choval se slušně, byl hodný. Když se ale napil, nebylo s ním k vydržení. Jednou jsme se pohádali, škrtil mě do bezvědomí. Když jsem se probrala, viděla jsem, že mám úplně roztrhané pyžamo, za ruce a za nohy jsem byla přivázaná k posteli… Zasunoval mi do genitálů štamprle a hrdlo lahve od piva, zdál se mi přitom jako smyslů zbavený."

Doplním tyto svědecké výpovědi ještě dalším postřehem. Třebaže se Vraštil na haldě nebo v lese s hrůzou odvracel, když jsme hledali ostatky Častvajové, měli jsme informaci, že ve stejné vaně, kde "porcoval" tělo své milenky, eroticky laškoval den před zadržením s další ženou! Později zas mezi spoluvězni cynicky hovořil o snadném "vykostění" oběti…

Dosavadní posudky hovořily o Vraštilovi jako o nevyrovnaném člověku s obtížně předpovídatelným způsobem myšlení a jednání. Na osobě obviněného se v dětství hodně "podepsala" matka holdující alkoholu. Na faktu, že Vraštil jako žák základní školy prospíval, a to na výbornou, měla zásluhu jeho inteligence a také pevná, korigující otcova výchova.

"Do té doby, než začala máma pít, byla na mě i na sestru hodná. Mám na tuhle dobu hezké vzpomínky. Od roku 1971 – to mně bylo jedenáct – chodila domů opilá a mlátila nás třeba i za špatně urovnané boty. Mlátila nás gumovou hadicí, opaskem, klepačem na koberce, vším, co jí přišlo pod ruku.

Někdy jsme byli tak zmlácení, že nám matka musela napsat omluvenku do školy, že nemůžeme cvičit, takové jsme měli modřiny… Když ji zavřeli, byli jsme jenom rádi, že od ní máme pokoj… Staral se o nás otec, měl pevné zásady, ale zbytečně nás netrestal, měli jsme se dobře. Od roku 1976 si otec našel družku, ta se o nás taky starala, dobře jsem s ní vycházel."

Že nejsou Vraštilova slova jen výmluvou, potvrdila jeho sestra: "Matka před námi dokázala klidně vypít na posezení i půllitr rumu. Bití se stupňovalo do každodenní frekvence, přivazovala nás ke stolu, pak nás zase chtěla hladit a mazlit se s náma, ale protože jsme byli chladní, vjel do ní opět vztek… Nakonec se táta s náma odstěhoval na chatu, chodili jsme tam i do školy, byl to asi nejkrásnější rok našeho dětství, když jsme žili bez matky. Ona je jediná osoba na světě, kterou nenávidím."

K inkriminovaným dnům zmizení Častvajové Vraštilova sestra dodala:

"18. dubna jsem bratra viděla. Pozdravili jsme se. Když jsem se na něho podívala, uhnul pohledem. Byl bledý jako po stresu nebo po flámu, měl velké kruhy pod očima…"

Jak viděli Vraštilovu osobnost znalci z odvětví psychiatrie, sexuologie a psychologie?

"Psychopatická osobnost s velmi nebezpečnými osobnostními vlastnostmi a sklony, které v běžných situacích zřejmě jakž takž koriguje pomocí nadprůměrného intelektu. Tato kontrola je však v afektivních situacích nebo pod vlivem alkoholu značně nespolehlivá, již proto, že samotná agrese mu není nijak nepříjemná."

Vraštil nebyl a není duševně nemocný člověk, dobře věděl, čeho se na Častvajové dopouští a mohl své jednání ovládnout. V jeho osobnosti byly zjištěny i sexuálně agresivní a sadistické deviantní tendence. Podle psychologa šlo v případě Vraštilova motivu o pocit zklamání a zrady v erotickém životě, značně posílený egocentrismus a uraženou ješitnost z partnerčina odchodu:

"Bezprostřední pohnutkou Častvajové byl afekt vzteku při vyvrcholení konfliktu. Jeho vztah k ženám je dominantní, nadměrně kritický, což se například projevovalo jeho pedantickými výtkami z nepořádnosti a nepodloženým obviňováním z nevěry. To mu současně dávalo záminku ke konfliktům a fyzickému napadání, popřípadě i k sexuálně agresivním až sadistickým projevům, zvláště pod vlivem alkoholu. V rámci vlastních pohlavně deviantních sklonů pak partnerky přemlouval nebo nutil k úchylným sexuálním praktikám."

Ve vazební cele pobýval Vraštil společně s Petrem Tomisem, několikanásobným vrahem a násilníkem, autorem už zmiňovaného a citovaného pamfletu POMSTA SPOLEČNOSTI, ve kterém se neúspěšně snažil vysvětlit a omluvit své řádění.

Jak už bylo řečeno, v noci z 29. na 30. května 1988 Tomis ve vyšetřovací vazbě zemřel. Příčinou smrti bylo udušení, smrtícím nástrojem se stal kus prostěradla omotaný kolem krku, pro větší účinnost utahovaný podloženým kusem klacku.

Motiv činu byl jasný. Tomis věděl, že ho čeká vysoký trest, s velkou pravděpodobností ten nejvyšší. Však taky ve své "zpovědi" deklaroval odhodlanou vůli k sebevraždě. Jeho první praktický pokus přivodit si vbodnutím upravené propisovací náplně do srdce embolii nebo zástavu mu nevyšel. Napodruhé byl Tomis už úspěšnější.

Jenomže mechanismus utahování škrtidla pomocí kusu dřeva je taky komplikovaný! Alespoň v tom smyslu, že člověk, jehož mozek je zbavený kyslíku, omdlí – a nemůže dál utahovat smrtící pruh látky!

Prokázal to vyšetřovací pokus, na jehož přípravě jsem se spolu s majorem Petrem a vynikajícím, dnes už bohužel také nežijícím soudním lékařem prof. MUDr. Neoralem, podílel. Bylo víc než pravděpodobné, že v konečné fázi musel Tomisovi někdo "pomoci"… Výslechy obyvatel cely i dalších spoluvězňů naznačovaly, že spoluviníkem, který Tomisovu sebevraždu dokonal, byl podle všeho Antonín Vraštil!

"To není pravda!" bránil se urputně. "S Tomisem jsem dobře vycházel, v poslední době byl však divný, pořád mluvil o sebevraždě, říkal, že to má už stejně spočítané, že nebude čekat na kata."

Proč si vzal a roztrhal zrovna Vraštilovo prostěradlo?

"To já nevím! To potrhané prostěradlo bylo fakt moje, přišlo se na to během filcunku. Ale řekl jsem bachařům, že už jsem ho takhle poničené dostal. Nebyla to pravda, ale taky jsem nevěděl, kdo to prostěradlo potrhal a nechtěl jsem, aby bylo na naší cele zbytečně dusno.

Pak jsem se po půlnoci probudil, všiml jsem si, že Tomis je nějaký divný, probudil jsem taky ostatní… Uvolnil jsem Tomisovi škrtidlo, dával mu umělé dýchání, ale bylo už pozdě. Za nic nemůžu, já Tomisovi nepomáhal, byla to čistě jenom jeho sebevražda!⁴'

Soud se nakonec otázkou účasti na sebevraždě spoluvězně nezabýval. Za vraždu Bronislavy Častvajové ovšem odsoudil Antonína Vraštila ke třinácti letům nepodmíněného trestu. V době, kdy píšu na počítači tyhle řádky, má Vraštil svůj trest dávno odpykaný. Ani nevím, kde žije a co dělá, z hlediska mé profese je vlastně "nezvěstný".

3. Manželství z rozumu

"Kde je Lída?"

"Jak to, že o ní nevíš?"

"Kam zmizela? Proč mlčíš?"

Ženské hlasy se stupňovaly. Muž u kuchyňského sporáku se neklidně usmíval, zdánlivě se soustředil jen na vaření. V duchu si však toužebně přál, aby už tchyně se švagrovou konečně odešly pryč. Takový kravál! Vždyť udělají ostudu na celý barák!

Nakonec padly věty, které si přál slyšet ze všeho nejméně.

"Tys ji určitě zabil! Proč se nepřiznáš?"

Případ vraždy, který se odehrál v Ostravě-Dubině, nebyl přes veškerou tragičnost a hrůznost z kriminalistického hlediska mimořádný. Snad jen některé části pachatelovy výpovědi a samotná rekonstrukce činu, přesně řečeno její průběh, se vymykaly z běžných hledisek a kontextu naší profese.

Za mnohem zajímavější ovšem považuji lidskou stránku celé kauzy. Na jedné straně, té venkovní, máme spořádané a zdánlivě bezproblémové manželství, jakých zná každý z nás bezpočet. Uvnitř vztahu je však napětí, v podstatě neřešené. Takže se ukládá a presuje jedna zátěž konfliktu na druhou. Je zaděláno na nebezpečný, výbušný materiál, schopný explodovat z banálních pohnutek, schopný přetavit se do vražedného útoku.

Proto budu vše popisovat z chronologického hlediska, tedy jak šel život, nikoliv od chvíle, kdy se museli o případ začít zajímat kriminalisté a soudní lékaři.

Josef Zetek (nar. 1953) uzavřel v roce 1982 manželství, nevěsta Ludmila byla o dva roky starší. V jistém ohledu měli oba stejný osud. Josef jako mladík havaroval na motocyklu a po těžkém úrazu kotníku měl sníženou pohyblivost nohy. Ludmiliny zdravotní problémy měly ještě hlubší charakter. Jako dítě prodělala obrnu, která podstatně snížila obratnost pravé ruky a stabilitu chůze pravé nohy. Nejprve bydleli u manželčiných rodičů, v roce 1989 získali státní byt, který si za finanční pomoci Ludmiliných příbuzných začali zařizovat.

Představme si jeviště. Každá z hlavních a vedlejších postav na ně postupně vychází, aby přednesla monolog, tedy dosavadní děj manželství Zetkových ze svého úhlu pohledu.

Josef Zetek: "Na jednu stranu jsem byl rád, když jsme se z jejich domku v srpnu 1989 odstěhovali. Bohužel, nezbavili jsme se jich nadobro… Tchyně a švagrová řešily s manželkou, co se koupí. Mě se nikdo neptal, můj názor – jaká bude sedací souprava, obývací stěna, lednička, stůl – nikoho nezajímal. Přispěly nám částkou asi 40.000 korun. Ony platily, ony rozhodovaly. A taky si občas rejply, že můj otec nám dal peněz mnohem míň."

Tchyně Vávrová: "Bodejť bychom si nerejply! Nešlo jen o peníze, mrzely nás i jiné věci. Zeť byl totiž člověk, který o nic neměl zájem a své nemocné manželce s ničím nepomáhal. Ani s péčí o syna… Nemohu ovšem říci, že bych byla svědkem nebo slyšela, že zeť mou dceru někdy fyzicky napadl. Ludmila měla impulzivnější povahu, on se choval jako ňouma."

Svědkyně Cornová: "S Ludmilou Zetkovou jsme byly kolegyně v zaměstnání. Často říkala, že kdyby nebylo jí, neměli by v bytě nic. Naznačovala, že doma je ona hlavní osobou. Ale o manželství nemluvila jen špatně, naopak uváděla, že jí manžel pomáhá s péčí o malého syna. Ale taky říkala, že kdyby chtěla, mohla by si snadno najít za manžela náhradu. Ale nemyslím, že by někoho měla… Ludmila byla trochu hysterická."

Soused Zetkových Krupka: "Josef má klidnou, až flegmatickou povahu. Určitě nebyl agresivní. Často jsem ho viděl umývat schody v domě, nebo když šel se synem na procházku. Což nemohu říct o Zetkové. Bydlíme na stejné chodbě. Někdy, třeba při odemykání, jsem slyšel přes dveře Zetkovou, jak nadává, ale jejím slovům jsem nerozuměl."

Ve čtvrtek 21. září 1989 navštívili manželé Zetkovi matku Vávrovou. Běžná rodinná návštěva, pak následoval návrat domů, Josef vykoupal čtyřletého syna Martina… Po osmé hodině večerní vysílal první program České televize seriál VELKÉ SEDLO. Během sledování příběhu se rozvinula běžná debata, která během několika vět rychle přerostla v hádku. Zetková pravila, že kdyby měli barevnou televizi, byl by zážitek ze seriálu mnohem lepší. Zetek mínil, že černobílý přijímač stačí. Zetková opáčila, že to teda nestačí. Zetek pokrčil rameny, že na nový přijímač nemají peníze…

A už to šlo!

"Není divu, když neumíš vydělat peníze. Každej jinej chlap se snaží zabezpečit manželku a děti, aby žili v komfortu. Ale to ty nedokážeš!" zvyšovala víc a víc svůj hlas Zetková. "Ostatně to máte v rodině. Jenom si spočítej, co jsme dostali od mojí mámy a od sestry. Zato tvůj táta se zmohl jen na pitomých pět tisíc! Víš, co bude asi nejlepší? Když se spakuješ a vypadneš odtud! Nebejt mojí rodiny, nemáme ani tenhle byt!"

Zetek se zvedl. Tyhle řeči prý nemá zapotřebí, půjde si radši lehnout. Zamířil do kuchyně. Když se z ní po chvíli vracel do obýváku, vrazil prudce otevíranými dveřmi do Ludmily, která stála těsně za nimi.

Žena ztratila rovnováhu a upadla na zem. Teď měla teprve důvod manželovi nadávat, proud výčitek a nadávek nebyl k zastavení, bez ohledu na malého syna spícího v ložnici.

Ale Zetek měl už jejího ječení dost. Kleknul si k ní a přikryl jí ústa a nos. Manželka nemohla dýchat, chtěla se bránit, ale vzhledem ke své invaliditě neměla dost sil. Zetek svůj útok vystupňoval rdoušením. Slyšel, jak žena křičí "Pusť mě!", vnímal, že její výkřiky jsou slabší a slabší…

Celková doba "mačkání" krku trvala něco mezi třemi až pěti minutami. Pustil Ludmilino tělo, teprve když se "zklidnila"… Sedl si do křesla a řekl manželce, ať vstane. Ale ona se neprobrala. Myslel, že jenom omdlela, proto jí dal pod hlavu polštář a na čelo namočenou utěrku.

Nic nepomáhalo. Zetkovi začalo docházet, co udělal, že svou manželku zabil!

Uvažoval, jestli nemá zavolat pomoc, ale tuhle myšlenku rychle zavrhl.

"Byla by ostuda, kdyby se na noc sjížděla k domu auta, sanitka a Veřejná bezpečnost. Bylo by z toho zbytečné pozdvižení. Řekl jsem si, že manželku uklidím. Měl jsem strach z ostudy, kdyby se tělo manželky našlo v bytě. Co by tomu řekli sousedé? Vždyť tu bydlíme teprve chvíli!"

Přenesl mrtvolu do koupelny, položil tělo přes vanu a začal řezat. Znervózňovala ho představa, že se náhodou probudí jejich malý syn, který celou dobu spal vedle v ložnici. Co by se asi stalo, kdyby vešel do koupelny a viděl tátu pracovat? To byla jediná Zetkova starost, jinak nepochyboval, že si s mrtvým tělem poradí.

"Můj otec má hospodářství, často jsem tam jako mladík zabíjel a zpracovával velká zvířata, třeba barany… Nejdřív jsem jí odebral ruce, potom jsem jí odebral nohy."

Části těla ukládal do dvou velkých igelitových pytlů, které vložil do pytlů jutových. Ale trup s hlavou byl moc dlouhý, hlava pořád čuhala ven. Proto oddělil i hlavu a pytle dal přes noc na balkón. Ráno oznámil synovi, že pojedou až do neděle k dědečkovi. Matčina nepřítomnost neznamenala pro Martina nic divného, byl pátek a pracovní den – maminka tedy odešla do zaměstnání. Zetek nanosil pytle z balkónu do kufru auta a namířili si to na statek jeho otce poblíž Valašské Senice.

Večer na poli vykopal Zetek jámu a oba pytle do ní uložil. Jámu zakopal, následující den rozházel po poli hnůj. Šaty po manželce i její občanku spálil. Osobní věci oběti poházel na různých místech už cestou na Vsetínsko, stejně jako nůž, který použil při řezání těla.

"Myslel jsem, že se na všechno po čase zapomene. To je jasné, že jsem byl nervózní, vždyť to byla moje žena. Kdyby se na to nepřišlo, je to stejně trest nadosmrti, že bych na to musel pořád myslet… To si nepřejte ten pach při tom řezání, já bych to nikomu nepřál. Dva dny jsem nemohl jíst, jak jsem měl žaludek stažený. Strach jsem neměl, říkal jsem si, že bude klid. Ale ty vzpomínky mi vadily a taky to, že nemám manželku. Ať byla, jaká byla, ale byla a byla to manželka," zhodnotil Zetek později tuto fázi případu.

Po návratu z otcovy kopanice do Ostravy hrál dál svoji jednoduchou hru. Divil se před synem manželčině nepřítomnosti, zdržela se snad na návštěvě u tchyně?

Sportovní terminologií řečeno, byl to tak trochu trénink na poněkud složitější zápas. V pondělí 25. září 1989 už musel jít Zetek ohlásit zmizení své ženy na Veřejnou bezpečnost. V jednoduchosti je někdy síla a tak si Zetek vedl dobře. Dotyčný příslušnik VB později u soudu jako svědek vzpomínal, jak oznamovatel působil klidným a věrohodným dojmem.

Zetkova verze nebyla složitá: Manželka odešla v pátek brzy ráno do zaměstnání, on se synem odjeli dopoledne na otcův statek. Vrátili se v neděli večer, ale po Zetkové nebylo vidu ani slechu. Volal do jejího zaměstnání a dozvěděl se, že manželka v pátek už do práce nepřišla…

Jestliže na Veřejné bezpečnosti Zetek zatím uspěl, vynořil se v jeho blízkosti mnohem důslednější a nebezpečnější protivník. Tchyně!

Paní Vávrová se v rodinném soukromí ani na veřejnosti pranic netajila svým podezřením vůči zeťovi. Když domácí "výslechy" k ničemu nevedly, přesněji řečeno Zetek nebyl schopen kloudného slova nad rámec své oficiální verze, utvrdila se v přesvědčení, že zeť Ludmilu zabil… V každém případě nad jejími řečmi nešlo jen tak mávnout rukou!

Operativní šetření v místě bydliště prokázalo, že manželství Zetkových mělo do idyly velmi daleko. Podezřelý muž proto putoval večer 29. září k výslechu. To byl pro Zetka kámen úrazu – neuměl lhát, ani se vytáčet, poměrně brzy vraždu své ženy doznal a uvedl všechny okolnosti, za jakých se zbavil mrtvoly.

Případ dostal na starost kapitán Josef Müller, tehdy pracovník Městského úřadu vyšetřování v Ostravě, nyní můj dlouholetý kolega. Já coby příslušník krajské, tedy nadřízené složky, jsem s ním metodicky spolupracoval.

Třicátého září, v deštivém a nevlídném počasí, jsme podle Zetkových instrukcí začali kopat na poli. Mrtvolu jsme našli v hloubce 105 cm, jako první bylo vidět pravé ucho a pak zčásti pootevřený igelitový pytel s ostatními částmi těla.

Po místě nálezu jsme se logicky zabývali také místem činu. Ohledání bytu Zetkových rovněž souhlasilo s výpovědí obžalovaného. V prostoru koupelny jsme zajistili řadu stop po krvi a lidských bílkovinách, například na odtokovém sifonu umyvadla a vany nebo ve vodě ze sifonu.

Měli jsme dále svědka, který Zetka viděl, jak v pátek 22. září dopoledne nosil z domu do auta dva velké pytle. Další svědek dokonce obviněného sledoval, když na otcově poli hloubil jámu:

"Zavolal jsem na něho, co to dělá. Řekl, že kope písek, aby měly kury v zimě co klovat do žaludku. Dál už jsem jeho práci nevěnoval pozornost."

Také pitva prokázala, že Zetek vypovídá jen a jen pravdu. Jako bezprostřední příčinu smrti označili soudní lékaři udušení rdoušením. Znalci vyslovili názor, že k úmrtí ženy došlo do pěti minut od okamžiku, kdy obviněný začal svírat její hrdlo. Slova "Pusť mě!" mohla ovšem říci nejpozději před stisknutím krku, pak už jenom chrčela.

Josef Zetek putoval na prokurátorův příkaz do vazby.

"Stížnosti se vzdávám, necháme to tak jako chlapi. Vyřešíme to při soudu," konstatoval svérázně obviněný. Při jednom z výslechů zas všechno zhodnotil slovy:

"Kdybych věděl, co se stane, tak jsem se měl rači vysrať, jak se praví, na všechnu televizu, jít spát a měl jsem klid… Člověk není vševědoucí, no…"

Při závažném trestném činu bývá součástí přípravného řízení rekonstrukce – pochopitelně jen v takových případech, kdy se obviněný doznává a souhlasí, že svůj čin bude demonstrovat na figurantovi či figuríně. O každé rekonstrukci musí být sepsán protokol, zdokumentovaný fotograficky nebo videozáznamem.

V roce 1989 výbava našich techniků už videokameru obsahovala, i když musím říci, že někteří starší kolegové téhle novince stále moc nevěřili…

Vznikl ovšem jiný problém. Na jednu koupelnu nás totiž bylo moc. Ostatně, počítejte se mnou: obviněný, vyšetřovatel, obhájce, prokurátor, soudní lékař, technik s kamerou, případně osvětlovač… Prostě nebylo možné, aby se tahle ekipa vešla do klasické panelákové koupelny!

Vstříc nám vyšli ochotní pracovníci ostravské televize, kteří postavili ve studiu přesnou kopii dvou stěn koupelny Zetkovic bytu. Což bohatě postačilo, aby se všichni potřební a zúčastnění vešli na "plac". Taky jsme tuhle televizní vymoženost ještě několikrát použili!

Samotná rekonstrukce proběhla úspěšně, Zetek setrval v intencích svých dosavadních výpovědí. Vzpomínám si, že Ludmilu Zetkovou představovala figurantka s hereckými sklony, která se nespokojila jen s trpným postáváním a bezvýrazným obličejem, ale doslova ztvárnila svůj part pohybově i mimicky. A taky si vzpomínám, jak nás některé Zetkovy věty, pronesené jadrným dialektem z valašských kopanic, přiměly i přes morbidnost obsahu k úsměvům, jen s námahou skrývaným před objektivem kamery.

V prosinci 1989 proběhl soud. Důležitý prostor v rozhodování o vině a trestu měly znalecké posudky z odvětví psychiatrie a psychologie.

Podle expertů si Zetek vybral svoji manželku hlavně proto, že stejně jako on je tělesně postižená, nevěřil si, že by dokázal se zdravou ženou navázat úspěšný vztah. Rozumové jádro mužova vztahu – tedy nikoliv citové pouto, ale racionální přístup na základě stejného osudu – dostalo záhy během manželství trhliny. Zetková převyšovala jako středoškolačka svého muže intelektuálně, rychle si vydobyla dominantní postavení, provázené vyhraněnými vlastnickými sklony.

Zetek začal manželčino chování vůči sobě považovat za křivdu. Jeho význačnou osobnostní tendencí je sebekontrola, se silným sklonem potlačovat afekty, které ovšem nedokázal strávit, "rozpustit" je v sobě. Naopak, začaly se v něm nebezpečně hromadit.

Když mu Ludmila začala vyhrožovat rozvodem, nalezením jiného životního partnera a vyhozením z bytu, všechny Zetkovy stresy méněcennosti a hořkosti nad zlým osudem vznítily již nepotlačitelný afekt, kterým se uvolnila agrese. Snaha zakrýt stopy po činu, jevící se jako chladné a anetické chování a konání, odpovídá tendenci pachatelovy osobnosti, tj. nepropadání citům a "praktického" přístupu k životu.

22. prosince 1989 odsoudil Krajský soud v Ostravě Josefa Zetka k dvanácti letům odnětí svobody, o čtyři měsíce později potvrdila verdikt vyšší instance a trest se tak stal pravomocným.

4. Noční hádka

Stopy lišky na sněhu přilákaly myslivce až k řece Opavici. Byl to takový zapomenutý kout Ostravy, venkovskou scenérii řídkého lesíka, zahradnictví a říčního břehu narušovaly jen pilíře betonového mostu a masivní potrubí teplovodu.

A taky lidská noha (!), uvědomil si myslivec s leknutím.

Udělal několik rychlých kroků, chtěl být co nejdřív u telefonu, aby nahlásil hrůzný nález. Jenomže změna úhlu mu umožnila vidět i za nosník teplovodu.

Leželo tam něco vlasatého… Lidská hlava!

Podobnou předmikulášskou nadílku – psal se 4. prosinec 1990 – nikdo z nás určitě nečekal! A mohli jsme předpokládat, že zpráva podobného kalibru se rychle roznese po celé Ostravě a vyvolá velký zájem veřejnosti!

Ohledání místa nálezu proběhlo v poledních hodinách. Zjistili jsme, že dva kusy těla – pravá noha, oddělená pod velkým kloubem asi třicet centimetrů nad kolenem, a hlava, oddělená od těla mezi krčními obratli – patřily muži středních let. Vzpomínám si, jak nás zarazilo, že obličej mrtvého byl až nápadně podobný známému herci, dnes už zesnulému Petru Čepkovi.

Ohledání jsme skončili s rozpačitými pocity: S výjimkou šlápot po nálezci jsme nenašli jedinou stopu, nic co by nás vedlo k pachateli nebo nám pomohlo odhalit totožnost zavražděného člověka.

Následující hodiny na Krajském úřadu vyšetřování v Ostravě byly ve znamení debat, jak pokračovat dál. Zda se spolehnout jen na ověřené metody, tedy pátrat a získávat informace v širším okolí nálezu, vyhodnocovat záznamy o pohřešovaných osobách – nebo už v této fázi požádat o spolupráci veřejnost.

Tedy riskovat, že se zbytečně brzy dostanou ven některé taktické poznatky. Nakonec jsme se rozhodli – zakrátko se ukázalo, že správně – pro druhou variantu a dali zveřejnit fotografii obličeje neznámého muže, s apelem na občany, aby nám pomohli zjistit jeho jméno nebo alespoň přibližné bydliště.

5. prosince dopoledne jsme už věděli, že mrtvý muž se jmenoval Jan Bartoš (1946), že pracoval jako skladník a bydlel v Ostravě-Porubě. Byt s ním sdílela manželka, její syn z prvního manželství 23letý Petr Jankovský a vlastní syn Honza, ještě školák. Bartošová byla v předpokládané době mužovy smrti už několikátý den hospitalizována, v neděli 2. 12. se za ní v nemocnici stavil syn Petr.

Podezření sílilo především proti němu – podle jeho verze se v neděli večer s Bartošem pohádali a otčím odešel z domova. Z některých změn v bytě pak mladík usoudil, že se v době jeho nepřítomnosti Bartoš v bytě objevil a zase zmizel.

Verze Petra Jankovského měla řadu trhlin. Což teprve, když jsme přišli do Bartošovic bytu! Kolem dveří do dětského pokoje jsme jasně viděli červené šmouhy na koberci, jinde zas známky čištění. Na dřevu válendy byly zas drobné částečky, nápadně připomínající tkáň a tuk!

Vyměnili jsme si s kolegy významný pohled: A jsme doma! Jankovský ovšem stále vedl svou, že otčím odešel, neznámo kam, že s jeho zmizením nemá nic společného, že už se pohádali tolikrát… Tak jsme mu řekli, co vidíme a co si o tom myslíme, úřední terminologií řečeno, předestřeli jsme podezřelému naše zjištění…

Jankovský zvadl jako vypuštěný balón.

"No jo. Je to tak. Já jsem Bartoše zabil," přiznal se.

"A kde je tělo?"

"Ve válendě."

Docela klidný ukázal rukou na zmíněný kus nábytku. Pak trochu odtáhl spodní část.

"Je uvnitř… Už jsem neměl čas odnést mrtvolu z bytu."

Na tak rychlé rozřešení případu jsme mohli být právem hrdi. Ale spousta práce zůstávala ještě před námi.

Příslušný protokol o ohledání místa činu má v záhlaví datum 5. prosince 1990 s časovým rozmezím zahájení a ukončení 13:00-16:10 hod. Doznání pachatele korunoval nález ve válendě: Na zádech tu ležel bezhlavý trup s chybějící pravou dolní končetinou, levá byla prakticky rovněž oddělena od těla, držela jen na kožním laloku.

V úložném prostoru jsme našli také zakrvácenou Bartošovu košili s několika otvory. Jankovský nám dále ukázal, kterými nástroji řezal tělo. V odpadkovém koši ležel zlomený kuchyňský nůž, v zásuvce kuchyňské linky zase sekáček na maso, obě věci se stopami krve.

Rozřezané tělo se tak zkompletovalo na pitevním stole soudních lékařů, kteří na něm našli 11 bodných a řezných ran. Poranění orgánů břišní dutiny měla za následek vnitřní vykrvácení. MUDr. Igor Dvořáček a MUDr. Svatopluk Loyka dále sestavili popis vražedného děje, kdy se poloha pachatele a oběti v průběhu boje několikrát změnila:

V první fázi útočil vrah pěstmi do obličeje oběti. V druhé fázi držel nůž nadhmatem a bodl Bartoše do hrudníku a do zad. Oběť se bránila, došlo k poraněním na ruce a lokti. Pachatel přehmátl, nůž jako by mu teď trčel z dlaně – následovala tři bodnutí do břicha a při sklouznutí poškozeného na kolena vrah přidal další tři rány do beder a do zad.

Další poznatek měl pro Jankovského zvlášť přitěžující akcent… Ačkoliv bodné kanály ran, zasahující játra, střeva a ledviny měly hloubku 10 až 13 centimetrů, zranění neohrožovala bezprostředně Bartošův život. Pokud by se mu do dvou až tří hodin dostalo potřebné lékařské péče, mohl přežít!

"S nevlastním otcem jsem se moc rád neměl. Hodně pil, choval se hrubě, napadal moji mámu. V neděli 2. prosince 1990 se ráno vrátil z noční směny domů. Měl zase vypito – a to jsme chtěli jít za mámou do špitálu! Vyčetl jsem mu to, ale on jenom mávnul rukou a šel si lehnout.

Za mámou jsem šel proto sám. Z otčímových peněz, které si odložil, jsem vzal pět set korun na domácnost, z toho jsem dal mámě stovku. Otec se nakonec v nemocnici objevil, hned jsme se pohádali kvůli těm penězům, že prý jsem mu je ukradl.

Cestou domů jsem se stavil v hospodě LIDOVKA. Kolem 23. hodiny jsem se vrátil do bytu, otec za mnou přišel do předsíně. Dal mi facku a řekl mi, že si nějak moc dovoluju. Tím myslel ty peníze a můj odchod do nemocnice bez něho. Začali jsme se hádat, pak jsme do sebe strkali. Křičel, že jsem zloděj. Dal jsem mu dvě rány pěstí, on řekl: Jsi kriminálník a já tě do toho kriminálu taky dostanu!

Varoval jsem ho, ať přestane, nebo že ho zabiju. Protože pokračoval v nadávkách i v ložnici, vzal jsem v kuchyni první nůž, na který jsem v šupleti přišel a vydal se za otčímem. Seděl na válendě, vytřeštil oči a ptal se mě, co chci udělat. Já jsem mu na tu otázku neodpověděl a bodnul jsem ho do prsou, někam do prostředku hrudníku."

Tady byl v Jankovského výpovědi, učiněné 5. 12. 1990, jistý rozpor. Jak víme z pitevní zprávy, oběť měla celkem jedenáct bodných nebo řezných ran, Jankovský uváděl jednu ránu do hrudníku, další do zad a poslední dvě do břicha. Sebeobranu z otčímovy strany připouštěl. Stejným nožem, kterým svou krvácející oběť pobodal, nyní rozřízl otčímovo pyžamo a pomohl mu dojít do koupelny.

"Posadil jsem ho do vany s poměrně studenou vodou. Myslel jsem, že to pomůže zastavit krvácení. Z kabátku u pyžama jsem mu vyndal 1.900 korun, ty jsem později utratil. Pak jsem si šel lehnout. V noci, byly asi tři hodiny ráno, jsem se probudil a šel se do kuchyně napít.

V koupelně se svítilo, otčím ležel na zemi v předsíni tak, že nohy měl v koupelně a hlavu s horní částí těla v předsíni. Nehýbal se, ani nemluvil, pouze chroptěl. Napil jsem se, zhasnul v koupelně a šel si zase lehnout.

Ráno ležel pořád na stejném místě, ale už nechroptěl. Dal jsem mu levou ruku před ústa, ale necítil jsem, že by dýchal. V kuchyni máme takové suché květy, tak jsem je vzal a šimral ho s nimi na ústech, ale tráva se vůbec nepohnula. Odtáhl jsem tělo do ložnice, uložil je do válendy a začal uklízet. Taky jsem si vyčistil zakrvácený oděv. Během dne volala matka. Chtěla vědět, jestli je otec doma. Řekl jsem, že ne."

Večer zašel Jankovský opět do restaurace, navíc si domů přinesl láhev vodky.

"Z baru BARUNKA jsem se vrátil v úterý, asi ve dvě ráno. Otevřel jsem vodku a vypil dvě štamprle. Byl jsem dost rozkurážený… Vytáhl jsem tělo z úložného prostoru a bylo mi jasné, že se ho musím nějak zbavit. Původně jsem uvažoval, že tělo shodím z balkónu dolů, ale došlo mi, že je to blbost.

Pak jsem se rozhodl, že tělo naporcuju. Oblékl jsem si tepláky, vzal jeho košili, nějaký ručník, kýbl s vodou, nůž, co jsem ho s ním pobodal a taky takovou chromovanou sekerku na maso. Hlavu jsem mu podložil tím ručníkem, pod stehna jsem mu dal tu košili a začal jsem mu nožem oddělovat hlavu.

Když se mi to povedlo, dal jsem hlavu do kýblu s vodou, pak jsem ještě odřízl jednu nohu a připravil si druhou. Myslel jsem, že takhle naporcované to bude stačit. Proto jsem zabodnul nůž do břicha mrtvoly, sekerku jsem mu položil na hrudník, vše jsem nechal, jak to bylo a šel se podívat do obýváku na televizi, u které jsem později usnul."

V úterý dopoledne se probudil. Uložil hlavu a pravou nohu do kostkované nákupní tašky a zamířil do míst, která z dětství dobře znal.

"Do vody jsem části těla nehodil, věděl jsem, že je blízko jez a tělo by se tam mohlo zachytit… Odložil jsem ty věci za nosník teplovodu. Asi jsem trochu zazmatkoval, že jsem se to nesnažil nějak zakrýt, ale spoléhal jsem se, že je to odlehlé místo a že všechno zapadá sněhem."

Cestou domů si koupil láhev lihoviny, vypůjčil si tři videokazety, z toho dvě erotické. V hračkářství koupil umělohmotné piánko na baterii pro bratra, dále zlatý řetízek pro sestru. (Což není u vrahů neobvyklý jev, podobnými dárky nebo dobrými skutky se pachatelé snaží vyvinit před svým svědomím: Já přece nejsem tak špatný! Já bych nezabíjel, kdybych k tomu nebyl okolnostmi donucen!)

Do bytu se Jankovský vrátil kolem 17. hodiny.

"Zkusil jsem si na piánku zahrát pár písniček, které znám. Tělo leželo pořád v ložnici na podlaze. Pak telefonovala teta Hudcová, to je sestra mámy, jestli se už otčím ukázal doma, že jí moje máma říkala, že je nezvěstný. Já jsem tetě řekl, že už doma byl, ona mi řekla, že je všechno v pořádku.

Já už jsem v tu chvíli věděl, že to tělo nikam neponesu, proto jsem ho dal zpátky do úložného prostoru. Z těla to zavanulo, měl jsem v tu chvíli pocit nevolnosti. Vlastně jsem celé dva dny po činu nejedl, jenom jsem se podíval na jídlo a hned se mi zvednul žaludek.

Kolem sedmé večer volala matka, jestli se už Honza Bartoš vrátil. Řekl jsem jí, že doma byl, ale že jsem ho nezastihl. Lehnul jsem si na gauč v obýváku a usnul jsem u televize."

Takové jednání pachatele neslo nesporně známky nenormálního chování. Proto jsem se Jankovského zeptal, jestli se cítí fyzicky a hlavně psychicky zdráv.

"Po stránce psychické se cítím dobře, ale když si uvědomím, co jsem udělal, tak asi normální nebudu… Ve středu ráno mě vzbudil telefon. Nějaký muž se mě ptal, jestli je pan Bartoš doma. Řekl jsem, že není, on říkal, že se mnou potřebuje mluvit, jestli může za mnou hned přijet.

Já řekl, že ano, ale hned na to volala matka, že Honzu Bartoše našli mrtvého v Hošťálkovicích u vody, jestli jsem nečetl noviny, že to tam viděla, abych pro ni přijel do nemocnice, že ji lékařka nechce pustit samotnou. Já jsem jí řekl, že čekám na toho chlapa, ale matka trvala, abych přijel hned.

Když jsme dojeli domů, tak už tam byla Veřejná bezpečnost. Měl jsem sice strach, že se tělo najde, ale doufal jsem, že se nikdo do válendy nepodívá. Já jsem neuvažoval, co budu s tím tělem dělat, ale spoléhal jsem se na to, že se matka vrátí až v pátek. Tím, že mi zavolala a že chtěla domů, mi vlastně udělala čáru přes rozpočet."

Jankovského jednání postrádalo logiku. Jeho jednání, spíš nejednání se zbytkem mrtvoly skončilo tím, že otevřel dveře na balkón. Prosincová zima měla fungovat na tělo ve válendě jako lednička, toť vše. Přitom si předtím dal práci a dvě části, odříznuté z mrtvoly odnesl z bytu na odlehlá místa ve městě… Jak si to vysvětlit?

Někdy se opravdu stává, že pachatel přestává mít sílu (o chuti snad ani nemluvě) pokračovat v započaté řezničině. Už odezněly první emoce, už opadlo napětí, vrah začíná uvažovat racionálně, uvědomuje si, co udělal, jak ovlivnil svůj život… Nastupuje apatie, takový člověk nervózně čeká, že každou chvíli bude dopaden – z praxe vím, že pro některé pachatele je příchod policie doslova vysvobozením! Svědomí je prevít, někteří lidé zažívají po vraždě skutečná psychická muka!

Osobně si ale myslím, že mimořádná pasivita Jankovského při odstraňování mrtvoly spíš navozuje otázku:

Nechtěl naopak Jankovský, aby torzo těla zůstalo v bytě, dokud se matka nevrátí z nemocnice?

A pokud odpovíme ANO a k uvažované události by došlo, neměli bychom tím pádem v bytě mrtvoly dvě? Zdraví Petrovy matky nebylo nijak valné – až by otevřela válendu a našla bezhlavé, rozřezané tělo svého manžela, určitě by ji to poznamenalo, dost možná i na životě!

Petr Jankovský byl v souladu s příslušným paragrafem trestního řádu vyšetřen znalci z odvětví psychiatrie a psychologie. Když jsem dostal na stůl jejich posudek, nemohl jsem se ubránit zvláštním pocitům, přesně řečeno rozladění nad jedním lidským osudem. Posuďte sami:

V Petrově dětství a dospívání se nepříznivě odrazila špatná výchova v rodině s oběma vlastními rodiči a po jejich rozvodu i v jejich nových rodinách. Ve věku 6-8 let byl svědkem hádek a rvaček mezi rodiči, kteří si bezostyšně vyřizovali své účty před dětmi. Petr na to reagoval neurotickými projevy, záškoláctvím, poruchami v chování, které vyústily v psychiatrické intervence a nakonec v hospitalizaci v dětské psychiatrické léčebně roku 1977:

"V psychickém poli nehrají rodiče očekávané pozitivní role, syn k nim rovněž nevysílá jasné pozitivní city, protože mu chybí jejich láskyplný zájem, vzájemná blízkost a důvěrnost. První charakteristika, kterou dává o své matce, souvisí s jejím pitím alkoholu."

Když se rodiče rozvedli, oženil se otec s přítelkyní bývalé manželky a dítě zůstalo u matky. Matka se však o syna nestarala, proto utekl k otci, i když ho dřív nenáviděl. Nová otcova manželka, která nemohla mít děti, si chtěla koupit Petrovu přízeň tuzexovým zbožím, slibováním zájezdů do ciziny. Naopak vlastní matka chtěla zas zabodovat tím, že chlapci slibovala, že si udělá autoškolu, koupí auto a budou jezdit na výlety. Svou bývalou přítelkyni, novou partnerku chlapcova vlastního otce, před ním titulovala "starou štětkou". Jinak se o chlapce nestarala, syn popisoval večírky s chlebíčky a vínem, na které matka zvala do bytu cizí muže.

Postupně se zhoršoval Petrův prospěch i jeho chování ve škole. Otázkou, komu ho svěřit do výchovy, se zabýval soud, následovala četná psychologická a psychiatrická vyšetření, zaměřená na vhodnost výchovy. Rodiče byli bezradní, nevěděli, co s dítětem dál – chlapec se toulal, kradl, byl přistižen při pití alkoholu v partě.

Při lékařské prohlídce v roce 1982 byly u chlapce konstatovány stopy bití a krevních podlitin. Vlastní otec přiznal, že si se synem neví rady, dožadoval se pro něj léčení a výchovná řešení odmítal. V roce 1987 byl Petr Jankovský psychiatricky posuzován pro majetkovou trestnou činnost, také uvedl, že experimentuje se zneužíváním těkavých látek, přesněji řečeno jde o tzv. snijfing, tedy jejich čichání.

Jednou větou – Petrův sociopatický vývoj pokračuje. Vlastní matka se v té době vdává za Jana Bartoše, ale v jejich soužití se opět vyskytují neshody, urážky a bitky. Po Petrově návratu ze základní vojenské služby se konfliktní vztah mezi Jankovským a Bartošem vyostřuje. Matka využívá syna a vyhrožuje muži, že ho nechá zbít, bude-li pít. Otec syna opakovaně fyzicky napadá, ten mu pak začíná jeho útoky oplácet rovněž fyzickou agresí…

"Motivační pozadí vraždy Bartoše Jankovským má hlubší historii. Vychází ze složitého synova vztahu k matce a z dlouhodobého negativního vztahu k otčímovi, vůči němuž nedokázal vlastní matku hájit a kterého se bál – do střetu s ním šel jen tehdy, když byl otčím silně opilý, jinak si na něj netroufal ze strachu, že bude bitý sám. Z toho plyne svár mezi ochranitelskou tendencí vůči matce, pocit viny ze selhání, strach, nenávist a bezmoc vůči otčímovi."

V okamžiku vraždy kulminovala alkoholem povzbuzená Jankovského agrese vůči Bartošovi, do té doby z nejrůznějších důvodů potlačovaná.

Jednání po činu – Jankovský doslova překračuje chroptícího a umírajícího muže, zhasne a v klidu usne, pro únavu přeruší rozřezávání těla, zabodne nůž mrtvole do břicha a jde sledovat televizi – lze vysvětlit citovou plochostí pachatele, ale taky ochranným psychologickým šokem, který měl bránit integritu osobnosti před uvědoměním si činu.

"Utracení peněz sebraných oběti lze vidět jako projev nezralosti osobnostního formátu, čemuž nasvědčuje jejich okamžité utracení, podobné tomu, jakým školní děti utrácejí peníze kradené rodičům," dodali ještě znalci.

Petr Jankovský byl v květnu 1991 odsouzen k třinácti letům vězení.

5. Poslední inkaso

"Já si nepamatuju, co se v tu chvíli dělo. Kdybych si vzpomněl, tak určitě zešílím! To by bylo strašný, kdybych si vzpomněl! Snad by to doktoři dokázali, nějak mi to vymazat z hlavy…

Z návratu domů strach nemám. Všichni ve městě vědí, že bych nedokázal nikoho zabít, ani mu ublížit. Vždyť já jsem jen takový ňouma."

Významný a zajímavý kriminální případ začal ve čtvrtek 14. března 1991 v Šumperku. Přímo jsem na něm nepracoval, na kauze dělali kolega major JUDr. Břetislav Veselý a kolega mjr. Aleš Kováč, kteří tehdy na krajské vyšetřovačce začínali.

Naopak já, vzhledem k velké obměně kádrů v roce 1990, byl už vlastně "mazák". O kauzu brutální vraždy jsem se samozřejmě zajímal nejen pro její mimořádnost, ale logicky také kvůli pachatelovu způsobu odstranění těla oběti.

První hektické minuty případu a jejich rychlá návaznost určitě nejsou bez zajímavosti:

19:02 Vedoucí pošty oznamuje zmizení své podřízené Nadi Ošmerové, která se běžně vracela ze svého "rajonu" kolem 15:00 hod.

19:05 Vyrozuměn operační důstojník VB.

19:08 Zahájeno pátrání, zajištěny doklady o roznášce důchodů Ošmerovou.

19:10 Prověření v nemocnici skončilo s negativním výsledkem, probíhá pátrání po domech ve směru roznášky pošty pohřešovanou listonoškou.

19:14 S případem jsou seznámeni všichni členové policejních hlídek na služebnách i v terénu.

19:15 Je prováděna kontrola ve vytypovaných restauracích, ovšem s negativním výsledkem.

19:20 Příjezd výjezdové skupiny na dotyčný poštovní úřad.

20:05 Kriminalisté zjišťují, do kterých domácností ještě doručila Ošmerová důchod. Poslední výskyt poštovní doručovatelky zaznamenán kolem 12. hod. v Myslbekově ulici, v domě č. 5.

20:53 Prohlídka potoka od obchodu Večerka až k Paletě Šumperk, s negativním výsledkem.

21:55 Průběžné prověřování v místě bydliště pohřešované, zda se Ošmerová nevrátila, s negativním výsledkem.

Bohužel, rychlá a náročná akce skončila patem. Kriminalisté pouze zjistili, že pohřešovaná Ošmerová odešla ráno na svou trasu. Při sobě měla mj. 29 poštovních poukázek v částce 23.323 Kčs a 14 důchodů v celkové výši 28.243 Kčs. Kolem poledne jí už mohla zbývat částka cca 24.000 Kčs na vyplacení důchodů.

Skoro pětadvacet tisíc korun… To tenkrát nebyla zanedbatelná částka (ostatně některé loupežné vraždy se udály pro ještě menší obnosy!), nabízely se proto dvě verze: Buď se Ošmerová stala obětí násilného trestného činu, nebo se rozhodla z nějakých důvodů finanční částku zpronevěřit a někde se skrývá. Dodám ale hned, že druhou možnost pracovníci pošty rezolutně vyloučili, na kolegyni Naďu byl prý vždycky spoleh!

Ani 15. březen neznamenal výrazný posun v pátrání. Bylo jasné, že Ošmerová naposledy pracovně komunikovala s nájemníky domu číslo 5 v Myslbekově ulici. Skončila její pouť právě tady? Nebo dům živa a zdráva opustila a teprve na ulici ji někdo vylákal třeba do automobilu?

Potřebovali jsme znát detailní časový plán pohybu Ošmerové, minutu po minutě. Proto došlo 16. března k novému vytěžení všech nájemníků zmíněného domu… Už bylo známo, kdo z nájemníků 14. 3. dostal nějakou platbu, nebo naopak měl povinnost pošťačce platit. Kriminalisté se tak v domě postupně dostali až k bytu Čivrných, kde se v době zmizení Ošmerové nacházel jen 27letý Jiří.

Bydlel s matkou, ta ovšem byla kritického dne na rodinné návštěvě v Bruntále a vrátila se až večer. Čivrný potvrdil, že Ošmerová u něho byla, že jí zaplatil inkaso v hodnotě 250 korun. Pak pošťačka zase odešla, mířila o patro výš k paní Slezákové. Ještě prý slyšel, jak Slezáková odemyká…

Tady existoval v Čivrného výpovědi první rozpor. Dotyčná nájemnice nebyla totiž v inkriminované době vůbec doma! Ale to ještě nemuselo nic znamenat, taková nesrovnalost se může nějak přijatelně vysvětlit.

Když šel ovšem Čivrný hledat doklad o zaplacení, pootevřela se náhodně šatníková skříň v mladíkově pokoji. Užaslí kriminalisté uvnitř zahlédli dva velké igelitové pytle, ve kterých byly zřetelně vidět části lidského těla!

Detektivové ovládli své překvapení, nedali nic najevo, pouze zařídili, aby Čivrný byl převezen k dalšímu vytěžení na policejní ředitelství v Šumperku. Souběžně s výpovědí podezřelého probíhala důkladná prohlídku bytu, především mladíkova pokoje.

Čivrný se choval klidně, málem se usmíval.

"Ale pánové, já už jsem vám přece všechno řekl! Paní pošťačka u nás v bytě byla, já jí zaplatil a ona zase odešla. Co bylo dál, nevím."

"Jak tedy vysvětlíte, že uvnitř šatníku ve vašem pokoji jsou dva igelitové pytle s částmi lidského těla?"

Těžko říct, jaké zemětřesení se v tu chvíli odehrálo v mladíkově hlavě. Ale ještě to ustál. Nebo si to aspoň myslel.

"Opravdu?" předvedl hereckou etudu naprostého úžasu. "To snad není možné! Já o ničem takovém nevím, vůbec si to nedokážu vysvětlit!"

Vysvětlování bylo ovšem jen a jen na Čivrném… Po chvíli ovšem připustil, že přece jen něco "ví". Včera, právě když u něho byla doručovatelka Ošmerová, nečekaně zazvonili u jeho dveří dva neznámí muži.

"Rozkázali mi, abych zůstal v kuchyni, že si něco potřebují vyřídit s pošťačkou. Než odešli, upozornili mě, že ve skříni jsou nějaké pytle. Že se jich mám ve vlastním zájmu zbavit. Nejlíp, když je zakopu do země… Já jsem se pak ale do skříně nedíval. Nevím, co v nich je."

Což byla samozřejmě úplná pitomost, úřední řečí nevěrohodná výpověď. Nešlo už jen o dva pytle převázané barevným zvonkovým drátem stejného druhu, jako byl velký svazek drátu pod postelí pokoje. Kriminalisté tou dobou věděli o dalších nálezech, které vyplynuly z ohledání místa činu:

O krevních stopách na koberci a pod ním. O částce 18.600 korun, ukryté mezi polštáři na křesle, o dalších 5.200 korunách pod přikrývkou postele, celkově tedy 23.800 Kč! Čivrného pokoj byla tak trochu dílna, mezi nářadím leželo kladivo, kuchyňský nůž, rámová pilka na železo s rozlomeným plátkem, dále nůžky na plech… Všechny tyto nástroje na sobě měly stopy krve!

A v neposlední řadě bylo nalezeno v ještě teplých kamnech na tuhá paliva 130 ohořelých kostí a úlomků kostí, spolu s nimi kovové části oblečení. Mezi odpadky zas ležely ohořelé dámské hodinky… Za poznámku určitě stojí, že vedle kamen ležela odborná kniha akademika Jana Koldy CHOV ZVÍŘAT, vydaná v roce 1955. Z ní byly vytrženy stránky 13 až 46, obsahující kapitolu Stavba živočišného těla.

Čivmý proto vyrukoval s další verzí:

"Byl jsem na půdě a hledal jsem prvky na anténu pro OK3, kterou jsem si chtěl postavit. Najednou jsem uslyšel otevřenými dveřmi volání ,Pošta!' Ošmerová nejspíš hledala paní Slezákovou. Vyšel jsem ven, ona mi řekla, že matka má na poště důchod a jestli chci zaplatit inkaso. Řekl jsem, že peníze na inkaso mi matka dala, že zaplatím. Šli jsme k nám do bytu."

Čivrný se odmlčel, bylo vidět, že přemýšlí a hledá slova.

"Já nevím, co se dělo pak. Paní Ošmerová najednou ležela na podlaze v kuchyni, vzdychala… Odnesl jsem ji do svého pokoje na postel. Vysvlékl jsem jí horní část těla, sáhl jí na bradavky. Najednou se ozval zvonek. Byla to známá, sousedka ze zahrádky, potřebovala si půjčit dvacet korun na maso. Když jsem se k pošťačce vrátil, už nedýchala."

Na této verzi výpovědi Čivrný setrval i v dalších dnech, pouze upřesnil některé okolnosti:

"Pošťačka mi vracela peníze. Slyšel jsem, jak v pokoji přestal hrát magnetofon a jak se cívka kotouče otáčí naprázdno. Bál jsem se, že se poškodí, tak jsem šel do svého pokoje magneťák vypnout. Pak jsem se vracel do kuchyně. Pootevřenými dveřmi z chodbičky jsem viděl, že paní pošťačka leží na zemi a vzdychá. Najednou jsem nevěděl, co mám dělat, měl jsem šok…"

V průběhu výslechů si Čivrný sedal na zem, vstával a přecházel po místnosti, s některými odpověďmi na otázky vyšetřovatele váhal i několik minut, občas požádal o krátkou přestávku kvůli bolesti hlavy.

Stejně účelově předváděl únavu a mdloby. O okamžiku, který předcházel smrti Naděždy Ošmerové, nikdy nic nesdělil – tvrdil, že vše zapomněl, že se bojí na tuhle věc vůbec rozpomínat, protože by určitě zešílel. Jak naložil Čivrný s tělem?

"Když jsem položil tělo paní pošťačky na postel, seděl jsem vedle ní asi patnáct minut. Nevěděl jsem, co mám dělat, celý jsem se třepal, to už jsem poznal, že je mrtvá. Já jsem uvažoval, že bych to ohlásil VB, měl jsem ale strach, že by to bylo na mě, jako že nežije kvůli mně… Před časem jsem na kazetě viděl film o kanibalech. K rozřezání lidského těla používali takový zvláštní nůž. Jak jsem si na ten film vzpomínal, přivedlo mě to na myšlenku, jak odstraním tělo pošťačky."

Mrtvou vysvlékl, po podlaze rozložil igelity… Vtom zazvonila jeho provdaná sestra. Čivrný zamkl pokojík, chvíli mluvil se sestrou na chodbičce a v kuchyni. Žena později vzpomínala, že bratr byl zcela klidný a choval se normálně. Po jejím odchodu se mohl Čivrný vrátit k práci.

Nejprve odřízl nohy v kyčlích a kolenou, pak oddělil ruce v ramenou a loktech.

"Šlo to docela lehce, ani neteklo moc krve. Hlavu jsem taky odřízl, ale už se nepamatuju, jak. Prostě to nedokážu popsat." Na řezání těla použil běžný kuchyňský nůž s délkou čepele 15 cm, který používal ke svým elektrikářským pracím. Byl velmi nápadně zbroušen do ostrého břitu až čepelkového charakteru.

Věděli jsme, že ani v jednom z pytlů se nenašla hlava oběti. Čivrný byl ochoten dovést kriminalisty na místo, kde ji zakopal. Jednalo se o pole na okraji města, ve vzdálenosti zhruba 100 metrů za obytnými domy.

V porostu ozimu byla skutečně zkypřená oblast se zřetelným kruhem zasypané jámy o půlmetrovém průměru. Stačilo odkrýt jen malou část země a už se objevila lidská pokožka a pramen vlasů. Protokol ze 17. března o prověrce výpovědi, plynule přecházející v ohledání místa činu končí slovy: "Jedná se o hlavu ženy, oddělenou od těla těsně v krční oblasti. Oči jsou zavřeny."

Dodám, že poté, co usmrtil pošťačku, se Čivrný setkal se svou o jedenáct let starší přítelkyní:

"Byli jsme se projít, choval se úplně normálně, povídali jsme si. Vím, že když měl nějaké problémy, tak jsem to na něm poznala. V takovém případě působil rozrušeně, zadrhával při řeči."

Taky paní Čivrná si ničeho podezřelého nevšimla:

"V bytě bylo všechno v pořádku, pouze v něm bylo chladno. Syn má od svého pokoje klíč, já tam vůbec nechodím… Večer 14. 3. jsem synovi řekla, že Veřejná bezpečnost hledá paní Ošmerovou, že se u nás na ni byli ptát příslušníci. On odpověděl, že s pošťačkou mluvil taky, ale neví, kam šla dál."

Soudní lékaři neměli při pitvě jednoduché podmínky: "V přepravní kovové rakvi, v rozstřiženém igelitovém pytli je 16 částí lidského těla. V igelitových sáčcích a papírové krabici je uložena ženská hlava. Dále byly doručeny ve dvou plochých krabicích 4 soubory ohořelých kostí a kostních úlomků."

Dohromady jich bylo přibližně 150. Nejdůležitější bod znaleckého protokolu zněl: "Bezprostřední příčinou smrti je zhmoždění mozku s následným zakrvácením do komor mozkových, při mnohačetných tříštivých zlomeninách klenby a spodiny lební. V každém případě jde o smrt násilnou."

Pachatel zasadil oběti do hlavy více než devět úderů, veškeré tyto údery byly zasazeny zezadu a to v době, kdy Ošmerová stála a později ležela s hlavou na podlaze. Tím byla podle očekávání vyvrácena ta část Čivrného výpovědi, ve které se vyviňoval ze smrti poštovní doručovatelky líčením jejího pádu a bezvědomí z "neznámých příčin".

Důležité slovo řekli také znalci z odvětví psychiatrie a psychologie:

"To, že vyšetřovaný tvrdí, že se v současné době na svoje jednání nepamatuje a zdůrazňuje, že kdyby si vzpomněl, mohl by zešílet, souvisí s primitivními hysterickými rysy jeho osobnosti, které jsou patrné i ve způsobu líčení jiných životních kapitol, včetně demonstrativních sebevražedných pokusů. Tzv. ztráta paměti je útěk před realitou a lze ji vysvětlit mechanismy potlačení nepříjemných vzpomínek u osobnosti k tomu zřetelně disponované."

Motiv, proč Čivmý napadl Ošmerovou, tak zůstal záhadou. Šlo o loupežnou vraždu?

"Teoreticky je možno uvažovat o vzniku nějakého konfliktu mezi obžalovaným a poškozenou, na který explorand jednal zkratkově. Jistě lze vzhledem k nálezu uschovaných peněz uvažovat o loupežném motivu, ale čin nebyl připravovaný.

K setkání obžalovaného s poškozenou došlo zřejmě náhodně, každopádně nemohl explorand počítat najisto s tím, že listonoška vejde až do bytu. Nelze vysvětlit, kdy a jak se v ruce obžalovaného objevilo kladivo. Hypotetický konflikt mohl mít za následek stereotypní mechanismus zkratkové reakce, která vedla k napadení a usmrcení."

Čivrný byl v evidenci pedopsychiatrického zařízení už v předškolním věku, jevil značné opoždění ve vývoji. Základní školu ovšem dokončil bez problému, vyučil se v oboru průmyslový krmivář. Nastoupil vojenskou základní službu. V listopadu 1983 byl ve stráži, kde údajně upadl na hlavu, ale neztratil vědomí. S pocity strachu utekl ze stanoviště, přespával v lese, druhý den ho na silnici do Prahy zadržela hlídka VB, které se podrobil a dobrovolně předal zbraň.

Dopustil se tak trestného činu porušování strážní služby, nedovoleného ozbrojování a pokusu trestného činu svémocného odloučení. Pomohly mu však posudky psychiatra a psychologa, vyvázl jen s podmínkou deseti měsíců na dva roky.

V poslední době přišel o zaměstnání. Ale doma byl podle vlastního vyjádření taky spokojený, nic mu nescházelo. Je samotář, rád dělá s elektřinou, má na to knížky, tranzistory, televizi. Dokáže to spravit. Kamarády nemá, tančit nechodí, nekouří. Alkohol zavrhl od události na internátu, kdy ho dívky údajně opily tak, že o sobě nevěděl, pak ho svlékly, manipulovaly mu s přirozením a potom tvrdily, že jednu z nich přivedl do jiného stavu.

Chování má mírné, ohleduplné, rád pomáhá starším lidem, čas od času má ale záchvat vzteku. Čivrného přítelkyně řekla během výslechu, že v posledním roce se mladíkova psychika zhoršila. Začal žárlit, byl uzavřený, po hádce rozmlátil poměrně drahý počítač a spálil ho. Ženu vyhodil z bytu, choval se přitom nepříčetně…

Znalci nezjistili, že by Čivrný trpěl duševní chorobou typu psychózy, ani závažnou duševní poruchou. Je anomální osobností s IQ 86, tedy v pásmu širšího průměru, značně primitivní, emočně nevyrovnanou, s infantilním chováním s prvky hysterie. Má sklon reagovat zkratově na situace, které pro něho představují nadlimitní zátěž.

Jeho rozpoznávací a ovládací schopnosti byly ovšem v době činu sníženy jen nepodstatně. Ochrannou léčbu odborníci nenavrhli.

Jiří Čivrný byl za vraždu Naděždy Ošmerové odsouzen ke dvaceti letům odnětí svobody.

III. Temná vášeň

Z psychologického posudku vraha Pavla Domráda:

"Sadistická komponenta začala v jeho sexuálních představách převažovat. Představoval si překonávání fyzického odporu ženy, jak ji dobře praští do obličeje. Masturboval s představami, jak on nebo někdo jiný bičuje nahou, uvázanou ženu, která řve bolestí nebo utrpením.

Měl z toho pocit radosti, představy urychlovaly jeho erekci i ejakulaci. Tři dny před vraždou začal uvažovat, že si na nějaké dívce vymůže násilím sex – i kdyby ji měl zmlátit nebo svázat provazem.

Toto rozhodnutí sílilo. Jak vzpomíná, byl tou myšlenkou doslova posedlý: Chtělo to jít ven!"

Sexuální vražda pokaždé spolehlivě rozvíří veřejné mínění. Nálady obyvatelstva kmitají mezi zděšením a zuřivostí. Má to svoji odvěkou logiku.

Jistý satirik se trefně vyjádřil k námětům detektivních románů:

"Vražda mladé ženy? Tragédie! Vražda dítěte? Hrůza! Ale co takhle vražda postaršího, dobře zajištěného gentlemana… Proč ne? Žil sám, nikomu scházet nebude, koneckonců, svoje si ten starý paprika jistě užil…"

V kriminalistické praxi se setkáváme s obdobným psychologickým jevem. Sexuálně motivovaná vražda má v celkovém objemu trestných činů podle paragrafu 219 jen relativně nízké (a v podstatě už desítky let setrvalé) procento. Loupežné vraždy nebo ty, které znamenají chmurné finále dlouhodobých partnerských neshod, se vyskytují daleko častěji.

Takový "žebříček" ovšem neplatí z hlediska reakce veřejnosti. Násilná smrt mladé ženy, natož dítěte, otřese lidmi ze širokého okolí a zaručeně přitáhne vděčnou pozornost sdělovacích prostředků.

Nejde jen o surovou ničemnost zločinu samého – to platí o každé vraždě – ale především o jeho pohnutky vyvěrající z nenormálnosti pachatelovy sexuality. Sdělovací prostředky reflektují pobouření občanů a vytváří se tak spirála veřejného odsouzení zločinu a apelu na dopadení pachatele, která nezřídka může obletět celý stát. Z hlediska praxe můžeme rozdělit případy sexuálních vražd do dvou kategorií:

V té první předchází vraždě znásilnění nebo pokus o ně. Smrt samotná je jen zakrytím předchozího činu, pachatel je často hnán strachem, že ho přeživší oběť udá. Druhá kategorie nese výrazně sadistický motiv. Součástí sexuálního násilí je tak brutální zacházení s obětí, že nemůže nevést k smrti.

Takový pachatel svou oběť většinou nechává v tzv. odevzdané (někdy také učebnicové) poloze, nahou nebo s obnaženou dolní částí těla, s doširoka roztaženýma nohama. Někdy je cílem vražda sama – teprve skon oběti přinese vrahovi sexuální ukojení. Někteří pachatelé odnášejí z místa činu odřezanou část těla oběti, chceme-li trofej nebo fetiš.

Za posledních patnáct let řešili severomoravští kriminalisté řadu takových případů. Některé se, bohužel, nepodařilo přes veškeré úsilí objasnit. Proč tomu tak je?

Na rozdíl od vražd s jinou motivací se pachatel a oběť velmi často neznají, nemohli si proto mezi sebou vytvořit vztah, o kterém by rodina nebo přátelé oběti věděli a mohli tak kriminalisty informovat. Nezřídka dochází k prvnímu setkání vraha a jeho oběti těsně před činem samým.

Jiné případy obsahují náboj tragičnosti proto, že jim bylo možno předejít a zabránit. Sadistický deviant totiž málokdy vraždí hned napoprvé, usmrcení oběti je až vrcholem jeho kriminální dráhy, který přichází po trestných činech sexuálního charakteru menší závažnosti.

Jako příslovečná červená niť prochází takovými případy podcenění závažnosti prvních výstřelků, nebezpečná lékařská benevolence během léčby, stejně jako dlouhodobý alibismus patřičných úřadů při řešení už notorických problémů.

1. Smrt přišla o půlnoci

"Už mám dneska všeho dost," řekla. "Doprovodíš mě?"

"Ale já nevím, kde bydlíš," namítl.

"Bez starosti. Domů trefím."

Vyšli do noci a ona, necelou hodinu života před sebou, se zavěsila do svého vraha.

Každý zkušený policajt nebo doktor, který jezdí v sanitkách s majáčkem, vám potvrdí, že konec roku s sebou přináší zvýšený počet sebevražd či ublížení na zdraví, přerůstající občas v takzvanou domácí zabíjačku.

Jestliže vánoční svátky vyvolávají v lidech, prožívajících nejrůznější trable, melancholickou náladu a chuť opustit svět vezdejší, to naše slzavé údolí, pak silvestrovské oslavy mají svou odvrácenou stranu ještě drsnější.

Dneska je Silvestr? Tak to musíme hned po ránu otevřít flašku! A nejlíp dvě! Aby bylo jasno, já nechci mentorovat, jenom připomínám známou věc, že popíjení nejrůznějšího alkoholu uvolňuje emoce všeho druhu. Pokud je to spojeno s pocitem, často jen podvědomým, že něco starého končí a něco nového začíná, mohou například rodinné spory vyhřeznout nečekanou měrou.

Jenomže kriminální případ, který se odehrál na přelomu Silvestra 1990 a Nového roku 1991 ve Frýdku-Místku, měl jiný podtext. Setkali se dva lidé, kteří na sebe neměli nikdy narazit. Alespoň ne tuto noc:

Na jedné straně citově zraněná žena, jejíž stesk znásobil alkohol i poslední den roku, svádějící k bilancování. Na druhé straně zase sexuální deviant. Sadista, rozkurážený popíjením a podivně znervóznělý spoustou veselých, nastrojených dívek, které během večera potkal.

Vánoční svátky i Silvestra 1990 jsem promarodil v horečkách s angínou. Na Nový rok odpoledne mi z Ostravy zatelefonoval můj nadřízený plukovník Petr. Ve Frýdku-Místku prý našli před chvílí mrtvou ženu, nejspíš se bude jednat o vraždu. Ať se toho, pokud mi zdravotní stav dovolí, ujmu.

Rozhodl jsem se, že budu svou nemoc tvrdě ignorovat. Vražda je závažný případ a takovou příležitost nemůže žádný kriminalista opomenout!

Přirovnal bych to svým způsobem k situaci nemocného herce: Ještě odpoledne ho sužují zdravotní problémy, že sotva chodí. Ale jen co se přiblíží jevišti nebo se nadechne vůně šminek v šatně, nějaký zázrak obnoví na potřebnou dobu jeho zdraví a herec vstoupí na jeviště v plné síle…

Jevištěm s kulisami, přesně řečeno místem nálezu těla oběti, byl areál základní školy. V zadním traktu, na dně terénní úpravy, necelé tři metry pod úrovní cesty ležela tváří dolů žena. Měla sice kabát, ale dolní část jejího těla byla obnažená. Ohledávající soudní lékař zjistil mnohočetná poranění obličeje a rozsáhlé řezné rány na krku. K smrti mělo dojít už kolem půlnoci.

Byly vánoční prázdniny, takže v posledních dnech sem zabloudil málokdo. Odlehlost a opuštěnost, tak jsem vnímal místo činu… Není divu, že mrtvolu objevil náhodný chodec teprve po šestnácté hodině!

Dodnes si pamatuji tehdejší podivnou a chmurnou atmosféru. Čím to bylo?

Snad prázdnou školou, kde za normálních okolností zní dětský křik a smích? Nebo nostalgií za právě uplynulým rokem? Snad citelnou zimou, dotvářející kolorit brutálního zločinu, nasvíceného v lednovém odpoledním šeru silnými policejními reflektory? Těžko říci…

Ohledání místa činu nepřineslo nic podstatného. Zmíním se jen o rozbité lahvi od vína, jejíž zelené střepy ležely v kaluži krve. Smutná událost přilákala pochopitelně i hodně zvědavců. Jak jsme se později dozvěděli, v bezpečí houfu přihlížel naší práci také vrah.

Nedaleko těla ležela kabelka s osobními doklady mrtvé ženy. Snadno jsme tak zjistili, že jde o 33letou Blanku Žurmanovou, pracující v Ostravě a bydlící ve Frýdku-Místku.

Okamžitě, na několika místech současně, se rozběhlo pátrání, které mělo zjistit co nejvíc informací o oběti a zmapovat poslední hodiny jejího života.

Podle některých svědectví neměla Žurmanová šťastný rok. Rozvedla se, přestěhovala, obě dcery měl v péči manžel. To paní Blanku mrzelo nejvíc. Přestože navenek si stále udržovala tvář veselé a přátelské ženy, oblíbené u pacientů rehabilitačního ústavu, kde pracovala, v soukromí propadala pocitům zármutku a životní prohry…

Žurmanová skončila pracovní dobu na Silvestra v odpoledních hodinách. Odtud se s přítelkyní přesunuly na jednu soukromou oslavu, které se zúčastnilo asi dvacet lidí. Po desáté večerní se nálada Blanky Žurmanové najednou zlomila. Žena se rozhodla jít domů a umíněně trvala na svém.

"Všichni jsme jí říkali, ať nikam nechodí. Marně. Přemlouvala jsem ji ještě venku, před budovou klubu. Pak jsem si odskočila kvůli zimě pro bundu. Když jsem se vrátila, Blanka byla už pryč," vypověděla zmíněná přítelkyně.

Ta byla také – zatím – posledním člověkem, který viděl oběť vraždy živou.

Stáli jsme tak před nelehkým vyřešením otázky: Jak a s kým se o silvestrovské noci dostala Blanka Žurmanová z Ostravy do Frýdku-Místku? Veřejná doprava nepřicházela vzhledem k pozdní době v úvahu. Tedy stop?

Vsadili jsme na spolupráci s veřejností a tenhle tah se vyplatil. Na výzvu v tisku se nám přihlásili hned dva řidiči.

První ze svědků svezl Blanku Žurmanovou jen třetinu cesty, měl totiž namířeno jinam. Uvedl, že ženu vysadil kolem 22.20 hod. Žurmanová pokračovala pěšky a doufala, že stopne další vůz. Zanedlouho uspěla, dokonce měla štěstí, že řidič druhého vozidla mířil do Frýdku-Místku.

Podle tohoto svědka dorazili do města krátce před 23. hodinou. Žena prý chtěla zastavit poblíž kulturního domu, kde byla v tu chvíli v plném proudu silvestrovská oslava.

Nemusím snad připomínat, že jsme se jen tak nespokojili s výpověďmi obou mužů, avšak ověření jejich výpovědi a ohledání vozidel skončilo negativně. Byla to ostatně jen prověrka z povinnosti. Díky dalším svědkům, kteří se přihlásili na výzvu v novinách, jsme už věděli, že Blanka Žurmanová silvestrovskou oslavu v kulturním domě skutečně navštívila.

Mimo jiné ji viděli vcházet dva muži, kteří vyšli na chvíli ven před budovu a na čerstvém vzduchu popíjeli z láhve vína. Jeden z nich pak viděl Žurmanovou odcházet. Nebyla prý sama, doprovázel ji nějaký muž.

Svědek ho viděl jen zezadu. Podle popisu mu mohlo být pětadvacet, měl vlasy střední délky přes uši a tmavý oblek. Čas? Když se svědek vrátil do sálu, vše už bylo připraveno k slavnostnímu půlnočnímu přípitku. Tím se nám výrazně zúžila pravděpodobná doba vraždy.

Silvestrovské oslavy v kulturním domě se zúčastnily asi čtyři stovky hostů. Bylo nutno promluvit s každým, pořadatele, číšníky či šatnářky nevyjímaje. Bohužel, neexistoval žádný jmenný přehled hostů. Evidována nebyla ani rezervace místenek.

Museli jsme proto zvolit relativně zdlouhavý, ale asi jediný možný postup: Nakreslili jsme plánek se všemi stoly a jednotlivými místy a postupně, na základě výslechů, připisovali k židlím konkrétní jména. Byla to úmorná, piplavá skládačka…

Pak ale nastal zlom!

Souběžně s operativní prací na vytěžování hostů a obsluhujícího personálu proběhla pitva.

Podle soudních lékařů bylo příčinou smrti Blanky Žurmanové vdechnutí krve z rozsáhlých poranění skeletu obličeje a řezného poranění na krku. Pachatel se vůči oběti choval mimořádně surově. Mlátil ji pěstí, kopal, zřejmě ji rozbil o hlavu láhev vína a uraženým hrdlem ji pořezal na krku až k průdušnici. Což ovšem nebylo všechno…

V pochvě zemřelé zjistili znalci mnohočetné trhliny sliznice a hluboké tržné rány s roztržením měchýře. Život oběti tak ohrožovaly nejen řezné rány na krku, dále vnitřní krvácení hlavy po úderech či kopech, ale stejnou měrou i devastující zranění v oblasti malé pánve. Ani včasný chirurgický zákrok s rozsáhlou rekonstrukcí orgánů v malé pánvi, s amputací dělohy a pochvy by nemusel vést k záchraně života oběti.

Jak taková zranění mohla vůbec vzniknout?

Vidím to jako dnes, naše nepředstírané překvapení, když soudní lékař MUDr. Igor Dvořáček vyňal z pochvy oběti jakousi plochou kruhovitou čepičku z vláknitého materiálu, asi centimetrového průměru.

Co to může být?

Velmi důležitá byla přítomnost zkušeného pyrotechnika a balistika Vasila Šuhaje. Podle jeho názoru prodělala žena krátce před svou smrtí barotrauma, tedy zdevastování útrob, způsobené tlakovou vlnou – po explozi petardy!

Myslím, že všichni, co jsme stáli kolem pitevního stolu, jsme už měli jako profesionálové něco za sebou, mohli jsme se považovat za otrlé… Ale tohle nás opravdu šokovalo!

Zmíněná čepička skutečně tvořila zátku petardy. Ta, jak známo, slouží k vyvolání zvukového efektu, vyvolaného výbuchem pyrotechnické nálože v uzavřené trubičce. Podle pozdějšího kriminalistického zkoumání uvolní iniciace takové směsi asi půl litru plynu v časovém úseku 4 milisekund, za vývinu teploty asi 3 000 stupňů Celsia!

A teď si představte, že vám něco takového začne působit uvnitř těla…

Z výslechu hostů silvestrovské zábavy jsme už věděli, že přímo v sále došlo v průběhu večera k několika incidentům, které měl na svědomí neznámý mladík.

Jednak vhazoval petardy tančícím pod nohy, jednak nevybíravě žádal některé ženy, aby s ním tancovaly, vynucoval si jejich souhlas. Když jejich známý mladíka vykázal do patřičných společenských mezí, dostalo se mu opakovaných vyhrůžek:

"Já tě zabiju. Už jsem jednou seděl, mně je to jedno!"

To byla zajímavá informace!

A taky se na nás usmálo štěstí: Jedna z účastnic zábavy se nechala se zmíněným mladíkem – na jeho žádost – vyfotografovat. Zakrátko jsme měli fotku k dispozici. Díváme se, zatím jen na obrázku, do tváře možného vraha?

Zjistit totožnost mladého výtržníka nepředestavovalo velký problém. Známá firma!

24letý Antonín Marčík totiž před několika lety opakovaně přepadal s nožem v ruce náhodně vybrané ženy. Vyhrožoval jim verbálně i zbraní, odpor překonával fackováním. Oběti se musely vysvléknout donaha. Pachatel jim zavazoval oči, jednu ženu donutil k felaci, jiné manipuloval rukou v genitálu. Napadl dokonce starší ženu s vnučkou a dítě ohrožoval nožem.

Za tuto trestnou činnost byl v roce 1987 odsouzen k trestu odnětí svobody v délce čtyř roků a devíti měsíců. Amnestie prezidenta republiky mu však umožnila opustit 3. ledna 1990 brány kriminálu. Jako člověk trpící prokázanou sexuální deviací typu sadismu měl nařízenou léčbu ústavní formou.

Marčík to však ignoroval a s pomocí nekritického obhájce, ale taky lékaře, který už po dvouměsíční ambulantní péči byl ochoten podat kladný posudek, dosáhl v únoru 1990 soudního výroku o zrušení ústavní léčby.

Marčík si blahovůli společnosti vyložil po svém: Od září 1990 přestal k lékaři chodit, léky nebral, zato vydatně popíjel. Přestože dobře věděl, že alkohol může jeho deviantní touhy jen a jen odbrzdit. Podmínky pro nějakou další tragédii tak byly naplněny…

Kde teď Marčík pobývá? Tato otázka byla pro nás čím dál palčivější. Podezřelý mladík pochopil, že se o něho v souvislosti s vraždou Blanky Žurmanové zajímáme a odjel ze svého bydliště ve Frýdku-Místku. Nezdržoval se ani na přechodném bydlišti, tj. na jisté jihomoravské podnikové ubytovně. Přijel sem, to ano, ale pobyl tu jediný den a zmizel neznámo kam.

Intenzívní pátrání po Marčíkovi si vyžádalo řadu rutinních opatření, mimo jiné kontrolu ubytovacích zařízení. Což se v konečném důsledku ukázalo jako správné.

"Od 4. ledna se u nás ubytoval na pokoji č. 801 host jménem Marčík," vypověděla servírka kriminalistům pátrajícím v jednom frýdecko-místeckém hotelu.

"5. ledna mi v recepci sdělili, abych mu donesla na pokoj snídani a kávu. Muž byl zahalen jen do ručníku, v oknech měl zatažené závěsy. Nechtěla jsem s ním hovořit, on se mě ptal, jestli mám jenom ranní, když jsem odpověděla, že ano, řekl, že je to škoda. Ale jinak mě neobtěžoval, ani slovně, ale neměla jsem z něho dobrý pocit.

Dneska se všechno opakovalo, Marčík si zase objednal kávu, byla jsem na směně sama, takže jsem tam musela jít, i když jsem měla strach. Zase byl jen zabalený do ručníku, opět byly zatažené závěsy… Jen co jsem se vrátila dolů do kuchyně, volali mi, že Marčík chce ještě cukr. Ale to už jsem odmítla, bála jsem se tam jít."

Kriminalisté požádali servírku, aby jim pomohla dostat se k Marčíkovi do pokoje, že je důvodně podezřelý ze závažného trestného činu. Dívka Kateřina proto zavolala na pokoj č. 801, jestli si může dojít pro špinavé nádobí. Host souhlasil. Kriminalisté vyjeli se servírkou výtahem. Dívka zaklepala na dveře, ale nikdo neotevíral. Bylo jen slyšet, jak v koupelně teče sprcha.

Když naši lidé vnikli dovnitř, seděl Marčík ve sprchovacím koutě s podřezanými žilami!

Podezřelý muž byl lékařskou záchrannou službou převezen do nemocnice. Po ošetření nepříliš hlubokých ran putoval do opavské psychiatrické léčebny, kde 7. ledna 1991 proběhl jeho první výslech. Marčík se rozhodl vypovídat a spontánně se k vraždě Blanky Žurmanové doznal.

Musím ovšem dodat, že při ohledání hotelového pokoje č. 801 byly zajištěny tři dopisy na rozloučenou. Jeden byl určen rodičům, druhý se omlouval vedení hotelu za vzniklé problémy, třetí dopis patřil nám:

Vážená policie!

Prohlašuji na svou čest, že jsem od roku 1987 nespáchal žádný trestný čin.

K případu vraždy ženy na Nový rok 1991 prohlašuji, že jsem absolutně nevinný. Chtěl bych ještě dodat, že jsem možná tu zavražděnou ženu viděl a mluvil s ní na té silvestrovské oslavě, nevím přesně, kolik bylo hodin.

Dole ve vinárně Orion mě skutečně zastavila nějaká žena a požádala mě, abych jí koupil víno a cigarety. Dala mi kabelku, abych si vzal peněženku a koupil to z jejích peněz. A pak jsem ji doprovodil před Kulturní dům, načež jsem se vrátil a bavil jsem se až do konce!

Přeji vám brzké dopadení viníka nebo viníků.

Obdobně, samozřejmě mnohem víc emotivněji, byl napsán dopis rodině. Marčík se v něm označil za nevinnou oběť štvanice, kterému vzhledem k jeho minulosti nechce policie věřit ("Ať se smažím v pekle, jestli nemám pravdu!") dojímal se nad vlastním nešťastným osudem:

Drahá rodino! Byl jsem tady ve Frýdku dva dni, ale nenašel jsem odvahu otevřít a říct "TAK JSEM ZASE TADY!" Byl jsem u baráku několikrát a aspoň jsem poslouchal Vaše hlasy. Plakal jsem pokaždé, když jsem tam byl a pláču i teď, když píšu tento poslední dopis.

To byla velmi emotivní slova! Jak ovšem – ve srovnání s Marčíkovým zapřísaháním – vyzněl výslech, ke kterému došlo se souhlasem podezřelého muže ještě v průběhu noci a to v opavské psychiatrické léčebně?

Po 23. hodině se potkali s jemu neznámou ženou u baru. Dala mu peníze, aby jí koupil láhev vína a cigarety. Pak ho poprosila, zda by ji nedoprovodil, že se cítí unavená.

"Stalo se to poblíž školy. Nevím, co to do mě vjelo… Začal jsem ji fackovat oběma rukama. Když upadla, nadával jsem jí do kurev."

Ženu částečně vysvlékl a ohmatával. Pomohl jí vstát, chvíli pokračovali v chůzi, pak ale znovu zaútočil. Udeřil ji lahví od vína do obličeje. Všiml si, že na zemi leží poházené petardy, které mu vypadly z kapsy.

"Jednu jsem zapálil a vložil do jejího přirození. Když vybuchla, až mě to zaskočilo, jak to bylo blízko. Právě v tu chvíli začaly i všude v okolí bouchat petardy a lítat světlice. Byla půlnoc. Zvedl jsem ji a hodil tělo dolů přes zábradlí."

Vrátil se na zábavu, kde pokračoval ve slavení. Jeho známí, se kterými přišel na zábavu, ani nepostřehli, že byl nějakou dobu pryč. Když se na Nový rok krátce po poledni probudil, okamžitě si uvědomil, co v noci udělal.

"Šel jsem se tam odpoledne podívat. Byli tam nějací lidé, kteří zrovna ukazovali do míst, kam jsem ji shodil. Myslel jsem, že není mrtvá, že je jenom zraněná. Že mě pozná. Že si pro mě zase přijedou policajti… Honem jsem šel domů, abych si vyčistil zablácené šaty. Byl jsem nervózní. Když venku zastavilo před domem nějaké auto, hned jsem se díval z okna."

Jeho nervozita každou hodinu narůstala. Marčík se rozhodl, že raději zmizí z města. Každopádně nechtěl, aby – pokud vyjde pravda najevo – se jeho zatčení odehrálo před rodinou. Druhý den si v novinách přečetl článek informující o vraždě u frýdecko-místecké školy. Ta ženská je mrtvá! To nečekal!

Doslova zpanikařil. Chvíli uvažoval, že uteče do Rakouska. Ale brzy mu došlo, jak by se v cizí zemi, s nedostatečnou finanční a jazykovou výbavou, stěží protloukal. Nakonec se rozhodl, že spáchá sebevraždu.

"Nedovedu si vysvětlit, proč jsem to udělal. Nechtěl jsem ji zabít. Nepřemýšlel jsem, co se stane, když tu ženu opakovaně praštím do hlavy a nechám jí v přirození vybuchnout petardu. Taky nedovedu vysvětlit, proč jsem ji shodil z té výšky dolů. Po celou dobu jsem necítil sexuální vzrušení."

Poněkud jiného mínění byli znalci z odvětví psychiatrie, sexuologie a psychologie. S ohledem na závažnost případu bylo vyšetření Marčíkova duševního stavu provedeno ústavní formou v Psychiatrické léčebně Praha-Bohnice.

Už z dřívějšího zdravotního zkoumání bylo jasné, že Marčík má z přepadání neznámých žen jednoznačně kladné pocity:

"Dělalo mi dobře, že jsem měl nad nimi moc, že jsou mi vlastně k dispozici. Na otázku, jestli mi to dělalo dobře i po sexuální stránce, nedokážu odpovědět. Pro mě byl důležitý pocit nadvlády nad těmito ženami, důležitý byl i jejich pocit strachu."

Hodně z toho se opakovalo i během napadení Blanky Žurmanové. Marčík ji do osudného seznámení neznal, neměl k ní osobní citový vztah, jednalo se o náhodnou představitelku ženského pohlaví. Jenomže podle mínění znalců má Marčík z žen určitý strach, především se bojí vlastního sexuálního selhání, což kompenzuje brutalitou.

Marčík byl vyhodnocen jako psychopatická osobnost s rysy nezdrženlivosti, egocentrismu a agresivity, se sklonem k neuváženým afektivním reakcím. Zmíněná nezdrženlivost se projevovala náklonností k alkoholu, na kterém ovšem nebyl závislý.

Přítomnost psychopatických vlastností – opilosti, ale hlavně sexuální deviace sadismu, měly rozhodující vliv na spáchání trestného činu. Uvedená deviace pachatele motivovala. Rozpoznávací schopnosti byly plně zachovány, ovládací schopnosti podstatně sníženy. Vzhledem k vzrůstající brutalitě a nebezpečnosti útoků považovali znalci za vhodné, aby Marčík požádal o kastraci.

V době, kdy už došlo k Marčíkově obvinění, jsem hovořil i s jeho rodiči. Navštívil jsem je v jejich bytě, bylo potřeba zajistit obuv a oděv předpokládaného pachatele.

Tyhle návštěvy jsou vždycky tristní. Jen si to představte: Doznívalo vánoční období, takže v pokoji stál ještě nazdobený stromeček, zahlédl jsem zbytky vánočního cukroví… A do toho máte sdělit slušné rodině, že jejich syn je s nejvyšší pravděpodobností vrah!

I později jsem se setkal v podobných případech s tím, že rodiče (až na malé výjimky), kteří se snažili vychovat svoje dítě co nejlépe, nechápou, jak právě ten jejich mohl vraždit… Scény jsou různé. Od odmítání viny přes pláč, projevy vzteku nebo naopak tichého, zato zdrcujícího úžasu.

Zajímavě proběhla rekonstrukce. Sehnat odpovídající figurantku nebylo jednoduché. V daném případě se nakonec jednalo o zkušenou policistku, ale i tak měla nahnáno. Pro lepší názornost průběhu zločinu se chtě nechtě musela s obviněným vést za ruce nebo v podpaží! Samozřejmě, že jsme byli ve střehu, že jsme dávali pozor, aby se kolegyni něco nestalo.

Jak známo, pachatel se v podobných případech dostává do zvláštního psychického stavu, takzvaného rauše, kdy scénu vraždy prožívá znova. Což se projevuje i navenek – zrychleným dýcháním, nervozitou, neschopností se ovládnout, sníženou sebekontrolou. Mnohdy pachatel ukáže nebo řekne něco, čeho později lituje.

Ale i pro nás má odvíjející se děj rekonstrukce dramatickou, někdy až drastickou povahu. Není tak složité, vidět místo figurantky skutečnou oběť. Uvědomovat si pocity, které prožívala v okamžiku nebezpečí, zejména ve chvíli, kdy pochopila, že je s ní konec…

Pro větší bezpečnost se v nejkritičtějších pasážích využívá figurína. I taková náhražka má svou cenu, často totiž vynikne nelogičnost mezi pachatelovými výmysly a pozdějšími závěry znalců.

A ještě jedné myšlence jsem se v průběhu rekonstrukce nedokázal ubránit: Podivu nad Marčíkovým cynismem, se kterým přál policii dopadení vraha, když jím byl on sám. Nelze dobře odhadnout, jak by se vyšetřování vyvíjelo, kdyby Marčík svou sebevraždu úspěšně dokonal. Možná, přes všechny indicie, by kauza dodnes zůstala v kolonce neobjasněných případů.

Prokurátor označil Antonína Marčíka jako zvlášť nebezpečného recidivistu. S tím se ztotožnil i soud – trest zněl rovných patnáct let vězení.

Nikdo se však už nezabýval odborným selháním lékaře, jeho neodůvodněným a nepodloženým doporučením, že je vhodné změnit Maříkovu sexuologickou léčbu, stejně jako pozdější přehlížení pacientovy neúčasti na pravidelných kontrolách.

To vše napomohlo, že během jednoho roku od svého propuštění spáchal Marčík sadisticky motivovanou vraždu ženy. Ženy, která musela zemřít zhruba 300 metrů od svého domova jenom proto, že se náhodně setkala s vrahem v době, kdy se ostatní chystali vítat nový rok. Jeho časovanou deviaci, odbrzděnou požitým alkoholem, již nešlo zastavit.

2. Případ hořící ženy

Holýma rukama zaživa roztrhal zatoulanou kočku. Ještě horká střeva rozvěsil po hřebících na zdi. Měl v tu chvíli vypito, byl zfetovaný a myslel si, že přináší oběť Satanovi.

Jenomže ten nejnebezpečnější démon byl v jeho povaze, jeho návycích a nezdrženlivosti. Leccos o sobě tušil, neučinil však nic, aby narůstající hrozbu utlumil.

Takže se TO nakonec přece jen stalo.

Tomáš Posejpal pocházel z poměrně slušné rodiny. Manželství rodičů označil sám jako harmonické, nikdo v rodině nebyl nikdy trestán. S prospěchem neměl Tomáš na základní škole problémy, horší už to bylo s chováním:

"Dělal jsem bordel a hádal se s učitelkama."

Vyučil se obráběčem kovů. Situace ze základky se opakovala – prospěch bezproblémový, silné kázeňské nedostatky. Po vyučení nastoupil jako povrchový zámečník v Nové huti. Začal utíkat z domova, toulat se a fetovat.

Kdyby měl Tomáš Posejpal napsat slohovou práci na téma JAK SE ZE MĚ STAL HADRÁK, nejspíš by způsobným slohem začal:

"Již od čtrnácti let kouřím, tak třicítku cigaret denně. Ve stejné době jsem začal i s alkoholem. Vždycky jsem dost vydržel, ale moje výkony se podstatně zvýšily od roku 1990. Denně vypiju tak 6-10 piv, která prostřídám velkými panáky destilátu, nejraději vodkou nebo keyrumem.

Můj osobní rekord v počtu vypití piv je 18 půllitrů desetistupňového piva. Od roku 1990 jsem byl celkem čtyřikrát na záchytné stanici, z toho však pouze jednou pro intoxikaci alkoholem. Třikrát mě tam totiž museli odvézt pro intoxikaci drogou."

Ano, byly to právě drogy, na kterých se Posejpal stával víc závislý než na "chlastu". V patnácti letech začal čichat toluen a aceton. Pokud se snažil přestat s pitím, musel o to víc fetovat. V květnu 1991, už na uzavřeném pavilónu č. 17 v pražských Bohnicích, vypověděl:

"Antabus jsem bral pět měsíců, ale přepíjel jsem ho. Abych se mohl na antabus napít, píchal jsem si do žíly Alnagon a Codein. Dokud byl Alnagon v lékárnách volně, píchal jsem si 3-5x denně 15 rozpuštěných tablet. Bral jsem i Bromadryl F, Fenmetrazin, píchal si Pervitin.

Po perníku jsem se cítil nejlíp. Zkoušel jsem ho vyrobit ze Solutanu, ale nešlo to. Zkoušel jsem i hašiš a marihuanu, taky LSD, ale to bylo moc drahé. Čichám také toluen nebo aceton. To jsem chodil čichat i do Áčka, to je takový sklep v Ostravě-Přívoze. Áčko se mu říká proto, že tam kdysi policajti našli a zabavili větší množství Alnagonu."

Po tomto výčtu zneužitých léků a konzumovaných drog si nemohu odpustit ironickou poznámku: Tomáš Posejpal byl svým způsobem odborník! Znalcům také přiznal, že ve zdrogováném stavu si rád vybavuje násilné scény, "scény s plamenama a s krví". Ví, že v tu chvíli nejde o realitu, cítí se ale příjemně, když se nechá takovými vidinami unášet.

Začátkem roku 1991 se Posejpal mohl pochlubit i slibně rozjetou dráhou kriminálníka. V rejstříku trestů měl sedm záznamů, většinou za výtržnictví a ublížení na zdraví. Posejpal sice nebyl žádná vazba – 168 cm a 65 kg – ale pod vlivem drog dokázal být nebezpečný.

Dvakrát seděl: Poprvé v roce 1984, kdy v intoxikovaném stavu zmlátil a zkopal kluka, který se mu nelíbil, což Posejpalovi vyneslo 20 měsíců kriminálu a následnou, ovšem neúspěšnou, protialkoholní a protitoxikomanickou léčbu.

Druhý štráf přišel v srpnu 1987. Opět intoxikace, opět rvačka, trest zněl na 29 měsíců. 4. ledna 1990 vyšel Posejpal v rámci prezidentské amnestie na nezaslouženou svobodu. Vrátil se do ostravské Nové huti a pracoval jako strojník-klopič samovýsypných vozů.

"Neomluvené směny nemá, pracovní úkoly plní. Je veselé, družné povahy. Projevuje se ovšem u něho svérázné vystupování se záměrem upoutat pozornost na svou osobu, což mu rozhodně nepřispívá," tak zní posudek zaměstnavatele s datem 26. března 1991.

Uváděné datum není náhodné, naopak má svůj význam: v této době byl už totiž Posejpal znovu ve vazbě. Tentokrát jako obviněný z brutální vraždy.

Za domem čp. 23 v Mariánskohorské ulici stojí hospodářský přístavek, řečený Áčko. Prakticky denně se tu scházeli narkomani, podobně často tu příslušníci Veřejné bezpečnosti prováděli kontroly.

Něco podobného napadlo i 70letého náhodného svědka, který 6. března 1991 procházel kolem. Jak později vypověděl, podíval se volně přístupným oknem do sklepa dolů…

"Všiml jsem si, že na podlaze něco leží. Sešel jsem po schodech dolů, abych viděl lépe. Zprvu jsem to považoval za figurínu, ale pak jsem poznal, že je to obnažená a ohořelá mrtvola ženského pohlaví!"

Svědek se vzápětí svěřil s hroznou novinkou dvěma známým dámám. Ty rovněž zamířily k místu nálezu, nepochybně chtěly prověřit relevantnost informace. Pak už dámy urychleně splnily svou občanskou povinnost, tj. přivolaly policii.

Jenomže zároveň popustily uzdu čistě ženské náruživosti – coby hlásné trouby daly vědět nejbližšímu okolí: "Vražda!" Žádný div, že když jsme dorazili na místo činu, stál už v blízkosti inkriminovaného přístavku značný dav přihlížejících.

Dole ve sklepě nás vskutku nečekalo nic příjemného:

Podlaha byla přímo poseta plechovkami od toluenu, různými hadry, lahvemi od ředidel a papíry. Především tu ale ležela v poloze na zádech mrtvola obnažené ženy. Levou část těla měla částečně zakrytou různými oděvními svršky. V obličeji, ale zejména v oblasti břicha, pánve a genitálu, byly zjevné známky ohoření a zuhelnatění. V řitním otvoru mrtvoly byla zasunuta láhev od acetonového ředidla.

Při téhle vzpomínce si jasně vybavuji, jak hučel agregát, kterým jsme si na místě činu svítili. A taky jak mezi námi koluje otázka vztahující se k ohořelému tělu: Kdo to je? Jak se žena jmenovala?

Na pravé straně krku měla oběť šest vodorovných řezných poranění délky 3,5-8,5 cm ostrým řezným nástrojem. Rána, při pozdější pitvě označená jako č. 5, proťala pravou krční tepnu. Další zranění byly popáleniny II.-III. stupně v obličeji, na krku a na hrudníku se zřejmou vitální reakcí.

Svědčil o tom nález tzv. vraních nohou – což jsou bílé vrásky kolem očí, vznikající pevným sevřením víček, tedy automatickým reflexem každého člověka, který si chrání před ohněm oči. Naopak zuhelnatění v dolních částech těla vzniklo až po smrti.

Proříznutí krční tepny znamenalo podle soudních lékařů okamžitou smrt vykrvácením. Neznámá žena by nepřežila ani polití hlavy a krku hořlavinou s následným zapálením, zemřela by za několik dní i při poskytnutí lékařské péče. Smrt si pojistila svou oběť dokonce natřikrát – kromě 2,94 promile alkoholu v krvi byla v žaludku zavražděné prokázána zhoubná koncentrace toluenu, která by, nebýt vykrvácení, znamenala ztrátu života během několika hodin!

Právě tyto závěry soudních lékařů, společně s pohledem na podlahu Áčka, posetou troskami použitých feťáckých propriet, nám napověděly, ve kterých kruzích nejspíše hledat jméno oběti a zřejmě jejího vraha.

Místní a osobní znalosti příslušníků kriminální policie, pracujících na tomto úseku, byly obdivuhodné – již 6. března večer jsme znali jméno oběti, do tří dnů jsme věděli i jméno vraha!

Nejprve jsme našli svědka, který podle určitých markantů obličeje a tetování na levé ruce poznal zavražděnou: Amálie Štibralová.

Žena tohoto jména skutečně patřila k postavičkám ostravského podsvětí. O svých šest dětí nejevila zájem, podřadné putyky střídala stejně jako náruče náhodných milenců.

O lidské a ženské degradaci osoby, které pro její drobný vzrůst neřekl nikdo jinak než Amálka, svědčilo, že v posledních dnech jí vyhrožovalo několik mužů – nikoli žárlivců nebo zhrzených milenců, ale těch, kteří se jí pokoušeli zbavit nebo ji potřebovali vypakovat ze svého bytu. Prověrka alibi, jakož i zkoumání oděvu těchto pánů nám z hlediska možné přítomnosti krve oběti nepřinesly žádnou slibnou stopu.

Úspěšněji se jevilo mapování posledních dnů a hodin Amálčina života. Svou kamarádku Evu opustila v pondělí 4. března 1991 v půl deváté večer v restauraci MORAVIA. Další její výskyt byl zaznamenán o půl hodiny později v restauraci U KŘIŽÁNKA, kde si přisedla ke stolu k jakémusi muži.

Člověk odpovídajícího popisu, tedy Tomáš Posejpal, figuroval i v dalších svědeckých výpovědích – patřil mezi feťáky, kteří 5. března v Áčku mrtvolu objevili – většina z nich se ovšem domnívala, že jde jen o gumovou pannu. O den později uváděl Posejpal v restauraci U HLUBKA podrobnosti, které ostatním hostům připadaly trochu podezřelé, trochu jako naivní pokus udělat si alibi.

Alibi k čemu? Snad pro události, které následovaly po jeho setkání s Amálií Štibralovou?

V dopoledních hodinách 7. března 1991 byl Tomáš Posejpal zadržen v bytě svých rodičů. Současně s jeho předběžným výslechem proběhlo další vytěžování členů feťácké party, které právě Posejpal zavedl 5. 3. do Áčka a ukázal jim mrtvolu. Další výslech podezřelého mladíka se konal večer a měl velmi hladký průběh. Posejpal učinil spontánní doznání. Začal s tím, že se skutečně s Amálkou Štibralovou seznámili v hostinci U KŘIŽÁNKA, kde si přisedla k jeho stolu.

"Během večera jsem vypil asi osm piv a sedm panáků rumu. Měl jsem už tak akorát, taky ta žena byla opilá. Svěřila se mi, že nemá kde přespat. Řekl jsem si, že ji pozvu do Áčka, že si tam zafetujeme a že s ní budu souložit."

V naprosté tmě, už v milostném rozpoložení, začali čichat aceton z igelitového sáčku.

"Při souloži jsem držel stále sáček v ruce a chvílemi z něj čichal. Možná, že nevěděla, že to dělám, protože najednou rozhodila rukama, vyrazila mi sáček z ruky a obsah se jí vylil asi na obličej. Vyskočila, začala hrozně křičet, že ji pálí v očích. Chtěl jsem jí utřít ksicht a škrtnul jsem proto zapalovačem. V tu ránu začala hořet. Hořela jí hlava a tělo až do pasu, prostě všude, kde byla polita acetonem.

Díval jsem se, jak hoří. Spadla na zem, na bok, hořela snad dvě nebo tři minuty. Potom se plameny zmírnily a mírně dohořely. Nevím, co mě to v tu chvíli napadlo. Vzal jsem jednu láhev od ředidla, urazil jsem jí hrdlo a ostrým střepem tu ženskou opakovaně řezal po krku. Prostě jsem ten střep přiložil ke kůži a rychle zatáhl rukou dolů."

Posejpal také doznal, že druhý den, aby získal alibi, přivedl do Áčka své kumpány. Seděli prý na dřevěné ohrádce, fetovali a dívali se na mrtvou. Posejpal pak učinil neskutečnou nabídku:

"Vsaďte se o litr (rozuměj – tisícovku), že ji opíchám!"

Znalci z odvětví psychologie a psychiatrie popsali ve svém posudku o Posejpalovi pěknou řádku stránek.

Neseznali duševní chorobu, tedy psychózu, zato poruchu osobnosti – psychopatii, s výraznými rysy nezdrženlivosti, výbušnosti, krutosti a agresivity. Nezdrženlivost se u Posejpala projevovala především v nadměrném požívání alkoholu či drog a následné, velmi vysoké závislosti na pití a fetování.

Na podkladě poruchy osobnosti se u něho rozvinula závislost na alkoholu typu gama ve III. vývojovém stadiu a závislost na těkavých látkách (čichání toluenu) na rozhraní mezi III. a IV., nejvyšším, stadiem podle Waldmanna.

Sexuologické vyšetření prokázalo, že Posejpal trpí nebezpečnou polymorfní sexuální deviací, sadismem a fetišistickými rysy pyrofilie a nekrofilie. Laicky řečeno, Posejpala láká utrpení partnerky, její znehybnění, oheň a posmrtné změny.

Když uviděl nahou ženu, jak se bolestí zmítá v plamenech, měl najednou před sebou to, co si dosud jen představoval. Byl tím okouzlen, fascinován… Oheň a ženská muka v něm uvolnila sexuální deviaci. Proto rozbil láhev a rozřezal krk ženě, která s ním ještě před chvílí dobrovolně souložila.

Mrtvola nešťastné Amálky ho přitahovala i následující den. Jeho sázku s uskutečněním nekrofilního pohlavního styku nikdo z méně otrlých společníků neakceptoval. Naopak Posejpala žádali, ať té gumové panně přikryje obličej, že je hrozné, "když na ně takhle čumí".

Posejpal však v blízkosti mrtvoly vyvíjel neustálou aktivitu. Ohmatával její tělo, zastrčil jí do řitního otvoru láhev, nakonec polil břicho a stehna mrtvé ředidlem a zapálil. Právě v ten okamžik vzniklo výrazné posmrtné ohoření těla.

Krátce po výslechu souhlasil obviněný s rekonstrukcí. Přál si jen jedno: Aby proběhla hned, že chce mít všechno už za sebou. Rekonstrukce smrti Amálie Štibralové proběhla tedy ještě v noci ze 7. na 8. března.

Využili jsme osobní a místní znalosti kolegyně Jarky Kožušníkové. Pracovala tehdy na drogové a mravnostní problematice. Dík její pracovní invenci o ní řada feťáků věděla, navíc Jarka byla přitažlivou ženou, mezi námi drsnými policajty jakési "světýlko" pro pachatele.

Zjednodušeně řečeno, Posejpal byl ochoten bavit se jenom s ní. S nikým jiným se prakticky nesnesl. A Jarka ho dokázala rozpovídat. Uměla ho vzít v určité chvíli za ruku, chlácholit ho v okamžiku, kdy se ve výpovědi zadrhnul…

Tahle taktika se nesporně osvědčila, spolupráci s kolegyní Kožušníkovou jsem později ocenil i v případech, kdy oběťmi byly děti, např. v kauze pokusu dvojnásobné vraždy schizofrenní matkou v Senově apod.

Později, při dalších výsleších vyšetřovatele, začal už Posejpal kličkovat. Nejdřív si přimyslel jakéhosi dalšího muže, který s nimi společně v Áčku fetoval, souložil se Štibralovou a zřejměji i zabil, když Posejpal pod vlivem drogy upadl do bezvědomí. Pak dokonce tvrdil, že si všechno pod policejním nátlakem jenom vymyslel.

Soud, vzhledem k předloženým důkazům, této verzi obžalovaného neuvěřil a považoval naopak za věrohodnou prvotní výpověď a rekonstrukci, probíhající vždy za přítomnosti zvoleného obhájce. Naopak – pro laickou veřejnost až nepochopitelně – přihlédl soud k vyjádření znalců, že u obžalovaného došlo k podstatnému snížení rozpoznávacích schopností a k úplnému vymizení schopností ovládacích v důsledku sexuální deviace a intoxikace těkavou látkou. S ohledem na úplné vymizení ovládací složky bylo podle soudu nutno považovat obžalovaného jako osobu nepříčetnou.

Soudci proto překvalifikovali pachatelův čin z § 219, tedy vraždy, na § 201 tr. zák. – na trestný čin opilství!

Zdá se vám to nemožné?

Rádoby demokratická úprava zákonodárců po převratu v roce 1989 znamenala ustanovení § 201a odst. 1. To jest: Kdo se politím nebo aplikací návykové látky nebo jinak přivede, byť z nedbalosti, do stavu nepříčetnosti, v němž se dopustí jednání, které má jinak znaky trestného činu, bude potrestán 3-8 roky odnětí svobody. Dopustí-li se trestného činu, na který stanoví trest mírnější, bude i mírněji potrestán…

Trest pro Posejpala vypadal podle toho – pouhých 6 let a 6 měsíců vězení, naštěstí i s uložením ochranného protialkoholního léčení a speciálního sexuologického léčení ústavní formou. Co dodat?

3. Muž na číhané

Důkladně se vyzbrojil a připravil. Do chlebníku si vedle nezbytné placatky s vodkou schoval paličku na maso, dozadu za opasek zasunul nůž a do kapsy kalhot schoval plátěný opasek s karabinkami. Měl už v lesíku svoje místo. Nešel tam číhat poprvé a dobře věděl, že vzhledem k nedalekému koupališti nebude o osamocené dívky nouze.

V roce 1995 pobouřila celou naši veřejnost série sadistických vražd dětí. Každý nový zločin jako by utvrzoval občany, že společnost je proti recidivě pedofilních deviantů a psychopatů v podstatě bezmocná.

Vše odstartovala vražda desetiletého Tomáše Bělici z Ostrova nad Ohří, pohřešovaného od 20. března 1995, jehož tělo bylo nalezeno 2. dubna v bytě 51letého Františka Kahánka. Evidovaného pedofila zadržela policie 7. dubna a předala do vazby v hornoslavkovské věznici, kde druhý den, za dosud nevyjasněných okolností, Kahánek zemřel.

V červnu následovala vražda 7letého Romana Tancoše, jehož vlákal do sklepa jednoho pardubického domu 37letý Milan Kroutil, který ve stejném sklepě o šest let dřív zneužil jiného kluka! Kroutil, označený během psychiatrické léčby za psychopatickou osobnost s bisexuálními agresivními sklony, nevyčkal rozsudku a ještě v průběhu vyšetřovací vazby se oběsil.

A do třetice všeho zlého… V pátek 28. července 1995 oznámil ustaraně jistý otec z obce Ženklava v novojičínském okrese, že od půl jedné odpoledne pohřešuje svou osmiletou dcerku Veroniku. Dívenka se za ním vydala na kole na jeho blízké pracoviště ve Štramberku, aby vyřídila, že mu rodina už brzy přiveze oběd. Jenomže Veronika k otci nedorazila – a nikdo nevěděl, kde může být!

Zakrátko se rozběhla pátrací akce. Hned první nález měl děsivý podtext: V lesíku nedaleko pracoviště dívčina otce ležel pohozený a opuštěný Veroniččin bicykl… Zavražděnou holčičku našli krátce před pátou hodinou odpolední nedaleko lesní pěšiny. Poloha dítěte byla typická pro sexuální zločin.

Na případě zavražděné Veroniky jsem spolupopracoval s krajským státním zástupcem JUDr. Česlavem Kubiczkem. Spolu jsme také napsali do Kriminalistického sborníku text, příznačně nazvaný VERONIKA. Bude proto jistě vhodné na několika místech citovat velmi dobře ilustrující Kubiczkovy vzpomínky.

"Byl tenkrát parný letní den. Zúčastnil jsem se v jedné obci rekonstrukce vraždy mezi příbuznými. K činu došlo na venkovském statku a pachatel zaházel oběť vápnem. Jednalo se o složitý případ, což se projevilo i v náročnosti rekonstrukce. Určitě jsem nebyl v týmu jediný, kdo se v horku těšil, že si dá po skončení práce orosenou sklenici piva.

Náhle se však ozval operační důstojník z Ostravy. Státní zástupce a soudní lékař mají co nejdřív odjet do Štramberku, kde došlo k vraždě. Zatím vyrazil na místo činu náhradní výjezd… Řekl jsem operačnímu tvrdě, ať se mnou nepočítá. Že toho mám dneska tak akorát dost. Jenomže on mi odpověděl jednou větou, která svým zoufalým tónem, svým zoufalým obsahem všechno změnila: Obětí je osmiletá holka!

Zúčastnil jsem se ohledání místa činu. Nikdy nezapomenu na oči mrtvé dívky. Už jsem toho viděl za svůj život opravdu dost, ale žalostný výraz na její tváři jako by říkal: Proč já, tak mladá, musím zemřít!!!

Ohledání místa činu nám přineslo první výsledky.

Nedaleko pohozeného kola oběti ležela na zemi i rozpadlá palička na maso o váze 224 gramů. Na hladině tůňky poblíž pěšinky plaval plátěný pásek délky 98 centimetrů, který měl na obou koncích kovové karabinky. Na plotě kolem bývalé čističky odpadních vod se nám podařilo zajistit několik světlých vlasů, už na prvních pohled nepatřících oběti. Místo, kde ležel bicykl – předpokládali jsme, že právě tady pachatel zaútočil poprvé – bylo od mrtvolky vzdáleno 45 metrů.

Zajímavý poznatek znamenal strom s oloupanou kůrou v dolní části kmene. Nebylo potřeba velké fantazie pro představu člověka, který číhá za kmenem, až někdo půjde kolem, a pro ukrácení dlouhé chvíle loupe nožem kůru…

Což dobře korespondovalo s výpovědí svědka, který nedlouho před předpokládanou dobou vraždy projížděl lesíkem a všiml si v porostu jakéhosi muže. Podobného člověka viděly v minulých týdnech i jiné osoby, především ženy – nic neříkal, o nic se nepokoušel, většinou vyšel z lesa na cestu a zase se mezi stromy vrátil.

Muž hubeného a nevysokého vzrůstu, s řídkými, zato dlouhými vlasy odpovídal vytypovanému 42letému Stanislavu Večeřovi z Kopřivnice. Sedmkrát soudně trestaný muž spáchal poslední delikt v roce 1981, kdy za použití nože zatáhl do objektu opuštěného pionýrského tábora osmiletou dívku. Zde ji donutil, aby se vysvlékla, sám se také obnažil a dívku ohmatával. V témže roce byl odsouzen a trest v délce 6,5 roku si odpykal celý.

Neznamená to ovšem, že by Večeřa po posledním návratu z kriminálu dělal dobrotu. V roce 1992 byl projednáván městským úřadem pro přestupek, když strhl z jízdního kola štíhlou a subtilní osmnáctiletou dívku. Možnou tragédii tehdy zažehnal náhodný kolemjdoucí…

Každopádně stejný modus operandi jako v případě nezletilé Veroniky bil do očí!

V sobotu 29. července kolem 16. hodiny byl Večeřa zadržen ve svém bytě. Nechtěl policistům otevřít, odmítal s nimi komunikovat, byť jen přes zamčené dveře. Následoval rychlý zákrok speciální jednotky a brzy na to putoval podezřelý muž v poutech ke svému prvnímu výslechu.

"V životě jsem neměl pohlavní styk. Několikrát jsem se o něj pokoušel, ale když k němu mělo dojít, odeznělo mi ztopoření. Tu dívenku jsem tenkrát nezneužil proto, že by mě přitahovala svým věkem, ale spíš proto, že jsem si na starší netroufal.

Poté, co se mi nevydařila poslední známost, už jsem se ani nepokoušel navázat vztah s nějakou dívkou nebo ženou normálním způsobem. Uzrálo ve mně přesvědčení, že k pohlavnímu styku musím ženu přinutit násilím. Třeba tím, že jí přiložím nůž ke krku, nebo ji omráčím ranou paličkou do hlavy."

A tak začal Stanislav Večeřa docházet do lesíka. Vzhledem ke své chabé fyzické konstrukci si na dospělou ženu netroufal. Dítě pro něho představovalo snadnější sexuální kořist. Začal pohrdat sám sebou:

"Když jsem toho dne dopil láhev vodky, bylo mi nějak divně, zle. Měl jsem vztek sám na sebe, že jsem takový divný a neumím si najít holku normálním způsobem."

Když se dočkal vhodné "kořisti", srazil Veroniku z kola. Udeřil ji několikrát paličkou do hlavy a škrtil ji páskem. Statečné dítě se na chvíli vysvobodilo a dalo se na útěk směrem do lesa. Bohužel, Večeřa je dostihl a usmrtil pěti bodnými ranami nože do hrudníku.

"Když jsem odcházel, nevím, jestli ještě žila. Mě to nezajímalo. Jenom vím, že když jsem odcházel, slyšel jsem takový zvuk, jako když se něco stane s čerpadlem. Mám totiž dojem, že poslední ránu jsem jí dal do srdce."

V tomhle ohledu se Stanislav Večeřa nezmýlil.

Nebude od věci opět ocitovat vzpomínky dr. Kubiczka:

"Jak na mě Večeřa působil? Vychudlý, slizký, měl takové tenké prstíky… Udivovalo mě, s jakým klidem o svém činu vyprávěl. Když probíhala rekonstrukce, byla to možná pro někoho velká zkouška nervů. Dodnes si říkám, co by se dělo, kdyby se Večeřa pokusil o útěk. Zda by ostraha zůstala chladně profesionální a první výstřel by šel varovně jen do vzduchu…"

Dodám, že ani tentokrát nebylo jednoduché sehnat tak mladou a drobnou figurantku. Bylo znát, že dívka je trochu vystrašená, ale především zhnusená zjevem vraha a stresovaná tím, čím musela skutečná oběť projít… Zato Večeřa si udržel hladce svou duševní rovnováhu – na roztažené plachtě nedaleko tůně ukázal obrazně na figurantce, jak svůj čin dokonal!

K soudnímu přelíčení došlo v poslední dekádě ledna 1996. Za okny bylo pošmourno, nebo spíš příšeří, čemuž odpovídala atmosféra v soudní síni. Přijeli zástupci obce Ženklavy. Její obyvatelé sepsali petici za obnovení trestu smrti a získali značné množství podpisů.

"Tísnivý smutek jako by všechno prostoupil," vzpomíná JUDr. Kubiczek. "Velmi často – například při projekci videozáznamu z ohledání místa činu – byl z auditoria slyšet vzlykot a pláč. Jediným, kdo zůstal zcela nevzrušený, byl Večeřa. Ochotně, velmi ochotně, s gestikulací sobě vlastní, s čilými tenkými prstíky, vypovídal a odpovídal…" Ale něco přece se snad v pachatelově psychice pohnulo. Když dostal možnost naposledy před vynesením rozsudku promluvit, omluvil se rodičům oběti a požádal o trest smrti.

Ten ovšem nebyl, bohužel, už několik let k mání. 25. ledna 1996 vynesl senát krajského soudu verdikt – doživotí. Obžalovaný využil svého práva a neodvolal se.

Večeřu všichni obecně považovali za velkého zbabělce, který je schopen spáchat surovou vraždu, ale o sebe se bojí. Proto nás zainteresované poněkud překvapilo, když se 15. února 1996 v mírovské věznici oběsil. Jako jeden z mála odsouzených spáchal sebevraždu ještě dřív, než mu byl vyhotovený rozsudek doručen.

Zaměřme se ještě na Večeřovo psychiatrické, sexuologické a psychologické zkoumání znalci.

V posudku hodnotil svoje dětství velmi příznivě, adoptivní rodiče prý na něho byli hodní. Oba zemřeli, když byl ve výkonu druhého trestu, dostal po nich byt. Hodnotí se jako klidná povaha. Do ničeho se nemíchá, nehádá se, je rád sám.

Rád čte dobrodružné, cestopisné a historické romány, v televizi se rád podívá na historické filmy a na pohádky. Násilí nemá rád – když dávali v televizi nějaké drastické scény, odvracel se, nedíval se na to. Život se mu nevydařil:

"Asi jsem neměl štěstí… Nebo odvahu pro svůj život něco udělat." Svůj čin zhodnotil nesouvislými, odmlkami přerušovanými větami:

"Chyba se stala ve mně, v mým nitru… Neměl jsem tolik pít a měl jsem se věnovat něčemu jinému… Vždyť já mám děcka rád. Moje mamka, která si mě vzala z kojeneckého ústavu, hlídala různá děcka a já jsem jí pomáhal s tím hlídáním." Ve vazbě se necítil dobře, málo spal a přemýšlel, jakou věc udělal. "Bojím se ostatních vězňů, mám strach jít na vycházku na dvůr… Kdyby pan prezident dovolil trest smrti, tak bych s tím souhlasil." Psycholog PhDr. Petr Vavřík upozornil:

"Příznačné je, že všechny tři referované partnerky, u kterých se pokoušel o sexuální sblížení, byly nezletilé – první čtrnáctiletá, dvě osmileté. Pozoruhodný je rovněž fakt přibývání asociální kvality a agresivity ve vztahu k těmto dívkám.

S první (ve svých 21 letech) se seznámil zcela konvenčním způsobem a své sexuální nároky vůči ní uplatňoval bez agresivních excesů. Vůči druhé dívce (ve svých 28 letech) použil nože jako výhrůžné rekvizity, počínal si násilně, nikoliv však hrubě. Vůči třetí dívce (ve svých 42 letech) přistoupil jako zákeřný sexuální agresor a počínal si neobyčejně hrubě a krutě."

Kauza Večeřa připomněla jeden dlouholetý otazník. Podle soudních znalců totiž pachatel nikdy netrpěl pravou sexuální deviací ve smyslu pedofilie nebo sadismu. Jednalo se pouze o anomálního psychopata, handicapovaného v sociosexuálních sdružovacích reakcích. Jinými slovy, sexuologická léčba by v žádném případě Večeřovy problémy nevyřešila.

K podobným závěrům dospěli znalci i po Večeřově předchozí trestné činnosti. Večeřa si tedy odpykal trest, neputoval do žádného ústavu a bylo jen otázkou příštích let, kdy opět zaútočí. V závěru zmiňovaného článku VERONIKA jsme s JUDr. Česlavem Kubiczkem napsali:

"Otázka přirozeně zní, co s takovými lidmi, aby byla před jejich recidivou společnost chráněna? Do nemocničního zařízení nepatří, protože žádnou duševní chorobou netrpí. Ve vězení je lze držet jen pod dobu výkonu trestu. Nic dalšího neexistuje. Pomohly by zřejmě detenční ústavy, ale o takových zařízeních se stále jen mluví."

Od napsání článku uplynulo více jak šest let. Bohužel, poslední věta platí stále, slovo od slova.

4. "Chtěl jsem se jí dostat na srdce…"

Osmnácté narozeniny v životě mladé dívky jsou sice náramná věc, nicméně přání měla Edita Málková ze severomoravského Příboru jednoduché: Mami, upeč dort a kupte mi osmnáct růží.

Oslava s rodiči a kamarády byla velkolepá, spousta smíchu a fotografování. Nikdo v tu chvíli netušil, že už za pár dnů se fotky stanou smutnou vzpomínkou a kytice růží za oknem pozvolna uschne jako symbol zmaru.

Ve středu 15. listopadu 1995 v 10.15 hod. nahlásil Ladislav Málek, že od pondělí 13. 11. pohřešuje svou dceru, která se téhož dne nevrátila z odpolední směny v novojičínském Tonaku. Zprvu si s manželkou mysleli, že jí ujel autobus a zůstala proto na noc u některé kamarádky.

Když však další den zůstala její snídaně ještě v poledne netknutá, nikdo z příbuzných a přátel o Editě nevěděl a dívka se pak neobjevila ani v práci, začal v rodičovské psychice hlodat snadno pochopitelný strach.

"Jak jsem na policii řekl, že je Edita plnoletá, krčili rameny a říkali mi, že dospělý člověk si může dělat, co chce. Naznačovali, že třeba zůstala u nějakého přítele," vzpomínal později pan Málek.

Nervozitou podrážděný otec zase tvrdil, že dcera žádného takového přítele nemá, že svým rodičům vždycky všechno říkala a vracela se podle úmluvy… Nakonec sepsali úřední protokol o pohřešování své dcery, narozené 5. listopadu 1977, 162 cm vysoké a štíhlé postavy.

Třebaže statistika příčin záhadně zmizelých dívek dávala za pravdu policistům, realita byla, bohužel, na straně vystrašených rodičů Edity Málkové… A to v míře velmi kruté!

Tentýž den, asi v 15.45 hodin, kráčel totiž pan Liss se svým štěnětem vlčáka na příborské fotbalové hřiště, situované poblíž nádraží a elektrárenského objektu, dodám, že na dohled od domku Málkových. Na hřišti však už s nějakým psem běhala děcka a tak pan Liss změnil trasu.

Zamířil k potůčku, tekoucímu u ohrady hřiště – a na vzdálenost necelých deseti metrů uviděl na pravém boku ležící lidské tělo, přikryté od hlavy ke kolenům kabátem:

"Nejdřív mě napadlo, že to bude opilec, ale znepokojovalo mě, že se vůbec nehýbe a že zpod kabátu koukají nahé nohy."

Se svým podezřením se pan Liss zmínil městskému strážníkovi Petru Michálkovi. Tomu stačilo už jen nadzvihnout kabát, aby pohleděl do tváře mrtvé dívky. Kolem hrdla měla omotanou prádelní šňůru a její poloobnažený hrudník v okolí srdeční krajiny kdosi bestiálně rozbodal sedmi ranami nožem…

Edita Málková přestala být pohřešovanou osobou.

Město doslova vyheklo zděšením. Hlášení městského rozhlasu, žádající případné svědky nějakých podezřelých okolností, jen umocňovalo ponurost okamžiku.

Ohledání místa činu probíhalo za složitých meteorologických podmínek, jednoduše řečeno: Zima, sníh, tma a v záři reflektorů ztýrané tělo zavražděné dívky! Na místo se dostavil nepříliš zkušený lékař, který měl poněkud problémy s ohledáním mrtvoly a změřením rektální teploty.

Případ vyšetřoval major Miroslav Knížátek. Na místě činu jsme byli spolu a pokud se někdy v debatě případu dotkneme, stále se nám vracejí tři momenty: Editu Málkovou dělilo od spásy domova sotva pět set metrů. Na její ztýraný obličej nelze zapomenout, stejně jako na narozeninovou kytici osmnácti růží, kterou ještě dlouho její rodiče opatrovali.

Ale vraťme se na fotbalové hřiště s mrtvolou zavražděné dívky. Desítky policistů pročesávaly tentýž večer – a příští den za světla znovu – místo činu a jeho širší okolí. Zajištěné biologické a pachové stopy putovaly k dalšímu vyhodnocení, zajímavou stopu znamenal nález plastového zapalovače oranžové barvy.

Soudní lékaři na těle dívky napočítali během pitvy celkem 36 bodnořezných ran, většinou soustředěných do tří komplexů na hrudi a na zádech.

Rány číslo 4-6 prvního komplexu pronikly svalovinou srdce a byly příčinou smrti. Tato bodnutí zasazoval vrah zřejmě v amoku během zápasu s obětí, jiná zranění – například životu nikoliv nebezpečné protáhlé řezné rány na hýždích jako by signalizovaly pachatelovu chuť už bezmocnou Editu trýznit a zvyšovat vlastní sadistické uspokojení. Sexuální atak útočníka směřoval vůči genitálu i análů oběti.

Obvyklé a nutné rutinní policejní postupy – například prověřování alibi známých firem – k úspěchu nevedly. K pachateli nevedla jediná stopa a bylo nám jasné, že s každým uplynulým dnem šance na vrahovo dopadení nebezpečně klesají.

V sobotu 18. listopadu 1995, krátce po 11. hodině, se pomodlila paní Greinerová v kapličce příborského kostela. Když vyšla ven, spatřila jakéhosi mladíka. Zahlédla ho tu už ráno – mířil do kostela, přitom bylo už po mši – teď se zas marně sháněl po faráři, že se chce vyzpovídat.

"Vyhodili mě z práce i z domova, myslím pořád na sebevraždu."

Prokřehlého a zjevně rozrušeného mladíka se paní Greinerové zželelo, a tak ho pozvala k sobě domů na oběd. Mladík se představil jako Pavel Domrád. Připomínal, že v létě pomáhal jako řemeslník u jejího bratra na chalupě. Pak se svěřil, že má na svědomí nemalý hřích.

Vladimíru Greinerovou napadalo, zda není tím vrahem. Začala se mladíka vyptávat, ten se jen ošíval, že nic neudělal, že o žádné vraždě v Příboře neví a byl čím dál podrážděnější.

"Taky mi řekl," vypověděla později do protokolu paní Greinerová, "že měl 18letou dívku, se kterou chtěl mít syna, ale že to nevyšlo. Zeptala jsem se ho, co je s tou dívkou. On si přejel rukou přes krk, jako by naznačoval podříznutí a řekl, že dívka už není. A nezabil jsi ji ty? Mladík jen zamumlal, že to neudělal a byl rozrušený."

Domrád se nakonec začal k ženě chovat důvěrně, pokusil se s ní mít – aniž by použil násilí – pohlavní styk. Když se ho paní Greinerové podařilo vystrnadit z bytu, nahlásila chování i jméno podezřelého mladíka na policii.

Druhý den ráno ho ke svému překvapení opět potkala u kostela!

"Řekl, že pořád pije, že musí pít. Nabádala jsem ho, aby se šel přiznat k tomu, co udělal. On zamumlal, že půjde, ale až později."

Jestliže republikovou policii v Příboře Domrád zatím nezajímal (chybami se učíme, samozřejmě, ale tohle byla neodpustitelná chyba! Pokud se stane ve městě vražda, není možné takovou informaci podcenit a nepracovat s ní!), museli naopak městští strážníci – jako už několikrát předtím – řešit Domrádovy opilecké excesy.

V nedělním večeru 19. listopadu se na náměstí před restaurací Slavia pral se svými rodiči, kteří ho přemlouvali k návratu z hospody domů… Potvrdilo se, že mladý Domrád je pod vlivem alkoholu velmi agresivní. Rodiče kopal, škrábal a bil pěstmi. Nenechal si od strážníka domluvit, napadl i jeho – a tak dostal pár facek. Když zjistil, že je někdo silnější, dostal strach a uklidnil se.

Naštěstí tou dobou už prosákly informace o podivném a podezřelém mladíkově chování k nám. Kolem Pavla Domráda se začala kupit policejní mračna. Kdy zahřmí?

V pondělí 20. listopadu 1995, kolem druhé hodiny odpolední, byl Domrád zadržen. Nebránil se, byl skleslý, jenom rozhazoval rukama a mumlal, že jde o omyl… Už při prvním výslechu se ale k vraždě v Příboře doznal. Znamenalo to snad jediný pozitivní rys na Editině pohřbu, kterého se zúčastnilo velké množství truchlících, ale i rozzuřených lidí.

Město si mohlo vydechnout, polevit ve strachu a napětí. Vždyť bylo jasné, že vrah si nevybíral – chudák Edita měla jen tu smůlu, že byla ve špatnou chvíli na špatném místě – a příští obětí se mohla stát kterákoli žena, která by vyhovovala deviantovým tužbám.

Po kriminální policii vypovídal Domrád v příštích hodinách a dnech ještě před vyšetřovatelem, v přítomnosti obhájce a státního zástupce. V podstatě totožná byla pachatelova slova i během rekonstrukce snímané na video.

Domrád dobře věděl, jak na něho působí alkohol. Že se po jeho konzumaci nedokáže ovládnout:

"Dělám pak bordel a věci, které se dělat nemají." Nicméně pil dál. Jeho problémem byly dívky. Většinou je na zábavách oslovoval už podnapilý, šel hned na věc, a tak se mu zoufale nedařilo. Postupně se u něj začaly projevovat tendence dosáhnout svého násilím.

V roce 1993 vyzval jednu dívku k procházce, ve tmě a o samotě ji zfackoval a vysvlékl. Dívka se prý ze strachu nebránila.

"Jenom jsem na ni sahal, pořád jsem se bál, že někdo přijde. Nakonec jsem utekl na hřbitov a tam si to udělal sám." V opilosti chtěl znásilnit sestru, k souloži v koupelně přemlouval i matku:

"Mami, nemohla bys mi podržet?"

Sadistické komponenty začaly v jeho sexuálních představách převažovat. Představoval si, jak ženy mlátí nebo bičuje, masturboval s vidinami svázaných žen, které křičí strachy a utrpením. Od pátku 10. listopadu 1993 začal uvažovat, že si na nějaké dívce vynutí sex. Nedokázal se té myšlenky zbavit, už ho neopustila a byla čím dál silnější.

V pondělí 13. 11. popíjel během dne pivo a také trochu rum. Za tmy přišel na chvíli domů, vzal si kuchyňský nůž a dal si ho za opasek. Pak někde sebral prádelní šňůru a šel číhat. Když kolem 23. hodiny uviděl na příborském náměstí osamělou dívku, sledoval ji. V odlehlejších končinách u nádraží ji napadl. Přes statečný odpor dívky se mu podařilo svázat jí ruce za tělem, druhý konec provazu omotal oběti kolem hrdla.

Konečně si mohl dělat, co chtěl.

Po znásilnění ho napadlo, že ho dívka udá. Začal proto do jejího těla bodat nožem zepředu. Pak zezadu.

"Bodl jsem hodněkrát. Chtěl jsem se jí dostat na srdce. Bylo mi přitom nějak divně. Ze začátku jsem měl dobrý pocit, líbilo se mi její utrpení. Potom mě to začalo mrzet."

Masturbací dosáhl erekce, souložil už s mrtvým nebo umírajícím tělem, znovu onanoval až do vyvrcholení. Na místě si svítil zapalovačem, měl dva, ale druhý den zjistil, že oba někde ztratil. U potůčku si omyl zakrvácené ruce a taky nůž. Když odcházel, bylo mu jasné, že dívku zabil.

Ráno 14. listopadu se probudil, aby šel do práce. Hned věděl, co se v noci stalo. Ale líto mu to nebylo. Stavy lítosti se dostavily až později, opíjel se, sháněl faráře:

"Stále jsem to v sobě dusil, potřeboval jsem se někomu svěřit. Taky jsem věděl, že skutečnou pravdu říct nikomu nemůžu, snad ani nedokážu… Byl to hrozný tlak."

V průběhu prověrky výpovědi a následné rekonstrukce se Domrád několikrát evidentně dostal do rauše. Začalo to momentem, kdy ještě v úřadu předváděl, jak Editu spoutával, jak s vědomim, že ji ovládá, si s ní začal "hrát"… Prostě mu ta vzpomínka dělala dobře i s odstupem času a vědomím, jak dívčin život skončil. Na samotné místo činu ovšem Domrád odmítl jít, vzdal to zhruba dvě stovky metrů od fotbalového hřiště.

Domrádovo doznávání k činu ustalo koncem prosince 1995. Svým spoluvězňům se svěřil:

"Seřval mě obhájce, proč se přiznávám, když rodiče říkají, že jsem byl v době vraždy doma."

Jak už jsem v úvodu poznamenal, případ dostal na starost major Miroslav Knížátek, vyšetřovatel nanejvýš pečlivý a zodpovědný. I tak jsme začali pociťovat jistou důkazovou nouzi. Znalci totiž nedokázali blíže identifikovat sekret zajištěný v těle oběti – doba mezi vraždou a nálezem těla zkoumaný materiál poněkud znehodnotila.

Naštěstí jsme měli Domrádovo doznání zadokumentované videem, protokolárně podepsané obviněným i jeho obhájcem. Navíc stejnou verzi vyprávěl svým spoluvězňům na cele, později pak znalcům během zkoumání svého psychického stavu. Včetně takových podrobností, jež plně odpovídaly závěrům soudních lékařů po pitvě oběti. Takové detaily, které nemohl znát nikdo jiný než pachatel, resp. člověk přítomný v době vraždy na místě činu!

Musím se rovněž zmínit o jednom paradoxu: V době, kdy se nám Domrád spontánně doznával, psal současně na cele svým rodičům žalostné dopisy o své nevině. A ti, samozřejmě, velmi rádi informovali okolí… Není to neobvyklé, pachatelé závažných trestných činů mají snahu zachovat si před rodinou tvář, mají strach, aby je jejich nejbližší nezavrhli.

Také to ovšem signalizovalo, jak bude Domrád vystupovat u soudu. Hned v úvodu přelíčení se prohlásil za nevinného, přiznal se jen proto, že na něho policie vyvíjela nepřiměřený nátlak. Tím ovšem nahrál státnímu zástupci na smeč:

Kteří policisté to konkrétně byli? Kdy k takovému nátlaku došlo? Jak je možné, že v protokole o inkriminovaném výslechu, obviněný jasně uvedl a podepsal, že na něho nebyl činěn žádný fyzický ani psychický nátlak. Že vypovídal dobrovolně, že se cítil zdráv a byl výslechu schopen – až na to, že je nervózní a že ho bolí břicho. Protokol dále obsahoval poznámku, že během výslechu byly obviněnému poskytnuty cigarety, nápoje, káva, pouze stravu odmítl…

Domrád si tedy skutečně neměl nač stěžovat. Navíc byl, přesně ve znění zákona, celému výslechu přítomen jeho obhájce, který rovněž protokol bez výhrad podepsal.

Krajský soud v Ostravě proto v průběhu srpna 1997 vycházel z původních, takřka spontánních Domrádových výpovědí. Seznal obžalovaného vinným a odsoudil ho ke 14 letům pobytu ve věznici se zvýšenou ostrahou, s následnou ochrannou ústavní léčbou. Původně hrozil mladíkovi trest výjimečný.

Rozhodující byl sexuologický nález: Ten označil Domráda jako sadistu, jehož schopnosti ovládnout své počínání byly v průběhu vraždy vlivem duševní poruchy podstatně sníženy. Podle expertů – záleží samozřejmě na vývoji léčby – může být Domrád nebezpečný svému okolí až do čtyřiceti let.

Rozsudek přijaly nesouhlasně obě zainteresované rodiny. Paní Domrádová zopakovala, že je nemožné, aby v průběhu noci někdo z bytu odešel a zase se nepozorovaně vrátil (to ovšem před soudem vyvrátil její bývalý druh, který v listopadu 1995 v bytě pobýval), dále řekla:

"Trest Pavla zdrtil! Tolik věřil, že půjde domů!"

Naopak Málkovi se opírali o petici asi tří tisícovek příborských občanů žádajících zvýšení trestu:

"Věřili jsme, že vrah dostane aspoň dvacet let, když ne maximum. Přišla nám odpověď od Vrchního soudu z Olomouce. Vzhledem k tomu, že se státní zástupce neodvolal, nemůže být už trest vyšší. Jak jsme si zjistili, je to, bohužel, pravda. Ale taky se nemůžeme ubránit dojmu, že soud podobné petice obtěžují. Jsme pro ně něco jako kverulanti."

Nálada v síni odvolacího soudu byla proto napjatá. Ale Vrchní soud v Olomouci trest nižší instance v plném rozsahu potvrdil. Krátce na to vyšel v tisku obšírný článek o Domrádově kauze, závěr reportáže bych rád ocitoval:

"Lze jedině kvitovat, že trest nebyl obžalovanému snížen, byť o jediný den. Neboť: Byl to Domrád, kdo bezbrannou a prosící oběť svázal jako dobytče, mučil ji, prznil a zohavoval. Byl to Domrád, kdo nikoliv v amoku svých sadistických představ, ale ze strachu před prozrazením dívku ubodal.

Zatímco podle soudních lékařů Edita Marková před svou smrtí fyzicky i psychicky velmi trpěla, byl to Domrád, kdo svého činu ani slovem nelitoval a v rámci svých možností se snažil do poslední chvíle uniknout trestu."

Major Knížátek není novinář ani spisovatel. Celý případ proto zhodnotil lapidárně:

"Existuje vůbec nějaký trest, který by vyvážil život mladé dívky a její hroznou smrt?"

5. Příběh pedofila

Na stole v prázdném bytě Kudrnových v Ostravě ležel měsíc starý vzkaz: JSME V BESKYDECH, DOKUD JE PĚKNÉ POČASÍ.

Muž, který napsal tento zastírací manévr, teď seděl zhroucený na policejní služebně. Ale to hlavní jsme nevěděli:

Kde je jeho dcera, šestiletá Kateřina?

Byl první listopadový den roku 1997. Chladno, odpolední nebo spíše už večerní šero, k tomu fičel ostrý vítr…

Výhled na bahnité dno vypouštěného rybníka mi tak mimochodem připomněl známou scénu z historického filmu Jan Žižka, kdy jednooký husitský vojevůdce projíždí po břehu sudoměřského rybníka a připravuje geniální plán blížící se bitvy.

Jenomže tady bylo už dobojováno.

"Vidíte tu tašku? To bude ono," poznamenal kdosi. V jeho hlase nebylo ovšem ani stopy po nadšení.

S tichou rezignací jsme na břehu jistebnického rybníka pozorovali kabelu od vysavače, která se dík vypouštění vody zachytila mezi rákosím a naplavenými dřevinami. Na první pohled bylo jasné, že taška není prázdná. A věděli jsme takřka s jistotou, co na nás čeká uvnitř.

"Kabela silně páchne mrtvolnou hnilobou. Uvnitř je hustě tkaný pytel z umělé jutoviny," diktoval jeden z kolegů první poznatky do protokolu ohledání místa nálezu.

Soudní lékař MUDr. Igor Dvořáček opatrně poodhrnul další vrstvu obalu, tentokrát z mokrého pogumovaného ubrusu. Pach výrazně zesílil, vzápětí se objevila část dětské hlavy s delšími blond vlasy…

To stačí! Aspoň prozatím… Teď bude následovat rychlý přesun do Ostravy, do budovy Ústavu soudního lékařství.

Až doposud jsme znali malou Kačku z fotografií. Usměvavá dlouhovláska připomínala na snímku z mikulášské besídky ve školce andílka. Z toho všeho zbylo teď na pitevním stole pramálo, vlastně nic.

Ale na melancholii nebyl čas. V krátké době jsme věděli to nejpodstatnější:

Soudní lékaři určili jako příčinu smrti nezletilé Kateřiny Kudrnové udušení při uzávěru horních cest dýchacích. Šlo o smrt násilnou, alarmující byl rovněž nález rozsáhlých zranění dítěte v oblasti genitálu.

Roman Kudrna (nar. 1958) je heterosexuální pedofil. Řečeno méně vědecky – přitahují ho malé holčičky.

Konflikt se zákonem měl kvůli tomu, že v roce 1987 o prázdninách jako oddílový vedoucí ohmatával svěřené pionýrky. Znalci z odvětví psychiatrie a sexuologie konstatovali, že Kudrnova náchylnost ke zhruba desetiletým dívenkám má dlouhodobý, možná celoživotní charakter. Okresní soud pak v říjnu 1987 vynesl nad Kudrnou trest ve výši dvou roků nepodmíněně, s následným ochranným léčením ústavní formou.

Koncem září 1988 opustil Kudrna kriminál s podmínečným zkušebním odkladem v délce tří let. Léčbu nastoupil, v dubnu 1989 došlo k její změně na ambulantní formu. Ta skončila v roce 1993, v lednu 1997 byl trest Kudrnovi dokonce zahlazen.

Zdálo se to logické: Vždyť Kudrna navázal intimní vztah se ženou, pravda sotva plnoletou, a v listopadu 1991 spolu uzavřeli sňatek. Tou dobou byl jejich dceři Kateřině jeden měsíc…

Jenomže deviovaná psychika se podobá časované bombě, jež se vymkla vší kontrole. O které nikdo neví, kdy tikot budíku ukončí výbuch!

"Se ženami se mi nikdy moc nedařilo. Po spoustě zklamání jsem se už nechtěl o nic pokoušet. Na druhou stranu, ta věc, pro kterou jsem byl souzen, znamenala pro mě memento," vzpomínal později Kudrna. "Chtěl jsem být dál od dětí, aby mě zase někdo do něčeho neuvrtal. Říkal jsem si, že skončila jedna historie. Chtěl jsem dělat tak, aby všechno bylo v pořádku.

Jestli jsem měl erotické sny? Něco se mi zdávalo. Snad jednou nebo dvakrát. Bylo to o dětech. Probudil jsem se celý zpocený. Třásl jsem se hrůzou při představě, že by se mi moje minulost měla vrátit."

V únoru 1996 podal Roman Kudrna návrh na rozvod manželství. V jeho zdůvodnění po pravdě uvedl, že se jeho žena od něj odstěhovala, našla si přítele, se kterým je těhotná. Soud rozvedl manželství Kudrnových v září stejného roku. Nezletilá Katka byla svěřena do výchovy otce, čerstvě narozená dcera zase do matčiny výchovy.

Taky je vám divné, jak mohl soud svěřit výchovu a život šestileté holčičky pedofilovi? O Kudrnově trestní minulosti totiž nikdo z povolaných nevěděl! Přesně řečeno: Sociální pracovníci, ani soudci zabývající se občanskoprávními spory neměli ze zákona pravomoc nahlédnout do opisu trestního rejstříku – tedy tam, kde jsou uvedeny delikty včetně zahlazených – ale jen do výpisu, v němž zahlazené tresty nejsou uvedeny…

Časovaná bomba zrychlila svůj tikot.

Osamělý muž, zaměstnaný jako dělník na jatkách, v poslední době pobývající většinou na nemocenské, si počínal při péči o malou dcerku svědomitě a pečlivě.

"Žil jsem jen pro Kačku, věnoval jsem jí všechen svůj volný čas. Každý den jsem na ni pral a žehlil, staral jsem se o její oblečení, aby byla čistá," vzpomínal Kudrna později ve vzdorné obraně jako obviněný z vraždy.

"Vzorný otec? Ano, to byl… Nikdy se neobjevil ve školce podnapilý. Reagoval vždy ochotně na naše připomínky. Včas vyzvedával dcerku, platil vždy v termínu," vypočetla zase jedna z učitelek mateřské školky Kudrnovy klady. "Staral se rozhodně víc o Katčin vzhled než o svůj. Denně ji převlékal do různých nažehlených vestiček a halenek."

Učitelky říkávaly Kudrnovi, že tolik věcí na převlečení není ani ve školce třeba. "Katka musí vonět!" oponoval pyšný otec a čichal ke cvičebnímu úboru dcery, jestli není propocený. Nikdo jiný z rodičů prý tohle nedělal.

"Jistě, vždyť takové chování je přímo charakteristické pro pedofilního devianta," můžeme vyčíst z pozdějšího znaleckého posudku psychologa PhDr. Petra Vavříka.

Katka v žádném případě nepůsobila dojmem týraného dítěte. Ráda se mazlila s učitelkami ve školce. Při odchodu domů obvykle přiběhla k otci a chytila jej kolem krku. Vyprávěla, že se doma taky s tátou mazlí. Že spí spolu v posteli. Že ji tatínek denně koupe a sprchuje…

"Kdo to asi tak měl dělat, když jsme byli sami?" oponoval podrážděně Kudrna v době výslechu. Na otázku, zda ho někdy – vzhledem ke zjištěné úchylce – napadlo, že není úplně vhodné, aby se staral o malou hočičku sám, kontroval:

"Vůči Katce bych si nic nedovolil!"

Učitelky vzpomínaly, že v poslední době Katka trpěla potížemi při močení. Dupala nohama bolestí, že ji to hrozně štípe. Takové chování je symptomatické pro zneužívané dítě. Nikoho ale nenapadlo podezírat dobromyslného taťku Kudrnu.

"Ona s tím má trápení i doma," přiznal sám učitelkám.

Slíbil jim, že půjde k dětské doktorce, ale nesplnil to. Z vlastní iniciativy koupil v lékárně měsíčkovou mast. Katka ve školce pak vyprávěla, že tatínek ji "tam" maže hojivou mastičkou.

"A kdo to měl podle vás dělat, když jsem s ní byl sám?", trval na svém Kudrna.

Cesta k rybníku v Jistebníku byla už na dohled…

Třetího září 1997 se Katka podle učitelek naposledy objevila ve školce. Pár dní na to jako by se slehla zem i po jejím otci. Zmizelo i Kudrnovic auto. Plynuly týdny a počátkem října už nikdo na verzi o prodloužených prázdninách v Beskydech nevěřil. Tím méně policie… Ale naše pátrání po nezvěstných Romanovi a Kateřině Kudrnových, zahájené 10. října, nebylo úspěšné.

Teprve koncem října se otec Kudrna přihlásil v zuboženém stavu na české ambasádě v Bělehradu. Prý mu v Jugoslávii ukradli auto, všelijak se protloukal a žebral…

A kde je jeho dcera?

"Trpím ztrátou paměti. Vůbec si nepamatuji, kdy, s kým a za jakých okolností jsem do Jugoslávie přicestoval," prohlásil Kudrna. 30. října 1997 byl oficiálně zadržen na česko-slovenské hranici v Jablunkově.

O den později seděl už na policii u výslechu. Zarostlý a nevábný. Takhle vypadal i dřív, když ještě malá Kateřina žila, byl jen mnohem tlustší. Jeho výslech neprobíhal snadno. Každou chvíli se rozbrečel, tvrdil, že se sice jeho paměť už trochu zlepšila, ale o některých věcech prostě nedokáže mluvit! Že o nich raději napíše… Ovšem ani jeho písemné elaboráty nepřinesly doznání, spíše mlžil.

"Měl jsem tenkrát začátkem září menší deprese. Vzal jsem si prášky na spaní a když jsem se probudil, uviděl jsem u zdi polštář. Odkryl jsem ho a pod ním ležela mrtvá Kačka! Byla celá modrá a nepřirozeně studená!"

Nedokázal si tu hrůzu vysvětlit.

"Asi musela v noci přijít ke mně, že se jí stýskalo. A já ji ve spánku zalehnul. Ona měla ve zvyku dávat si polštář přes hlavu. Když se víc jak metrák váhy svalí na šestnáct kilo, neštěstí je hotovo…"

Prý zpanikařil.

"Věděl jsem, že mi nikdo nebude chtít vzhledem k minulosti věřit, že se zas všechno obrátí proti mně. Chtěl jsem spáchat sebevraždu, pustil jsem si plyn, spolykal jsem nějaké prášky, co jsem našel… Taky jsem si lehl do vany s vodou a hodil do ní puštěný fén. Ale nic se mi nedařilo, žil jsem dál!

Druhý den po Katčině smrti se můj strach a hrůza začaly zvětšovat. Taky jsem pochopil, že musím něco podniknout. Mrtvolka byla vzhledem k teplu už ve značném rozkladu, Kačce tekla z pusy krev. Nakonec jsem dceru zabalil do tašky od vysavače, naložil ji do auta a někde u Mošnova jsem ji hodil do rybníka."

Odjel autem na Slovensko. Zde se svěřil svému bratrovi:

"Stala se hrozná věc!" Vyprávěl svou historku o nešťastném zalehnutí holčičky. Těžko říci, do jaké míry mu příbuzný uvěřil. "Bratr mě nabádal, ať se vrátím do Čech. Ale to jsem odmítl. Jako kriminálníkovi mně nikdo nebude věřit!"

Na Slovensku se Kudrna dlouho nezdržel, přes Maďarsko se dostal až do Jugoslávie. Zde nějakým způsobem přišel o auto. Buď mu ho ukradli, nebo ho prodal, když neměl na benzín.

Každopádně nastal konec útěku před problémy. Ani simulace ztráty paměti mu dlouho nevydržela. Jak už víme, aspoň v posledním bodě své výpovědi mluvil Kudrna pravdu. Tašku s mrtvolkou jsme našli… Jenomže podle posudku soudních lékařů byl genitál mrtvé Kateřiny silně traumatizován, včetně až čtyřcentimetrových trhlin v měkké tkáni!

"Je velmi pravděpodobné i dokonání pohlavního styku, stejně lze ovšem připustit hrubou manipulaci tupým předmětem nebo rukama," zdůraznil MUDr. Dvořáček. Znalec navíc vyloučil možnost smrtelného zalehnutí dítěte. "Pud sebezáchovy u šestiletého zdravého dítěte je tak velký, že by se v každém případě snažilo zátěže zbavit!"

Obvinění vyšetřovatelem a také pozdější obžaloba zněly proto jednoznačně: Vražda osoby mladší patnácti let, ve snaze zakrýt jiný trestný čin, tj. pohlavní zneužívání téže osoby.

"Malou Káču jsem nezabil, ani jsem ji nezneužil! Nikdy bych něco takového nemohl udělat!" protestoval vytrvale Kudrna. "Možná, že k těm zraněním, ze kterých jsem obviňován, došlo, když jsem její tělo musel dvakrát svazovat do kozelce. Napoprvé se mi totiž do kabely nevešla!

Jenomže mám cejch z minulosti a nikdo mi nevěří! Něco vám řeknu… NIKDO MI NEVĚŘÍ, tak se jmenovala moje nejoblíbenější knížka. Její název vystihoval celé moje dětství – a vlastně i pozdější život. I psycholog se mě ptal, proč jsem dceři mazal ten konečník. Ale já jsem se o ni staral, já jsem ji musel ošetřovat! Jenomže jsem byl už jednou odsouzený, tak každý v tom vidí jen to špatné!

Kdybych přece dceru zabil, tak jsem se už nevracel! Já už jsem byl ve světě a mě by už nenašli, mohli by mě hledat, jak by chtěli. Však já jsem odjížděl s tím, že už se nevrátím! Ale jak mi brácha říkal, že se všecko dá vysvětlit, tak tím mi zasel semínko naděje. Nakonec jsem si řekl, že se vrátím, abych očistil svoje jméno… Teď mám pocit prázdné krabice. Nemám proč žít. Můj smysl života, dá se říct, je v prachu."

Obžalovanému Romanu Kudrnovi hrozil u soudu výjimečný trest. Ale pofiderní štěstí se nakonec postavilo na jeho stranu.

Takřka dvouměsíční pobyt těla oběti ve vodě znamenal devastaci měkkých tkání a znemožnil upřesnění mechanismu smrti: Rdoušení? Ruka přes ústa? Polštář přes hlavu?

Musím zopakovat odvěkou soudní pravdu: Veškeré pochyby nahrávají obžalovanému. Verdikt Krajského soudu v únoru 1999 proto zprostil Kudrnu viny v otázce vraždy a odsoudil ho ke 14 letům vězení za pohlavní zneužití s následkem smrti.

"Nebyl dostatečně prokázán přímý úmysl obžalovaného dítě usmrtit," řekl předseda senátu. Nicméně muži v talárech konstatovali, že čin byl spáchán surovým způsobem a že pachatel využil bezbrannosti a závislosti vlastní dcery.

Kudrna se po vynesení rozsudku zhroutil a většinu jeho zdůvodnění proštkal s rukama na obličeji. Nicméně rozsudek – i k překvapení svého obhájce – na místě přijal. Odvolání podali tak jen státní zástupce a matka obžalovaného, která upozorňovala na Kudrnovy snížené ovládací schopnosti během páchání činu.

Vrchní soud v Olomouci v září 1999 však předchozí verdikt potvrdil. Včetně další nařízené ústavní léčby:

"Roman Kudrna věděl už z předchozího léčení, že pokud bude mít s úchylkou své sexuální orientace problémy, musí vyhledat lékařskou pomoc. On však tak nereagoval a dopustil se dalšího deliktu. Jeho pobyt na svobodě je pro mladé dívky nebezpečný."

Případ Kudrna, znamenající zbytečnou smrt dítěte, byl tedy uzavřen. Bohužel, v celkovém republikovém kontextu nešlo o výjimku. Mohu připomenout hned dvě kauzy, které svého času velmi rozhořčily veřejnost, kauzy deviantů, jejichž předchozí provinění byla "pozapomenuta" nebo zahlazena z trestních rejstříků:

Případ vraždícího sanitáře Oplýštila na dětském nemocničním oddělení, jehož obětí se stal kojenec (stalo se v Praze roku 1990), nebo kauza mladistvého skautského vedoucího, který sadisticky usmrtil svěřeného chlapce (Domažlice v létě 1996). Chmurné memento budící ještě chmurnější otázku:

Kolik dalších obětí si vyžádají děravé předpisy a zákony?

6. Vražda ve školní zahradě

Z pitevního protokolu Zuzany Kurzové:

"Některá závažná zranění, jako čtyři bodnořezné rány na levé straně krku – jedna z nich zapříčinila smrt poškozené – nebo dvě bodnořezné rány na pravé straně krku vznikly zaživa, stejně jako pět bodných a řezných ran do zad oběti.

Naopak známky vitální reakce nevykazují – vznikly tedy posmrtně – taková poranění jako odříznutí levého prsu, rozsáhlá řezná rána probíhající podél břicha až do stydké krajiny nebo oddělení vnějšího genitálu.

Všechna poranění mohla být způsobena nožem a to za použití jediného nástroje s průměrnou délkou čepele."

Stalo se to 10. září 1988 v Ostravě-Porubě, na volně přístupné zahradě s hřištěm, která patřila škole pro mentálně nemocné děti. Dva ranní chodci, pospíchající do práce, si právě tudy zkracovali cestu. Náhle spatřili nedaleko v křoví a pod stromy ležet nahé ženské tělo, spočívající v bizarní poloze.

Byl to šok i pro výjezdovou skupinu. Vždyť s takhle zohavenou mrtvolou se ani policisté často nesetkávají. Podoba místa nálezu vypovídala jasně – máme před sebou vraždu, spáchanou sexuálním deviantem nejhrubšího zrna.

Zcela obnažené tělo ženy ve stáří kolem třiceti let leželo na zádech s široce rozpaženýma rukama. Nohy byly zvednuté pod úhlem 45 stupňů a opíraly se v jakoby lascivní, nastrojené póze o spodní větve křovinatého porostu.

Na první pohled byla patrná řada bodných a řezných ran, některé v obličeji a na krku, další na těle. Četná řezná zranění na prstech a předloktích svědčila o tom, že černovláska s vlasy dlouhými až na ramena byla schopna se nějakou chvíli útočníkovi a jeho noži bránit.

Tři zranění ovšem doslova bila do očí: Z řezné rány od hrudníku až do třísel vyhřezávala tuková tkáň. Pachatel dále ženě uřízl levý prs a vnější genitál! Ale neodnesl je pryč jako trofeje, obě části těla se povalovaly v trávě na dohled od mrtvoly. Také podle stop krve a malých kousků tkáně bylo jasné, že místo nálezu je rovněž místem činu.

Hádankou zůstávala totožnost oběti. O kabelce s doklady jsme si mohli nechat leda tak zdát. Ještě horší bylo, že v okolí jsme nenašli jediný kousek ženina oděvu, žádnou bižuterii, hodinky nebo šperky. Jen v uších měla mrtvá malé, do tvaru kroužku svinuté náušnice ze žlutého kovu.

Něco cenného nám však oběť přece jen zanechala. Nebyla to informace o ní, ale nejspíš o vrahovi…

Kriminalistický technik objevil za ženinými růžově nalakovanými nehty, konkrétně za nehtem prostředníku pravé ruky, několik vlasů světlé barvy!

Vyšetřovatelem případu se stal již zmiňovaný kolega Josef Muller. Z hlediska taktiky jsme chtěli některé informace o vraždě před veřejností co nejvíc potlačit. Nikoli kvůli nějaké cenzuře, nechtěli jsme narůžovo lakovat krutou realitu – která se podle některých potentátů zcela jistě nehodila do tehdejšího oficiálního obrazu socialistického života.

My jsme uvažovali jako profesionálové!

Uměli jsme si totiž velice dobře představit, jaká panika, nebo ještě spíš hysterie vypukne, pokud vyjdou najevo například podrobnosti o stavu mrtvoly. Že se v takovém ovzduší pracuje mnohem hůř, nemusím snad zdůrazňovat. Vytýčené linie a verze pátrání nabobtnají množstvím nepodložených zpráv, obalí se balastem, jehož prověření stojí zbytečně mnoho sil.

Jenomže situace se zvrtla proti nám, informací o místě vraždy a zohavení mrtvoly prosáklo mezi lidi už v dopoledních hodinách dost a dost. Mezi ženami v blízkém okolí proběhla vzápětí vlna paniky z "řádění sexuálního maniaka". Nejen to, začaly se ozývat i rodiny, jejichž děti měly nějaký vztah ke škole a hřišti, kde se vražda stala!

Tak jsme si řekli, že aspoň využijeme vybičovaného zájmu veřejnosti, abychom vypátrali totožnost zavražděné. Ostravou jezdily radiovozy s relací o popisu mrtvoly a výzvou k občanům o spolupráci. A vyšlo to!

Ještě tentýž večer, necelých dvanáct hodin od nálezu mrtvoly, se na základě relace radiovozu dostavila žena, která oznámila, že zhruba od půlnoci z 9. na 10. září pohřešuje svou sedmadvacetiletou dceru Zuzanu Kurzovou, která bydlela nedaleko místa činu.

Podaný popis se shodoval s markanty mrtvoly, proto proběhlo ztotožnění podle fotografie a pak také in natura… Znali jsme jméno oběti!

Okamžitě se tak mohla rozběhnout další práce. Představte si kupu mravenečků, kteří se rozběhnou mnoha směry. Chtějí získat co nejvíc informací k Zuzaně Kurzové, k jejímu životu, k okruhu lidí, se kterými se stýkala, k jejím vlastnostem a zvyklostem, k posledním hodinám jejího života.

Už jsme věděli, že je Kurzová rozvedená, bezdětná, že pracovala jako dělnice v tehdejším podniku Zelenina. Její matka ji viděla naposledy 9. 9. kolem 19. hodiny a pak ještě jednou… Kolem půlnoci se dcera zastavila doma pro krabičku cigaret. Řekla, že jde na blízké školní hřiště, kde se zdrží asi tak hodinu. Domů už ale nepřišla.

Setkala se Zuzana Kurzová na hřišti s nebezpečným deviantem? Sledoval ji odněkud? Nebo to všechno bylo jinak? Na výpověď matky oběti totiž navazovala informace od dalšího člověka: Kurzová se ještě v nočních hodinách pohybovala ve společnosti svého bývalého manžela Čestmíra, vícekrát trestaného jedince, a to i za násilné delikty!

Jak říkám, místo činu hovořilo jednoznačně. Takže stále jsme nespouštěli ze zřetele, že hledáme pachatele sexuální vraždy a slušný počet našich lidí pracoval na vytypování možných mužů a prověrkách jejich alibi.

Jenomže exmanžel Kurza nás zajímal stejnou měrou, minimálně proto, že byl – zatím – posledním člověkem, který byl se zavražděnou v kontaktu.

Chtěli jsme, aby Kurzovo předvedení k výslechu proběhlo v klidu, bez zbytečných excesů. Proto ho šel navštívit zkušený policista, který se s exmanželem oběti dobře znal.

Blondýn Kurza zůstal naprosto klidný.

"To jsem rád, že jdete! Včera jsem na vás volal přes ulici, ale asi jste mě neslyšel. Jeden známý u nás ukradnul dvoje náramkové hodinky, chtěl jsem vám to nahlásit."

"Tak dobře. Půjdeme k nám a sepíšeme o tom protokol," přikývl policista. "Beztak se vás chceme zeptat na pár věcí."

Ani teď nezačal být Kurza nervózní.

"A nechcete se ještě podívat, jak krmím užovku? Je to vážně zajímavý!"

Jenomže byly naléhavější věci než krmení užovky. Kurza putoval na policii, současně proběhl taky výslech současné Kurzovy manželky, v pořadí už celkem třetí. (Mám na mysli manželku, nikoli výslech…) Policisty nejvíc zajímalo, kde byl manžel včera v noci, respektive dnes k ránu?

"Odpoledne chtěl jet do Uherského Hradiště za jedním známým. To je ten chlap, co nás předevčírem navštívil a sebral nám dvoje hodinky. Ale Česťa se vrátil už ráno, asi v jednu po půlnoci. Že si prý cestu rozmyslel. Taky mě překvapilo, že si chtěl prát šaty, to nikdy sám od sebe neudělal. Nakonec jsem mu šaty stejně vyprala já."

Nahnědlé skvrny byly na šatech stále patrné. Pozdější expertíza – stejně jako v případě vypůjčeného batohu, který nosil Kurza osudnou noc s sebou – je označila jako krev, vykazující stejnou krevní skupinu, kterou měla zavražděná Zuzana Kurzová.

"Jo, chtěl jsem jet do Uherského Hradiště navštívit V. a domluvit se s ním kvůli těm hodinkám, jak nám chce nahradit škodu. Abych nebyl nikomu na obtíž, když se zdržím přes noc, oblíknul jsem se jako čundrák. Půjčil jsem si batoh, nedávno jsem si koupil loveckej nůž, ten jsem si vzal s sebou, měl jsem taky smotanou přikrývku.

Když jsem vyšel ven, najednou jsem si vzpomněl, že se mnou chtěla mluvit moje bývalá manželka Zuzana. Doma jsem ji nezastihnul, ale našel jsem ji v jedné restauraci, seděla tam se svým přítelem Burdou. Chvíli jsme pili s ním, pak jsme zůstali se Zuzanou sami. Před půlnocí jsme z hospody odešli.

Ale ještě se mi nechtělo domů, tak jsme koupili dvě lahve piva a šli poblíž do jedné zahrady. Stavili jsme se znova u Burdy, zvali jsem ho, ať jde s námi, ale odmítnul, že ráno brzy vystává. Pak si ještě Zuzana skočila na otočku domů pro cigarety, já na ni čekal v té zahradě." Tahle část výpovědi ještě Kurzovi šla obstojně. Teď se ale pomalu v řeči zadrhával, bylo mu jasné, že některé příští události se mu budou vysvětlovat těžko. Nicméně bez větších vytáček doznal, že exmanželku zabil a popsal průběh vražedného děje: "Seděli jsme na dece, všelijak jsme si povídali. Zuzana se zase vrátila k našemu rozvodu. Chtěla, ať se k ní vrátím, ať se s Janou rozvedu. Když jsem to odmítl, řekla mi, že mě dostane do kriminálu, aby ze mě neměla nic ani Jana. Proto jsem ji ze vzteku několikrát bodnul, první rána šla na břicho…

Měl jsem takovou mlhu před očima. Vlastně až po příchodu domů jsem si uvědomil, že jsem Zuzanu vysvlíknul, znova do ní bodal a řezal ji do prsu a do břicha. Tělo jsem odtáhl do křoví, její věci zabalil do deky a zahodil do popelnice. Nůž jsem odhodil cestou domů otevřeným oknem do nějakého sklepa."

To byla Kurzova výpověď z pozdního večera 10. září 1988. V příštích týdnech a měsících ji několikrát měnil, někdy i písemně. Druhá verze přinesla inovaci epileptického záchvatu ještě za života oběti. Kurza vcelku hrál na správnou strunu, podle několika svědků prý prodělal v předchozím období života několik takových záchvatů.

"Když jsem se probral z mdloby, Zuzana ležela vedle mě a měla v břiše zabodnutý nůž. Vzpomněl jsem si, jak mně vyhrožovala, asi jsem ji ještě dvakrát nebo třikrát bodl nožem, to už ale byla mrtvá!"

Třetí verze zněla tak, že na dece neodolal Zuzaninu lísání a po různých intimnostech nedošlo k pohlavnímu styku jenom proto, že si Kurza včas vzpomněl na svou současnou manželku Janu. Pak se ale začaly dít věci!

"Najednou se vedle nás objevila Zuzanina matka. Nakopla mě do boku a nožem, který ležel vedle Zuzany, bodla svou dceru do zad. Vydávala přitom různé skřeky a podivně poulila oči. Útoku jsem nezabránil proto, že na mě šel záchvat a vše jsem viděl jenom v mlze. Oči Zuzaniny matky jsem ovšem viděl od té doby už několikrát ve snu. Jsem přesvědčen, že to vzdá a nebude už popírat, že Zuzanu zabila ona!"

Čím dál chytřejší, chce se mi poznamenat!

Nicméně to nebylo všechno, ještě v průběhu přípravného řízení vystoupil Kurza s další verzí. Když se hádali se Zuzanou na dece, bránil čest své současné manželky, a proto chtěl bývalou manželku profackovat. Přitom doklekl na pouzdro nože, které měl s sebou, vytáhl nůž a vkleče bodl oběť do břicha. Jeho vztek nepřestával, vzpomněl si i na předchozí konflikty a bodl Kurzovou ještě třikrát do krku nebo do zad.

"Víc se nepamatuju, měl jsem před očima jakoby mlhu. Když jsem se probral, viděl jsem, že Zuzana má odříznuté ňadro a řezné rány v břiše, že je vysvlečená."

S pátou verzí vyrukoval Kurza až při zahájení soudního přelíčení. Jeho původní výpovědi byly prý vždy správné jen do okamžiku, kdy popisoval příchod spolu s exmanželkou do zahrady.

"Pohádali jsme se kvůli Janě a já jsem odešel. Asi sto metrů od hřiště jsem dostal záchvat a ztratil jsem vědomí. Když jsem se probral, na tom samém místě, řekl jsem si, že se vrátím pro svoje věci na hřišti.

Zuzanu jsem ale našel ležet dobodanou a dořezanou. Protože byla noc, sehnul jsem se, abych líp viděl. A taky že jsem viděl! Měla rány na krku a další hrozná poranění. Taky jsem si všimnul, že můj lovecký nůž má Zuzana zabodnutý kolmo do těla, někde u pravého boku. Bylo mi jasné, že podezření padne na mě. Proto jsem vytáhl nůž, sbalil Zuzaniny věci do deky a mrtvolu odtáhl dál do křoví.

Tohle všechno je pravda. Pokud se mě ptáte, proč jsem popisoval i další verze, odpovídám, že jsem byl v šoku, proto jsem se při vypovídání motal pořád dokola. Byl jsem z toho zoufalý, že si nemůžu vzpomenout, jak to skutečně bylo. Ale tohle pravda je!"

Soud se s poslední výpovědí vypořádal zamítavě a to i díky znaleckému posudku z odvětví soudního lékařství.

"Není možné, aby počínání obžalovaného spočívalo jen v tom, že našel mrtvou oběť, vytáhl jí nůž z rány v nadbřišku vpravo a začal likvidovat stopy činu, které by vrhly podezření právě na něj. Bodná rána v nadbřišku vznikla zaživa, zhruba ve stejnou dobu, kdy poškozená utrpěla bodnou ránu, která přerušila tepnu a téměř přerušila velkou krční žílu, což také bylo příčinou smrti.

Rána do nadbřišku tedy nemohla být posledním zraněním na těle, vždyť po ní, posmrtně a bez vitálních reakcí, došlo k odřezání levého prsu a zevního genitálu. Znalci považují za vyloučené, aby následně – při špatném osvětlení a při nepochybném rozrušení pachatele v době útoku – dokázal kdokoliv zabodnout nůž do stejné rány. Stejně tak je vyloučeno, aby nůž zůstal v ráně stát kolmo k tělu," zdůraznil předseda pětičlenného senátu.

Hodně důležité pro závěrečný výrok o vině a trestu Čestmíra Kurzy byly znalecké posudky na obžalovaného z odvětví psychiatrie, sexuologie a psychologie.

Podle forenzních expertů obžalovaný netrpí a netrpěl duševní chorobou, ani závažnou duševní poruchou. Jeho osobnost lze charakterizovat jako polymorfně psychopatickou s dominantními rysy nestálosti, nezdrženlivosti, explozivity a agresivity. Inteligenční testy naměřily zkoumanému IQ 104.

"V době usmrcení Zuzany Kurzové byly jeho ovládací schopnosti lehce sníženy v důsledku záchvatové pohotovosti, explozivní psychopatie a prosté opilosti, která mohla dosahovat až těžšího stupně. Rozpoznávací schopnosti zůstaly plně zachovány. Sexuální deviace nebyla vyšetřením prokázána."

Jak se znalci vypořádali s údajnými epileptickými záchvaty obžalovaného?

"Vyšetření nesvědčí pro hrubší organické poškození centrální nervové soustavy. Všechna tři provedená elektroencefalografická vyšetření svědčí proti epilepsii obžalovaného, přičemž jedno z nich bylo dokonce provedeno po aktivaci alkoholem. Z hlediska objektivity je však třeba říci, že to neznamená jednoznačné vyloučení epilepsie."

Spáchání činu v epileptickém záchvatu však znalci jednoznačně vyloučili. Pokud se o něčem takovém zmínili někteří svědci, je třeba mít na vědomí, že obžalovaný je explozivní psychopat projevující se silnými afekty agrese a zuřivosti, které mohou laikovi připomínat mrákotný záchvat epilepsie, kdy je člověk vysoce nebezpečný svému okolí.

A co motiv činu?

"Je vysoce pravděpodobné, že se Kurza dopustil trestného činu v afektu vzteku vůči poškozené, která mu vyhrožovala, že ho dostane do kriminálu, pokud se k ní nevrátí. Když Kurza zjistil, že svou bývalou manželku zavraždil a že ho čeká vysoký trest, jednal v silně nezvládnuté úzkosti a afektu vzteku – mstil se na těle poškozené tím, že je zohavil."

Krajský soud v Ostravě odsoudil v dubnu 1989 Čestmíra Kurzu k trestu 19 let odnětí svobody ve III. nápravně výchovné skupině. Kurza ani prokurátor se neodvolali a rozsudek nabyl právní moci.

7. Výkřik v mlze

Milenecká hádka pokračovala i v autobuse.

"Proč se mnou vůbec jezdíš?" vytýkala svému příteli půvabná tmavovláska. "Klidně si příští stanici vystup!"

Přivřel oči. Jako už tolikrát chtěl nechat odeznít spor svým klidným mlčením. Ale narůstající zlost byla v tuhle pozdní hodinu silnější.

"Kamilo… Jestli se ke mně budeš pořád takhle chovat, pak náš vztah asi nemá cenu!"

"To máš teda pravdu," odsekla. "Vystup si!"

Noční autobus právě vjížděl do stanice. Vyskočil ven, na liduprázdnou ulici. Šel svou cestou, do autobusu se schválně ani nepodíval.

Už nikdy Kamilu neviděl.

Zmizela mladá a krásná žena.

Příčin jejího pohřešování mohla být spousta, mordpartu ten případ ani trochu nezajímal. Zatím. Nikdo nemohl předpokládat, že se z relativní banality vyloupne monstrózní kriminální kauza, která ani s odstupem čtrnácti let nebude zapomenuta.

Nejde jen o to, že vrah Kamily Fafkové nebyl nikdy dopaden. Jisté rysy kriminalistického nebo soudnělékařského charakteru nutí odborníky, ale taky publicisty se ke kauze neustále vracet, připomínat ji, srovnávat její markanty s podobnými tuzemskými nebo evropskými případy vražd.

Není jich mnoho. Naštěstí.

Snad každý, kdo se na objasňování vraždy Kamily Fafkové podílel, měl na osobu pachatele svůj názor. Jeho dopadení bylo na dosah ruky. Bohužel… Indicie o vině byly průkazné, nicméně chyběl ucelený řetězec důkazů.

Možná bychom ho dneska už dokázali složit beze zbytku, ale život nás předběhl svým rychlým, někdy nemilosrdným tempem.

Zmizela mladá a krásná žena.

Obvodní oddělení Ostrava-Poruba přijalo 14. prosince 1991 oznámení Květoslavy Petříčkové, že už tři dny pohřešuje svou 22letou dceru Kamilu, pracující jako servírka v bistru BOM.

Kamila se v průběhu roku rozvedla a odstěhovala se i s tříletým synem do bytu rodičů.

Popis osoby? Výška 168 centimetrů, štíhlá postava, vlasy hnědé, obličej oválný.

Popis oblečení? To už bylo trochu složitější, každý člověk, natož parádivá žena na sebe nastrojí v prosinci mnohem víc částí oděvu než v létě. Nicméně: černé semišové kozačky, černé elastické kamaše, černá elastická minisukně, písková halenka s příčnými pruhy, riflová bunda modré barvy s kožíškem, hnědá kožená kabelka přes rameno.

Za jakých okolností Kamila zmizela?

Podle paní Petříčkové dcera odešla 11. prosince 1991 z domova se svým přítelem Pavlem Kubizňákem. Měli namířeno do restaurace Koruna v pomyslném centru Ostravy. Z podniku odcházeli o půlnoci, aby stihli návrat nočním autobusem linky 44. Původně chtěl Pavel Kamilu doprovodit domů, ale z toho sešlo kvůli milenecké hádce, která se z vinárny přenesla až do autobusu.

Kamila byla tak naposledy svědecky spatřena 12. prosince kolem půl jedné v noci a to na zastávce Hlavní pošta. Kubizňák zde vystoupil, Fafková pokračovala zmíněnou noční linkou směrem k domovu.

Od té doby – povzdechla si paní Petříčková – nikdo Kamilu neviděl a nikdo o ní neví. Policisté vyslechli bývalého manžela Fafka, přítele Kubizňáka, Kamilinu přítelkyni Marcelu, zaměstnance bistra, kde pracovala… Nic. Nic. Nic.

Sebemenší informace, která by napověděla o osudu mladé ženy, nebyla k mání.

24. prosince 1991 odpoledne, tedy na Štědrý den, přišel Kubizňák k Petříčkovým. Přinesl dárky své bývalé lásce i jejímu synovi… Byla to smutná návštěva, smutné posezení. O Kamile stále nikdo nevěděl a její dárky zůstaly, tak trochu symbolicky, ležet pod stromečkem.

Plukovník Valerián předvádí kuši, kterou měl být zavražděn v roce 1993 nepohodlný obchodní společník. Nakonec skončil s kulkou v hlavě.

Místo, kde Slavomír Kováč zavraždil náhodnou kolemjdoucí.

Juraj Kučerák – muž se sekerovým syndromem.

Jedna z Kučerákových obětí ležela zasílaná v posteli.

Během rekonstrukce předvádí Kučerák, jak manipuloval s další svou obětí po vraždě.

V nepoužívané lednici ležel jutový pytel. A v něm…

Tělo dítěte po otevření pytle.

Vladimír Bayer, dvojnásobný a dvojnásobně zbabělý vrah.

Manžel zavraždil svou ženu a její tělo rozkouskoval ve vaně. Snímek je z rekonstrukce, pachatel smývá krev z "hlavy" – samozřejmě, že posloužila figurína.

Na sněhu nedaleko řeky ležela lidská hlava!

Podstatný zbytek těla tou dobou stále skrýval vrah a nevlastní syn oběti v úložném prostoru válendy.

Náhodně otevřené skříňové dveře odhalily dva pytle s nezvyklým obsahem.

Detailní pohled na oba pytle s rozřezaným tělem nešťastné pošťačky.

V zadní části školního dvora leželo zubožené tělo.

Detailní pohled na oběť zavražděnou několika smrtícími mechanismy. Sexuální deviant mimo jiné odpálil v ženině těle petardu.

Pachatel vraždy na školním dvoře znázorňuje během rekonstrukce, jak si počínal s bezvládnou ženou.

Další sexuální deviant Večeřa předvádí, jak se připravil na svůj čin. Za trenýrky si mimo jiné zastrčil paličku na maso. V brašně má nůž a pásek na škrcení.

Z rekonstrukce: V příhodnou chvíli vystoupil Večeřa z úkrytu a srazil dítě na kole.

Omráčené dítě pak Večeřa líbal a ohmatával.

Pohublý pachatel Kučera krátce po svém zadržení. Během vazby se opět dostal na metrákovou váhu.

Na první pohled bezstarostné dětství Katky Kučerové mělo tragický konec.

Smutný balíček se ocitl na stole ostravských soudních lékařů.

V křoví, lemujícím volně přístupné hřiště, našli ranní chodci zohavenou ženskou mrtvolu.

Vrah byl již dopaden - teď během rekonstrukce popisuje svůj zvrácený čin.

Tak skončila kráska z nočního autobusu.

Ota Biederman krátce po zadržení.

Vražda v hotelu Apollo – Biederman během rekonstrukce předvádí útok na oběť.

Blížil se konec roku.

Důchodce Králíček byl horlivým členem mysliveckého sdružení. Bydlel v Ostravě-Porubě, rád chodil do míst, kde za sídlištěm začínala příroda. Během vánoční vycházky na svátého Štěpána zahlédl v místním lesíku běžet vlka.

Hrdě ohlásil tuto událost místním ochranářům přírody, ale zakrátko pochopil, že mu ti mladí cápkové moc nevěří. Zatvrdil se a začal do lesíka chodit se svým psem každý den. Ono se ještě ukáže, kdo má pravdu!

"Dnes, tedy 29. prosince 1991 odpoledne, jsem procházel kolem rokle s nízkým porostem stromů. Přímo v rokli jsem od Vánoc ještě nebyl, ale chodil jsem denně kolem. Najednou jsem si všiml, že tam leží zasněžené lidské tělo. Vypadalo jako gumová panna, ale musel to být člověk, protože bylo vidět oko a v otevřeném hrudníku koukaly vnitřnosti!"

S ohledáním místa činu jsme začali krátce před pátou odpolední, tedy už za tmy:

"Použito umělé osvětlení. Teplota nula stupňů Celsia, zem pokryta sněhem… Mrvola ženy se nachází v porostu deseti stromů, které jsou v kruhu. Tělo leží na zádech, ruce má rozpažené, hlava vytočena vpravo, nohy natažené, mírně roztažené.

Spodní část těla je obnažená, kalhotky, punčocháče i elastické kalhoty jsou staženy dolů ke kotníkům. Obě kozačky jsou sundány a volně položeny na chodidla v bílých ponožkách.

Hrudník otevřen, hrudní koš chybí, spodní část těla je obnažená. U pravé ruky chybí zcela zápěstí, levá ruka je vtažena do rukávu, po vytažení ruky z rukávu zjištěno, že levá paže je obnažena až na kost, chybí svalovina a měkké části těla, zbytek ruky od zápěstí chybí."

Poslední poznatky byly velmi znepokojivé. Postarala se o tak výraznou devastaci těla šelma? A jaká? Ta v kožešině, nebo jiná, horší, v lidské podobě?

Dodatečným ohledáním místa činu, které proběhlo druhý den dopoledne, tedy už za světla, jsme v širším okolí mrtvoly našli obě rukavice Fafkové, chomáče vlasů a zbytky lidské tkáně. Zato jako by se vypařila kabelka s doklady, zřejměji pachatel odnesl z místa činu.

Tentýž den, tedy 30. prosince 1991, se konala také pitva, provázená značným očekáváním. Podle soudních lékařů bylo příčinou smrti udušení, s největší pravděpodobností pachatel oběť zardousil. Nabízela se rovněž možnost škrcení, ale vzhledem k tomu, že znalci neobjevili strangulační rýhu po škrtidle, přiklonili jsme se k tomu, že vražednou zbraní byly pachatelovy ruce. Krátce před smrtí Fafková neměla nechráněný pohlavní styk, poloha těla i jeho obnažení ovšem svědčí pro sexuální manipulaci s obětí.

A co devastace těla?

K tomuto problému se podrobně vyslovili jak soudní lékaři, tak později znalci z odvětví veterinárního lékařství. Když jejich posudky laicky zestručním, vyplývá následující:

Je nepochybné, že na posmrtné devastaci lidského těla se částečně podílely ptactvo a drobná lesní zvěř klováním, hlodáním a okusováním, které například změnily původní okraje ran. V blízkosti mrtvoly se ovšem každopádně nevyskytovala větší šelma, například vlk.

(Nebo puma, tedy kočkovitá jihoamerická šelma, dodávám. Na sídlišti v okolí vraždy se totiž brzy roznesla fáma, že někdo z nájemníků chová tajně pumu, kterou chodí "venčit" jen v noci. Volně pobíhající zvíře mělo prý už zaútočit na několik osamělých chodců. Byla to skutečně jen fáma, nicméně – jak už to u podobných báchorek bývá – měla tuhý kořínek a dlouhý život. Dost možná, že jí někdo věří dodnes.)

Proč znalci verzi útoku větší šelmy vyloučili?

Na to měli odborníci pár jasných argumentů. V případě, kdy člověka nebo domácí zvíře úspěšně napadne například vlk, se totiž odnesené kusy těla nacházejí v prostoru i několika desítek metrů. Dále dochází při trhání měkkých tkání k poměrně výrazným změnám od drápů předních tlap. Nic takového se ovšem na těle Fafkové nenašlo.

Měkké části hrudníku byly odděleny celkem pravidelně, plošná devastace hrudníku (kůže, podkoží, svalovina) neodpovídala možnostem zvířat – v tom případě by totiž byly okraje kůže potrhané a nepravidelné. Odstranění hrudní kosti v souvislosti s celkem nepoškozenými konci žeber ukazovalo na jiný mechanismus než působení chrupu zvířete.

Navíc zůstaly nedotčeny vnitřní orgány jako játra, plíce a střeva, na které se šelmy při požírání stržené kořisti zaměří nejdřív coby na vítanou pochoutku. Také dekapitace obou rukou – celkem přesné oddělení kloubu bez zjevného porušení kloubní hlavice – zásadně neodpovídala anatomickému uspořádání chrupu masožravců.

Co z toho vyplývá? Závěr posudků byl jednoznačný:

Rozsáhlá devastace v hrudní oblasti zavražděné ženy, ani oddělení jejích rukou v zápěstí nebylo způsobeno zvířetem, ale druhou osobou. Jinými slovy – motiv napadení Fafkové, její vraždy a zohavení těla byl motivován sexuálně deviantním založením pachatele.

Vzhledem k nepřítomnosti krevních šmouh a stříkanců na oděvu zemřelé jsme mohli předpokládat, že k devastování těla došlo až po její smrti. K oddělení rukou došlo v relativně krátké době před nástupem rigor mortis. Měkké tkáně byly totiž staženy od obnaženého kloubu, k čemuž může dojít pouze před posmrtným ztuhnutím.

Také devastace hrudníku nastala až po smrti, těžko ovšem určit, jestli se jednalo o jednorázový děj nebo opakovaný. Zachovalost těla vzhledem k chladnému zimnímu počasí, ale především odlehlost místa by podobný návrat pachateli k tělu oběti umožňovaly… Dovedete si takovou scénu představit? Okamžik jako vystřižený z nějakého děsivého filmu!

Zmíním se ještě o jedné stopě, která vyšla bohužel naprázdno. Na pravé nohavici kamaší oběti zajistili technici velmi nezřetelnou skvrnu od spermatu. Serologické ani pozdější genetické zkoumání nedopadlo úspěšně, výsledky nebylo možno jednoznačně interpretovat. Podle všeho nevykonal pachatel na oběti soulož, ale ukojil se nad jejím tělem sám…

Znepokojivé poznatky tak přešly do podoby jistoty. Máme co do činění s velmi nebezpečným člověkem, s deviantem nejtvrdšího zrna – aby naplnil svoje tužby, potřebuje smrt oběti. Pokud se po čase rozhodne napadnout další ženu, nic jiného než vražda mu už nebude připadat dostatečně lákavé a vzrušující.

Zároveň probíhaly desítky svědeckých výpovědí. Co jsme si od nich slibovali? Jednak jsme potřebovali získat informace o posledních hodinách života Kamily Fafkové, stejně důležité pro nás byly poznatky o jejích stycích, zvycích a životě.

Manželství Fafkové dlouho nevydrželo. Muž i žena měli odlišné představy o společném životě, rozkol uspíšily milenecké vztahy obou. V květnu 1991 se Kamila vrátila bydlet k rodičům, od listopadu téhož roku pracovala ve zmíněném bistru, kde si ji cenili jako spolehlivou a dochvilnou.

Kamila byla pohledná, muži se kolem ní jenom točili, svobodní i ženatí. Jinými slovy – našlo se pár dam, které měly důvod považovat Kamilu za úhlavní nebezpečí pro klid rodinného hnízdečka. Nedůtklivé nebo nepřátelské telefonáty – většinou anonymní – občas nechtěně vyslechla i matka Petříčková.

Nový přítel Pavel Kubizňák o Kamilinu přízeň velmi stál. Pronajal byt a začal ho zařizovat, aby od nového roku mohli bydlet spolu. Fafková v něm ale ráda vyvolávala pocity žárlivosti a taky mu dávala s velkou oblibou najevo svou nadřazenost: Mám na lepší chlapy, než jsi ty!

Který mužský by tohle vydržel? Hádky byly časté, usmiřování mělo taky rychlou frekvenci, nicméně… Pověstná kapka v Kubizňákovi zřejmě přetekla v nočním autobusu číslo čtyřicet čtyři. Tentokrát hádku neustál a vystoupil. Pár dní po Kamilině zmizení vrátil klíče od pronajatého bytu. To stálo za pozornost!

Samozřejmě, mohli jsme si to vykládat tak, že Kubizňák zlomil nad svým vztahem definitivně hůl. Ale stejně tak by se zachoval člověk, který bezpečně ví, že Kamila už žádný bejvák potřebovat nebude!!! A další nelogičnost: Na Štědrý den přinese zkroušený Kubizňák k Peterkovým dárek pro Kamilu. Znamená to, že láska ještě neuvadla? Nebo šikovnou hru na nevinného?

Alibi na osudnou noc neměl Kubizňák žádné. V autobuse cestovali ještě asi čtyři pasažéři, nikoho z nich neznal, řidič si na něho nevzpomínal. Domů se prý vrátil kolem druhé hodiny ráno, ale jeho rodiče spali a nemohli jeho výpověď potvrdit. Kubizňáka se zlost v prvních dnech stále držela, přestal se o Kamilu zajímat. O tom, že zmizela, ho informovala až po dvou dnech vystrašená matka Peterková.

Koncem roku, prakticky vzápětí co se Kubizňák dozvěděl, že bylo nalezeno tělo zavražděné a zohavené Fafkové, řekl se slzami v očích Peterkovým:

"Je mi jasné, že jsem teď podezřelý číslo jedna… Ale přísahám, že jsem to neudělal. Věřte mi, nedokázal bych to!"

Jenomže kriminalistická praxe se musí oprostit od sentimentu či sympatií. Takových přísah jsme už slyšeli! Co když je všechno jinak?

Však jsme taky měli vypracované tyto tři vyšetřovací verze:

I) pachatelem je přítel poškozené

II) pachatelem je náhodná osoba z řad sexuálních deviantů, která se už v minulosti dopustila útoku se sexuálním motivem jednání

III) pachatelem je náhodná osoba, chovající se agresivně k ženám, která je surově napadá v terénu.

První verze měla docela hodnověrné základy. Stačilo si položit pár otázek:

Co když Kubizňák vytrvale a šikovně lže? Co když nevystoupil dřív, ale naopak pokračoval s Fafkovou v jízdě autobusem až k obchodnímu areálu Duha? Jak už bylo řečeno, vyslýchaný řidič autobusu tuto možnost s odstupem času nevyloučil, ale ani nepotvrdil. Oba rozhněvaní milenci společně vystoupili a vydali se jako obvykle k nedalekému Kamilinu domovu.

Hádka neustávala, Fafková pokračovala v promyšlených, chlapskou hrdost deptajících urážkách, až Kubizňák v návalu vzteku Fafkovou zavraždil. Pak odtáhl její tělo do lesíka a chytře na něm simuloval sexuální vraždu, aby odvrátil pozornost od vlastní osoby! Mantinely dobrého plánu opustil jen jednou – to když se ulakotil a zrušil nájem už nepotřebného bytu!

To byla jedna možná strana mince. Ale lidé z Kubizňákova okolí ho jako možného vraha jednoznačně vylučovali. Mladík prý byl na Kamile citově závislý, neublížil by jí, ostatně ona nebyla žádná chudinka a uměla by se bránit…

I když jsme prověřovali desítky osob, ještě po dlouhých měsících pátrání po vrahovi Kamily Fafkové byl pro nás Pavel Kubizňák stále hlavní podezřelý. Znali jsme všechna pro a proti, ale stále taky nedošlo k ničemu, co by náš postoj definitivně změnilo, ať už směrem k obvinění nebo naopak k definitivnímu vyloučení mladého muže z okruhu podezřelých.

V rámci objektivity musím dodat, že Kubizňák nijak neskrýval, že ho tato situace trápí. Okamžitě proto přistoupil na náš návrh, aby podstoupil fyziodetekční vyšetření formou polygrafického testování a hlasové analýzy (kterému laická veřejnost zjednodušeně říká detektor lži) a to na jediném policejním pracovišti, které se touto forenzní disciplínou zabývá – v Kriminalistickém ústavu Praha.

"Policajti mi přišili nálepku zločince, úchylnýho vraha a toho já se musím zbavit. Pokud mi cestu vlakem do Prahy a zpátky do Ostravy sami zacálujou – to abych si nepřipadal úplně jako blbeček – klidně pojedu!" vyjádřil se odhodlaně mezi svými přáteli v restauraci. Skutečně taky do Prahy za státní peníze odcestoval a test podstoupil.

Spolu s odborníky z KÚP jsme vypracovali celkem třináct souborů otázek – každý soubor měl navíc řadu podotázek – se zaměřením na to, jak probíhal kritický den, za jakých okolností došlo k vraždě, jak pachatel s obětí po její smrti nakládal, které věci odnesl z místa činu apod.

Pavel Kubizňák u všech klíčových otázek reagoval klidně, tedy jako nevinný člověk. Nedošlo u něj k samovolné psychické reakci, kterou u každého člověka vyvolává nepříjemná otázka, na kterou ve vlastním zájmu musí odpovědět lží. Všude tam, kde správnou odpověď mohl znát jedině pachatel, milenec Fafkové naprosto nereagoval.

Po analýze informací, získaných z fyziodetekčního testu, byl Kubizňák jako možný pachatel vraždy vyloučen.

Co všechno jsme věděli o posledních chvílích života Kamily Fafkové?

Zvláštní kapitolou našeho snažení byl vpravdě sisyfovský pokus zmapovat cestující v autobusové lince č. 44 pro kritickou noc. Dotyčný autobus slouží – resp. sloužil – nejprve jako svozová linka zaměstnancům Dopravního podniku města Ostravy, aby se po odpolední směně dostali k místu svého bydliště. Autobus začíná svou pouť po 23. hodině, objíždí všechny vozovny tramvají a autobusů a plynule navazuje v 0:24 hod. na linku č. 44 ve stanici Řecká.

Třetí stanicí je bufet Moravěnka, kde Kubizňák s Fafkovou nastoupili. Následují dvě stanice, potom přijde zastávka Hlavní pošta, kde Kubizňák po hádce vystoupil. Fafková jela sama dalších pět stanic… Řidič autobusu nám popsal běžný průběh trasy, který nijak nevybočoval ze služby na noční lince. Kamily Fafkové, natož nějaké hádky, si nevšiml.

V kritickou dobu mohlo podle řidiče cestovat autobusem čtyři až šest cestujících. I přes výzvu ve sdělovacích prostředcích se přihlásili pouze dva, ale ani ti nezaregistrovali nic, co by nás mělo v souvislosti s vraždou zajímat. Dodám ještě, že naši kriminalisté udělali nutnou prověrku a celou zmíněnou linku třikrát procestovali – v úterý a ve čtvrtek použilo spoje shodně devět pasažérů, v sobotu třináct.

Každopádně berme jako fakt, že Kamila Fafková cestovala pět stanic nočním autobusem sama a zhruba v 0:40 hod. vystoupila u nákupního střediska DUHA. To spolu s ostatními domy tvoří jakousi venkovní hradbu, Fafková musela proto projít průchodem na volnější prostranství, směrem k další frontě paneláků resp. ke svému bydlišti.

Přihlásil se nám svědek, který z 11. na 12. prosince 1991 pracoval jako noční ostraha jedné z provozoven obchodního areálu DUHA:

"Bylo už po půlnoci. Zdržoval jsem se v prvním patře objektu, z ulice jsem vnímal mužský a ženský hlas. Nevěnoval jsem tomu pozornost, nebylo to nic mimořádného, jenomže pak jsem najednou slyšel zaklepání dole u vchodu. Šel jsem dolů, chvilku mi to trvalo…

Viděl jsem, jak od dveří odchází dívka v modré bundě s kožíškem. S odstupem asi dvou metrů šel za dívkou muž. Byl vysoký asi 180 centimetrů, měl sportovní postavu, tmavší, snad zvlněné vlasy… Z oblečení si vzpomínám jen na jeho sportovní obuv s výrazným nápisem, to bylo nejzajímavější z jeho oblečení. Do obličeje jsem tomu muži vůbec neviděl.

Ta dvojice spolu nemluvila, ale hlasy, které jsem předtím slyšel, musely patřit jim, jinak v okolí nikdo nebyl… Jejich předchozímu hovoru jsem nerozuměl, mluvili hlasitě, ale nezdálo se mi, že by šlo o hádku. Podle předložené fotografie poznávám paní Fafkovou. Viděl jsem její snímek v novinách. Ne, nikdy jsem s ní předtím nebyl v kontaktu. Až potom, co jsem uviděl fotografii v tisku, uvědomil jsem si, že jde o dívku, která té noci klepala u vchodu."

Mnohem důležitější bylo svědectví několika nájemníků domu, který stojí na trase předpokládaného návratu Fafkové a jen nedaleko od lesíka, kde byla její mrtvola nalezena.

Jako zřejmě nejpříznačnější lze považovat výpověď paní Jirešové:

"Syn přijel z vojny na opušťák až kolem 23. hodiny, nedařilo se mi znovu usnout. Slyšela jsem v polospánku z postele, jako by venku utíkaly dvě osoby. Taky jsem slyšela ženské volání o pomoc. Podle hlasu šlo o mladší ženu. Volala Pomoc! Pomoc! Né, né… Pak jsem slyšela jakoby někdo někoho povalil a zacpal mu pusu, bylo slyšet jen takové tlumené sténání…

Už při prvním výkřiku jsem vstala a šla k pootevřenému oknu. Ale pro hustou mlhu nebylo vidět ven. Tak jsem jenom křikla Dáš jí pokoj! Pak už bylo ticho. Cestou k posteli jsem se podívala na budík, bylo asi půl jedné. Za krátkou chvíli, to už jsem zase ležela, jsem zvenku slyšela nějaké zrychlené kroky."

Okno místnosti, kde svědkyně spala, je situováno v desátém patře směrem ke zmíněnému lesíku. Snad je to ozvěnou, říkala paní Jirešová, ale při otevřeném okně je i v našem patře dobře slyšet, co se děje před domem.

Neměli jsme důvod jí nevěřit. Také další svědkové se shodli na tom, že krátce před jednou hodinou ranní bylo kritické noci slyšet dvě běžící osoby, ženské volání o pomoc, sténání, pak následný klid a ticho. Kvůli mlze byl nulový dohled, nikdo nic neviděl.

K útoku na Kamilu Fafkovou došlo tedy s největší pravděpodobností na dohled od jejího bydliště, před domem číslo 1805 v ulici Ivana Sekaniny. Bezvládnou, možná ještě žijící oběť pak vrah zatáhl do nedalekého lesíka. Nejpozději zde dokonal vraždu. Pak oddělil obě ruce v zápěstí a spolu s částí kůže hrudníku a prsy odnesl z místa činu.

Prakticky dva měsíce po vraždě dostal případ nečekaný impulz.

12. února 1992 pracovali na střeše nákupního střediska DUHA elektromontéři. Šlo o budovu, kolem které osudné noci Fafková procházela a na dveře jednoho z obchodů měla údajně zaklepat. Zmínění pracovníci tu našli volně pohozenou, poměrně zachovalou kabelku.

Byla v ní peněženka, tramvajenka, ale především občanský průkaz na jméno Kamily Fafkové! Bohužel, žádné užitečné stopy se nepodařilo na kabelce zajistit, zdánlivě slibná stopa vychladla.

Popisovaný případ se odehrál počátkem 90. let. Přesto jsme měli už v této době velmi dobré zkušenosti s takzvaným profilingem, tedy sestavováním pravděpodobného psychoportrétu neznámého pachatele, používaného v té době především v USA při vyšetřování sériových sexuálně motivovaných vražd.

Nesmírnou popularitu a zájem veřejnosti znamenal pro psychoprofiléry film Mlčení jehňátek, ověnčený mnoha Oscary. Agentku FBI Starlingovou hrála Joddie Fosterová, snad ještě většímu zájmu diváků se těšila ústřední postava dr. Hannibala – Kanibala, ztvárněná výborným Anthony Hopkinsem. Jako snad všechny detektivky pracuje i tento film s nutnou a zdařilou nadsázkou. Holá kriminalistická realita by totiž byla pro diváky málo záživná.

Znalci se v těchto případech musejí seznámit důkladně se spisem, případné další otázky proberou ve zcela volné debatě s kriminalisty. Žádný nápad, ani ten nejnepravděpodobnější, není předem zavržen… Zločin v amerických podmínkách má samozřejmě jiné dimenze než vražda, ke které dojde ve střední Evropě. S tím ovšem naši specialisté počítali.

Nepřejímali zámořské zkušenosti bezhlavě, ale úspěšně je aplikovali na podmínky – v té době ještě – Československa, i na poněkud zvláštní naturel Ostravy a jejího okolí. Tím mám na mysli tehdejší velké množství tuzemských migrantů za prací a slušným výdělkem. Většina patřila k slušným lidem, v druhém sledu za nimi však přicházeli nepoctivci a kriminálníci.

Jako v jiných případech podíleli se na vypracovaném psychoprofilu lékaři z Psychiatrické léčebny v Opavě, teď konkrétně MUDr. René Grumlík a MUDr. Milan Vilč. Využívali jsme je především při vypracování forenzních posudků na pachatele obviněné, tudíž dopadené, ale mohu prohlásit, že vždy šlo o spolupráci inspirující.

Znalci shrnuli expozici případu do této podoby:

"Pomyslný trojúhelník inkriminovaného případu, vytvořený vrcholy

A) předpokládané místo napadení pachatelem,

B) místo nálezu mrtvoly,

C) bydliště oběti

je přibližně rovnostranný a každá z jeho stran má délku cca 100 m. V době činu byla tma, sněhová pokrývka zhruba 5 centimetrů, teploty s minimem kolem 15 stupňů Celsia. Až do dopoledne následujícího dne byla mlha.

V 00:40 hod. právě začínajícího dne 11. prosince 1991 vystoupí Fafková u obchodního střediska Duha z nočního autobusu. Je to jediná logická zastávka na nejkratší cestě k jejímu bydlišti. V 00:45 hod. přichází do prostoru mezi ulicemi Sekaniny a Schmidkeho, do místa předpokládaného místa napadení, odkud také svědci zaslechli ženský jekot."

Jak si odborníci představovali pachatele?

Vražda Fafkové znamená sexuálně deviantně motivovaný čin agrese muže vůči ženě, provedený s razancí a velkou silou, s využitím noční tmy a mlhy, s pozdějším odpreparováním přední stěny hrudníku s prsy a oddělením obou rukou v zápěstí. To vše vede k představě o jednání nekrofilního sadisty.

V tomto případě můžeme počítat s dospělým mužem ve věku 20-35 let. Podle svědků by se napadená jen tak nenechala přepadnout. Z toho lze usuzovat, že prudkost a síla útoku byly značné, napadená žena nestačila ani dlouho volat o pomoc, natož se bránit. Pak se dá uvažovat o svalově dobře vybaveném jedinci, nejpravděpodobněji atletického typu. Značnou sílu musel vyvinout nejen při útoku, ale také při rychlém vlečení bezvládné nebo už mrtvé oběti na poměrně velkou vzdálenost, neboť mu hrozilo, že v otevřeném a zabydleném terénu může potkat dalšího nočního chodce, resp. nežádoucího svědka.

Je velmi pravděpodobné, že pachatel byl seznámen s terénem. Buď vyčkával na náhodnou oběť, nebo měl vyhlídnutou právě Fafkovou a věděl o jejích návratech nočním autobusem i s předpokladem, že ji tentokrát nebude doprovázet přítel Kubizňák. Obě možnosti shodně naznačují, že v Ostravě-Porubě má pachatel bydliště nebo má ke zdejšímu místu vztah.

(Musím teď vstoupit do vyprávění s vlastní připomínkou: Znalci, ani nikdo jiný kromě vraha, nemohli v době sestavování profilu tušit, kde se najde zmizelá kabelka oběti. Střecha obchodního areálu DUHA jenom potvrzuje stanovisko psychoprofilérů – vrah okolí činu dobře znal!)

"Odpreparovaný kus kůže s podkožím a svalstvem, s ženskými prsy, přivádí znalce k představám, že si pachatel opatřil fetiš. Stejně lze zhodnotit odpreparování rukou oběti. Obojí sloužilo pachateli k pozdějším masturbačním praktikám na jiném místě, kde mu už nehrozilo vyrušení nebo prozrazení, například ve vlastním bytě. Nelze vyloučit ani kanibalistické praktiky s tkáněmi mrtvé. Všechny tyto okolnosti potvrzují verzi s pachatelem coby nekrofilním sadistou.

V tom případě je třeba v osobě pachatele vidět jedince nesmírně nebezpečného pro společnost, s nutností intenzívní ústavní sexuologické léčby. Navíc jde o jedince, u něhož lze v nepříliš vzdálené budoucnosti očekávat opakování agrese nekrofilně sadistického typu."

Z toho, jak zkušeným způsobem si pachatel počínal při odstraňování hrudníku i rukou, tj. použil míst anatomicky nejvhodnějších, znalci usoudili, že pachatel je dobře obeznámen s anatomií lidského těla, rozhodně lépe než běžná populace. Nelze tedy vyloučit, že by bylo záhodno hledat jeho profesi mezi pracovníky pohřebních služeb, prosektur, jatek a podobně.

Každý plán vyšetřování zahrnuje mnoho desítek úkolů. Některé jsou splněny hned, jiné kvůli své obsažnosti plynule přecházejí do nových vyšetřovacích plánů. Spis o vraždě Kamily Fafkové má takových plánů pět.

Jak už jsem řekl, hned v úvodu jsme stanovili tři verze, ve kterém okruhu lidí hledat pachatele. Přítele oběti Kubizňáka jsme už prakticky pustili ze zřetele, zbývaly druhá a třetí verze, zahrnující řadu podezřelých:

II) pachatelem je náhodná osoba z řad sexuálních deviantů, která se už v minulosti dopustila útoku se sexuálním motivem jednání

III) pachatelem je náhodná osoba, chovající se agresivně k ženám, která je surově napadá v terénu.

Ve druhém vyšetřovacím plánu se nám v už v lednu 1992 objevila natypovaná a velmi zajímavá postava Petra Schejbala. V loňském roce, kdy došlo k vraždě Fafkové, dovršil pětadvacet let života. Bydlel v Ostravě-Porubě, ale co především, velice dobře splňoval podmínky druhé verze: Evidovali jsme ho jako třikrát soudně trestaného sexuálního devianta.

Schejbal měl už za sebou kratší výkon trestu ve vězení, s nevalným úspěchem plnil nařízenou protialkoholní léčbu. Bral drogy, už dlouhou dobu nepracoval… Svou deviantní dráhu začal Schejbal obnažováním a masturbací v okně svého bytu v době, kdy venku stála skupina dospívajících dívek.

Poslední případ byl už z hlediska násilí mnohem závažnější a nebezpečnější: V dubnu 1989, v místě zhruba 500 metrů vzdáleném od místa napadení Fafkové, zaútočil zezadu na 22letou dívku. Chytil ji předloktím pod krkem, škrtil ji a snažil se ji shodit na zem.

Když si v průběhu zápasu pohlédli do tváře, oba zkoprněli – navzájem se totiž poznali dva bývalí spolužáci! Přestávku v zápase ukončil Schejbal tím, že dívku udeřil do tváře a utekl pryč. Zakrátko byl zadržen, ale před policisty vše vehementně popíral.

Podle sexuologického vyšetření šlo o jasného devianta, exhibicionistu, jehož projevy násilí vůči ženám měly vzestupnou tendenci. Bylo dokumentováno několik případů, kdy se nečekaně a úplně obnažil před jednou známou, jistou kamarádku zas požádal, jestli by ho nechtěla pozorovat během masturbace. Mezi vrstevníky hrál podřadnou roli.

"Znám ho, ale ne jako Schejbala, ale pod přezdívkou Buran," vypověděla do třetice jiná dívka. "Tak se mu aspoň říkalo v naší partě. Nikdy jsem ho neviděla s nějakou holkou, myslela jsem si, že je homosexuál. Ale on mi v minulosti několikrát navrhoval, abychom spolu chodili.

Pamatuju se, že v létě 1987 nás spalo pět lidí na jedné velké posteli. Přišli jsme z hospody, padli jsme a spali, všichni oblečení… V noci mě probudilo nějaké rytmické vrzání. Byla to postel, přesně řečeno Buran, který u mě klečel a onanoval proti mojí noze."

Všechny tyto informace nasvědčovaly tomu, že Petr Schejbal velice dobře splňuje naše představy o vrahu Kamily Fafkové. Byl deviant, sexuální agresor – a měl k místu činu vztah!

Chodil do sousedního obvodu za dívkou. Čas trávili v jejím bytě, nebo v blízkém baru, při svém návratu chodil Schejbal na zastávku autobusu u obchodního střediska Duha.

"Moje přítelkyně Lída je se mnou těhotná, budeme se brát. Proto jsem se změnil, už nefetuju a prakticky ani nepiju," oznámil při svém výslechu s okázalou hrdostí Schejbal.

S tím nemělo cenu polemizovat. Mnohem víc nás zajímalo, jak odpoví na otázku, co dělal v minulém měsíci, tedy v prosinci 1991, především v noci z jedenáctého na dvanáctého. Schejbal přemýšlel jen krátce.

"Tohle si náhodou pamatuju dobře. Od desátého až do šestnáctého prosince jsme byli se známými v Německu, konkrétně v Norimberku. Chtěli jsme tam sehnat nějakou práci, ale taky nás zajímaly vánoční trhy a památky."

Nebyla to ovšem pravda. Když jsme jeho údaje prověřovali u známých, se kterými navštívil Německo, zjistili jsme, že Schejbal sice v Norimberku byl, ale v půli listopadu a pouze na dva dny! Zato přítelkyně Lída měla lepší paměť:

"V týdnu od 9. do 14. prosince 1991 jsem měla nemocenskou. Doma jsem ale předstírala, že chodím na odpolední směnu, čas jsme trávili společně s Petrem, většinou v různých restauracích. Petr mě pak vždycky doprovázel jakoby ze zaměstnání domů, každý pracovní den toho týdne. Rozcházeli jsme se kolem půl jedenácté, nejpozději v jedenáct večer. Co dělal Petr potom, nevím. Ale předpokládám, že šel na autobus, aby odjel domů."

Opravdu?

Lídino bydliště a dům, kde žila Fafková, od sebe dělí asi jeden kilometr. To znamená, že kolem 23. hodiny už Schejbal mohl dojít k nákupnímu středisku DUHA.

Podezřelý mladík putoval k dalšímu výslechu. Vymysleli jsme si, že ho známí viděli nejen v VII. obvodu čtvrti, kde bydlela Lída, ale taky v obvodu VIII., tedy v bydlišti Fafkové. Schejbal chvíli uvažoval, a pak přiznal, že je to docela dobře možné:

"Na osmý obvod chodíme s Lídou za její kamarádkou Bárou. Bydlí na Sekaninově ulici, loni v prosinci jsme tam chodili docela často. Možná desetkrát, možná patnáckrát… Je taky možný, že když se holky zakecaly, šel jsem domů sám."

To bylo závažné zjištění! Vždyť dotyčná Bára bydlela jen sto metrů od místa, kde vrah napadl Fafkovou, přesně řečeno od domu, kde v noční mlze zaznělo ženské volání o pomoc.

Co dál?

Na kritický den Schejbal alibi neměl, naopak se pokoušel lhát. Místo činu solidně znal, lesík, kde skončilo tělo Fafkové, je odtud na dohled. Mohl pobývat v prostoru mezi ulicí Ivana Sekaniny a střediskem DUHA ještě v době, kdy Fafková vystoupila z nočního autobusu?

Na základě jiných případů sexuálních vražd mohu analogicky prohlásit, že tomu tak klidně mohlo být.

Není zas tak složité představit si, jak deviantně zatížený člověk opustí přítelkyni, vstoupí sám do noci – a tma s mlhou ho doslova pohltí. Začne nasávat atmosféru všemi póry. Taková zvláštní noc! Začne zdánlivě bezcílně bloumat, cítí se příjemně nabuzený, byla by škoda, vrátit se zrovna teď domů. Třeba kolem půjde nějaká žena…

Takový člověk nemyslí hned na vraždu, snaží se oklamat sám sebe. Namlouvá si, že dívku jen osloví. Dají spolu řeč, pak se uvidí, jestli spolu mohou něco podniknout. Realita je však jiná – velmi často, hned po krátkém slovním úvodu, přichází chvíle jednoznačné agrese.

Co dál???

Schejbal jakýkoli podíl viny na vraždě Kamily Fafkové popíral. Nic jiného jsme od něj ani nečekali. S naší nabídkou na fyziodetekční vyšetření – kterému se jak známo podrobil s negativním výsledkem přítel oběti Kubizňák – vcelku ochotně souhlasil. S odstupem času se domnívám, že se rozhodl riskovat. Podle mě si věřil, že nějaký blbý přístroj oblafne a bude mít jednou provždy od fízlů pokoj.

Ale neoblafl! Připravili jsme tentokrát osmnáct sérií otázek, obdobně zaměřených jako v případě přítele Fafkové Kubizňáka. Vesměs začínaly dotazy JE VÁM ZNÁMO, ŽE… nebo VÍTE, ŽE… Ta úvodní zněla: DOPUSTIL JSTE SE V ROCE 1991 JEDNÁNÍ, KTERÉ MĚLO ZA NÁSLEDEK SMRT JINÉ OSOBY?

Hned napoprvé vykázala převážná většina snímaných hodnot znaky Schejbalovy nepravdivé odpovědi.

BYL JSTE V DOBĚ NAPADENÍ KAMILY FAFKOVÉ V TĚSNÉ BLÍZKOSTI POŠKOZENÉ?

"Nebyl." Přístroje vykazovaly lživou odpověď.

Velkou porcí nervozity prošel Schejbal během série otázek týkajících se jeho činnosti po doprovodu přítelkyně Lídy do jejího bydliště. Zejména nepravdivá byla odpověď na podotázku PROCHÁZEL JSTE SE POBLÍŽ STŘEDISKA DUHA?, velmi ohrožen se cítil dotazem JAK JSTE SE PO ROZLOUČENÍ S PŘÍTELKYNÍ DOSTAL DOMŮ?

Vyšetření pokračovalo dál. Schejbal už věděl, jaké otázky budou následovat. Čím víc se na ně "chystal", tím větší zmatek ve své své nahlodané psychice rozvířil.

VÍTE, ŽE PACHATEL POJAL ÚMYSL NAPADNOUT ŽENU POTÉ, CO JI SPATŘIL, KDYŽ VYSTUPOVALA U DUHY A KDYŽ ŠLA PO CHODNÍKU SMĚREM KE SVÉMU BYDLIŠTI?

"Nevím."

Vyhodnoceno jako nepravdivá odpověď.

VÍTE, ŽE POŠKOZENÁ BYLA POPRVÉ NAPADENA NA CHODNÍKU MEZI DOMY?

"Nevím."

Vyhodnoceno jako nepravdivá odpověď.

VÍTE, ŽE PRVNÍ ÚTOK BYL PROVEDEN TAK, ŽE PACHATEL UCHOPIL OBĚŤ PŘEDLOKTÍM SVÉ PAŽE ZEZADU POD KRKEM A RDOUSIL JI?

"Nevím."

Vyhodnoceno jako nepravdivá odpověď.

Všechny další otázky směřované na cestu Fafkové do lesíka, na to, jak s ní pachatel zacházel, jak poškodil její tělo, v jaké poloze mrtvola ležela, v jakém stavu byl její oděv, co pachatel z místa činu odnesl, dále že pachatel vybral z kabelky oběti peníze, že následně odhodil kabelku na střechu jistého objektu v Ostravě-Porubě atd. atd. – všude tam Schejbal lhal a prokazoval značný pocit nervozity a ohrožení.

Výsledek fyziodetekčního vyšetření ani nemohl být jiný: Podezřelý Petr Schejbal zná okolnosti případu a děje, které může znát pouze pachatel činu!

Úspěch? Bohužel, nikoliv. Pro nás to znamenalo jen operativní poznatek, se kterým lze dále pracovat – jako samostatný důkaz jsme analýzu použít nemohli, nebylo možno vzhledem k získaným závěrům Schejbala obvinit.

Začala hra kočky s myší, která pokračovala ještě dlouho potom, co bylo vyšetřování vraždy Kamily Fafkové v říjnu 1993 přerušeno. Schejbalovi bylo jasné, že je na něj zatím zákon krátký. Taky ale věděl, co si o něm myslíme, a správně předpokládal, že je pod naším drobnohledem. Že se nemůže dopustit dalšího závažného zločinu, aniž by sám sebe nebezpečně ohrozil.

Navíc se Petr Schejbal nedokázal vymanit ze svých návyků požívání alkoholu či drog. Degradace jeho osobnosti a způsobu života pokračovala… V červnu 1998 jsme se dozvěděli, že podezřelý muž spáchal sebevraždu a že už nám k vraždě Kamily Fafkové nikdy nic nepoví.

Případ výrazně deviantních – až obludných – parametrů tak dodnes najdeme v kolonce neobjasněných vražd. Smrt krásné dívky, která pohrdla doprovodem oddaného milence a vystoupila z nočního autobusu do tmy a mlhy, vstříc hroznému osudu, zůstává nadále nepotrestána.

Nešťastné Kamile je to už dávno jedno. Ale pro pár lidí z řad příbuzných, ovšemže i kriminalistů, má tento fakt hodně trpkou příchuť.

IV. Včera mně někdo trefil

Se mnou je to v ažúru, už nemám ani cenzuru.

Po novém roce odvolačka, pak odkroutit dvacítku už bude hračka.

Stejně jak rozsudek i propuštění se blíží, já věřím, že naše cesty se zkříží, podepsán WAT

V roce 1995 jsem byl řadovým vyšetřovatelem na vraždách, pravda, s ohledem na délku mého působení na tehdejším Krajském úřadu vyšetřování však služebně nejstarším a taky nejzkušenějším.

V tomto roce jsem dostal na starost celkem 10 vražd a pokusů vraždy. Šlo o takovou všehochuť, mj. zastřelení manželky manželem z brokovnice nebo loupežnou vraždu na důchodci, spáchanou třemi pachateli. Oběť ubili lahví a ve sklepě zaházeli pod uhlí. Léto bylo především ve znamení už zmiňované sexuální vraždy osmileté Veroniky, na kterou si počíhal v lese poblíž Štramberka hubený a slizký Stanislav Večeřa.

V obdobně pracovním rozpoložení mě zastihl i nový rok 1996. Participoval jsem s kriminální službou na některých starších neobjasněných vraždách, připravoval jsem a organizoval různá kriminalistická školení. Doma šlo vše poklidným a navyklým tempem. Dcery dospívaly, Soňa měla osmnáct, Šárka šestnáct let. Manželce Hele sice hrozila v zaměstnání výpověď z důvodu reorganizace, ale nebrali jsme to bůhvíjak tragicky, takový je prostě někdy život…

Takže jsem měl vcelku osobní i rodinnou pohodu. To se ukázalo jako důležité, možná klíčové – nenápadně a nikým neočekáván – blížil se totiž největší případ mého profesionálního života, se kterým jsem se musel vypořádat v průběhu pouhých dvanácti měsíců. Přitom šlo o kauzu s málokdy vídaným rozsahem:

Vyšetřování série pěti vražd a dalších trestných činů vedlo k obvinění deseti vazebně stíhaných osob s vyhlídkou na výjimečné a vysoké tresty. Vyšetřovací spis, předávaný státnímu zástupci, měl šestnáct svazků o celkovém počtu asi čtyři tisíce listů!

1. Defilé zavražděných

Váhavě, spíš nerad, přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

"Který sklad myslíte?"

Najednou vycítil, že jeho společníci jsou na něho doslova nalepeni. Chtěl se z jejich objetí vymanit, ale sevření bylo nemilosrdné, stejně jako nůž, který směřoval na jeho břicho, na jeho vnitřnosti.

Hrůza ani bolest ho nezbavily vědomí. Ještě vnímal úsměv muže s nožem, ještě slyšel slova, šeptaná jen pro něj:

"Pozdrav z Litvínova!"

Psal se 19. leden roku 1996. Doba, po kterou si host, jistý pan Průcha z Prahy, zaplatil pokoj č. 318 v hotelu Apollo ve Valašském Meziříčí, už dávno uplynula. Něco si však na pokoji zapomněl…

Byla to klasická, nebo spíš tuctová hotelová místnost s jedním lůžkem. Všichni to známe: vlastní WC a koupelna, válenda umožňující přistýlku, přijímač rozhlasu po drátě, lampička nad postelí… Pokojská se už nějaký čas nemohla do třistaosmnáctky dostat, v zámku byl nějaký předmět, bránící otočení klíčem. Potom, co hotelový zřízenec zámek odvrtal a umožnil vstup dovnitř, přestal být pokoj rázem tuctovým.

"Zcela zakryta prošívanou přikrývkou leží na ustlané válendě mrtvola oblečeného muže," tak zní úvodní věta z ohledání těla zavražděného muže, jež prováděla primářka soudního lékařství v Olomouci MUDr. Olga Císařová, znamenitá odbornice, se kterou jsme už mnohokrát spolupracovali. Muž toho měl na sobě skutečně hodně: krátkou koženou bundu, bílý svetr, pánskou košili, tílko, šálu, džínsy a pánské kozačky; některé kusy oblečení byly masivně prokrvácené.

Částečné odstrojení těla soudní lékařkou, dokumentované na videozáznam, napovědělo příčinu smrti, kterou potvrdila pozdější pitva: Proťatá krční tepna, dále osm bodných a bodnořezných ran, většinou do krku a hrudníku, z toho dvě do břicha. Z dokladů jsme znali i totožnost muže: Jednalo se o 46letého podnikatele Tomáše Bleiera z nedaleké obce Krhová (jména obětí budu v této kapitole uvádět v nezměněné podobě, všechna se ostatně mnohokrát objevila v nejrůznějších sdělovacích prostředcích).

Pátráním mezi rodinnými příslušníky oběti zjistila kriminální policie, že inkriminováného dne odjel Bleier na schůzku s nějakými Pražáky. Nestalo se tak poprvé, už několikrát předtím ho kontaktovali telefonem nebo za ním osobně zajeli do místa bydliště. Prověřovali jsme podnikatelské aktivity zemřelého a přišli na to, že před časem Bleier předal dlužnou směnku jistému podnikateli z Mostecka a to na částku 1 200.000 korun. Důležité údaje obchodního charakteru mohl obsahovat elektronický diář, který Bleier nechal doma. Rodině oběti se ho však stále nepodařilo odkódovat.

Kriminálka dále zjistila, že nedaleko hotelu stál v době činu osobní vůz Renault 25, stříbrné metalízy. Údajně s ním měli přijet tři muži. Jednoho z pozorných svědků zaujalo, že ačkoliv auto bylo na lednové počasí velmi čisté, obě státní poznávací značky byly silně zamazány blátem. Náhoda? Nebo spíš záměr? Z počátečních písmen si svědek zapamatoval AE, třetím v pořadí mohlo být F nebo P.

Ve chvíli, kdy se mravenčí práce prověrek všech pražských vozidel uvedeného typu chýlila ke zdárnému konci, podařilo se rodinným příslušníkům Tomáše Bleiera dekódovat jeho elektronický diář. Dvakrát se tak objevilo jméno devětadvacetiletého Miroslava Karnoše z Prahy.

V úvodním výslechu popřel suverénním způsobem jakoukoli trestnou činnost, nikoli však cesty na severní Moravu. Jmenoval také dva své přátele a společníky, kteří ho tam měli doprovázet: 23letého Milana Chládka a stejně starého Oto Biedermana, oba bydlištěm v okrese Kolín.

Důležitým taktickým rozhodnutím, především z psychologického hlediska, se ukázalo razantní zadržení všech tří podezřelých zásahovou jednotkou a jejich přemístění vrtulníky do Ostravy. Vše bylo v mezích zákona. Ale vytržení ze známého prostředí otřáslo jejich dosud arogantním a sebevědomým chováním. Začali ztrácet půdu pod nohama…

Všichni tři zadržení byli vyslýcháni souběžně a odděleně. U vytěžování jsem přímo nebyl, zato jsem se účastnil analýzy výstupů. Na každém jednotlivci pracovala dvojice s klasickým rozvržením rolí, tj. jeden hodný, druhý zlý. Měli jsme logicky snahu podezřelé mezi sebou rozhádat, zejména když Karnoš s Chládkem začali od počátku jednoznačně házet vraždu v hotelu Apollo na Biedermana.

Biederman, to byla skutečně klíčová postava případu.

Poměrně inteligentní, s dobrou slovní zásobou, zdvořile, ale hrdě vystupující – především ovšem fyzicky a psychicky odolný muž zakládající si na své tvrdosti. Toho nešlo zdolat ostře vedeným výslechem… Naopak zabraly "otcovské" domluvy jednoho ze starších kriminalistů, vrchního komisaře Václava Hrčka:

"Proč mlčíš, když Karnoš s Chládkem všechno svádějí jenom na tebe?" řekl po pravdě.

"Tak oni takhle?" naštval se Biederman. A promluvil!

Rychle přibyla další jména. Především musím zmínit Ivana Vrábela (nar. 1966) z Berouna, jeho příbuzného Romana Procházku (1972, Tuklaty) a Jiřího Šťastného (1975, Odolena Voda). Také oni cestovali do Ostravy nedobrovolně vrtulníkem, střeženi ozbrojenci v kuklách.

Po výslechu kriminální službou vypovídal Biederman znovu už jako obviněný, v přítomnosti svého obhájce a před vyšetřovatelem – tedy přede mnou. Uvedl, že vražda Tomáše Bleiera měla být sundávačka (rozuměj fyzická likvidace určené osoby) placená jistým Mirkem ze severních Čech. Vražda dlužníka měla přesvědčit jeho společníka, aby zaplatil už zmíněný dluh ve výši 1 200.000 korun.

Tuhle zakázku sehnal Vrábel, do akce šli Biederman, Chládek a Karnoš. Měli adresu bydliště a fotografii domu oběti. Telefonicky Bleierovi nabídli dobrý obchod, postupně si zpřesnili podmínky a aniž by vzbudili podezření, podařilo se jim vylákat Bleiera na hotelový pokoj, který v recepci zamluvil Chládek na kradený občanský průkaz.

"Řekli jsme mu," vypověděl Biederman, "že víme o velkém množství mědi a dalších barevných kovů, které by šlo vyvézt do zahraničí a vydělat na tom. A že nejlepší bude, když to projednáme v klidu na hotelovém pokoji. V recepci čekal na doktora Bleiera Chládek, my zůstali nahoře. Měl jsem v pouzdru u pasu na pravé straně brazilskou dýku, chtěli jsme to odbýt v tichosti."

Jenomže Tomáš Bleier si vzápětí po příchodu sedl na válendu a znemožnil tak okamžitou likvidační akci!

"Situace byla špatná," vzpomínal Biederman, "nedalo se zatím nic dělat. Pistole? Tu jsem samozřejmě měl. Proč jsem ji nepoužil? To je snad jasný… Neměli jsme tlumiče a výstřel nebo výstřely by na hotelu způsobily poprask!"

Začalo obchodní jednání, trochu kostrbatě, "podnikatelé" neměli strategii "obchodního" rozhovoru příliš promyšlenou. V hlavě se jim honilo něco úplně jiného – usmrtit Bleiera a zmizet co nejmíň nápadně z hotelu…

Pak dostal Karnoš dobrý nápad. Když chtěl Bleier vědět, o jaké množství kovu na vývoz se jedná, ukázal Kámoš z okna:

"Kolik? Možná by se to všechno vešlo tam do té haly venku…"

Bleier vstal a šel se podívat z okna. Biederman věděl, že tenhle moment nelze prováhat:

"Tato poloha mi vyhovovala. Už stál ve vzpřímené poloze. Uchopil jsem ho zezadu levou rukou za ústa, stáhl ho dolů a pravou rukou s dýkou jsem ho bodl do břicha. Bleier klesl na kolena. To už taky Karnoš vytáhl nůž, přiložil ho Bleierovi na krční tepnu a několikrát do ní bodl. Já měl stále svou dýku v břiše oběti, což trvalo asi minutu."

Umění výslechu spočívá v taktice nepřerušovat zbytečně obviněného v klíčovém momentu spontánního doznávání, ale taky ve schopnosti pokládat doplňující otázky, které výpověď zpřesňují a jen tak nedovolí – později – doznání šmahem odvolat. Navíc jsem vycítil jistý velikášský rys Biedermanovy povahy. Co se týče zbraní a jejich použití, považoval se za odborníka. Jakýkoli "naivní" dotaz z mé strany ho vedl k ochotnému poučování.

"Proč jste bodl pana Bleiera do břicha?"

Biderman – navzdory své nelehké situaci – se ironicky usmál.

"Protože taková rána člověka ochromí, zasáhne důležité orgány a vede k vnitřnímu krvácení… My jsme měli jasný cíl, že Bleiera musíme zlikvidovat. Takový byl úkol."

"A měla rána do břicha takový účinek?"

"Ano, doktor Bleier se zklidnil. Zejména potom, co jsem mu pošeptal "Pozdravuje tě Litvínov."

"Proč jste mu tu větu pošeptal?"

"Vzkaz byl součástí zakázky. Prý to Bleier pochopí. A musím říci, že objednavatel se vůbec nemýlil. Jestliže do té chvíle ještě Bleier nějakým málo zřetelným způsobem bojoval o svůj život, ale bojoval, od této chvíle viditelně rezignoval, doslova se složil a zemřel."

"Co se dělo dál?"

"Uložili jsme tělo do postele a přikryli prošívanou dekou. Osobní věci pana Bleiera jsem uložil do podnikatelského kufříku. Ten jsem vzal s sebou proto," Biederman se opět skoro neznatelně pousmál, ale černý humor z jeho slov byl patrný, "abych si vylepšil podnikatelskou image. Předložení Bleierových osobních věcí mělo posloužit jako důkaz objednavateli, že je práce vykonaná. Při odchodu jsem ještě zalomil klíč v zámku, měli jsme logicky zájem na tom, aby personál hotelu objevil mrtvolu co nejpozději."

Doplním ještě, že po činu se pachatelé rozdělili o peníze z peněženky oběti, od objednavatele dostali každý 50.000 korun. Vrábelova odměna činila 15.000 korun.

Nejdramatičtější a svým způsobem snad nejděsivější okamžik případu měl ovšem teprve nastat. Takový výslech zažije člověk jen jednou za život! Trval déle než třináct hodin, samozřejmě s několika přestávkami na kávu a na jídlo. Už jsme nemohli sedět, chodili jsme po místnosti… Biederman opět projevil smysl pro černý humor, ale také náležitý efekt.

"Tak si pište za dvoječku… Za troječku… Za pětečku…"

Jenomže každé číslo znamenalo trestný čin podle paragrafu 219, tedy vraždu!!!

Oč se mělo jednat? Jako prvního měl Biederman usmrtit nočního hlídače v obchodním domě Krone. Pak vylákal na parkoviště známého a zastřelil ho. Tělo zakopal do země. Třetí obětí byl pražský pumpař. Čtvrtá vražda se týkala společníka při druhé vraždě. I jeho mrtvola zmizela zaházená hlínou… A na konci vražedného seznamu byl už zmíněný doktor Bleier, ubodaná oběť, zastlaná na hotelovém lůžku.

Nebude od věci podívat se na pořadí vražd striktně chronologicky, napomůže nám to lépe vnímat případ v jeho časovém vývoji i ve vztazích uvnitř skupiny:

0706 PO 1993 Josef Dovhanič (1957)

0106 ČT 1995 Martin Srb (1967)

0706 ST 1995 Zdeněk Langer (1952)

2809 ČT 1995 Jaroslav Pavlíček (1968)

1701 ST 1996 RSDr. Tomáš Bleier (1950)

Něco takového – s výjimkou skupiny pachatelů kolem Karla Kopáče, skupiny, která některé své oběti pohřbívala na dně Orlické přehrady v zaletovaných sudech – tuzemská historie kriminalistiky nezaznamenala.

Stejně jako v případě orlického gangu přispěchaly sdělovací prostředky s přezdívkou kolínský gang. Ale podle mě je to zavádějící. Skupina nebyla organizována, v podstatě se jednalo o jakousi množinu lidí s přátelskými a příbuzenskými vazbami, s blízkým místem bydliště a společnými zájmy.

Příbuzní? Sousedé? Přátelé? Poslední slova říkám s nadsázkou, vždyť se dokázali vraždit i mezi sebou!

2. Když se dělí kořist

"Co bych mohl dodat? Jako vždycky jsem byl na špinavou práci. Na to jsem se jim hodil."

(z výpovědi Oty Biedermana během rekonstrukcí vražd)

Ivan Vrábel, bývalý ligový hokejista, se vypracoval na provozního ředitele bezpečnostní agentury SAFE-GUARD. Ta měla na starosti systém ochrany a ostrahy mj. i pražského obchodního domu Krone. Vrábel tak z titulu svého postavení znal detailně všechny citlivé údaje zabezpečení tržby včetně číselných kódů signalizační ochrany. Byl to on, kdo plánoval služby ostrahy na konkrétní pracoviště – a taky věděl, v jaké výši je zhruba ukládána do trezoru v pokladní místnosti tržba.

Na jaře 1993 se Vrábel domluvil s Jiřím Šťastným a Romanem Procházkou, rovněž zaměstnanci SAFE-GUARD, že v určený den zneškodní vrátného, pomocí bezpečnostního kódu vyřadí z provozu ochrannou signalizaci pokladny, klíči z vrátnice si otevřou trezor a vyberou z něj peníze.

Akce už měla několikrát proběhnout, ale Šťastný s Procházkou nenašli odvahu k fyzické likvidaci vrátného. Vrábel byl neúspěchem rozhořčen. Procházka se proto obrátil na známého Otu Biedermana, o kterém se mezi zasvěcenými říkalo, že je schopen všeho.

"Do Krone jsme jeli s cílem zlikvidovat strážného jakýmkoli způsobem. Souhlasil jsem, že se na tom budu podílet, moje odměna měla být asi 200.000 korun. Měli jsme tomfy, tenké a ostré bodlo, dále motýlkový nůž a lankové škrtidlo s úchopy," vypověděl později Biederman.

S Procházkou a Šťastným přijeli 7. června 1993 krátce po půlnoci do Jindřišské ulice – tedy v samém centru na křižovatce s Václavským náměstím – služebním formanem firmy SAFE-GUARD, na sobě měli i firemní uniformy.

Scénář akce vymyslel Vrábel, jak už bylo řečeno, znal vstupní kódy, systém hlídek, způsob přepravy peněz. Normálně vozila ostraha tržbu do banky denně, tentokrát ale zůstala tržba v sejfu. Nikoli náhodou… Předpokládaný zisk měl být asi milión, nejvýš půl druhého miliónu korun…

Otázkou smutné náhody, kterou měl zodpovědět osud – tentokrát vzal na sebe Vrábelovu podobu – bylo pouze to, kdo ze zaměstnanců SAFE-GUARD bude mít osudného večera službu. Kdo – známým úslovím řečeno – usedne na možná dobrém, možná špatném místě, ale rozhodně ve špatnou chvíli!

Zlá náhoda si vybrala pětatřicetiletého strážného Josefa Dovhaniče:

Pozdější soudní pitva zjistila na jeho mrtvole tržně-zhmožděné rány v krajině temenní, vpáčené zlomeniny klenby lební, dále minimálně 62 bodných a bodnořezných ran, z nichž nejzávažnější pronikly do dutiny břišní a do krku, přičemž zasáhly zejména srdce, plíce, játra a střeva. Patrná byla i poranění způsobená ocelovým škrtidlem a řezná poranění na zápěstích. Jako příčinu smrti stanovili znalci vykrvácení z mnohočetných ran.

Ale to moc předbíhám, služební vůz SAFE-GUARD teprve dorazil před obchodní dům Krone…

Zatímco Procházka zůstal v autě jako pojistka rychlého odjezdu, Šťastný s Biedermanem zazvonili u vchodu do zadní vrátnice. Pro Šťastného nebyl problém navodit v Dovhaničovi důvěru. Vzájemně se znali, navíc měl Šťastný papír od náměstka Vrábela, že je má strážný pustit do kanceláří.

Chvíli klepali, zvonili, nakonec Dovhanič otevřel vrata… Šli do kanceláře ostrahy, ukázali dopis.

"Tak jo. Já vás tam pustím," řekl Dovhanič. "Ale musím vypnout alarm. A podle předpisů o tom musím udělat zápis do knihy služeb."

Svědomitý Dovhanič sedl ke stolu, vzal do ruky propisku a chystal se začít psát. Tím nevědomky uspíšil celou akci. Biederman spolu se svým komplicem znervózněli, vyměnili si několik významných pohledů.

Nemohli přece potřebovat, aby se jejich jména objevila jako poslední zápis strážného před likvidací! Stejně tak by vzbudilo podezření, kdyby se kniha služeb ztratila. Náhodný pachatel "zvenčí" by se o ni přece vůbec nezajímal, neměl by důvod ji odnášet pryč.

Sotva začal strážný psát, podal Šťastný Biedermanovi tomfu. Ten ji uchopil golfovým způsobem oběma rukama a udeřil Dovhaniče zezadu do hlavy. Byla to zlá rána, Biederman zlomil u tomfy kolík, nicméně ochromený strážný se snažil vstát.

Biederman mu nasadil kravatu a bránil Dovhaničovi, aby vytáhl pistoli, Šťastný napadl vrátného bodlem – přesněji řečeno šroubovákem zabroušeným do špičky. Jeho rány mířily na srdeční krajinu, ale podle všeho se Šťastný nemohl trefit.

Strážný se pořád silně bránil, dokonce se vytrhnul ze sevření a snažil se utíkat ven. Biderman ho na poslední chvíli srazil na zem, vykopl mu z ruky pistoli… Rány motýlkovým nožem i bodlem teď doslova pršely na Dovhaniče z obou stran. Strážného odpor slábl, jen slabě se hýbal a chrčel.

"Konečně jsem se mohl věnovat úkolům, které jsem měl," shrnul nejdramatičtější část akce Biederman během rekonstrukce.

Šel do druhého poschodí, odblokoval podle instrukcí bezpečnostní alarm, stejně tak dobře našel klíče od místnosti s trezorem i od trezoru. Příslušnou kancelář snadno poznal podle charakteristické mříže.

Otevřel sejf a do velké skládací tašky dával pytlíky s papírovými penězi. Ležely tam i pytlíky s mincemi, bylo jich hodně, ale Biederman pochopil, že pokus odnést je všechny najednou je předem odsouzen k neúspěchu, s takovou váhou by si na jeden rychlý zápřah neporadil ani vzpěrač.

Když se Biederman vrátil na vrátnici, viděl, že se Šťastný snaží přeříznout motýlkovým nožem strážnému žíly na zápěstí.

"Moc mu to nešlo a vztekle mi vyčítal, že mám tupý nůž," vypověděl při rekonstrukci Biederman. Obvinění se v takových chvílích málokdy smějí, Ota Biederman nebyl výjimkou, ale v tomhle případě mu rty rozvlnil hrdý úsměv:

"Samozřejmě, že to nebyla pravda, nůž jsem měl vždycky správně naostřený."

Sebrali pistoli strážného i s náhradním zásobníkem, vzali si klíče od brány. Ale taky nezapomněli překontrolovat knihu služeb, jestli Dovhanič přece jen nestihl zapsat něco usvědčujícího. Ale v knize nebylo o dnešní noci ani písmenko. Autem se vrátili domů, do civilních šatů se převlékli na parkovišti v Tuklatech.

Procházka zlikvidoval zakrvácené uniformy, později spálili na Biedermanovic zahradě plátěné pytlíky od peněz, opatřené kovovými řetízky a visacími zámky. Stejně tak bodlo a zlomenou tomfu. Kovové zbytky, které zůstaly v popelu, hodil Biederman spolu s pistolí strážného – měla výrobní číslo a byla by snadno identifikovatelná – do rybníka v Tlustovousech.

Druhého dne přišli Šťastný i Procházka na běžnou pracovní směnu. Dovnitř budovy se už nedostali, probíhalo ohledání místa činu vraždy Josefa Dovhaniče. Bohužel, kriminalisté nikdy Šťastného ani Procházku nevyslechli. A Vrábel? Ten měl "nevyvratitelné" alibi, protože v inkriminovanou dobu pobýval spolu s majitelem bezpečnostní agentury na služební cestě v zahraničí.

Dělila se kořist. Podle předchozí domluvy dostal Biederman 200.000 korun, Šťastný 700.000 Kč. O zbytek se rozdělili Vrábel s Procházkou, přece jen byli příbuzní… Značný rozruch ovšem vyvolala zpráva v novinách, podle které byla z Krone odcizena celková částka 3 200.000.

Šťastný, ale především Biederman se cítili svými kumpány ošizeni. Odměna pro hlavního aktéra Dovhaničova odstranění vypadala doslova směšně!

Biederman ale příliš neprotestoval. Jednak si Vrábel uměl získat respekt, jednal měl Ota spoustu příjemných starostí s utrácením:

"Za vydělané peníze jsem si koupil věci, hlavně elektroniku, něco jsem uložil… ovšem dnes už konta zejí prázdnotou," vysvětlil svým zvláštním slovníkem, s náznakem černého humoru, kam se poděl lup.

Na závěr rekonstrukce jsem mu ještě položil otázku, jak by dnes celou věc zhodnotil.

"S odstupem času vím, že se to nevyplatilo. Zejména když vidím, co dneska prožívám."

"Chcete něco říci k obětem?" ptal jsem se dál.

Viděl jsem ale, že Biederman přesně nechápe, co mám na mysli.

"Přece jen máte za sebou pět trestných činů vraždy," naznačil jsem.

"Ne," řekl s podivnou rezignací. "Nechci nic říkat."

Upřímně vzato, bylo mi to milejší – a od něho férovější – než kdyby se na mou poslední otázku usedavě rozplakal.

3. Omyly a paběrky

"Zabili jsme člověka kvůli osmi tisícovkám. A navíc mně byl sympatický!"

(z výpovědi Oty Biedermana během rekonstrukcí vražd)

Druhým v řadě vražedného seznamu se stal podnikatel Martin Srb. Pocházel z Kolínska, v okruhu jeho známých se pohyboval Milan Chládek, o kterém jsme už mluvili v souvislosti s vraždou v hotelu Apollo, dále Jaroslav Pavlíček, ale především Oto Biederman.

Ten svým způsobem patřil k Srbovým obdivovatelům – Martin založil Asociaci bojových asijských umění, zaměřenou na techniku vrhání útočných nožů, uměl se s nimi ovšem výborně ohánět i po praktické stránce. Takové dovednosti vždycky Biedermana fascinovaly. Přesto nakonec Srba chladnokrevně usmrtil a zakopal jeho tělo jako nějakou zdechlinu. Proč? Jak se to stalo?

Srb se zabýval výrobou kožených rukavic. Před známými ze sebe dělal úspěšnějšího podnikatele, než tomu jeho obchody odpovídaly. Rád se taky pochlubil chystanou cestou do USA a množstvím dolarů v hodnotě asi půl druhého miliónu korun, které prý má doma v trezoru.

Kamarád, nekamarád, tohle znělo až příliš lákavě…

Scénář akce vymyslel Chládek. Právě on opatřil střelnou zbraň pro Biedermana, který měl společně s Pavlíčkem vraždu, zakopání mrtvoly a vyloupení trezoru oběti provést.

Ve čtvrtek 1. června 1995 večer vylákali Martina Srba z domova. Ten měl namířeno do Billiard Clubu v Újezdu, chtěl si tu zahrát, ale kumpáni se před ním zmínili o výhodné obchodní transakci, na které vydělají všichni tři. Obchodní schůzka měla proběhnout na parkovišti U Pálka poblíž Úval. Přesně řečeno, schůzka se smrtí. Přesto ji pachatelé chladnokrevně a sebevědomě naplánovali do blízkosti frekventované silnice Praha-Kolín.

Tri muži čekali už nějakou dobu. Fiktivní podnikatel samozřejmě stále nejel, Srb byl čím dál víc nervóznější:

"Doufám, že ten kšeft není levárna. Já si nemůžu dovolit před cestou do Ameriky nějaký problémy s policajtama, to bych taky nemusel dostat vízum," říkal mrzutě.

Už nemělo cenu otálet, každá minuta navíc mohla znamenat nezdar akce.

V nečekanou chvíli Biederman vystřelil z bezprostřední blízkosti. Mířil oběti na hrudník, vzápětí na hlavu. Nechtěl riskovat a dát Srbovi sebemenší šanci k obraně. Věděl, že Srb neudělá ani krok bez vrhací sady nožů, které nosil při sobě v pouzdrech různě po těle. Projektily zasáhly životně důležité orgány, včetně mozku, podnikatel během krátké chvil zemřel.

"Zatáhli jsme tělo za auto, aby nebylo od silnice vidět," vypověděl později Biederman. "Potom jsme mrtvého Srba s hlavou omotanou igelitem kvůli možnému krvácení uložili do kufru Pavlíčkova auta, který byl rovněž vystlán igelitem. Jestli se nám tam mrtvola vešla? Jasně, Pavlíček měl BMW."

"Takže jinými slovy má to auto velký kufr?"

"Pro náš účel víc než dostačující. Takový auto má kufr na dvě, možná až na tři mrtvoly!"

Odjeli do Přišimas, k domu, který patřil Pavlíčkově matce. Na přilehlém pozemku už čekal Chládek. Vytáhli mrtvolu z vozu a prohledali ji. V kapse našli peněženku s částkou asi 7.000 korun, dále osobní doklady – ale žádné klíče od trezoru! To bylo zklamání!

Nicméně komplikace na cestě k trezoru s americkými dolary měla v pořadí důležitosti až číslo dvě. Nejdřív se museli zbavit mrtvoly.

"Hodilo se nám, že byl dvůr kolem domu rozkopaný," vypověděl Biederman. "Pavlíčkova matka, která toho času bydlela v Praze, na synovi Jardovi chtěla, aby vyměnil staré dlaždice příjezdové cesty. Věděla to půlka vesnice. Mohli jsme tak klidně vykopat jámu, tělo hodit dovnitř, posypat vápnem, zaházet a všechno zase upravit do požadovaného stavu… Pracovní ruch na dvorku nikomu ze sousedů nemohl být nápadný."

Vražda pro osm tisíc zisku?

A co trezor?

K němu se přece můžeme dostat, když máme Srbovy domovní klíče!

Biederman s Chládkem několik dní pečlivě sledovali rodinný dům bývalého kamaráda. Žádný pohyb, žádné světlo…

Jdeme na to! Biederman s Chládkem vnikli do prázdného domu hlavním vchodem. V dílně našli kýžený trezor, ale nemohli objevit klíče k němu. Dokonce neměli ani klíče od garáže, proto museli vytáhnout těžkou kisnu, starou, poctivou popelku, rukama po úzkých schodech do kuchyně a odtud ji zase po schodech vynést před dům.

Ale to pořád nebyl konec makačky, pořád nebyli s kořistí v bezpečí. Už jim samozřejmě docházely síly a tak trezor kouleli po hraně v měkkém polním oraništi, zhruba dvě stovky metrů k zaparkovanému autu.

Byla to otrocká dřina, ale kdo by se nepachtil pro víc jak miliónový zisk? Odvezli trezor do Biedermanova bydliště a za pomoci autogenu ho otevřeli! Vzápětí se nemohli ubránit zklamání a vzteku: Uvnitř ležela jediná věc – kupónová knížka.

Jak k tomu došlo? Za vším hledej ženu…

Když totiž Srb zmizel, obrátila se jeho znepokojená, ale dostatečně prozíravá manželka na známého policistu. Ten jí s ohledem na své zkušenosti s mizením podnikatelů poradil, aby manžela nahlásila na policii jako pohřešovaného, vybrala všechny finance z trezoru a na nějaký čas odjela z domu i s dětmi. Paní Srbová dobrou radu naštěstí poslechla a tak zůstal dům – ale i trezor – prázdný!

"Pavlíček s Chládkem byli zklamaní a vzteklí," glosoval při rekonstrukci Biederman. "Co jsem cítil já? Mrzelo mě to. Zabili jsme člověka kvůli osmi tisícovkám. Zbytečná vražda, navíc mi byl Srb sympatický."

Biederman bez zdráhání ukázal místo na dvorku pod dlažicemi, kde spolu s Pavlíčkem tělo zastřeleného podnikatele a kamaráda zakopali.

Byl konec února roku 1996, na kolínském venkově panovala nefalšovaná zima. Půda promrzla tak hluboko, že selhal i přístroj, schopný snímat v okolí teplotní rozdíly s přesností 0,1 stupně Celsia.

"Je moc velký mráz," vysvětlil nám technik. "Zakopané tělo bude možná i po řadě měsíců o něco teplejší než půda, ale oboje je dokonale promrzlé."

Nicméně kopání na označeném místě přineslo úspěch. V jámě asi metr pod povrchem leželo na zádech a částečně na levém boku Srbovo tělo, se známkami pokročilého rozkladu. Pod bundou jsme našli pouzdra s noži. V hrudníku měl mrtvý defekt po vstřelu, další otvor objevil ohledávající soudní lékař v levé spánkové krajině.

Za pozornost stojí, že Biederman ve své první výpovědi sváděl Srbovu vraždu na Pavlíčka, který byl už tou dobou také mrtvý. Avšak po podepsání protokolu, už na cestě do vazby, těsně obklopen příslušníky zásahové jednotky, se kterými komunikoval a kteří pro něho byli velkou autoritou, se vrátil do mé kanceláře:

"Chtěl jsem vraždu Srba hodit na Pavlíčka, abych zmenšil svou vinu. Ale udělal jsem to já!"

Přesně řečeno, udělal jsem vraždu kvůli osmi tisícovkám… Nebyl to poslední omyl svého druhu.

Největší zmýlená ovšem čekala na Jaroslava Pavlíčka. Před sebou měl vidinu miliónového dědictví, ale taky necelé čtyři měsíce života. Vykopal Srbovi předčasný hrob, ale sám taky na čas skončil v bezejmenné jámě.

Ve čtvrtek 7. června 1995 – od Srbovy vraždy tedy neuplynul ani týden – přijel pozdě v noci k Biedermanovu domu přítel Chládek: Pojedeme na pumpu!

"Nic dalšího mi neřekl. Ani to nebylo třeba. Pochopil jsem, že se pokusíme získat nějaké peníze… Z mé hlavy to nebylo, já v tý době prachy měl, na nějaký to pivo jsem měl určitě," popsal při rekonstrukci Biederman. Ve vnitřní kapse džínsové bundy měl bubínkový revolver 38 Speciál značky Astra, kterou zastřelil Srba.

Jeli směrem na Prahu, byly skoro dvě hodiny ráno. Nakonec zastavili u prázdné benzínové čerpačky poblíž křižovatky ulic Českobrodská a Poděbradská v devátém pražském obvodu. Dohoda zněla, že Biederman přinutí namířenou zbraní obsluhu k vydání peněz, zatímco Chládek bude venku hlídat.

Plán vyšel. Když Chládek začal tankovat, objevil se čerpadlář. Chládek řekl tiše Biedermanovi, ať si řekne ještě o Marlbora. Biederman zopakoval větu nahlas. Kšeft je kšeft, čerpadlář Zdeněk Langer se tedy otočil a šel do své kanceláře, kde měl cigarety ve skříni.

Jeho vrah kráčel za ním… Mělo to svou neúprosnou logiku. Přestože byla noc, kolem pořád jezdilo hodně aut, loupežné přepadení, odehrávající se před budovou, by mohlo vyvolat něčí nežádoucí pozornost.

Dál budu citovat z Biedermanovy výpovědi, kterou učinil během rekonstrukce:

"Čerpadlář vzal cigarety a vracel se ven. Ale to už jsem na něho namířil revolver se slovy: Tak co, šéfe, nějaká škvára nebyla by? Pro větší efekt jsem natáhl kohoutek."

"Pro jaký efekt?"

"Zbraň v tu chvíli vydává zvláštní, odstrašující zvuk. Víte, co to udělá s obětí, když se náboj stěhuje do válce? Čerpadlář neřekl ani slovo, jenom přede mnou couval. Vytrhl jsem mu kasírtašku a zatlačil ho až ke stolu. Pořád jsem mu mířil na hlavu."

"Proč?" zněla moje další otázka.

Biederman se na mě blahosklonně podíval.

"Proč? To se obyčejně dělává, že se míří na hlavu! Zrovna vcházel Chládek. Já jsem se otočil, abych se ujistil, že je to opravdu on… Ale periferním viděním jsem postřehl, že čerpadlář udělal nějaký prudký pohyb. Vystřelil jsem na něho. Pumpař spadl na zem. Když Chládek viděl, co se stalo, řekl jenom Padáme!"

Ale Langer ještě jevil známky života, takže Biederman vystřelil zblízka ránu jistoty.

"Měl jsem strach z prozrazení, nebyl jsem maskován, čerpadlář nesměl přežít. Použil jsem celoplášťové střelivo, to dělá čisté průstřely, nedeformuje."

"Co se stane, když se dvakrát vystřelí na hlavu člověka takovým projektilem?" zeptal jsem se v duchu svých otázek.

"Je mrtvý," odpověděl Biederman suše.

Lupiči a vrazi očekávali, že tržba u non-stop stanice může dělat sto, možná dvě stě tisíc. Ve skutečnosti by na ně čekalo daleko větší bohatství, jenomže pár hodin před činem odvezl majitel peníze do banky – asi 850.000 korun! V kasírtašce měl Langer pouhých třicet tisíc Kč. A protože spěch na útěku z místa činu zabránil oběma pachatelům důkladně prohledat kancelář, ve stolu zůstalo 42.000 korun, v zamčeném trezoru pak 150.000 Kč. Prostě smůla!

Peníze si Biederman s Chládkem bratrsky rozdělili a ještě tu noc vesele hýřili v jednom podniku s dámskou obsluhou. I na veřejné domy, pardon, chtěl jsem říct noční kluby, měl Ota Biederman jasnou filozofii:

"Jsou jetý a nejetý holky. Co tím myslím, je snad jasný. Já osobně dávám přednost těm nejetým."

Měli jsme tou dobou už za sebou dlouhou řadu hodin výslechů a rekonstrukcí, během kterých získal Biederman k vyšetřovacímu týmu, především ke mně, zvláštní důvěru. Proto neváhal připojit radu:

"A vám bych, pane majore, doporučil, abyste chodil do takovýho podniku, kde jsou výhradně nejetý holky!"

Musel jsem se začít smát.

Partička kolem Ivana Vrábela představovala množinu zvláštních, většinou lidsky pokřivených vztahů. Měli společná hrozná tajemství o zavražděných lidech, každý na někoho něco věděl, museli držet spolu a přitom jeden druhého nepřímo ohrožovali… Hydra požírá svůj ocas, říká starý slovní příměr, snad z antických dob.

V případě Vrábela, Biedermana, Chládka a dalších to platilo spolehlivě. Vzájemnými podrazy k vraždě…

Jestliže v trestné činnosti kolínského gangu, jak skupinu nepřesně nazvali novináři, byli doposud obětmi lidé "mimo kruh", v podstatě náhodně stojící v cestě za ziskem – Dovhanič, Langer, Bleier – a Martin Srb zapadal spíš do kategorie přátel, další obětí vraždy se stal spolupachatel dřívější trestné činnosti: Pavlíček. Mozkem akce byl opět Vrábel, vykonavatelem, jak jinak, Biederman.

Všechno začalo tím, že Pavlíček zdědil po své pratetě, která zemřela v roce 1993, pozemek o výměře 1 749 metrů čtverečních. Pozemek se nacházel v pražském Suchdole, jeho cena byla stanovena na částku cca 1 250.000 korun. Pavlíček měl v úmyslu parcelu výhodně prodat, sliboval si zisk až kolem dvou miliónů. Nijak se s tím před lidmi netajil, a protože chodil tou dobou s Chládkovou sestrou, dostala se informace i k Milanu Chládkovi.

Chládek informoval Vrábela, snažil se zprostředkovat prodej firmě SAFE-GUARD. Vrábel měl o pozemky zájem, ale během přípravy prodeje se dozvěděl, že Pavlíček zamlčel podstatnou věc: Parcela se nachází v oblasti, ve které se má brzy začít stavět dálnice, je tudíž pro stavební potřebu agentury bezcenná.

Vrábel proto od myšlenky zakoupit pozemky pro agenturu odstoupil. Měl však v úmyslu zmocnit se jich, a prodat je jiné osobě za výhodnou cenu. Přišel s plánem usmrtit Pavlíčka a vzít jeho doklady a písemnosti k uvedeným pozemkům. Plánoval, že by se Biederman po vraždě vydával za Pavlíčka, tj. během jednání o prodeji by za něho vystupoval.

Vraždit měl, jak už bylo řečeno, Biederman. Chládkův úkol zněl: Utvrzovat nadále Pavlíčka, že SAFE-QUARD má o koupi pozemku enormní zájem, slibovat velmi dobrou cenu. Dále měl Chládek vylákat oběť na fingovanou schůzku s ředitelem agentury, podílet se na Pavlíčkově usmrcení, odklizení mrtvoly a odvezení vozidla z místa vraždy včetně jeho ukrytí.

Chládek sdělil Pavlíčkovi datum schůzky s ředitelem agentury, a protože ten neznal její sídlo, měl se zastavit u Biedermana, který ho měl do sídla agentury doprovodit. Jinými slovy řečeno – vražda byla naplánovaná na 28. září 1995 (tehdy ještě nebyl tento den státním svátkem).

Pavlíček přijel k Biedermanovi svým BMW (tedy stejným vozidlem, které sehrálo roli při vraždách Srba a Langera) do Tlustovous. Zatroubil pod oknem Otova pokoje, ten ho pozval nahoru, teprve se obléká…

Bylo kolem desáté hodiny dopolední, natěšený Pavlíček netušil, že už za půl hodiny má dorazit Chládek, aby pomohl Biedermanovi zamést všechny stopy a důkazy o vraždě.

"Vrábel mi sehnal škorpiona se zásobníkem, ve kterém bylo asi deset až patnáct nábojů," vypověděl Biederman. "Zbraň jsem měl ve skříni, odjištěnou, připravenou k okamžitému použití. Zatímco Pavlíček seděl na rohu postele, já se oblékal. Začali jsme se bavit, taky jsem mu řekl, že víme o jeho podrazu s parcelou, že tam úřady povolejí jenom lehký stavby.

Pak jsem sáhl do skříně. Podívej, co jsem si pořídil, řekl jsem Pavlíčkovi a asi ze dvou metrů jsem na něho vypálil pět nebo šest ran. Zbraň byla poloautomatická, to znamená uzpůsobená jen pro jednotlivé rány, takže jsem musel opakovaně stisknout spoušť. Ale i tak to trvalo jen pár vteřin… Mířil jsem mu na hrudník, z té vzdálenosti jsem nemohl minout."

Biederman potvrdil, že výstřely ráží 7,65 mm měly velký zvukový efekt. Přestože v domě byli další rodinní příslušníci, rány pozornost nevzbudily.

"Bylo to běžné, rodina si už zvykla, že v pokoji nebo z pokoje běžně střílím. S tím se v plánu taky počítalo," dodal Biederman. Schoval tělo prozatím do skříně. Aby se tam vůbec vešlo, položil je na záda a nohy zdvihl vysoko nad hlavu.

"Proč? Týhle poloze se říká protišoková," poučil mě během rekonstrukce. "Probírali jsme to na učňáku v branné výchově. Tělo zůstalo ve skříni až do večera. Ne, neměl jsem obavu, že by ho mohl někdo náhodně objevit, ke mně do pokoje nikdo z rodiny nechodil."

Předtím ještě prohledal kapsičku v Pavlíčkově ledvince a mohl být spokojen – našel potřebné doklady i peněženku. Vzápětí už dole zatroubil Chládek. Přijel na čas.

"Hotovo?" zavolal zezdola.

Biederman jenom kývl, ať jde nahoru. Otevřel šatník a ukázal Chládkovi mrtvého Pavlíčka. Protože Biederman neměl řidičský průkaz, spočívala úvodní Chládkova role v tom, že odveze BMW oběti někam na okraj Prahy a nechá je tam zaparkované. Tak se taky stalo, náhodně vybrali parkoviště v prostoru devátého pražského obvodu a do Tlustovous se vrátili taxíkem.

Složitější to bylo s odklizením mrtvoly. Jámu mohli nerušeně vykopat na pozemku Biedermanovic stavení až večer, přesně řečeno za tmy.

"Nemuseli jsme kopat nic velkého ani hlubokého," vzpomínal Biederman, "Pavlíčkovo tělo bylo už ztuhlé a mohli jsme ho tak pohřbít ve stejné poloze. Chládek chvíli dělal se mnou, pak se vymluvil, že si musí udělat alibi. Že když jeho sestra chodí s Pavlíčkem a on teď zmizí, mohlo by padnout podezření na něho. Slíbil mi, že se vrátí – ale neudělal to."

Hrobnické dílo musel dokončit Biederman sám. Což o to, s jámou nebyl problém, ale jak vynést nepozorovaně tělo z domu? Navzdory pokročilé době mohl kdykoli někoho z rodiny potkat! Zabalil Pavlíčka do deky, zaposlouchal se do ticha…

"To víte, že jsem měl obavy," řekl mi při rekonstrukci. "Ale co jsem mohl dělat, když Chládek selhal?"

Když bylo ticho dostatečně dlouhé, vyrazil rychle ven z pokoje, s mrtvolou přes rameno. Prošel po verandě, pak po schodech dolů, zamířil na pozemek… Najednou se ale za ním na verandě rozsvítilo!

"Ihned jsem položil tělo a šel jsem se přesvědčit, kdo je na verandě a jestli si něčeho nevšiml… Ale potkal jsem se tam s matkou. Z jejího výrazu jsem pochopil, že nemá o ničem tušení. Když zašla k sobě, vrátil jsem se na pozemek a Pavlíčkovo tělo na něm zakopal."

23. února 1996 nás Biederman v rámci prověrky výpovědi na inkriminované místo s jistotou zavedl. Na pozemku, s naskládanými vraky aut a hromadami uřezaných větví, jsme začali kopat o tři dny později, tedy šestadvacátého února. Do zmrzlé země se muselo nejdřív proniknout vrtačkou…

Bizarní poloha mrtvoly – nohy ohnuty v kyčlích a natažené přes hlavu – zůstala zachována. Po roztažení těla do běžné horizontální pozice konstatoval soudní lékař několik defektů v oděvu na hrudníku, připomínajících svým charakterem střelné rány. Hodinky Casio na ruce mrtvého pořád běžely…

"To je dobrá reklama," zasmál se kdosi.

Soudní pitva ovšem zjistila vedle střelných defektů také bodná poranění. O tom ale nebylo v Biedermanově výpovědi ani slovo! Obviněný chvíli váhal, ale pak přikývl:

"To bylo tak – po výstřelech Pavlíček spadl na zem, já ho začal prohledávat. Zdálo se mi, že se chce ještě vztyčit. Tak jsem ho dvakrát bodl brazilskou dýkou. Jo, tou samou, co jsem později použil na doktora Bleiera. Kam jsem Pavlíčka bodl? Mířil jsem do oblasti srdce, jak se říká, přímo na komoru."

"Proč jste tuto okolnost původně neuváděl?"

"Já nevím," pousmál se rozpačitě Biederman. "Ta pojistka Pavlíčkovy smrti zastřelením ještě dvěma bodnutími se mi zdála hloupá." Hned zvážněl:

"Taky v tomto případě jsem byl vlastně jenom na špinavou práci, ze které jsem nic neměl."

Nic neměl? Přece chtěli získat pozemek v hodnotě dvou miliónů a Biederman měl slíbenou třetinu? Jak je to možné?

Smůla se totiž Vrábela a jeho společníků držela nadále. Špatný odhad situace, špatné načasování – a nejspíš taky diletanství – opět vše zhatilo. Vrábel sice uložil Biedermanovi, ať si nacvičí Pavlíčkův podpis, že bude při prodeji parcely – zatím neznámému kupci – vystupovat v roli zavražděného…

Jenomže několikadenní Biedermanův trénink vyšel nazmar!

Po několika minutách na úřadě zjistili, že jakýkoli prodej pozemku je vyloučen. Pavlíčkova matka totiž oznámila zmizení syna na policii, a u příslušného katastrálního úřadu nechala zablokovat jakékoli další nakládání s parcelou. Vystupovat pod jménem zmizelého bylo teď nemožné, vystavovali by se neúnosnému riziku.

Opět nepořídili. Přesně řečeno, opět usmrtili člověka, aniž by cokoli získali. Před sebou měli už jen – opět pod patronací Vrábela – zavraždění podnikatele Bleiera a pár posledních měsíců svobody…

Několikaletá trestná činnost skupiny se nakonec obrátila proti samotným členům. Začali mít strach jeden z druhého, příští obětí – po výbuchu trhaviny umístěné pod autem – měl být podle všeho Procházka. Ale k tomu už nedošlo.

Vyšetřovací spis jsem uzavřel v lednu 1997. Obžaloba státního zástupce v Ostravě nese datum 14. února 1997. O rok později, v únoru 1998, poprvé zasedl senát Krajského soudu v čele s předsedou Mgr. Tomášem Tkačíkem, aby 18. září 1998 vynesl tento verdikt:

Oto Biederman za pět trestných činů vraždy doživotí. Ivan Vrábel za dvojí organizátorství vraždy a jednu vraždu 25 roků odnětí svobody. Milan Chládek za tři vraždy 25 roků. Jiří Šťastný za jednu vraždu 12 a půl roku. Roman Procházka za jednu vraždu 14 roků. Miroslav Karnoš za jednu vraždu 13 a půl roku.

Všichni jmenovaní využili svého práva a odvolali se k vyšší instanci. Vrchní soud v senátě, jemuž předsedal JUDr. Jaroslav Sukaný, zasedal od 18. května 1999 a o dva dny později napadený rozsudek zrušil, aby oznámil následující verdikt:

Oto Biederman doživotí. Ivan Vrábel za trojí oragnizátorství vraždy 24 a půl roku odnětí svobody. Milan Chládek za pomoc k trojímu činu vraždy 18 let. Jiří Šťastný za jednu vraždu 12 a půl roku. Roman Procházka za jednu vraždu 13 roků. Miroslav Karnoš za jednu vraždu 13 a půl roku.

4. Zabijákův portrét

"Mám jinou povahu než ostatní. Ztotožnil jsem se s negativními postavami akčních filmů. Cítím se jako dobyvatel. Následky svých činů si uvědomuji, až když se jich dopustím. Bylo mi líto toho Langra z čerpačky, když jsem si přečetl v novinách, že měl děti."

(Z výpovědi Oty Biedermana)

V této knize jsem už podrobně hovořil o třech pachatelích vraždy, kteří skončili v cele doživotních odsouzenců. Zopakuji jejich jména:

Juraj Kučerák, primitivní zabiják se sekerovým syndromem.

Vladimír Bayer, recidivista v zabíjení v podstatě bezbranných obětí.

Stanislav Večeřa, pachatel hnusné sexuální vraždy nezletilého děvčátka.

Čtvrtým je Ota Biederman. Zavraždil pět lidí, tedy stejně jako tři předchozí pachatelé dohromady. I přes to – nebo snad právě proto? – jsem objektivně přesvědčen, že byl mnohem způsobilejším typem pro zkoumání duševních pochodů zločince. Biederman je ze všech jmenovaných bezesporu nejvíc inteligentní, navíc o své trestné činnosti jakož i o předchozím životě hovořil naprosto otevřeně.

"Nebyl jsem jako dítě týrán nebo odstrkován, ale nemám rád svoje rodiče a oni nemají rádi mě. Nedáváme si to najevo, žijeme vedle sebe. Nekomunikuji ani se svými sourozenci."

Později svůj názor ještě rozvedl:

"S otcem jsme se nikdy neměli rádi. Byl nevrlý, invalidní, svou berlu často použil, aby mě tělesně potrestal. Já ho vlastně jako tátu nikdy nepoznal. Nikdy jsme spolu nemluvili o nějakém mém problému, nikdy bych taky za ním s žádným problémem nepřišel. Ve vztahu k otci u mě převažoval strach a snaha se mu vyhnout. Ani vlastně nevím, čím to je. Můj o sedm let mladší brácha je s otcem jedna ruka. Matka? Ta byla v pohodě. Nikdy mě nebila ani netrestala. Ale ani ona si se mnou nikdy nepovídala."

Na svém dětství mezi spolužáky neviděl Biederman nic mimořádného:

"Moc agresivní jsem nebyl. Popral jsem se, ale ne že bych ty rvačky vyvolával… Šel jsem do toho, až když jsem musel. Nebyl jsem terčem šikany nebo posměšků, kamarádů jsem měl vždycky dost. Jako kluk jsem byl hodně nerozhodnej. Pouštěl jsem se vždycky jenom do věcí, který byly předem jistý."

Zdá se, že jako dospělý už nerozhodností netrpěl. Bral "úkoly", do kterých se jiným nechtělo.

"Proč jsem šel na tu akci v Krone? Kdybych odmítl, řekli by o mně, že jsem sračka. Neměl jsem potřebu zabíjet. Koho by to bavilo? Nebylo to nic příjemného, každou chvilku to mohlo dopadnout, jak to nakonec dopadlo. Na druhou stranu jsem se tím živil, i když těch peněz zas tak moc nebylo."

Učil se na biochemika, bydlel na internátu, dostal se do party, ve které se hodně pilo.

"Začaly problémy většího rázu, už žádný vyrušování při vyučování nebo házení houbou. Denně jsme seděli v hospodě, býval jsem agresivní… Já když se napiju trochu víc, mám šílený snížení zábran. Pokud jsem střízlivěj, zůstávám v klidu."

Žil dost rozháraným životem, měl ale taky několik partnerských vztahů.

"Nejsem typ, co zásadně střídá ženský jako ponožky. Umím se i zamilovat. Byly dokonce i takový úlety, že jsem se měl ženit. Měl jsem rozjednanou žádost, i prstýnky koupený… Ale sešlo z toho."

Sám sebe popisuje jako akční typ.

"Pokud jsem pracoval u bezpečnostní agentury jako ostraha, vůbec mě to nebavilo. Takový to očumování, jestli někdo něco nebere nebo někam neleze, stát tam jako tvrdý Y, to není pro mě. Já jsem chtěl jít spíš do akce, vyniknout… Což se mi teda povedlo… I když jinak, než bych si představoval."

Hodnoty a cíle?

"Nějaká ideologie mě nezajímá. Náboženství? To už vůbec ne. Já si myslím, že světem odjakživa hejbou prachy, tomu jedinýmu se dá věřit… Měl jsem prostě takovou naivní představu bezstarostnýho života, kdy máte dost peněz, všichni vás mají rádi, všichni vás obdivujou… Ale nejsem orientovanej na luxus, na okázalý rozhazování peněz. Třeba jsem nepotřeboval mít auto, neudělal jsem si ani řidičák. Vždycky mě měl kdo vozit… Ale líbily se mi velký, silný motorky, to jo."

V poslední době před zadržením cítil, že není spokojený se svým životem.

"A se sebou už jsem nebyl vůbec spokojenej. Vadilo mi, že vydělávám peníze takovým podivným způsobem. Za cokoli mě mohli zavřít, všecko to smrdělo. Plánoval jsem, že s tím skončím.

Třeba to bude znít hloupě, ale chtěl jsem začít žít poctivě. Měl jsem představu, že na svý osobnosti zapracuju. Chtěl jsem se přihlásit do Ninju-tsu. To je bojové umění, ale žádná pustá agrese. Spis jde o životní harmonii, člověk pěstuje sebeovládání, snaží se skloubit tělo a ducha…"

Nebude od věci zmínit se rovněž o tom, jak se Biederman vyjadřoval k některým svým obětem a také, jak hodnotil jednotlivé členy skupiny. Stejně jako oni jeho – samozřejmě až v průběhu přípravného řízení, kdy výpovědi hlavního pachatele usvědčovaly ty ostatní.

Biederman: "Strážný Dovhanič? Toho jsem neznal. Neměl jsem k němu vztah, to Vrábel, Šťastný a Procházka nechali zamordovat kolegu… Srb? No, toho jsem se zprvu zdráhal zabít, už pro ty společný zájmy. Srb dělal bojový umění, byl to dobrý vrhač nožů, do toho se mi fakt nechtělo. Zbytečná vražda, kterou vymyslel blbej Pavlíček. Totiž Pavlíček, ať se jednalo o cokoli, byl vždycky ten nejlepší, nejchytřejší. To se nedalo poslouchat! Nedaly se poslouchat ani řeči o těch jeho vochmatykách. Jeho smrt? Jednoduše příkaz od Vrábla.

Vrábel? To je docela slušnej, chytrej chlap, dosti opatrnej. Ten se ke všemu stavěl tak, že kdyby cokoli kikslo, tak on v tom nejede. Byl zvyklej na vyšší úroveň, špinavou práci přenechával jinejm.

Procházka? To je podrazák největší, o tom není sporu. Ten do poslední chvíle nevěřil, že by se něco mohlo stát. Ani teď prej nepřipouští, že by mohl dostat trest. Dost využíval toho, že byl Vráblův švagr, měl z toho různý výhody v tý agentuře. Do akce v Krone nás namočil, ale sám dělat špinavou práci nechtěl. My jsme se Štastným šli dovnitř zabít Dovhaniče, pan Procházka čekal v autě.

Chládek? Ten je vlastně v tý pyramidě dole. Dělal sice Vráblovi malýho šéfa, snažil se trošku rozkazovat, i akce organizovat, ale v podstatě na to neměl. Snažil se prostě vést a vyžrat co nejvíc pro sebe. Je to spolužák od základní školy, později jsme spolu chodili na diskotéky a do těch bordelů. Dá se říct, že jsme měli spolu nějaký společný zájmy… To on vlastně organizoval Srbovu likvidaci, stejně jako to, že sundáme toho čerpadláře a doktora Bleiera.

Šťastný? To je pro mě v podstatě neznámej člověk, s tím jsme byli jenom chvilku v tom Krone.

Karnoš? To byl dobrý kluk… Ten mi byl asi názorově nejbližší. Líbilo se mi na něm, že za žádnejch okolností nechlastal. Společně jsme sundali Bleiera."

A jak vnímali Biedermanovu osobnost spolupachatelé?

Vrábel: "Biederman je člověk, kterého jsem nikdy nepochopil. Člověk, ze kterého jde hrůza a strach. Ten, když se napil, byl schopen udělat cokoli. Jednou se mi nabídl, že mě zbaví manželky, to jsme spolu ještě nežili… On takový věci vyhledával a ještě řekne Mě to baví. Jen naprosto nevypočitatelný, jde třeba s Chládkem po ulici, oni spolu kamarádí – a Biederman najednou vytáhne nůž a málem ho zapíchne."

Procházka: "Biederman je všeho schopnej frajer, ale fyzicky na mě nemá. Jednou to na mě zkoušel, ale já jsem mu jednu vrazil, on upadl a byl klid… Když jsem se dozvěděl, že si Biederman koupil pistoli, pořídil jsem si aspoň plynovou, abych byl proti němu jištěnej. On je člověk zákeřnej, když na vás nemá férově, tak vás oddělá nějakým úskokem… Třeba jako Pavlíčka. Ten ho všude vozil, platil za něj a Biederman ho chladnokrevně oddělal!"

Šťastný: "Viděl jsem Biedermana akorát při akci v Krone. Můj dojem z něho byl spíš nepříznivý. Takovej divnej člověk, myslím v obličeji."

Chládek: "Je pravda, že s Biedermanem jsme se znali a stýkali od dětství, ale zas tak moc jsme si nerozuměli. Hlavně jsme si přestali rozumět od chvíle, co to Biederman udělal s tím Pavlíčkem… A vlastně už od tý pumpy! On byl takový, že se ho člověk nemohl zbavit. Neměl co dělat, tak přišel každý ráno na kafe a seděl by furt! Teď v poslední době jsem si uvědomoval, že je Biederman nebezpečný. Jednou – to ještě žil Pavlíček – jsem se s Biedermanem v opilosti popral. Šel na mě s kudlou, já mu ji sebral. On není Biederman pohybově nadaný, neumí chvaty, on tak kudlu nebo pistoli, jedině zákeřně… A Pavlíček mě tenkrát varoval, abych si dal bacha, že Biederman to pokoření neunese, že se mi pomstí."

Znalci z odvětví psychiatrie a psychologie konstatovali ve svém posudku, že Oto Biederman netrpěl a netrpí duševní chorobou, že nemá poškozený mozek. Svoje jednání si plně uvědomoval a mohl je ovládat. Motiv všech vražd byl zištný.

Podle forenzních expertů trpí Biederman stálou duševní poruchou psychopatie. Je citově chudý. Potřebuje vzbuzovat úctu a obavu okolí vůči své tvrdosti. Agrese a násilí mu poskytují pocit dokonalosti, nadřazenosti, úspěšnosti. Jeho agresivita není primitivní, má jistou osobní kulturu. Má smysl pro estetickou hodnotu zbraní.

Z vlastní zkušenosti vím, jak velkou autoritou byli pro Biedermana členové zásahové jednotky, kteří ho střežili při všech prověrkách výpovědi nebo rekonstrukcích. Rád by se asi cítil jako jeden z nich, nebo ještě spíš člověk svými schopnostmi jim na roven postavený. Vzpomínám si, jak Biederman želel, že při transportu vrtulníkem na místo činu musel mít podle předpisů o eskortě nebezpečných pachatelů zakrytou hlavu.

Při svých různých přednáškách se setkávám s otázkou, kde hledat správný klíč, umožňující optimální spolupráci mezi vyšetřovatelem a mnohonásobným vrahem?

Teoreticky řečeno je to otázka taktiky psychologie výslechu a poznání osobních vlastností pachatele. Prakticky vzato, dělal jsem – co se týče znalosti zbraní – člověka téměř neznalého. Biederman nade mnou určitě v duchu spínal ruce. Začal mě poučovat jako odborník laika, mluvil a mluvil… Jistě, on mluvit chtěl, byl odhodlán vypovídat pravdu.

Ale spontánnost některých jeho poznámek, konkrétní místa jeho odpovědí konvenující s dalšími objektivně zjištěnými poznatky, mu bránila – což platí obecně – odvolat později výpověď, chtít ji popřít nějakou další verzí. Samozřejmě, kromě Biedermanova detailního popisu událostí a odpovědí na kladené otázky, doplňovaly jeho doznání výpovědi desítek svědků. Další důkazy jsme získali dík například domovním prohlídkám.

Několikrát jsem Biedermana také nachytal při lži. Dalo mi to v našem vztahu určitou psychickou převahu. Přesvědčil jsem obviněného, že nejsem žádné "béčko" nebo "dvojka". Že dokážu analyzovat a vyhodnocovat, co mi říká, a současně srovnávat jeho slova s dalšími usvědčujícími poznatky.

Biederman prokázal i jistý básnický talent. Ženské části pracovního týmu kriminalistů a vyšetřovatelů – jak se v době rozplétání případu Apollo ještě rozlišovalo – posílal lyrické verše, jindy glosy. Určitě nebude na škodu si pár takových ambiciózních výtvorů připomenout.

Smyšlená kráska

Jediný pohled na tebe je schopný vynést mě do nebe.

Stále vidím tvou laskavou tvář, čtu v ní jak byl by to slabikář.

Oči se lesknou jak vodní hladina, v každém se skrývá tajemná hlubina.

Tvá chůze je let motýla v jarním vánku, pro mě jsi princezna v zakletém zámku.

Vlasy ti šampónem dráždivě voní, každý muž před tebou hlavu svou skloní.

Další verše byly součástí řady blahopřání, kupříkladu při příležitosti jmenin, narozenin, vánočních svátků a podobně. Uvádím pouze některé.

Ladné tvary, hebké vlasy, co honí se jí v hlavě asi.

Když je blízko, cítím jak svobodou dráždivě voní, co jiného mi zbývá, než skládat verše o ní.

Pláču a vzpomínám, tvůj obraz stále v mysli mám, kde jsi, když usínám, hledám tvé oči ve hvězdách.

Byly dvě, jedna hnědá, druhá blond.

Obě vypadaly jako James Bond.

Krásné prožití vánočních svátků, bez všedních starostí, hádek a zmatků.

Také poslední den v roce oslav skvěle, to Ti přeje WAT, který na tebe nezapomněl ve své cele.

Nyní zopakuji ukázku z úvodu této kapitoly. I když Biederman poněkud optimisticky hovoří o dvacítce, tedy o trestu odnětí svobody v délce dvaceti let, dobře věděl, že mu hrozí doživotí. Taky proto hovořil ke svým činům otevřeně a pomáhal svou výpovědí rozkrýt zločiny ostatních členů skupiny.

Se mnou je to v ažúru, už nemám ani cenzuru.

Po novém roce odvolačka, pak odkroutit dvacítku už bude hračka.

Stejně jak rozsudek i propuštění se blíží, já věřím, že naše cesty se zkříží.

Korespondenci podepisoval Ota Biederman přezdívkou WAT, která, jak jsme později zjistili, vyjadřovala jeho zálibu v konzumaci skotské whisky WAT 69.

Stejně podepsaný byl i dopis, poslaný do regionálního rádia SPRINT:

Ahoj, Sprinte, jste super rádio. Píšu vám z ostravského rekreačního střediska cela č. 375. Chtěl bych nechat zahrát svému vyšetřovateli pplk. Lubošu Valeriánovi. Ačkoliv budu pravděpodobně nominován na doživotní rekreaci v pevnosti Mírov, tak jsem na něho nezanevřel. Měla by to být skladba "Včera mě někdo trefil" od Daniela Landy. Díky moc a možná ještě někdy snad, zatím ahoj. WAT. P.S. Pokud možno v sobotu 30. 6. 1996.

Tento dopis citovali hned v úvodu snímku autoři dokumentárního filmu České televize Ostrava s pracovním titulem MŮJ PŘÍTEL VRAH, filmu, který se zevrubně a objektivně zabýval kauzou Apollo a byl nakonec v říjnu 2005 odvysílán pod názvem ZABIJÁCI s.r.o. V dokumentu vystupovali kromě mne soudní znalci z odvětví psychiatrie a psychologie, autoři využili různých autentických videozáznamů z rekonstrukcí, pořízených zkušenými specialisty z Kriminalistického ústavu v Praze v čele s plukovníkem Milanem Cikánem.

Autoři v dokumentu možná trochu překvapivě použili krátké záběry dravých zvířat a uměleckými prostředky tak naznačili symbolickou paralelu mezi světem zvířat a světem lidí: V obou najdeme šelmy hledající a vzápětí útočící na svou oběť.

Myslím, že se jednalo o velmi zdařilý snímek balancující přesně na oné nelehko dosažitelné hraně, kdy se laický divák u obrazovky baví, aniž by zasvěcený odborník musel lomit rukama nad nepoučeností a hloupostí autorů.

Blíží se závěr knihy, mé jakési pomyslné a rozhodně nejdelší přednášky, kterou jsem kdy absolvoval. Jak jinak, v sále se neomylně zvedá ruka… Ano, je to můj zvědavý posluchač, vždy zvědavý tazatel, kladoucí otázky, někdy až podezřele rezonující s těmi mými:

"Dokážete najít na pětinásobném vrahovi a doživotním odsouzenci Biedermanovi něco pozitivního? Na člověku, který vraždil takřka bez mrknutí oka?" Jenomže tentokrát se necítím zaskočen. Stejnou otázku jsem dostal už v jednom celostránkovém novinovém článku. Mohu proto i s odstupem času použít stejná slova jako před pěti lety:

"Výčet Biedermanových skutků je hrozný a každopádně neomluvitelný. Ale reflexí svých zločinů po dopadení a během vyšetřování vysoce převyšoval ostatní spolupachatele. Nechtěl se výrazně stavět do lepšího světla, ani vzbuzovat dojem náhle polepšeného. Pravdivost a objektivnost jeho výpovědi prokázaly ostatní důkazy.

Biederman byl dostatečně inteligentní, aby pochopil, že ho nejspíš čeká doživotí, že sebeupřímnější doznání nemůže snížit váhu pěti zavražděných obětí. I když byl v závěru přípravného řízení stejně jako před soudem pod tlakem všech spolupachatelů a jejich obhájců, ani tak necouvl. Svým podílem tak přispěl k rozkrytí celého případu… A to není zas tak málo."

Vážení čtenáři, děkuji za pozornost. Třeba zase někdy nashledanou.

Na závěr knihy svých osobních a pracovních vzpomínek musím poděkovat především manželce Heleně. Bez její lásky a obětavosti bych se nikdy profesně nedostal tam, kde jsem.

Děkuji svým rodičům. Nebýt jich, neměl by předchozí řádky kdo napsat, to vím zcela určitě. Poděkování patří i mému bratru Jarkovi. Pracoval přes třicet let u policie, to on mě do jejích řad vlastně nalákal. Byly ale taky těžké profesní chvíle, kdy bych ho za jeho někdejší "nábor" nejradši uškrtil.

V neposlední řadě jsem si uvědomil, kolika lidem vděčím za to, ze mi v osudovou chvíli pomohli radou nebo třeba jen lidským postojem. Všechny vás jmenovat nemohu, ale to neznamená, milí přátelé a kolegové, ze vaše zásluhy zmizely z mého srdce a z mé paměti.

Děkuji podplukovníkovi Zdeňku Petrovi, který se bohužel této knihy nedožil.

Luboš Valerián

Bratrstvo tajných hrobů

Případy, které šokovaly republiku

Luboš Valeríán / Viktorín Šulc

Přebal a grafickou úpravu navrhla Andrea Dobrkovská.

Fotografie Vlasta Luťanská s využitím policejních archivů.

Redakce Libor Hlaváček, Pavlína Machková.

Vydalo Nakladatelství Epocha s.r.o.

Kaprova 12, 110 00 Praha 1 v roce 2006.

První vydání.

Edice VICTIMA, svazek 1 Sazbu zhotovilo studio Prestig.

Vytiskla tiskárna Severografía, a.s., Most.

Plukovník Valerián pracuje od roku 1988 na problematice, zabývající se násilnou trestnou činností, tedy především vraždami, na území severní Moravy. Některé z jeho případů ovšem získaly pozornost celorepublikových médií – ať už pro mimořádnou brutalitu pachatelů (na Valeriánově kontě je několik doživotně odsouzených vězňů) či kvůli mobilitě zločinců, kteří předtím vraždili na jiných místech republiky.

Kniha vyprávění a vzpomínek plk. Valeriána zachycuje dvacet různých případů, členěných do tématických kapitol. Jako příslovečná červená nit jimi prochází kariérní a profesní vzestup kriminalisty, od typického začátečníka, vypomáhajícího zkušeným kolegům, přes první velký případ až po šéfování "mordpartě". Vzhledem k profesi vypravěče a jeho životním zkušenostem má kniha exkluzivní charakter. Mimořádnou zajímavost pak pro čtenáře nabízejí mj. Valeriánovy osobní zážitky s různými typy vrahů, se kterými během přípravného řízení strávil dlouhou řadu hodin.

Luboš Valerián / 1957

K policii (tehdejšímu SNB) nastoupil v září 1976. Od roku 1981 působil jako vyšetřovatel, nejprve ve Frýdku-Místku, později v Ostravě. Zpracovával vesměs násilné trestné činy. V roce 1986 získal na fakultě vyšetřování Vysoké školy SNB v Bratislavě titul JUDr. Dnes zastává funkci vedoucího odboru obecné kriminality Severomoravské správy Policie ČR v Ostravě. Je dlouholetým dopisovatelem Kriminalistického sborníku, pro který odborně popsal zhruba tři desítky závažných případů, přednáší na řadě sympozií.

Viktorín Šulc / 1951

Vystudoval dálkově scénáristiku na FAMU. V roce 2000 zvítězil v soutěži České televize o nejlepší detektivní scénář titulem Muž, který vycházel z hrobu, na kontě má další televizní filmy Agentura Puzzle a Všichni musí zemřít (oba se dočkaly knižní podoby). Jeho kniha Příští stanice: Smrt získala cenu AIEP jako nejlepší česká detektivka v roce 2004. Je autorem odborné monografie Když vzlétne děs a nevíra, mapující tuzemské sexuální vraždy. Pracuje v Kriminalistickém ústavu Praha.