Soudničky

Soudničky

© 2003

http://www.mvcr.cz/detektiv/

Jan J. Vaněk

Láska o čtyřech kolech

Vzato do důsledků, mohou za páně Kopáčkovo trestní stíhání Daimler a Benz, protože si v minulém století vymysleli automobil. Nebýt aut a vášnivé lásky k nim, mohl se totiž Ctirad Kopáček stát možná příkladným občanem - jenže…

Začalo to už v dětství, když se Ctirad serval do krve s chlapečkem ze sousedství o šlapohyb jen vzdáleně připomínající auto, což dítky, pravda, nezřídka činívají. Vozidlo ovšem prokazatelně patřilo napadenému, nikoli bojovnému Ctiradovi, a tak si rázem vydobyl v okolí bydliště pověst rabijáta a stvoření krajně podezřelého.

„Ne, aby ses kamarádil s tím Kopáčkovic, to je pěknej harant,“ říkaly maminky svým vymydleným prvňáčkům a Ctirad se mstil po svém, čímž se jeho mizerná pověst i nadále zhoršovala. Mlátil vrstevníky na potkání a vytvořiv časem partu sobě podobných společenských vyvrženců, jal se s nimi vylupovat zprvu školní šatny a posléze i trafiky a stánky s občerstvením. Ve třinácti ho poslali do polepšovny, kde se citelně vylepšil ve všech lumpárnách, jakož se naučil i těm, jejichž provozování mu bylo doposud utajeno. V šestnácti - coby učeň řemesla zámečnického - si konečně osvojil dovednost otvírat automobily a jeho další osud byl zpečetěn.

Sestavil nový mladý kolektiv nadějných vyvrhelů a spolu s nimi se jal řádit v ulicích rodného města jako černá ruka. Zprvu auta otevírali vskutku jen z mladické touhy si pořádně zajezdit: s větrem o závod a s kvílejícími pneumatikami uhánět nočními ulicemi… Stalo se, pravda, že se přitom sem tam nějaký automobil trošinku poškodil, ale většinou nešlo o víc než o lak a nějakou tu plechařinu. Pak ovšem hoši moudře usoudili, že by na svých nočních výletech mohli i něco trhnout: a tak od té doby už nejen vyjezdili vždycky nádrž do sucha, ale ještě odmontovali z auta vše, co nedrželo příliš pevně, a přes staršího kamaráda se jali kšeftovat s doplňky a náhradními díly na burzách. Díky čemuž je do půl roku vyhmátla policie a protože škoda dorostla podivuhodné výše, putovali všichni za katr - třebaže jen ten pro mladistvé…

Když se odsud Ctirad vrátil, bylo mu osmnáct a nevěděl, kam se vrtnout, neboť se ničemu nevyučil a doma ho nechali už akorát vyspat, čímž rodičovská péče o nezdárníka definitivně skončila.

„Stanu se podnikatelem,“ oznámil hrdě kamarádům u piva, jak v oné době ostatně činili mnozí. V jakém oboru se hodlá etablovat, neměl ovšem Ctirad ještě ujasněno, ale živnostenský list mu vystavili promptně na kdeco. V bance dostal úvěr, za který se oblékl od hlavy k patě, aby reprezentoval - a pak si ještě na leasing opatřil auťák: parádního pasáta. Projížděl se městem, proháněl faldy holkám a připadal si jako mistr světa. Ohledně obchodního směřování své firmy si vrásky nečinil: když se někdo ptal, zahovořil obecně o dovozu a vývozu a všichni sklapli.

Jenže všeho do času: dluhy začaly růst a věřitelé ťukali na dveře. Ctirad se věc rozhodl řešit chlapsky a rázně: prodal svůj automobil (velkoryse přehlédnuv, že mu nepatří, neboť na splátky dávno „zapomněl“), samozřejmě hluboko pod cenou, ale za hotové.

„Chtěl jsem z těch peněz zaplatit nejnaléhavější pohledávky,“ dušoval se později u soudu, „ale nějak to nevyšlo!“

A pročpak? Protože Ctiradova cesta vedla jako z udělání okolo jisté herny, v jejichž automatech skončilo celých krásných padesát tisícovek. A ani to dlouho netrvalo.

Nicméně: prodej automobilů coby snadný a rychlý způsob výdělku se Ctiradovi zalíbil. Přemluvil jednu za svých přítelkyň, jistou Leonku, aby si půjčila auto od bratránka ze sousedního města: zánovní mazdu, srdce se na ni smálo. Ctirad Kopáček šikmookou východní krasavici obratem ruky zašmelil: chtěl za ni mizerných sto tisíc, ale když kunčoft měl jen pětadevadesát, spokojil se i s nimi.

Utratil je pro změnu s Leonkou ve Špindlu: strávili tam parádní týden, sjezdovku nespatřivše. Zato místních barů si užili dosyta.

Jenže Leončin bratránek se domáhal vrácení vozu a na výmluvy nedal: počkal tři dny a když se mazda neobjevila, navštívil policii. A už to jelo, už se to točilo. Ctirad se zkusil diskrétně vypařit, ale vyhmátli ho už ve vlaku. A když mu vyšetřovatel všechno sečetl, přešla ho podnikavost zřejmě už definitivně. I když, kdož ví: však on se nám vrátí a jistě začne znovu a lépe…

Kdopak by se bálu bál

Bály v bonhartickém kulturáku bývaly vždycky vyhlášené: parket jako zrcadlo, pivo jako křen a kapela jak z televize… Co více si hasiči, sokolové, zahrádkáři, myslivci či baráčníci mohli přát? Místní přišli vždycky do jednoho, nechávajíce doma opravdu jen spoluobčany, kteří už nemohli na nohy: hluchota ovšem neúčast na bále neomlouvala, neboť kdo neslyší muziku, může se aspoň radovat z pohledu na křepčící spoluobčany a pilně konzumovat lihové nápoje.

„Kdo pije pivo, pomáhá zemědělství,“ hlásal plakát ve výčepu bonhartického kulturního domu a rolník s kosou přes rameno, který byl na něm umělecky vyobrazen, dohlížel přísně na to, aby se v sále nikdo darmo neflákal.

Dlužno říci, že v Bonharticích se vždycky pilo usilovně a že o bálech si s chutí zavdaly i babky a dědové, jimž už jinak zdravotní stav pravidelnou návštěvu místní nálevny nedovoloval. A že tím pádem v žádném případě na maškarním nemohla chybět Růžena Fafejtová, která ve svých pětatřiceti měla zdraví ze železa a jíž všichni místní chlapi přezdívali Rumová Růža, rozumělo se jaksi samo sebou. Lze říci, že Růža byla v kolektivu místních hospodských štamgastů oblíbena: nezkazila žádnou srandu, když neměl někdo na útratu, ochotně mu půjčila a s trochou toho příležitostného sexu nedělala taky nižádné štráchy, jsouc - jakožto rozvedená - holka potřebná a bez předsudků. Růžena jezdila jako průvodčí na místní lokálce: dvacet kilometrů do okresního města, dvacet zase pěkně nazpátek. Všechny cestující znala jménem, věděla, kam mají namířeno i kdy se budou vracet - a když se některý z nich občas opozdil, pár minut klidně pozdržela i chod státní železnice.

„Však on se pan generální v Praze nepomine,“ říkávala.

Zkrátka, Rumová Růža byla děvče od rány, ale taky holka do nepohody a stvoření veskrze praktické. Všichni se podivovali, že se podruhé nevdala, ale ona každého zvědavce, co ten problém nanesl hlasitě, poslala urychleně kamsi.

„Mně ten jeden nazdárek stačil,“ oznamovala beze zloby, ale taky jednou provždy. „Když mám chuť, vždycky si nějaký ty kalhoty opatřím i s náplní- a ráno zase tradá, hajdy, kšá!“

Ženské z Bonhartic takový přístup pobuřoval (třebaže v hloubi duší svých shledávaly na něm leccos výhodného), pan farář jednou proti Růže horlil z kazatelny a ještě za dob minulých ji kdosi prásknul na národním výboru za porušování pravidel socialistického soužití. Ale protože je sem tam nezištně porušovala i s tajemníkem a předsedou, nějak se to zaretušovalo.

A právě Rumová Růža alias Růžena Fafejtová se po maškarním bále dostavila na policejní ředitelství v okresním městě a ohlásila, že byla v noci brutálně znásilněna. Sepsali s ní protokol a poslali ji k doktorovi na prohlídku. A mezitím si jeli pro pachatele - protože Růža jim hezky bez průtahů nadiktovala jeho jméno včetně adresy.

„Jakpak bych ho neznala, když bydlí hned v sousedství,“ vysvětlila zkoprnělým policajtům a hrdě se nechala odvézt na gynekologii.

„Jenže, pánové, mně se to nechce líbit,“ zavolal kriminalistům okresní odborník přes ženské záležitosti, „paní Fafejtová je sice samá modřina, ale zrovna v oblasti, o kterou při znásilnění běží nejvíc, ani šrám, ani oděrka.“

Pepa Pažout, kterého přivezli coby pachatele a v zájmu rychlého vyšetřování ho probrali z kocoviny dvěma lahvovými desítkami ze služební ledničky, se taky náramně podivoval.

„Jakýpak znásilnění,“ bědoval, „já přece s Růžou dycinky po dobrým, jako všichni! Ale zrovna včera ani ťuk, pánové, já si ji umotal hned z večera jako z praku a na žádný špásování jsem neměl myšlenky…“

Ani jeho tělesná schránka nenesla nižádné stopy líté a vítězné milostné bitvy. A tak nazítří povolali Růžu znovu a uhodili na ni zhurta - jak že to bylo dodopravdy?

Napřed zatloukala, kroutila se, ronila slzy. A pak se rozpovídala. Před půlnocí na ni přišla touha po mužskéma vybrala si Pepu: jenže ten ji poslal kamsi, neboť žízeň je horší než válka, jak se vyjádřil.. Což Růžu našňuplo - a když pak jako na vztek spadla před kulturákem ze schodů a cestou domů dvakrát do pankejtu, uzrálo v ní rozhodnutí. Pomstí se za urážku tomu trubci!

Zatímco jí vysvětlovali obvinění z křivé výpovědi, slzy jí tekly jak voda od stavidel, ale co dělat? On se totiž pro změnu naštval Pepa a na trestním oznámení trval…

Na každé přísloví jednou dojde

„Vydělat se dá vlastně na všem,“ vysvětloval svým učenlivým posluchačům v cele pankrácké věznice zasloužilý chovanec Zbyněk Herberk, dosluhující právě svůj devátý trest. „Jenom je otázka, kolik - a pak ještě, jak dlouho potrvá, než se všechno provalí…“

Z příjemného dopoledního školení mladších a nezkušených vytrhl pana Herberka dozorce: sdělením, že jeho žádosti o prominutí zvytku trestu laskavý soud vyhověl a nezbývá než spakovat fidlátka a vypadnout.

„Za dobré chování, a tak dále,“ přečetli pak ještě Zbyňkovi v kanceláři a vydali mu civil, hodinky a hřeben. Víc toho u sebe při zadržení před čtyřmi lety neměl. Ze svého mu nezištně přidali přání všeho nejlepšího - a vypustili do nelítostného světa.

„Člověku je čtyřicet a zasejc aby začínal z ničeho,“ stěžoval si Zbyněk Herberk ve výčepu, když konečně našel náležitě zaplivanou putyku, na jakou býval zvyklý. S hrůzou totiž shledával, že i hospody jeho rodného Žižkova se povětšinou proměnily za dobu jeho nepřítomnosti v čistě vymalované a útulné lokály, kde sice bylo radost posedět, ale když si chtěl člověk odplivnout na zem anebo schrupnout na stole, se zlou se potázal. „Ještě, že mi nevzali řidičák: šoférů je pořád potřeba, a ještě se člověk na auťáku přiživí, a ve vší počestnosti, když ušetří nějaký ty bloky na benzín…“

Jak ovšem Zbyněk záhy shledal, ani řemeslo šoférské nemělo už zlaté dno jako za časů minulých. Především vyhynuly nebo zchudly státní podniky s početnými autoprovozy. Soukromí podnikatelé sice vlastnili firemních bouráků možná neméně, ale povětšinou si je šoférovali sami - a náramně si rozmysleli, jestli svého zánovního bavoráka, toyotu či peugeota svěřit cizímu chlapovi a ještě mu platit nekřesťanský peníz za neskonalé potěšení s krásným autíčkem jezdit…

„Nakonec jsem celej štěstím nakřivo, že jsem sehnal flek na náklaďáku,“ hudroval Zbyněk v restauraci, kam si navykl providelně docházet za účelem spláchnutí nedobré nálady. Točili v ní kozlíka jako břitvu a navíc se v lokále scházela náramná společnost: kdo neseděl za katrem aspoň třikrát, měl u četného stolu plot. A výpisy z trestního rejstříku kontroloval hostinský osobně a bez pardonu.

„Ale moc fajn jsou kreditní karty na naftu,“ pochvaloval si Zbyněk. „Lepší jak bejvaly bloky! Paráda!“

Jak Zbyněk přátelům ochotně vysvětlil, stačila rychlá a diskrétní dohoda při tankování. Personál prostě zaznamenal odběr nafty, který de fakto neproběhl - a o jeho cenu se s tankujícím-netankujícím šoférem hezky bratrsky rozdělil. V hotovosti…

„Šábovali jsme se půl napůl,“ vysvětloval Zbyněk Herberk u soudu o pár měsíců později. Předtím ovšem stihl jednu stavební firmu takhle podojit o půl milionu korunek, velkoskladu textilního zboží ulehčil o tři sta tisíc a nakonec ještě jednu velkou nemocnici ošulil o čtvrt milionku. Docela sebou hodil, neboť to vše zvládl za osm měsíců, protože u žádného zaměstnavatele se dlouho nezdržel. Říkal si mazaně, že dříve nebo později musí v účtárně někoho trknout, že jeho náklaďák žere zhruba jako balistická raketa těsně po odpálení… Ale v jádru se nic nedělo. Vzhledem k současnému zmatku v evidenci a taky proto, že Zbyněk se neobtěžoval nikde hlásit k trvalému pobytu, stačilo dát prostě výpověď, přejít o pár ulic dále a najít jinou dojnou krávu: pardon, jinou laskavou firmu.

Vzdor víc než solidním příjmům zůstal ovšem Zbyněk Herberk chud a při zadržení měl v kapse s bídou na oběd a pár piv. A ostře lál zatýkajícím policistům, že si je už nestihne vypít.

„Všechno jsem prohrál v kasínu,“ tvrdil pak soudu. V automatech… Víte, co je za dřinu nosit deset tisíc v drobnejch?“

Pumpaři, které soud povolal k svědectví, ovšem veškeré šábování zatloukli. Kdeže by oni kšeftovali s naftou! A vyhlíželi tak dotčeně, jako kdyby se jim peníze přímo ošklivily. A jestli pan Herberk u nich snad někdy tankoval? Možné je všechno - ale viděl pan soudce, kolik náklaďáků jednou pražskou benzínkou projede?

Předsedu štvalo, že se mu pošklebují, a v závěrečné řeči pravil cosi v tom smyslu, že na každého jednou dojde. Ale u oběda v závodce se v úzkém kruhu nechal slyšet. že v Čechách už i tohle přísloví možná přestalo fungovat…

Hoši od Vitoši

„Praha je všech Čechů ráj,“ zpívali začátkem století bodří tatíci v šantánech, ale čas oponou trhnul a Praha je ráje, jaksi nadnárodním. O čemž se přesvědčili také Radostin a Milovan, statní junáci z dalekého Bulharska. Třebaže oba pocházeli ze Sofie, v rodném městě se jakživi nepotkali - až v matičce stověžatce, kde se zastavili při své cestě do Evropy. Bůh suď, kam měli namířeno původně a jaké plány hřáli na svých chlupatých hrudích - každopádně je skutečností, že Praha jim učarovala a rozhodli se v jejích staletých zdech nějaký čásek setrvat. Historické památky je ovšem příliš neinteresovaly: gotiky ani baroka se nenajíš.

Radostin býval v rodném Bulharsku pasákem, zvažoval tedy možnost, že by se v tomto oboru podnikání zavedl i v Čechách, jenomže jeho ovečky zůstaly v městě pod Vitošou a opatřit si nějaké domorodky, to už něco stojí. A Radostin penězi neoplýval, neboť z vlasti odcestoval jaksi nakvap, neb se o jeho maličkost začala zajímat nejen policie (což by se dalo koneckonců přežít), nýbrž i mocný konkurent, jemuž bylo rozumnější jít urychleně z cesty. Radostin se tedy ubytoval u jakéhosi vzdáleného bratrance, jenž se v české zemi zaslíbené etabloval už dříve, a jal se pilně navštěvovat noční podniky a diskotéky - jat nadějí, že tady získá nějaké děvče, jež by proň chtělo vydělávat vlastním luzným tělem koruny i jinou tvrdou měnu.

Náhoda však chtěla tomu, že v šeru jedné taneční vinárny dříve potkal krajana Milovana: jeden Bulhar poznal druhého zřejmě po čichu a jsouce v dálné cizině poněkud naměkko, padli si zprvu do náruče a vzápětí i do oka. Slovo dalo slovo a mládenci se domluvili na vzájemně výhodné spolupráci. Oba smrděli korunou, oba ten fakt hodlali urychleně změnit - a oba se nehodlali zatěžovat natolik směšnou zvyklostí, jakou je dodržování zákonů hostitelské země. Doplňovali se ovšem báječně: zatímco Radostin, jak už řečeno, býval pasákem, Milovan kradl v ulicích rodného velkoměsta automobily. Což je činnost, s níž se - na rozdíl od pasáctví - dá začít vlastně okamžitě, člověk nepotřebuje nižádného personálu, stačí mu jen vlastní šikovné ruce a trocha štěstí - a kapitálek se začne množit.

Dlužno dodat, že štěstí onoho večera přálo pohledným bulharským návštěvníkům jaksi na plné obrátky: v průběhu večera se vlastně jen tak mimochodem seznámili i s dvěma děvčaty, čímž nenásilně vyřešili problém bydlení. Holky měly byteček a docela ochotně si do něj nastěhovaly oba urostlé a kudrnaté mládence, zvláště když se ukázalo, že nemají jen jižní vzezření, ale i odpovídající temperament. (Radostin dokonce v oné sexuální idyle nabyl dojmu, že právě nalezl nejen bytné, nýbrž i kýžené ovečky, ale Milovan byl odlišného názoru - a kamaráda přesvědčil, že vlastní holky zatím pást netřeba.)

Hned nazítří se Bulhaři vydali do ulic velkoměsta, zatímco jejich novopečené přítelkyně se doma šlechtily k slíbenému večernímu flámu. Se soumrakem Milovan dovedně otevřel dveře novotou vonícího bavoráka, zručně vyřadil z provozu poplašné zařízení a nastartoval - a pak už zbývalo jenom odjet a předat auto zájemcům, s nimiž, jak se ukázalo, měl už kontakty z dřívějška. Ježto platili „cash“, jak světácky mladí mužové požadovali, večírek se pak vskutku vydařil. A odpoledne, když se čtveřice z radovánek probrala, následovalo druhé dějství. Tentokráte byl bavoráček červený, dva dny nato modrofialový, pak zase láhvově zelený… Zkrátka, Milovan s Radostinem se na výrobky bavorské automobilky specializovali a nabyli dojmu, že se jim v tomto druhu „podnikání“ povede věčně. Leč, jak už to tak bývá, když si člověk nejvíc fandí, ocitá se nejblíže průšvihu.

Sedmý bavorák, který v Praze už zdomácnělí Bulhaři otevřeli, měl zřejmě majitele šikulu, který zabezpečovací zařízení podivuhodně vylepšil. Dovnitř se Milovan s Radostinem dostali bez potíží, ale sirénu pak ne a ne vypnout a motor ne a ne nestartovat. Už se rozhodli, že vzpurné autíčko nechají osudu, když se ukázalo, že jako na potvoru nejdou zevnitř ani otevřít dvířka, a to tak, že žádná. Prostě je automobil uvěznil… Po několika cenných minutách marného úsilí rozbili hoši od Vitoši okénko a zrovna se jím v potu tváře soukali ven, když dorazila policie.

A tak slibný „podnik se zahraniční účastí“ vzal zasvé a dvě zhrzené pražské děvy chodí zas do diskoték samy, samičky…

Inu, láska…

Pokud by Ctibor Palouček musel přísloví, jež praví, že někdo má rád holky a jiný vdolky, považovat za volbu alternativní a jedině pravou, ocitl by se na značných rozpacích, neboť on osobně by si z jejích možností nevybral. Měl totiž rád jaksi tatarské biftečky - a kluky… Pokud možno mladší masíčko, a to jak v případě hovězího na ony tataráčky, tak do lože.

Žádný problém, řeklo by se: pokud je dneska člověk při penězích, může si dopřát cokoli - tedy, pokud by se náhodou neocitl v konfliktu se zákonem, kdyby to chlapecké masíčko bylo zas až příliš mlaďounké, že… Ale v tom ohledu pan Ctibor Palouček vždycky tvrdil, že všechno má své meze a kdo k sexu svádí dítky pod zákonem, od ďábla pochází.

Nu což, říká to s přesvědčivostí sobě vlastní: stejně procítěně, jako na policejní stanici vysvětloval, že za peníze by si přízeň žádného mládence nikdy nekoupil.

„Nikdy,“ šermoval lehce konsternovanému poručíkovi před obličejem pěstěnou buclatou ručkou s třemi masívními prsteny, „já jsem možná ze staré školy, ale pořád věřím na city, pane komisaři… Jenom souznění duší může přinést opravdový soulad těl, nemám snad pravdu?“

Zkoprnělý policista připustil, že na tom jistě něco bude, a vzápětí vyjádřil svůj údiv nad tím, jak tedy vůbec mohlo dojít k události tak politováníhodné, kvůli níž se nešťastný pan Palouček musel na strážnici osobně obtěžovat, a to v hodinu tak nekřesťanskou, jako jsou čtyři ráno.

„Když on měl tak upřímné oči…“ řekl snivě pan Palouček.

Okatý mládenec se jmenoval Milošek a pan Palouček se s ním seznámil v místech, kam se valná většina populace odvažuje jenom zřídka a za bílého dne, totiž ve staré odjezdové hale pražského Wilsonova nádraží, kde se už nekupují jízdenky, ale obchody tam pořád jdou jedna radost. Scházejí se v ní prý totiž pohlední mládenci s pány, kteří dovedou svěží půvab patřičně ocenit: tedy, v oné nehostinné haluzně se zpravidla projednají otázky teoretické, zatímco praxe se už odbývá v místech intimnějších.

„Já tam jakživ nechodím,“ zadušoval se pan Palouček, „mezi ty děvky prodejné, že… Ale vracel jsem se vlakem od přátel z Pyšel, že, a tak jsem tam jaksi… zabloudil, že…“

Zbloudilého pak vyvedl z nebezpečných míst nezištný plavý eféb, s nímž pak ve svém nedalekém staroměstském bytě prožil blažený pan Palouček noc plnou vášně a něhy. Jenže - i po takové noci přichází jitro…

„Milošek mne opustil bez rozloučení, já ještě spal,“ hořekoval Ctibor Palouček upřímně. „Nic mi neukrad´, co si o něm myslíte? Božíčku, takový miloučký hošíček!“

Inu, láska… A když tudíž zmíněný Milošek o týden později panu Paloučkovi před půlnocí zatelefonoval, že by přišel na návštěvu zase, rozechvěl se hostitel blaženstvím: třebaže líbezný hoch rovnou prohlásil, že vede i dva kamarády.

„Říkal, že si to rozdáme ve čtyřech,“ pýřil se pan Palouček v strohé policejní jizbě. Nicméně netvrdil, že by prohlásil: jen ty a žádný jiný. Ó nikoli!

„Jen přijďte, hoši,“ pravil natěšeně.

V hodině dvanácté zařinčel u dveří jeho útulného bytečku zvonek a Milošek s kamarády vpadli dovnitř jako uragán.

„Padej do postele,“ nařídili domácímu pánovi, jenž vcelku ochotně uposlechl, neboť se ještě stále domníval, že půjde o poněkud drsnější milostnou předehru. Dokonce si odložil, aby byl pohotově, až trojlístek přilehne, leč k ničemu takovému nedošlo. Milošek mu jen donesl sklenici vína, po jejímž vypití pan Palouček usnul zcela nepoeticky jako pařez… A když k ránu procitl, shledal, že přišel o veškerou hotovost, nějaké šperky, předrahý televizor, video, množství kazet velmi inspirativní povahy a veškeré drahé pití z domácího baru. Prsteny na ruce mu zůstaly, neb nešly stáhnout - a k amputaci se hoši neodhodlali…

Když zhrzený a okradený popsal policistům Miloška, ukázali mu jeho fotku a řekli, že se ve skutečnosti jmenuje Bořivoj Hřebík a podobnými kousky se živí už deset roků: od čtrnácti. Za tři dny ho s posmrkávajícím panem Paloučkem konfrontovali: z lupu už neměl nic. A víte, že chudák Palouček prohlásil, že až Miloška propustí, může u něj doma klidně bydlet v podnájmu? Inu, láska…

Pomsta není sladká

Už za časů školní docházky zvládal Hynek Lamela umění nenápadnosti, jež mu umožňovalo zúčastňovat se aktivně všechněch veselých výstředností, ale - na rozdíl od jiných - dočista bez následků; ať už se jednalo o pouhou poznámku v žákajdě či o trvalejší záznam v podobě dvojky z chování. Prostě, celá devátá cé se jevila pedagogickému sboru zralou k záhubě, jenom Hynek Lamela „docela ušel“, jak se vyjádřil ztrápený třídní.

Pochopitelně, že co se naučíš v mládí, ve věku zralosti jako když najdeš. Hynek Lamela proplul vojnou, aniž by nasluhoval jediný den, třebaže víkendy trávil hezky daleko od kasáren, oficiáního opušťáku nemaje: zatímco jiní prostáli sváteční dny na stráži, Hynek kraloval v místní hospodě Na schůdkách; zatímco jiní vyráželi na zimní cvičení, Hynek jim mával z okna posádkové marodky. Inu, dítě Štěstěny, chtělo by se říci. Jenže jmenovaná paní je matičkou přelétavou a zlomyslnou - a tak se taky stalo, že jednoho dne svůj vlídný pohled od Hynka odvrátila.

Onoho odpoledne dolehl na Hynkovu pětadvacetiletou duši jakýs žal: bůh suď, kde se vzal, prostě byl tu. Chlap ovšem nefňuká, chlap splín rázně uleje jako krtka, přičemž vhodným nápojem pro podobné případy bývá v Čechách dílem pivo, dílem kořalka. Hynek Lamela vhodně prokombinoval obé, vlivem čehož se přihodilo, že ho už za soumraku zdvořile, avšak rezolutně vystrkali z jisté útulné restaurace, vyžadujíce před tím ovšem zcela nekompromisně zaplacení útraty. Což byla drzost, která se Hynka dotkla velmi osobně: ne, že by nechtěl zaplatit, nicméně hodlal tak učinit svobodně, a nikoli t vůle nějakého zatraceného pingla!

Na straně druhé, vrchní, který na okamžitém zaplacení trval, nepatřil mezi třasořiky a Hynek, proměřiv okem znalecky jeho bicepsy, příliš neodmlouval: české číšnictvo to ovšem u něj pro zbytek dne projelo na celé čáře. Vyhozen z jedné hospody, našel si - s myšlenkou na pomstu -ovšem záhy jinou, kde měli o hosty nouzi a uvítali ho s otevřenou náručí.

„Koňak - a pořádnej,“ pravil Hynek velkoryse, nehovoře ani tak o kvalitě jako spíš o velikosti. Lokál vyhlížel elegantně a Hynkovi se docela zamlouvala představa, že by z něj udělal kůlničku na dříví: dvojitého panáka mu od baru přinesla dívenka jako proutek. Ta mu ve vytloukání podniku dozajista překážkou nebude! Jenže zrovna když se Hynek chystal nespokojeně zaryčet nad kvalitou nápoje a pro začátek převrátit stůl, vykoukl z kuchyně chlap jako hora: podle bílé čepice kuchař - a Hynek rázem změnil program. S chutí si lokl - koňak mu šmakoval - a zamířil na záchod.

Skoro se lekl, jak tam měli čisto: nevtíravě voněla levandule, ze skrytých reproduktorů vyhrávala tichá hudba a voda tekla na pokyn fotobuňky. Ze všeho nejvíc zaujal Hynka prodejní automat, jenž pánům diskrétně nabízel velký výběr prezervativů, zřejmě v rámci hesla „Co s načatým večerem…“

Hynek se zahihňal: usoudil, že nejlépe vytrestá české číšnictvo tím, když automat odšroubuje a schová. Ježto měl s sebou měl u sebe křížový šroubovák, od myšlenky ke skutku byl jenom krůček.

Odšroubovav automat a odpojiv ho od sítě, vyvlekl ho Hynek na chodbu a pak zadními dveřmi na dvůr, kde hodlal přístroj ukrýt: že aby byla legrace, jak tvrdil policii i senátu. Jenže pak ho napadlo, že když už se tak nadřel, kondomy se v domácnosti mladého muže neztratí: i rozhodl se nenavrátit do lokálu, alébrž zmizet po anglicku - včetně automatu…

Žel, popletl si nějak dveře a místo toho, aby vyšel v tichosti z domu, vrazil do vinárenské kuchyně. Kuchař chápal rychle: nicméně nebezpečí dodalo hbitosti i Hynkovi. Automat odhodil v dál jak Cyrano širák, jenže na rozdíl od klobouku elektronické zařízení po dopadu už nebylo k potřebě, což Hynkovi u soudu přitížilo: jakož i fakt, že kuchaři způsobil dvoutýdenní pracovní neschopnost, na zařízení vinárny udělal škodu za deset tisíc a nakonec udatně kladl odpor i dvěma policistům, jež na něj zrádně zavolala ona subtilní barmanka. Že vedl až doposud život tolik bezúhonný, jak řečeno v úvodu, a škody uhradil ještě před procesem, vyfasoval Hynek podmínku - ale bylo to fakticky o chlup…

Báječná živnost pro dva

V čase plískanic a přízemních mrazíků věnoval se Bedřich Blomza počestnému řemeslu kapsářskému, jemuž jej před lety vyučil otec, předtím, než zmizel v nenávratnu.

„Loupeživí rytíři byli přeciť taky šlechtici,“ odsekával Bedřich mamince, jež lomila rukama nad jeho živností, avšak její výdobytky vděčně přijímala, majíc důchod typu na umření moc, na živobytí pramálo.

S jarem, jak si spluobčané odkládali a začínali chodit městem nalehko, upadal ovšem Bedřich Blomza do nelíčených rozpaků: neboť v tričku a šortkách se po kapsách moc věcí nosit nedá a co přišly do módy všemožné „ledvinky“ a míšky na krk, bylo u Blomzů zle, nedobře. Léto budiž pochváleno, napsal velký český prozaik, ale u Blomzů by se pochopení nedočkal: „Léto aby vzal čert,“ soptil Bedřich a maminka mu přizvukovala, jsouc na něm jaksi ekonomicky závislou.

Ale když člověku teče do bot, nějaké řešení vždycky najde. Bedřich Blomza se jednoho žhavého červencového dne ze samých rozpaků nad svým neradostným údělem vydal na plovárnu a ocitnuv se mezi bronzem se povlékajícími občany, plácl se do čela tak radostně, až se málem omráčil.

„Heuréka,“ pravil v podobném případě Archimédes, zatímco Bedřich Blomza pronesl sprosté slovo, jež pro dějiny netřeba zvláště zaznamenávat - nicméně jeho smysl byl v tu chvíli týž. Bedřich si totiž povšiml, kterak bezelstně a nenadále opouštějí dovádiví spoluobčané svá plovárenská ležení, zanechávajíce osobní věci a svršky dočista bez dozoru - a založil na tom prostém objevu svou báječnou letní existenci. Procházel zkrátka s dekou v podpaží plovárenským areálem, nerozhodně postál onde, aby zase zamířil jinam, hledaje to pravé místečko k poklidnému spočinutí. A během nepříliš spěšné, ale cílevědomé obchůzky se občas sehnul a v jeho velkém plátěném vaku zmizel jednou fooaparát, podruhé novotou vonící walkman a do třetice peněženka se slibným obsahem. Za pár minut už Bedřich opouštěl plovárnu s výrazem tak neproniknutelným, že ho leckde měli za hygienika a pro jistotu mu vraceli vstupné i s tuzérem.

Dlužno ovšem podotknout, že Bedřich konal své loupeživé výpravy vždy v kompletním odění, v tmavém obleku, vestě a bílé košili s kravatou.Zastával názor, že společensky přioděn působí mezi naháči natolik nápadně, až se vlastně stává neviditelným.

„Koho by napadlo, že zloděj vypadá jako cvok?“ vykládal blahosklonně mamince, jež nepřestávala nad synkovou obchodní prozíravostí vrtět udiveně hlavou. Sama obstarávala prodej ukradených cenností: foťáků, tranzistoráků, prstýnků či hodinek, majíc šestý smysl pro to, kde by se svou nabídkou mohla narazit. Zkrátka, báječná živnost pro dva, řeklo by se - a přece nakonec Bedřicha Blomzu sebrali, odsoudili a zavřeli. To se stalo následovně: Bedřich musel svá působiště pochopitelně střídat, protože objevit se dvakrát na téže plovárně, mohly by někoho souvislosti přece jen trknout. A tak si pořídil seznam a mapku městských koupališť, plováren, lázní a bazénů, jež obhospodařoval s nemenší poctivostí, s jakou někteří jiní docházejí do svého zaměstnání. Ježto bydlel s maminkou v centru, bral do od nejbližších míst k nejvzdálenějším - až se jednoho dne ocitl u rybníka, kde předtím jakživ „nepracoval“. Procházel se kol a kolem, obhlížel co a jak, plně zaujat oceňováním slibných opuštěných ležení: občas se shýbl, něco popadl a schoval a šel dále, přioděn jako obykle.

„Hele, šmíráku zatracenej, už ses pokochal dost, tak teďka svlíkat, a hezky pronto,“ oslovili znenadání Bedřicha tři svalnatci. Poněkud jej udivilo, že jsou nahatí jaksi dočista, ani minimálních plavek nemajíce - a rozhlédnuv se pořádně okolo, shledal, že se jakýmsi nedopatřením ocitl na nudistické pláži, kde ovšem v obleku s kravatou vypadal nepatřičně jaksi až přespříliš.

„To je omyl, pánové, já nepřišel očumovat,“ snažil se vysvětlovat Bedřich. Ale to už ho urostlí Adamové sypali ze saka a kalhot - a ježto se při tom vysypaly i nějaké peněženky, hodinky a foťáky, napřed chudáka Bédu trochu propleskli - a pak přivolali policii.

„A že ti čerti jsou v uniformách, to vám nevadí, co?“ zkoušel to ještě Bedřich. Ale už tušil, že jeho báječná živnost bere zasvé a maminka bude mít půst, zatímco on velmi pravidelnou životosprávu. Ostatně, nikoli poprvé…

Krátké štěstí Bédovo

Žili, byli dva kamarádi: Béda a Éda. Na pivo spolu chodívali, poseděli, ponadávali a zanotovali si, co by všechno dokázali, kdyby jim to „ti nahoře“ pořád nekazili. Remcali ovšem šeptem, neboť člověk nikdá neví, kdo ho v restauraci čtvrté cenové skupiny poslouchá - a navíc nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř.

Z jara roku devadesátého se Béda a Éda s nadšením vrhli do podnikání, nikoli však jako tandem, ale každý zvlášť: hezky za svoje. Béda zkrachoval už za půl roku, neboť jak se záhy ukázalo, za jeho životní neúspěchy nemohl ani tak ničema bolševik, jako spíše Bédova lenost a neschopnost. Kajícně se tedy Béda navrátil ke svému tolerantnímu státnímu zaměstnavateli, jenž měl podobných neumětelů plný podnik, takže jeden navíc už nižádnou velkou ztrátu neznamenal. Béda dostával dvakrát do měsíce řádný plat, čas od času zpestřený prémiemi - když se je kouzelnicím ze mzdové účtárny poštěstilo vyčarovat - a podvečery trávil v rodné hospůdce. Poseděl, ponadával, se štamgasty si zanotoval, kterak by si mohli všichni žít, kdyby jim to „ti nahoře“ nekazili.

Nic nového po sluncerm tedy, s jedinou výjimkou ovšem: přítel Éda se už oněch blažených sedánek neúčastnil. Na rozdíl od Bédy totiž na poli podnikatelském uspěl: jezdil v opelu omega, desetileté dceři koupil pro strýčka Příhodu byt a rodině vilku na předměstí, chodil jako ze žurnálu a na staré kamarády neměl čas.

„Zpychnul, pazdrát,“ syčeli staří kamarádi hněvivě a hudrovali o tom, že Éda dozajista krade, neboť poctivě se v Čechách zbohatnouti nedá. Jenomže když se jednou znenadání otevřely dveře výčepu a pomlouvaný Éda se v nich objevil, úsměv od ucha k uchu, všechna zášť byla rázem zapomenuta a ztracený syn uvítán, kterak náleží: nikoli chlebem a solí, nýbrž desítkou a fernetem, jak velel místní zvyk. Už za hodinu se všichni štamgasti objímali navzájem a sborově pěli zhruba až tři nebo čtyři chorály současně. Nikomu to však nevadilo, neboť Édova tobolka byla otevřena dokořán a napít fasoval i starý cikán Deméter, jenž jinak dostával nakrápnutý půllitr akorát na schody před hospodou, neboť se dílem pral a dílem pomočoval.

Nicméně: temné proudy bublaly hluboko pod hladinou. Béda, na tváři lehký smích, hluboký v srdci žal, hleděl do tváře bývalého kamaráda a žral se. Bolestně se žral závistí. A náhle mu hlavou šlehl nápad.

Éda přijel do hospody autem, po dvouhodinových radovánkách se však jevilo jistým, že když vše dobře dopadne, bude rád, když odejde po svých; když ho neodnesou… A na tom faktu postavil Béda svůj plán: v nestřežené chvíli odebral Édovi klíčky od auta.

„Aby se ten blázen náhodou nechtěl o půlnoci projíždět,“ vysvětlil střízlivějším kamarádům, jimž ovšem bylo stejně všechno putna.

A když společnost dospěla do stádia všeobecného blábolení, vydal se Béda pod rouškou tmy k opuštěnému oplíku. Odemkl si, obhlédl provoněný interiér interiér a jeho srdce definitivně zkamenělo v nepřekonatelném poryvu závisti.

Popadl Édovu aktovku, zapomenutou na zadním sedadle, a co mu nohy stačily, pelášil k domovu. Teprve v ložnici cvakl uzávěrem: běda však, zamčeno. Béda si ovšem věděl rady: přinesl kladívko a majzlík, a jaký jsi byl, zámečku!

Béda sáhl do aktovky a strnul: začal vytahovat balíček za balíčkem. Pětitisícovky, tisícovky, pětistovky, všechny v úhledných paklících a přepásané bankovní páskou. Když je spočítal, bylo jich za milion sto tisíc. A k tomu razítka, Édův živnostenský list, hlavičkové papíry a jiná úřední lejstra, o směnce na pět milionů od jakési firmy ani nemluvě.

Béda si promnul oči a usoudiv, že ráno bývá moudřejší večera, odešel si lehnout, uschovav předtím aktovku se vším všudy pěkně ve sklepě pod uhlím. Před polednem druhého dne ho bušením vzbudila policie: Éda zjistil ztrátu, zalarmoval kdekoho a kterýsi z kamarádů se jak na potvoru rozpomněl, kterak Béda tahal klíčky z jeho saka.

„Já ho chtěl jenom vystrašit, aby byl na svý věci opatrnější,“ tvrdil Béda na kriminálce i později u soudu.

Ale nespolkli mu to…

Lovcův konec

Někdo má rád vdolky, zatímco jiný holky, na tom není jistě pranic nového nebo neobvyklého, když o tom tak vybroušeně hovoří i staré české přísloví. A dozajista žádné neštěstí, ani když se na místo řečených vdolků dosadí jaksi - kluci. Máme rovnoprávnost, takže jaképak copak. Problém spočívá leda v tom, když si někdo coby objekt svého zájmu vyvolí jedince příliš mladého věku: jako pan Kolásko.

Dlužno ovšem povědět, že zmíněný pán lnul k patnáctiletým chlapcům odnepaměti a jakživ kvůli tomu žádné nepříjemnosti nemíval. Když jemu samému bývalo tolik, shledal, že mu dívčí půvaby pranic neříkají a získav něco zkušeností u pánů odrostlejších, začal si sám hledat sobě rovné stejné věkové kategorie. A nacházel, co by ne. Problém spočíval v tom, že jak stárl a přicházel do let, ztráceli pel mladosti i jeho něžní miláčkové a on tím pádem musel pořádat objevitelské výpravy do míst, kde se podobná písklata houfují. Naštěstí naše světácké velkoměsto Praha nabízí diskrétních zákoutí celou řádku, takže Želmír Kolásko nikterak sexuálně nestrádal: když pocítil ve své duši touhu, sedl prostě na metro a vystoupiv ve stanici Hlavní nádraží, vydal se na obhlídku secesní Fantovy budovy. Zvolna kráčel zpustlými interiéry, úspěšně předstíraje, kterak obdivuje architekturu a kouzla štukatérská: po očku však pozoroval zajímavější tvary, jež nabízela letně poodhalená tílka volně korzujících mládenců, kteří tu hezky pod střechou mají podobné shromaždiště, jako jisté dámy v Perlovce pod širým nebem.

„Ale božíčku, copak je to za hezoučkého hošánka,“ rozněžnil se náhle Želmír, spatřiv cudného blonďáčka, klopícího oči a slibně odhalujícího opálená stehna v kraťoučkých šortkách.

Slovo dalo slovo, chlapec vysvětlil vlídnému pánovi, že zrovínka přijel do matičky z Prahy z dálné Moravy: tetička, jež ho měla čekat u vlaku, nedorazila, a on teď tápe: vrátit se nebo nevrátit - toť otázka…

„Ale kšá,“ řekl mile Želmír, „takový kus cesty. „Můžeš přenocovat u mne! Najíš se, vykoupeš - a půjdeme si lehnout…“

Jak řekl, tak i učinili. Noc byla krátká: Břéťa, jak se plavý Moravan jmenoval, vzdor svému mládí jevil neobyčejný talent a znalosti v umění milovat, jež pana Koláska nad jiné zajímaly a těšily - a nechtěl za svou přízeň nijak moc, což spořivého Želmíra potěšilo dvojnásob. Dokonce tou měrou, že ho napadlo, že tři jsou víc než dva, a optal se blonďáčka, jestli náhodou nemá podobného kamaráda, který by se ke společným zábavám chtěl třeba připojit.

„Jasná zpráva,“ pravil čilý hošík suverénně - na člověka, jenž před několika hodinami přibyl do matičky stověžatky z moravské vísky, si vedl vskutku náramně.

Druhého dne se na nádraží vydali s Želmírem ruku v ruce a netrvalo dlouho, našli kýženou duši, o těle nemluvě. Podvečer plný vášně přerostl v půlnoc a když se druhý chlapec navrátil konečně domů, vypukla aféra. Jeho rodiče, kteří chystali dort k oslavě čtrnáctých narozenin, čekali marně, a uhodili na potomka zhurta: kde byl, s kým, a co tam dělal. A hošánek se rozpovídal. V jeho verzi ovšem celá záležitost vypadala dočista jak surové znásilnění a pro chudáka Koláska si přijela kriminálka ještě za svítání. Vzala s sebou i Břéťu, jejž už nějaký pátek pohřešovali v jistém dětském domově. A něžný Želmír má na krku více paragrafů, než je mu milé. Nejenže hochy zneužíval, ale taky jim ukazoval porno, dával jim pít alkohol a kouřit marihuanu, což se dozajista nemá. Takže, jak se zdá, hned tak na Wilsoňák na lov nepůjde.

Kamarádi

Nelze předpokládat, že by Dežo, Fero a Koloman četli Remarquovu knihu Tři kamarádi, ježto se nezdá příliš pravděpodobným, že by ve svém nedlouhém životě přečetli knihu jakoukoli: zdárně sice absolvovali sedm tříd zvláštní školy a na jejich posledním vysvědčení se coby známka z jazyka českého skvěla úhledná číslice čtyři (a čtyřka, jak stupnice na zadní straně školního blanketu vysvětluje, znamená přece dostatečnou), nicméně krásná literatura mládencům k srdci pranic nepřirostla. Kamarády však byli jaksepatří, jémine: už ve zmíněné škole drželi pospolu v dobrém i zlém, což přivádělo pedagogický sbor k těžkým depresím a spolužactvo obdobně odbojného založení k neskrývanému nadšení. Dežo, Fero a Koloman zády usoudili, že školní řád platí jen pro slabochy, a když páně ředitelův pohár trpělivosti přeteče, dostaví se do školní budovy rodičové některého z nich a pěkně to pedagogickému sboru od plic vytmaví. Oblíbeným argumentem byl rasismus: když naši tři kamarádi hodlali podpálit tělocvičnu a byli lapeni při činu, vysvětlil Kolomanův tatínek pěnícímu řediteli, že na chudáky cikány se vždycky všechno svede a kdoví, jak to bylo ve skutečnosti. A nastínil, že by si taky mohl stěžovat na ministerstvu a v parlamentě a v prezidentské kanceláři - a pan ředitel sklapl. Maje pár let do penze, rozhodl se přece jen neposlat nadějný trojlístek do výchovného ústavu, jehož pověsti už svými kvalitami dávno dorostl, a své vyděšené kolegyně vedl napříště k tomu, aby radši neviděly, neslyšely, když ti tři budou něco provádět.

„V nejhorším případě utečte ze třídy a zabarikádujte se v kabinetě,“ pravil udatně, když mu přišly sdělit, že Dežo nosí do třídy břitvu a Koloman se nechal slyšet, že si koupí pistoli.

A tak naši hoši zdárně absolvovali základní školní docházku a svět se před nimi otevřel: představa, že by snad šli na řemeslo anebo, nedejbože, pracovat se jevila směšnou nejen jim samotným, ale i jejich milujícím pánům rodičům (jež ostatně něco podobného práci taky nenapadlo ani ve snu.) Maminky se tudíž věnovaly počestnému řemeslu kapsářskému v pražských tramvajích, zatímco tatínkové moudře rokovali v oblíbené hospodě a čekali, kolik jejich drahé korpulentní polovice přinesou. A aby se nenudili, po nocích občas „udělali“ nějaký ten byt, obchod či kancelář - a dobře jim všechněm pospolu bylo na světě, neboť pámbu vysoko a policejní prezidium daleko.

Mladí se zatím jen tak rozkoukávali: občas, pravda, šlohli nějakou drobnost v sámošce, vyděsili stařenku v parku a sebrali jí nákup anebo vytloukli z neletilého dítka peníze na obědy - ale jinak se jen tak potloukali velkoměstem, povykovali, pošťuchovali se a smáli se všemu a všem.

Až jednou, bůh suď jak, zabloudili na hřbitov. Brána zela dokořán, a tak vešli. Chvíli promenovali mezi hroby a zdálo se, že nuda, ježna ně zle dotírala, je dostihne i zde. Ale pak napadlo Kolomana, jestli by se kamenem trefil do zasklené lucerny na jednom z pomníčků. Sklo třesklo, zásah! Vzápětí vypukla soutěž, body se sčítaly, jenže luceren se začalo záhy nedostávat. A tak Dežo zkusmo povalil celý náhrobek: nadřel se, až funěl, ale zato výsledek? Paráda!

Druzí dva ho následovali a začali se předhánět, kdo víc a líp. Aranka s Jolanou, jež kluky na procházce provázely, se jen chichotaly, dobře vědouce, že beztak se mládenci předvádějí hlavně kvůli nim. Nikdo z pětice si však nevšiml, že veselé počínání vzbudilo pozornost jakési babky, jež se rozběhla k východu, až se jí za patami prášilo.

A tak se stalo, že když uřícený trojlístek s oběma děvčaty v závěsu vycházel z bran hřbitova, čekala už na něj policie.

„My nic neudělali,“ zaječel Dežo a dobře věda, že kdo uteče, vyhraje, vzal nohy na ramena. Ostatní se však hrdinsky pustili do boje v bláhové představě, že osamělé dva poldíky nevelkého vzrůstu zmáknou raz dva…

Nezmákli. Ke škodám na hřbitově, čítajícím na čtvrt milionu, jim připočetli útok na veřejného činitele, což ani v případě mladistvého a dosud netrestaného pachatele není úplná prkotina. Tatínkové to hned zkusili s ministerstvem, parlamentem a prezidentskou kanceláří, ale zdá se, že pohrůžka tentokrát nezabrala. Ale prý se ještě uvidí…

Julius Rancso

Dvakrát měř a pak ho zřež

Děda Krpejš byl opřený o parapet svého okna ve druhém patře činžáku na smíchovském náměstí s pověstným tankem. Náměstí měl před sebou jako na dlani. Ranní svěží vzduch a vůně petřínských strání mu dělaly náramně dobře. Cítil se spokojeně, když pozoroval, jak lidé, které znal od vidění, spěchají za svými každodenními starostmi. On už nemusel. Těšil se pěkných pár měsíců ze svého skromného, ale zaslouženého důchodu. Jen občas mu bylo líto, že už ho snad nikdo na nic nepotřebuje. Úvahy mu přerušil pohled na řadu zaparkovaných vozů u chodníku. Neznámý chlápek se snažil dostat do jednoho z nich. Nejprve obešel vůz a zkoušel kliky dveří. Potom se pokusil páčit okna. Děda na víc nečekal. Číslo na místní policii měl po ruce. Služba, která vyslechla dědův popis situace, zpozorněla. Už několik měsíců v této části Smíchova řádil neznámý zloděj, který vykrádal automobily jak na běžícím pásu. Případy šly už do desítek a protokoly postižených na kila. Ani nejpečlivější hlídkování v ulicích stále nepřinášelo kýžený výsledek. Vidina možného dopadení škodné vyburcovala všechny přítomné na oddělení k maximální aktivitě. A navíc služba požádala dědu Krpejše, aby toho muže, co se dobývá do vozu, za každou cenu zadržel do příjezdu hlídkového vozu. Dědovi to nemuseli dvakrát opakovat. I přes svůj důchodový věk byl ještě čipera. Vyběhl z bytu jak namydlený blesk a jen v chvatu sáhl po pohrabáči. To pro případ potřeby. Schody vzal po dvou a z domu se vyřítil jak bůh pomsty s pohrabáčem nad hlavou. Muž byl půlkou těla nasoukaný vymáčknutým oknem ve voze. Děda krpejš nelenil. Rány pohrabáčem na zadek i záda za dědova pokřiku a sténání pachatele jen pršely. Až příjezd hlídkového vozu a vzápětí zacvaknutí pout vše trochu zklidnilo. Jen dědu mrzelo, že přijeli tak brzy. Byl zrovna v ráži a pachatel ve správné poloze. Rozuzlení však policistům vzalo náladu i dědovi kuráž. Dopadený pachatel byl pouze nešťastník, který ztratil klíče od vozu. Omluvy nebraly konce a dědu pohrabáč pálil v ruce, jak by jej právě vyndal z kamen. Sakra, to měl tedy zapotřebí. Že se nestará jenom o svoje, bude všem pro smích. Už se všichni rozcházeli, a děda se šoural smutně domů, když o několik vozů dál došlo k rozruchu. Jeden z policistů prohlížel okolní vozy a ve žlutém mercedesu se zahraniční SPZ se krčil mladík. Takový obyčejný mládenec, nic zajímavého na něm nebylo. Snad až na to, že byl v cizím voze a vedle něj ležela sportovní taška a v ní dvě autorádia, dva fotoaparáty, dámská kabelka, několik kartonů cigaret a spousta drobností. K tašce se však neznal. Prý byla ve voze, když do něj přišel a vůz prý byl otevřený. Těch náhod však bylo na policisty příliš. Konec náhodám však udělal děda, který se vrátil ke hloučku. Bezpečně totiž poznal bundu, kterou měl mládenec na sobě. Byla na zakázku pro jeho vnuka, kterému ji ukradli z vozu. Po krátké chvíli už děda Krpejš roztřesenou rukou zavíral své okno. A jen si pro sebe něco žbrblal o stařeckém třesu po trošce pohybu a zkaženosti světa. Pohrabáči, který visel na skobě u kamen, se raději pohladem vyhnul.

Finta jako řemen

Stopařka Irenka, kterou Petr na silnici těsně za Rakovníkem vzal do vozu, se mu líbila. A když se jí zadíval do hlubokého výstřihu, vůbec nelitoval, že zastavil. Při řazení jí přejel po nahém stehně jakoby náhodou konečky prstů. Její ruka je uchopila a vedla výše. To už jen horečně přemýšlel, kde zastavit, aby se mohli co nejdříve pomilovat. Už, už chtěl zastavit u lesní cesty, když ho sama pozvala k sobě domů.

Podvečer v útulně zařízeném pražském bytě, který začal u sklenky červeného, překonal veškerá jeho očekávání. Ještě po návratu na montáž, když závidějícím kolegům líčil svůj zážitek, se ho opět zmocňovala touha. Snad měsíc nemohl Irenku doma zastihnout - až se náhle objevila na stavbě sama. Celá nešťastná a uslzená se dala do vyprávění, že těsně před tím, než se seznámili, se rozešla se svým nevěrným snoubencem, který ji, jak před časem zjistila, nakazil pohlavní chorobou. I Petr by se měl nechat vyšetřit. Podlomila se mu kolena. Jak tohle utajit doma? A co když se od něj nakazila manželka? Ze zoufalé situace ho zachránil kamarád lékař, který mu obstaral vyšetření ze známosti a bez jakéhokoliv záznamu v kartě. Navíc byl výsledek negativní. Radost však netrvala dlouho. Irenka se objevila znovu, protože s tou pohlavní chorobou to prý byl omyl, ale teď je vážně zle - je v jiném stavu. Chabá Petrova obrana, zda je to dítě vůbec jeho, ji jen rozlítila. A jestli pochybuje, může nechat rozhodnout soud. Zapírat, že spolu měli styk, nemůže. Nechal se před časem vyšetřit na pohlavní chorobu a tam musel uvést, s kým se stýkal. Ovšem, jestli nechce problémy se soudy a doma, tak se za pár tisíc mohou dohodnout. To už Petr nevydržel.Pleskl políček. Kabelka, kterou se Irenka kryla, se vysypala. To Petra probralo. Zarazil se a dokonce začal vysypaný obsah sbírat. Sám nevěděl, proč začal listovat v notýsku, který jí podával jako poslední. Najednou zbledl: prudce Irenku popadl za blůzku, až zapraskala ve švech, a nedbaje zděšených pohledů kolegů, vlekl dívku za sebou ulicemi města až na oddělení VB. Tam před překvapeného poručíka položil notýsek z kabelky. U jeho jména tam byly uvedeny - od čísla občanky až po SPZ auta - všechny osobní údaje včetně data, kdy ho navštívila se smyšlenkou o pohlavní chorobě a kdy začít vydírat s těhotenstvím. Navíc nebyl v zápisníčku zdaleka první. Tahle finta nesla stopařce Irence od ženatých pánů řidičů peníze už hezky dlouho. Teď jí něco vynesla naposledy. U okresního soudu pěkný „flastřík“, a to taky na pěkně dlouho.

Mandlové oči ze Žižkova

Po vstupu do vinárny Interhotelu se nechtěj každému zarazily oči u stolku pro dva na levé straně. Dokonalá krása Betty byla klenotem ženského půvabu. Velké mandlově hnědé oči se závojem dlouhých řas v souměrném obličeji, který rámoval vodopád blond vlasů, a dokonalá postava v šatkách od Y. St. Lawrenta „Dívka nočního velkoměsta“ vskutku stála za to. Na dychtivé žhavé pohledy nereagovala a vrchní svým dobrým známým jen špitl do ucha, že to není nic pro ně. Předem zrazené oči pánů pak smutně hleděly na dno sklenic koňaků a na snědé pány, které Betty přiváděla k obdivnému šílenství.

Byla to sobota na začátku podzimu, když jeden z velmi movitých snědých zhrzených nápadníků ve snaze získat si majitelku, jak vzletně říkali „všech krás světa“, vtrhl za Betty na dámskou toaletu. Vzápětí se však místo zoufalého křiku ohrožené dívky ozvala série úderů, jako by si tam odskočil zatrénovat Muhamad Ali, a na závěr rána, jako když kopne pivovarský kůň. Dvěma vrchním, kteří spěchali dívce na pomoc, do náruče vypadl z toalety snědý host i s dveřmi. Proto, že mimo potlučeného snědého obličeje měl postavení a vyražený zub, Betty zadrželi do příchodu policie, která oba aktéry odvedla.

Při kontrole občanského průkazu Betty však na oddělení nestačili kroutit hlavou. Betty byla Josef T. ze Žižkova. Oholené hezké nohy, nalepené řasy, dermacol přes hladce vyholený obličej, blond paruka a exkluzivní šatky s ladnou chůzí ve střevíčkách z něj dělaly objekt hříšné touhy mužů. A co potom, když některého nápadníka neodmítla? Nu, platilo se předem a když vášnivé ruce zjistily, že objevily mužné tvary, zděšený nápadník většinou utekl a za nic na světě by nevyzradil, že skočil na špek. Leč neovladatelný chtíč snědého milovníka vše pokazil. Vyražené dveře a zub odměnil soud, snad kvůli mandlovým očím a že byl předtím Josef alias Betty netrestán, podmínkou a náhradou škody. Ale věřte, že diplomatický zoubek je pohříchu drahý.

Znásilněný

Parta výškových natěračů seděla na zahradě hospody Pod kaštany a za příjemného vyprávění se všichni při upíjení z půllitrů kochali nádhernými červánky. A vůně domácí tlačenky s octem a cibulí a voňavým čerstvým chlebem jim zřetelně připomínaly, jak je na světě krásně. Hospodský, pan Melíšek, ve sněhobílé zástěře je přišel osobně pozvat na hasičský bál, který za hodinu začne v sále, kde má pro ně vyhrazený stůl. Však byli štamgasty, kteří po výplatě uměli „pustit chlup“.

Partě to přišlo náramně vhod. Vždyť nejmladší z nich, Jirka, se za týden žení, a tak to dnešní loučení se svobodou bude i s muzikou. Svatosvatě si slíbili, že se do konce zábavy neopustí a že po ní půjdou hezky spolu domů. Nikdo už dnes neví jak, ale stalo se, že nejen že se během zábavy poztráceli, ale že v pondělí ten nejmladší nepřišel ani do práce. No nevídáno. Má před svatbou a tak je u snoubenky anebo něco zařizuje. Tak co… Ale když se až ve středu ozval telefonicky nějaký jeho kamarád, že Jirka je ve městě vzdáleném asi 50 kilometrů a že vzkazuje, že svatba bude jak má být, jen ať jeho nepřítomnost nějak vysvětlí snoubence a rodičům (ostatně ti už jej také sháněli), bylo ouvej.

I když se kamarádům na svatbu nechtělo, přišli svorně ze zvědavosti všichni. A jen co pozornost svatebčanů trošku opadla, už milého ženicha vtáhli do baru a důrazně mu nařídili „zpověď“. A hezky zčerstva a od začátku.

Nu, celé to začalo tou zábavou, kde se jeden po druhém ztratili. Budoucí ženich Jirka se ráno probudil v cizím pokoji na manželské posteli s bolavou hlavou a neznámou nahou černovláskou. Dělal, že spí a čekal, až se černovláska probudí. Bál se, že je to manželka některého z kamarádů, u kterého přespal, a měl obavy, jak to dopadne. Černovláska se za chvíli probudila. Nahá si trochu před zrcadlem upravila vlasy a po chvíli přinesla do postele snídani. Nechal se „probudit“. Na otázku, kde je, mu odpověděla, že u ní, a že ji přivezl autem. Snažil se oponovat, že žádné auto nemá. Ale to prý ji přivezl jejím a že je všechno v pořádku a pro jistotu, jestli zapomněl, tak že se jmenuje Jindřiška. Teď však prý dost řečí, ať nevystydne snídaně, vklouzla k němu do postele a ostatní až potom. Marně se snažil vysvětlovat, že se za týden v sobotu žení. Jen odtušila, že je času dost, a vybídla ho k milování. Nu což, Jindřiška byla hezká, štíhlá a milá. Navečer však už chtěl odejít. Nešlo to. Zamkla dveře, klíče od bytu zamkla do trezorku ve stěně, a ze třetího patra se dá těžko utéct oknem. Druhého dne si vzpomněl, že v tomhle městě byl asi před rokem s partou na montáži a má tady dobrého známého. Když byla černovlasá Jindřiška v koupelně, zavolal kamarádovi, ať mu pomůže dostat se pryč. A skutečně - za hodinku zadrnčel zvonek u dveří. Černovláska odněkud vylovila klíče od dveří, ale kamarád odešel bez úspěchu, byť jí ještě na schodech sprostě spílal. A do trezorku putoval druhý klíč…

Co naplat: nastávající ženich setrval na návštěvě při velmi časté výměně genetických informací s Jindřiškou až do sobotního rána. Na rozloučenou nechala udělat kytici a zavezla ho až před nevěstin dům. Jen mu cestou na rozloučenou prozradila, že na zábavu, kde se seznámili, přijela po několikaletém výkonu trestu odnětí svobody a že si celou dobu ve vězení říkala, že první hezký mužský, kterého potká, jí dřív než za týden z drápů neunikne. Byla to ve vězení její ranní i večerní modlitba. A pak prý si vyřídí nevyřízené účty. Ovšem jaké to byly účty, a kam černovlasá Jindřiška zmizela, to už se Jirka nikdy nedozvěděl. Byt, ve kterém strávili společný týden, patřil manželům, kteří byli na dovolené, a takovou dívku prý nikdy neznali…

Sólo pro hluchoněmého

Rohový stolek v restauraci U Záhady měl už osazenstvo pohromadě. Po obligátním pozdravu palcem dolů si dali nalít fernet a připili k nové cedulce na stěně u stolu. Rituál pozdravu i cedulka s nápisem „Stolní společnost - podmínka“ byly zbrusu nové. A moc nescházelo a místo „podmínka“ mohl nad opuštěným stolkem zářit nápis „natvrdo“. Jak místní sportovně komentovali: „Len se trela“.

Ten osudný večer vše probíhalo jako vždycky. Řeči se vedly a pivo se pilo. K půlnoci se vytáhla harmonika, kytara a dávala se zpívaná. Do stolní společnosti patřil i hluchoněmý Vašek, a bůhsuď, kterýho vola napadlo, že když při zpívané Vašek zpívá vždy spolu, tak dnes, až půjdou z restaurace domů, dají Vaškovi sólo. V restauraci zpívají, nebo spíš řvou, všichni tak, že nikdo ještě neslyšel, co vlastně hluchoněmý Vašek při zpívání, mimoto že otevírá pusu, dělá. A tak se stalo, že nad ránem, když se všichni vyvalili do hvězdnaté noci, chlapi na sebe kývli a na raz - dva - tři začali jen otevírat pusy. Harmonikář zmáčkl vzduchovou klapku a naprázdno mačkal klapky a kytaristovy prsty se kmitaly nad strunami. Letní noc vzápětí prořízly hrůzné skřeky hluchoněmého Vaška. A k němu se hned přidali snad všichni voříškové z okolních chalup. V tu ránu si atmosféra noci ve Lhotě v českém Polabí nezadala se zvuky z kteréhokoliv hororu. Už už chtěli hluchoněmého Vaška zarazit, když kde se vzal, tu se vzal, stál před nimi policista. Vašek ztichnut a chlapi dostávali za tu lumpárnu kapky a závěrečný verdikt - rámusenku za 50 korun - všichni brali s úlevou i jako odpustek za to svoje provinění. Hluchoněmý Vašek však v té tmě nestačil sledovat vývoj situace a když zahlédl pokutové bločky a padesátky v rukou kamarádů, rozhorlil se. Rozrazil hlouček zkroušených kamarádů a vrhl se na policistu. Zahodil mu čepici, utrhl výložky a v nastálém mumraji odlétl i obušek a opasek s pistolí. Málo pomohlo, že ráno byly všechny věci zpět na místním oddělení a chlapi roztrhanou košili i sako byli ochotni hned zaplatit. Byl z toho útok na veřejného činitele, výtržnost a náhrada škody a soud, který vzhledem k předešlé bezúhonnosti vyměřit trest s podmínkou. Od té doby se všichni v podmínce zdraví palcem dolů. Pijí fernet a místo veselých písniček je slyšet pleskání karet u mariáše. Prý „komu v ruce karty šustí, toho pánbůh neopustí“. Tak snad s boží pomocí tu podmínku bez úhony přečkají. Neboť ke kytaře a harmonice jim basa, byť na státní útraty, neštymuje.

Dobrý skutek

Celým tělem Petra K. ještě doznívaly sladké chvilky výměny genetických informací s nádhernou kompozicí všech rozkoší světa, jak často nazýval svou blonďatou přítelkyni Elišku. Nevnímal ani mokrou, sychravou realitu zimní pražské ulice po které kráčel, ani chuchvalce mokrého sněhu za krk hnané mrazivým ledovým větrem. Opět se mu vybavovala její slova o dobrotě,lásce a poslání člověka, kterým naslouchal znaven slastí. Vše bylo prodchnuto jejím odhodláním konat dobro. Najmě dobro pro postižené brutalitou všedního dne a kriminalitou zvlášť. Činilo jí dobře pomoci uklidit stařence, které „bytař“ vykradl a zdemoloval byt, nosit ovoce opuštěnému starci do nemocnice, kde ležel s mnohočetnými zraněními jež utrpěl při obraně lavičky v parku před partou výrostků. Lavička je dodnes bez škrábnutí. Jen staříka dával chirurg na operačním sále dohromady dvě hodiny.

Elí byla vždy rozněžnělá při vyprávění o projevech dobroty a lidskosti, které s dalšími sdruženými v kruhu, po vzoru dobré západoevropské společnosti, vykonali. Bohužel Petr, a to jej velice mrzelo, se nemohl přidat žádným svým dobrým skutkem. Ne, že by nechtěl. To právě naopak, už kvůli Elí, ale vše se mu jaksi vymykalo z rukou. Už před delším časem to vypadalo, že se na něj usmálo štěstí ale než mohl začít realizovat svou péči vždy bylo vše jinak. Slečna Rozhoďnožková ze sousedního domu oznámila na policii znásilnění ale nakonec se při vyšetřování ukázalo, že ten cizinec skutečně neměl peníze na zaplacení její erotických služeb, neboť peněženku mu v nestřeženém okamžiku odcizil její „pasák“ Bogan. Ani pravidelný návštěvník hospody u Žáby, Pepa Ferbl, nebyl ten pravý potřebný. Z loupežného přepadení se totiž vyklubal docela obyčejný strach před manželkou. Peníze prohrál v kartách a cestou přes staveniště se v opilosti potloukl. Aby mu manželka nenařezala navrch, tak srdceryvně líčil lupiče - snědé rabijáty.

Ze zamyšlení jej vytrhnul dusot běžícího. Chlapisko jako hora se řítilo rozbředlou sněhovou čvachtanicí a za ním

běžel policista. Dlužno říci, že policista byl o tři váhové kategorie drobnější a u konce s dechem. Petrovi svitlo. Teď anebo nikdy. Nastala pravá chvíle , kdy může své milované dokázat že i on …

Neohroženě se rozmáchl svou aktovkou a hodil ji pod nohy prchajícímu obrovi. Byl to mistrovský zásah. Chlapisko po podražení nohou proletěl vzduchem několik metrů než s temným žuchnutím a mlaskavým čvachtotem vytřel chodník až k autobusové zastávce. Petr rozechvěle čekal, že přibíhající policista ležícímu chlapákovi nasadí pouta a pak bude následovat obdiv jeho společenské statečnosti. Pomohl přeci zadržet nebezpečné individuum, to bude sousto pro noviny. A co teprve Elí?

Ovšem prdlajs. Policista ležícího obra mírným obloučkem oběhl a naskočil do zavírajících se dveří autobusu. A bylo. Rázem se vše obrátilo proti Petrovi. Lékaři skonstatovali u postiženého zlomeninu nohy, odražená žebra a zlomeninu klíční kosti. Soud Petrovi K. s přihlédnutím k bezúhonné minulosti vynesl podmíněný rozsudek. To je také údajně první historicky doložitelný případ od kterého se traduje poopravené rčení „Dobrý skutek musí být po zásluze potrestán“.

Na krásném koni do pekla

Firma , říkejme jí „X“, vzkvétala měrou až záviděníhodnou. Prosadila se nejen na českém trhu, ale měla úspěch i v zahraničí. Jaký div, že majitel JUDr. X., když koncem každého měsíce kontroloval finanční bilanci, se rozplýval spokojeností i vůči podřízeným. Nejblíže mu byla sekretářka paní Ivetka, majitelka dvou dítek, bohémsky žijícího manžela, hlubokých očí a odvážného výstřihu. Prvé dvě věci šly jaksi mimo. Pan majitel se hlavně věnoval posledním dvěma. A to tak, že velmi. Byly i chvilky, že nezasvěcený pozorovatel mohl těžko odhadnout, kde končí půvabná tělesná schránka paní Ivetky, a kde začíná pan šéf. Po jedné „těsnější spolupráci“ došlo k dohodě. Přestanou se před veřejností skrývat. Vždyť na zahraničních jednáních, kam jezdili spolu, jim bylo vždy tak nádherně. Mělo to však malý háček, neboť oba měli životní partnery. Ale „čisté vztahy“ i hory přenášejí. A tak po dvou domácích bouřích a rozvodech se konala jedna okázalá svatba. Šťastní novomanželé si zakoupili vilku, kterou velkým nákladem zadaptovali a zařídili. Aby nová rodina byla i co do jmen jednotná, šťastný novomanžel po menších problémech adoptoval potomky paní Ivetky. Samozřejmostí byla následně zakoupená výstavná chata v rekreační oblasti a nejnovější vůz. Firma vydělávala bohatě a na varovné hlasy kamarádů pan šéf pouze odtušil: „Však si to nevezmu do hrobu. A i kdyby to byla cesta do pekla, tak je to jízda na krásném koni.“ Tehdy vyřkl JUDr. X. málem slova prorocká. Soulad nové rodiny vydržel zhruba dva roky. Na jednom z večírků, kde byla mladá paní a nyní již spolumajitelka společnosti s r.o.“X“ sólo, potkala svého bývalého chotě. Vzpomínání na společný život se poté v soukromí ateliéru na Kampě protáhlo do ranních hodin. Vzpomínky byli tak silné, že následoval rozvod podaný paní Ivetkou a návrat k bývalému manželu i s dětmi. Slovně jednoduché, právně horor. Navíc komplikovaný trestním oznámením za „fyzickou újmu na zdraví“, kterou na odchodnou paní Ivetka utržila od spolumajitele pana JUDr. X. Ten se doslova sesypal. Uvědomil si realitu. Vyplatit paní Ivetku ze společné firmy, veškerý majetek nabytý společně - rozdělit napůl, a jako bonbónek navrch nadále platit výživné původním rodičům na dvě malé jím adoptované děti! Závěrečná bilance se dala shrnout velmi jednoduše. Suma sumárum přišel o vše vyjma jména společnosti „X“. Navrch dva tisíce výživného měsíčně a podmíněný trest odnětí svobody za fyzické ublížení na zdraví. Po všech soudních peripetiích pan JUDr. X. pouze špitnul. „Je to v pekle.“ O krásném koni se už ani nezmínil, byť Ivetka má nadále dvě děti, bohémsky žijícího manžela a hluboké oči a snad ještě hlubší výstřih. Leč dvě prvně jmenované věci byli už od počátku vedlejší.

Na každého jednou dojde

Být chudý a ještě k tomu smutný, to je pro jeden lidský život příliš. Pepáš, chlapisko jiskrného pohledu, k tomu razil ještě jednu skvělou zásadu: „Je lepší být zdravý a bohatý než chudý a nemocný.“ A dá se říci, že byl pro svou věčně veselou a podnikavou náturu kamarádem k pohledání. Nezkazil žádnou legraci a spíš sám leckomu leccos spískal. Dodnes nikdo mu na generálním ředitelství nezapomněl zahraniční školení managementu, kde Pepáš dělal tlumočníka věhlasné odbornici, ošklivé, kostnaté zahraniční docentce. Údajně šlo o přebrept, ale když zarputilý starý mládenec Dr. Krpejš prostřednictvím Pepáše požádal paní docentku o rozhovor mezi čtyřma očima, překlad zněl, že ji žádá o rozhovor mezi čtyřma nohama. Ostatně chudák doktor měl s Pepášem i jiné děsivé zážitky. Vyměnit vajíčka vařená na tvrdo, které si pan doktor přinesl ke svačince, za čerstvá, která si donesla do práce samoživitelka asistentka Jiřinka, bylo dílem okamžení. Děsivě dlouhodobý průběh však měla „vaječná svačinka“ sotva došlo na loupání pochoutky. K dovršení „vaječné aféry“ přijeli filmaři z dokumentárního filmu na rozhovor s Dr. Krpejšem. Pepáš využil neurotického stavu páně doktorova, který běsnil nad rozteklými vajíčky mezi štosy dokumentace na svém stole. Namluvil filmovému štábu, že Dr. Krpejš je silně nahluchlý, odmítá nosit aparátek pro nedoslýchavé, ale hlavně hluchotu mu nesmí dát veřejně nikdo najevo. Nejlepší prý je stát u levého ucha pana doktora a doslova řvát. Filmový štáb pamětliv poučení laskavého pána, řval jak na lesy. Za což byli nevinní a nic nechápající, ze všeho úplně zpitomělým panem doktorem vyhozeni.

Leč ne pouze kola dějin, ale i kola osudu se otáčejí. Poslední Pepášův fórek už ohodnotil pouze soud. A to několika lety nepodmíněně. Ředitelský příkaz k úklidu před celopodnikovou dovolenou vzal milý Pepáš zgruntu. Dokonce to dobračisko si bralo speciální nádoby na chemické zkoušky k vyčištění a vydrhnutí domů. Ještě ho chudák vrátný Kaďava litoval, že se s těmi starými železnými, těžkými hrnci vláčí. Vláčel se pouze ven, neboť to staré harampádí hbitě rozprodal. Aby ne! Bylo z platiny.

Opilec Voráček, neměl Pepášovi fórky rád. Byl totiž Pepášem jednou v opilecky bezvládném stavu autem odvezen z Prahy a ponechán svému osudu při zdravém spánku opilce bez prostředků v Prešově. Teď nad půllitrem, těžko pohyblivým mozkem i jazykem meditoval než jako obvykle v hospodě usnul: „To byly furt srandičky, srandičky. Porád se všem vysmíval a dělal intelektuála. Rum mu smrděl, posměváčkovi. Prej abstinent…. mrcha zlodějská. Mně starýho poctivce zvostudil. Však mu… prokurvátor… hlavu… napraví… Na každýho jednou dojde… chrrr“

To by se to kradlo

Vincek byl „mrcha daremná a nenapravitelný chmaták“. Do kriminálu chodil častěji než jiní do lázní. Doba strávená na svobodě se mu trest od trestu zkracovla, s pobytem za mřížemi tomu bylo přesně naopak. Jeho družka Martička, se kterou žil na „psí známku“ jej ovšem považovala za nenapravitelného smolaře. Dokonce jeden z trestů „vyfasovali“ spolu. Trochu svérázně zkusili podnikat v turistickém ruchu. Začalo to když se Vincek vrátil jednoho večera nečekaně z výkonu trestu a našel u Martičky pánskou společnost. Roztouženého pána zmlátil a vyhodil. I Martička, aby nevyšla naprázdno, dostala na přivítanou pár facek. Za fyzickou námahu a ochotnicky sehranou roli podváděného manžela si ovšem nezapoměl vyinkasovat tučný honorář v podobě veškeré hotovosti inzultovaného nápadníka Martičky. Když Vincek přepočítal bankovky zdejší i cizí, a Martička utřela slzy a přepudrovala opuchlou pusinku, došlo rychle ke smíru. Peníze, a hlavně tak rychle a skoro bez rizika získané, jim učarovaly. Vždyť není problém si to občas zopakovat. Martička dostala novou sukni, pár halenek a svetříků s odvážnými výstřihy, a Vincek měl možnost popustit své žárlivosti a občas si do někoho „právem bouchnout“.

„Divadýlko“ se záletnou paničkou mělo nesčíslně repríz a vypadalo to, že tenhle fígl je ten pravý, který jim vystačí zajistit blahobyt až do sešlosti věkem. Ovšem člověk míní a …

Buď byl tenkrát Vincek víc v ráži nebo cizinec z perníku, faktem je, že zlomená čelist a ruka poškozeného byla pádným argumentem pro další Vinckův pobyt za mřížemi. Po návratu z vězení se rozhodl pro návrat k “poctivé bytařině“. Pravdu se asi nikdo nikdy nedoví, ale Policejní hlídka zastihla Vincka rozzuřeného doběla jak nad ránem kope a mlátí do dveří u cizího domu. Mezi kamarády se vypráví, že když tehdy Vincek vrazil šperhák do dveří, kdosi mu ho z druhé strany ukrad. Vincek se z toho šoku vzpamatoval až na Policejní stanici. Bylo právě před vánocemi a tak, když šel Vincek za pár dní na „půlnoční“ cestou kolem Vyšehradské skály, hodil znechuceně svoje „bytařský nádobíčko“ do Vltavy v místech, kde je voda nejtemnější, kde je nejhlubší tůň. Jak se voda nad „nádobíčkem“ zavřela, zavřela se i nad Vinckovou minulostí. Od těch dob však každý rok můžete v čas vánoční, v době, když lidé pospíchají na „půlnoční“, vídat Vincka jak stojí u zábradlí nad vodou a pokuřuje cigaretku. Když „špačka“ obloukem hodí do vody a pomalu se šourá tichými ulicemi k domovu, můžete navíc zaslechnout jak si pro sebe bručí: „ Bóže, to je nádhernej večír. Ticho, klid, jó to by se to kradlo. Jenže lidi, lidi jsou zlý. Dneska vokradou i slušnýho zloděje, když není jak vostříž. A já, já byl odjakživa moc poctivej a měkota.“

Dobrý soused ještě žije

V holešovické v hospodě „U vody“ mohl Vlasta Krpejš fungovat jako židle. Jen co otevřeli, bůh suď jak to dělal, ale už byl za stolem. Párkrát si pro něj došel v pracovní době mistr z Pergamentky, ale potom se s ním raději navždy rozloučil. O takové pracanty nestál, asi neměli výrobu seker, najmně hospodských, v sortimentu. Jeden ze soukromníků, kde to s prací taky zkoušel, mu na rozloučenou dal do výplatního sáčku nádavkem prezervativ. Ať prý dbá na atikocepci. Bylo by škoda, kdyby se Vlastovým přičiněním opilci a lenoši přemnožili. A tak jednoho dne skončil v záchranné sociální síti jako nezaměstnané budižkničemu. Bylo mu jasné. To chce nápad. A tak když sousedé v pátek při odjezdu na chatu zapoměli klíče v zámku u dveří, nápad mu spadl z nebes přímo do klína. Klíče samozřejmě poctivě vrátil. Však také od souseda dostal za to jako prezent lahev koňaku a stovku. Nápad a inovace byli v tom, že si od klíčů udělal duplikát. A jen co příště sousedé odjeli na chatu začal s realizací. Ne, že by je vykradl. Pouze se s nimi začal o jejich potraviny, hlavně alkohol a taky peníze dělit. Upíjel pouze z načatých lahví koňaku, ze špajzu si taky vzal ode všeho kousek. Z peněz, které objevil v kuchyni v hrnečku si taky vzal pouze několik stovek. A to mohl vzít pěkných pár tisíc ve dvoustovkách a pětistovkách. Podnikat v sociálním programu, jak to nazval, se musí jako v jiném podnikání, s rozumem. A tak si pomalu opatřil duplikáty klíčů od všech bytů v baráku. A jen co si byl jist, že jej nikdo nevyruší, přišel si pro svůj díl i k nim. Vlastovi nastali zlaté časy. Žil přesto velmi skromně. Za zbytečnosti v podstatě neutrácel a oblékal se taky nenáročně. Těch pár stovek nebo tisícovka z většího obnosu, které zmizeli občas z domácích skrýší maximálně vyvolali malou domácí bouři. „Zase jsi si koupila ňákej hadr na sebe a teď nevyjdeš.

-Kdyby si neprohrával v kartách tak pohodlně vyjdem a ještě ušetříme na dovolenou.

-Ani nevíš za co jsi to rozfrncala. -Drž si o jednu štětku míň a nebudou problémy s penězma. Jó, zloděj?! Tak von nám zloděj ukradl pětistovku a tři tísíce tam nechal. Tak to nahlaš na Policii. Ale běž tam až budou mít výplatu, ať ten den zažijou policajti taky něco veselýho.“

A tak si mohl žít Vlasta spokojeně dodnes. Ovšem nebýt ženské. Ne, že by byl playboy nebo zahořel touhou. Ale…

Jak se říká, „ Kam nemůže čert, tam nastrčí bábu“.

Jednoho dne jej viděla vstupovat do cizího bytu pošťačka. Spoléhal na to, že to byla brigádnice z jiného rajónu a tak jí otevřel. Všechno proběhlo dobře. Převzal jak se na pána domu sluší peníze, ostatně pěkných pár tisíc. A tak ani chabě vedená reklamace skutečného majitele bytu a peněz nikam nevedla. Převzetí bylo řádně potvrzené „muří nohou“. Vlasta ovšem padl poštovní brigádnici do oka. A to tak, že velmi. Její zklamání nad shledáním s úplně jiným majitelem bytu při šetření bylo spíš zoufalství. Tak moc by si přála se s Vlastíkem ještě někdy shledat, že by i to popírání převzetí peněz mu snad odpustila. Vždyť co je pár tisíc proti proti „čistým vztahům“? A tak její popis skutečného příjemce peněz byl přesnější než od Bertillona. A to byl ňákej machr na policejní popisy.

Policie našla Vlastíka během několika dní a pak už šlo všechno ráz naráz.

Láska je však mocná čarodějka. Poštovní brigádnice posílá do vězení Vlastíkovi buchty. Prý makový on moc rád, tak aby neměl nouzi. A až se za tři léta vrátí, prodá Vlastík byt a budou bydlet spolu. Když se na něj jeho bývalí sousedi hněvají, budou jiní a lepší.

Děti jsou radost, řekl kdysi kdosi. I když jiný lidový klasik kdysi prohlásil, že Herodes, to byl král. Nejspíš je pravda někde uprostřed. I když u Klíčelkových, kdož ví. Jejich jediného synka Peťulu, jen co dorostl do školního věku, znalo celé okolí. Od lezení po ovocných stromech v zahradách až po klukovské rvačky s boulemi a roztrhanými kalhotami - u všeho musel být. A rozezlení sousedé si u Klíčelkových podávali dveře. Navíc ve městě, jako je Česká Lípa, se lidé znají, a když přišlo na nějakou klukovskou lumpárnu, většinou nebylo těžké uhodnout „která bije“.

Poslední Peťulkova lumpárna, kdy nalil v kostele do svěcené vody inkoust a pak se z povzdálí ještě s partou stejně starých darebů smál, jak lidé z kostela vycházeli zmazaní, přišla jako první meldovat paní Gumrová, co bydlela o patro pod Klíčelkovými. Kromě výprasku z toho byl malér jak ve škole, tak na obecním úřadě a náhrada za zmazané sváteční šaty. A tak Peťula na paní Gumrovou zanevřel. Hned příští týden podnikl odvetu. Do novin sesbíral z celého okolí psí hovínka a noviny po zazvonění u dveří paní Gumrové i s obsahem zapálil a nechal na rohožce. Stará paní noviny oběma nohama uhasila - a teprve pak zjistila, v čem to vlastně stojí… Dohru však nespravila lamentace - šlo se na policii…

Na čas to vypadalo, že to bylo to pravé, co z Peťuly udělá hodného chlapce. Z pasťáku měl vážně vítr.

Až jednoho krásného dne se v Peťulovi zase něco pohnulo. Když viděl z otevřeného okna, jak paní Gumrová odchází na nákup a nechává okna v bytě otevřená - však bylo krásné léto a sluníčko na bezmračné obloze lákalo ven a k vodě - Peťula vzal zahradní hadici,namontoval ji v bytě na vodovodní kohoutek a druhý konec spustil do otevřeného okna bytu paní Gumrové. Dlužno říci, že se nic zlého netušící paní zapovídala toho dne déle. A Peťula vodou nešetřil…

Proto, když se paní Gumrová vrátila z nákupu domů a otevřela dveře, byl to docela hezký „šplouch“, neboť kovotěs na dveřích měla dobrý…

Celý byt kompletně plaval. Mimo to i další dvě partaje měly promáčené byty. Celková škoda za čtvrt milionu korun.

Rozsudek byl vzhledem k minulým hříškům jednoznačný. Rodiče náhradu škody a podmíněný trest za zanedbání výchovy a Peťula pak ochrannou výchovu s řádným pedagogickým vedením.

Patálie s vyhraným soudem

Stát před soudem pro vyhraný soudní spor - to není jen tak. Však obviněný byl jako hromádka neštěstí, jako většinou všechno začalo skoro nevinně.

Obviněný cikán Gejza byl chlap, jak má být. Byl urostlý jak Samson, i když mu táhlo na pátý křížek, a nad černýma jiskřivýma očima měl husté prošedivělé vlasy jak prstýnky. A že uměl makat a peněz nepočítal, jaký div, že si s ním zadala nejedna blondýnečka. Ty totiž byly jeho slabou stránkou - blond ženský. Na dvě děti už platil a tři měl doma a navíc s tou svou učiněné peklo. „Pán doktor“ advokát, kterého si na spor vybral, byl puntičkář a milého skoro padesátníka poslal na vyšetření, jestli je ještě skutečně chlap, jak mám být. Gejza nejprve brblal, ale v práci nebylo do čeho píchnout, v hospodě inventura a domů se mu kvůli stálým výčitkám ženy nechtělo, tak šel.

Lejstro z vyšetření šlo rovnou k soudu.

A bylo. „Pán doktor“ i Gejza hleděli na soudce jako na zjevení, když Gejzu z otcovství - vyloučil! Na potvrzení od lékařů totiž stálo, že pro vrozenou vadu, ač jinak je vše, jak má být, sperma je jalové. A je mimo pochybnost, že Gejza za svého života žádnou ženu do jiného stavu přivést nemohl.

Od soudu chtěl jít rovnou domů a tu svou přizabít, ale to mu „pán doktor“ dokázal rozmluvit. A tak šel do hospody. U stolu seděl jak zařezaný, až pár panáků mu pomalu rozvázalo jazyk a kamarádům povyprávěl, jak u soudu pochodil. Když řeč končil, že kolika ženskejm ještě zaplatil potrat, Francek od vedlejšího stolu, co vždycky musel všechny slyšet, se rozchechtal na celé kolo. Ne na dlouho. Gejza mu smích zarazil pěstí a navíc mu zlomil spodní čelist.

Škoda, že včas nebyla slyšet hospodská slova, že Gejza má alespoň jistotu jako málokterý chlap. Však ani leckterá žena to s tím tátou neví sichr. Hlavně, že ho mají děti rády a on je. Nu, stalo se. A tak Gejza místo alimentů platí Franckovi bolestné, ušlou mzdu, léčení a podmínku má k tomu navíc. A jen „pánu doktorovi“ se svěřil, že to by raději ty alimenty…

Omyl poručíka Vedrčka

Křižovatka na Karlově náměstí byla vždy ta nejhorší šichta pro příslušníky VB. A v pátek odpoledne, kdy letní počasí vytáhlo i sváteční jezdce, se stávala ďáblovým výmyslem. Tramvaje, chodci, auta, vše v jednom propletenci. Chýlil se už podvečer a příslušník Vedrčka, přiotrávený výfukovými plyny z aut, ohlušený rachotem a usmažený letním sluncem, počítal poslední minuty k vystřídání. Najednou mu vjela do křižovatky nákladní tatra a odbočila přes zákaz doleva. Křižovatkou zazněl ostrý hvizd. Pak skřípot brzd a lamentace. Z kabiny tatry se u chodníku vysoukal chlap, kterému tam bylo určitě těsno. A s poručíkem Vedrčkem si padli na pohled do oka. Už kvůli postavě. Oba totiž měli ke dvěma metrům. Slovo dalo slovo a po chlapském pokárání, když se řidič nasoukal zpátky do kabiny, otevřeným okénkem poručíku Vedrčkovi podal útržek papíru, na kterém byl telefon vdané paní Alenky, která má ráda urostlé chlapy. A ten její, že je pořád pryč. Vedrčka se na přeložený papír podíval až na oddělení. Bledý jako stěna zíral na svoje telefonní číslo. Pistoli, co ležela na stole, kolegové zamkli rychle do trezoru, aby zabránili nejhoršímu. Ale bylo jasné, že u Vedrčků dnes bude večeře i s půlnoční scénou.

Po všemožných vzájemných výčitkách, kdy paní Alenka si vedla svou, přišel na pořad i pádný argument s telefonním číslem. Než si ho však paní Alenka stačila přečíst, přišla neméně pádná facka. Lékař zkonstatoval zlomeniny nosních kůstek a otřes mozku. Následoval soud pro ublížení na zdraví s podmínkou. A potom i rozvod a nakonec, vlastní žádost poručíka Vedrčky na propuštění ze služby. Jediné, co jej teď zajímalo, bylo najít toho řidiče. Ať ho třeba zavřou, ale vyřídí si to s ním. Jediným papírkem mu úplně zničil život. Kudy chodil, všude ho hledal a proklínal se, že neví jméno a SPZ auta, ani podnik, kterému to auto patří. On si to ani nenapsal.

Poslední den služby, kdy si balil věci ze stolu, ten nešťastný papír spadl jeho kolegovi pod nohy. Ten jej zvedl a než ho Vedrčkovi podal, podíval se na něj. To číslo u jména Alenka bylo nadrápané, že se dalo přečíst i jinak. A tak to zkusili. Ze sluchátka se zakrátko ozval příjemný ženský hlas: „Tady je Alena“…

Noc s uspávačkou

Střed Prahy a hlavně Václavské náměstí láká za horkých letních nocí k procházkám. Letní žár poleví a místy, kterými kráčela historie se line vůně kvetoucích lip. Do tmy září výklady s lákavým zbožím a nad hlavou svítí desítky světel a reklam. Hudba, která k chodcům doléhá z nesčetných vináren a diskoték nabízí iluzi Monte Carla nebo Las Vegas. Jen v místech, kde sladkou vůni kvetoucích lip přehluší opékané vuřty a klobásy, se houfy turistů i domorodců zastaví, aby u stánků ukonejšili podrážděné chuťové buňky a potřísnili prsty a oděv mastnotou. Dokážete - li si odmyslet party tmavých výrostků, halekající němce, vyzývavě postávající ženštiny a šmejdící olavské cikánky, je vám krásně.

Když se při jedné ze svých procházek zastavil mladší vyšetřovatel Zdeněček u stánku s opékanou mastnotou a už, už byl na řadě, někdo jej vzal familiérně za rameno. Čekal tvář někoho ze svých známých, ale vedle stála štíhlá, asi třicetiletá blondýnka a podávala mu stokorunu, aby jí vzal klobásu a placatici vodky. Proč ne? Jen německý výrostek, který stál za ním ve frontě, se ozval. To si ale troufl moc. Blondýnka se na něj otočila s půvabným úsměvem, který ale vůbec nekorespondoval se slovy v češtině a potom i v jeho rodném jazyce. Spontánní monolog krásky mu dal na srozuměnou, že je debilní tlama, že prosrali válku a tak ať mlčí a neotravuje.

Hlt vodky po opečeném vuřtu přišel vhod a pozvání na kávu ke Kropáčkům řešili už v taxíku. Zkrátka, mělo to odpich. Irenku ve vinárně už asi trochu znali, protože místo u stolku měli hned. I jinak se Irenka vyznala. Přihrblého vlasatce od vedlejšího stolu, který se chtěl zkamarádit, rychle vykázala i s jeho nenechavýma rukama. Jen se s omluvou ještě víc přihrbil, že chtěl jen pomoci. Zmizel v návalu zpocených a už opilých hostů s klíčemi od bytu, které na tuto noc nabízel.

Irenka si rozepnula několik knoflíků na propínací sukni a dala si nohu přes Zdeňkova kolena. Nádražák v uniformě, který seděl naproti, zrudnul a polil se kávou. Oči mu lezly z důlků a ani vyprávění jeho souseda, co se dá trhnout na naší mědi v Německu, jej nedokázalo odpoutat od poodhalených vnad krásky. Naopak se na něj obořil, že to smrdí maléry a navíc nechce dopadnout jak ti tři hloupější, kteří vlezli v Uhříněvsi do trafostanice a pak je zachraňovali policajti. Jednoho to zabilo a druhého zmrzačilo. Pár tisícovek za měď za to nestojí. A s očima stále upřenýma na nohy Irenky se zasněně rozpovídal o elektrické vibrační planžetě, kterou jdou odemykat byty jak po másle a s minimálním rizikem. Zdeněčkova společnice se stávala stále důvěrnější. V polorozhalené blůzce byly vidět její ještě pevné prsy, zvláště, když se natočila k seriózně vypadajícímu mládenci, který nabízel málo jeté BMW za tři sta tisíc. Se znalostí věci mu poradila, ať si trhne. Slepence ze čtyř kradených aut v západní Evropě, byť řádně procleného a s papíry, by stejně první policajt v zahraničí bez náhrady zabavil.

Když s Irenkou vycházeli do probouzejícího se jitra, Rohypnol už dávno ze své kapsy přemístil do kapsy nádražáka. Ať má nějakou památku, když se ty tři tuby s práškama hned v úvodu večera v taxíku, bůh suď jak, „ocitly“ z Irenčiny kabelky v jeho kapse. Dva výrostci, kteří postávali před vinárnou se jen zmateně dívali, jak se do něj společnice zavěsila, kývla jim na pozdrav a pak už jen kráčeli tichými žižkovskými ulicemi. Vždyť by to byl hřích takové hezké noci prospat. Kdyby usnul, a nedej bůh, díky Rohypnolu, pak už by jej Irenka určitě nechtěla nikdy vidět. Ovšem, vyšlo to jinak nastejno. To, když jí Zdeněček prozradil kdo je, a kam ji doprovodí. Ovšem na zájem Zdeněčka o Irenku to vliv nemělo, vždyť protokolů s postiženými na jeho pracovním stole díky krásné uspávačce přibývalo jak na běžícím pasu. Teď si na pár let díky vězení odpočine od Rohypnolu a náhlých známostí. A turisté v Praze, Brně a dalších městech zase od ní. A na ty dva mládenečky, co na ně čekali před barem, se ještě taky podívá.

Mrtvý chovatel

Králíci od Semeráků z Opavska byl mezi chovateli stejný pojem jako křen z Malína, chmel ze Žatce nebo sklo z Nového Boru. V místní hospodě už bylo hezky zakouřeno a večerní zábava v plném proudu, když se rozletěly dveře a mládenec z horního konce vesnice, nedbaje uštěpačných poznámek na svou adresu, houkl na hostinského, aby zavolal policii, že někdo zabil starého králíkáře Semeráka.

Hospodský nalil mládenci sklenici rumu a pak šel telefonovat. Rázem se rozhostilo ticho, že bylo slyšet i tikot obstarožních pendlovek nad výčepem, který nikdo, ani z dlouholetých pravidelných večerních návštěvníků neslyšel. Všichni věděli, že si Semerák už pár měsíců stěžoval, že mu někdo krade králíky. Poprvé, když se rozčiloval v hospodě, všichni z něj měli psinu, aby se podíval po sousedech s mastnou hubou. Ale když už to bylo poněkolikáté, a všichni znali věhlas jeho chovu, začali mu radit to i ono, jak se proti zlodějům bránit. A teď asi zloděje načapal, poznal a to ho stálo život.

Když před hospodou zastavilo policejní auto s výjezdovkou pro mládence, všichni se zvedli a šli se podívat k domku, kde starý králíkář bydlel. Postávali u plotu a dohadovali se, kdo to mohl udělat. Právě vynášeli mrtvého do pohřebního vozu, když se za domkem ozval ohlušující výstřel. Všichni zkoprněli. Nejspíš vrah zůstal na místě a dostal se do křížku s policisty. Pravda však byla podstatně prozaičtější. Policisté ohledávali místo tragédie. Mládenec, který mrtvého našel, při popisu, jak co bylo, chtěl jedny z dvířek králíkárny otevřít tak, jak byly původně. Sotva však dvířka pootevřel, zazněla ohlušující rána po výstřelu ze sklepního okénka. Policisté, kteří vběhli do sklepa, našli dvouhlavňovou pušku ve stojanu, která trochu uvolněná teď mířila na zeď nad sklepním okénkem. Rázem bylo vše jasné. Králíkář Semerák od dvířek králíkárny velmi umně zamaskoval ocelovou strunu k lučíku na dvouhlavňové lovecké brokovnici. Nejspíš z roztržitosti zapomněl pušku zajistit a když šel nakrmit své miláčky, sám uvedl pušku k smrtícímu výstřelu, který měl patřit původně zloději. Protože puška byla dvouhlavňová, teď při otevření dvířek vystřelila podruhé. Bylo skutečně štěstím, že po prvním výstřelu ve stojanu se pohnula směrem nahoru a druhá dávka broků se zasekla do zdi ve sklepě nad okénkem. Jinak by dodatečně došlo ke druhé smrtelné tragédii.

Bohužel se už nikdy nepodařilo zjistit, kdo byl tím zlodějem, kvůli kterému starý králíkář přišel o život.

Zbytečná smrt

Sklizeň brambor už byla u konce a podzimní dny byly plné ranního chladu a večerních mlh. Jen přes poledne se vždy na pár hodin ukázalo sluníčko a listnaté lesy kolem Jalovčí zářily žloutnoucím a červeným listím, až oči přecházely.

Houf lidí se snažil vytáhnout traktor, který zapadl do bláta u rybníčku na návsi. Bláto lítalo na všechny strany, chlapi byli zmazaní až za ušima, ale traktor se bořil čím dál víc. Nakonec to všichni vzdali. Pomoci tu mohl jen Jíra s koňma. A jako na zavolanou, zrovna si šel ke kanceláři družstva pro nové montérky. Zprvu nechtěl o ničem ani slyšet. Nejprv si vyfasuje a pak zajde pro koně. Ale když chlapi argumentovali, že než si nafasuje, odnese domů a pak teprve půjde pro koně, bude už dávno tma, otočil se, a šel do stáje pro své miláčky. Traktor vyjel pomocí koní jak po másle. Chlapi Jírovi děkovali a zároveň traktoristovi nadávali do blbců, že otáčel na mokřině u rybníka. Sem tam někdo nadhodil, aby si vzal večer do hospody nějakou tu stovku navíc. Za hloupost se platí.

Už se pomalu rozcházeli, když rychlým krokem směrem ke kanceláři družstva doháněl Jíru mladý Zebela. Šel si taky pro montérky a těsně přede dveřmi ho schválně předběhl. Chlapi teď čekali, jak to dopadne. Věděli, že Jíra se předběhnout jen tak nenechá. A mladej Zebela je zase drzý jak františkolázeňská veverka. Tipovali to na pěknou melu. A taky za chvíli za pěkný strkanice se vyvalili oba ven. Zebela totiž dostal poslední montérky se zipama, kdežto na Jíru zbyly je obyčejné bez zipů. A to si přeci před celou vesnicí nemohl nechat líbit. A ještě aby se mu někdo poškleboval, jak to Zebela uměl. A tak rozzlobený Jíra skočil k plotu, vytrhl plaňku a mrštil jí po teď už utíkajícím posměváčkovi. Trefil ho. Po úderu do hlavy se mládenec bez hlesu sesul k zemi.

Ke hloučku se za chvíli dostavila sanitka a za ní přijela i policie. Lékař už jen mohl konstatovat úmrtí a vypsat úmrtní list. Hřeby z plaňky totiž prorazily mládenci spánkovou kost.

Drobný déšť, který následující den padal, jen zvyšoval smutek ve vesnici. Smutek ze zbytečné smrti a smutek nad zatčeným Jírou. Pro jedny pitomé montérky.

Cesta podzimních dešťů

Petr se vrátil z vojny a jako většina kluků nevěděl, kam se vrtnout. U piva se to dobře plánovalo a ve skutečnosti o solidní místo, podle jeho představ, ne a ne zavadit. Nakonec šel jezdit s náklaďákem. Ne, že by to bylo něco extra, ale než se rozkouká, tak aby měl alespoň nějaké peníze. Lidi občas potřebovali vozit materiál, a tak byly i nějaké peníze mimo výplaty. A nebýt jednoho všetečného souseda, snad by i ty jeho černé jízdy prošly. Ale všechno bylo jinak. Při jedné z nepovolených jízd byl zadržen i s cizím nákladem a soud mu po sečtení všech černot vyměřil dva roky nepodmíněně.

Jeho návrat z vězení byl řádně s kamarády oslaven a dokonce už pro něj bylo místo řidiče osobního vozu. Bohužel, vězení jej natolik změnilo, že jen co přišel první kumpán z basy s ním, vzali služební vůz, dvě děvčata a vyrazili si na delší výlet po republice. Měl štěstí, že i když se po voze a po něm vyhlásilo celostátní pátrání, bez velkých problémů prožil měsíc v příjemné společnosti. Dokonce vůz vrátil nepoškozený na podnikové parkoviště. Pár opravdových přátel se mu snažilo domluvit, ať se sám přihlásí na policii, že by to mohlo dopadnout dobře - bez vězení. Petr se však rozhodl jinak. Léto si ještě užije a pak ať si s ním dělají, co chtějí.

Přespával v chatách, leccos si v nich taky vzal a zpeněžil a plánoval si, že se přihlásí na policii až na zimu. Stejně za ty chaty půjde sedět. Tak když, tak až v zimě.

A tak šňůra vykradených chat utěšeně rostla. Když přišly podzimní deště, byl zrovna v chatové oblasti v Brdských lesích. Rozhodoval se, že už nebude mrznout a půjde se přihlásit na policii, když ho z úvah ve vymrzlé chatě vyrušil starý pán otázkou, co v jeho chatě dělá. Odpovědí byla dobře mířená rána pěstí. Petr byl zvyklý se občas poprat a čekal, že nějakou chytne. Ale starý pán se bez hlesu sesul k zemi. Po jediné ráně.

Cesta plná kaluží z podzimních dešťů Petra přivedla k nedaleké vesnici. Z místní hospody zavolal na policii. Výjezdovka jej našla v koutě nad pivem, na kterém už dávno spadla pěna, aniž se ho dotkl. Beze slova se zvedl. A nepromluvil ani u soudu. Věděl, že se dostane do vězení, ale ne takhle. Rozsudek ani nevnímal. On už svůj rozsudek i trest si nesl cestou plnou kaluží z podzimních dešťů.

Poslové smrti ze záhrobí

Starý Rejnoha byl samotář. Měl hezkou chalupu u lesa nad vesnicí a s lidmi se stýkal málo. Jen občas zašel do vedlenické hospody na pivo cestou z obchodu. A to si taky sedl někam do kouta a jen sem tam prohodil slovo. Ani příbuzní k němu nechodili. Rozkmotřil se s nimi už před léty a nikdo dobře nevěděl ani kvůli čemu. Jen tehdy prohlásil, že až jednou zemře, nikdo si z jeho chalupy neodnese ani hřebík. A jestli se toho někdo odváží, za čas půjde pod drn za ním. Ta slova se nad chalupou vznášela jak kletba ze sarkofágu egyptské mumie. Když jednoho podzimu chalupa osiřela a pozůstalí nabízeli lidem věci z chalupy, protože ji chtěli vybavit novým nábytkem a zmodernizovat k rekreaci, nikdo nic nechtěl. Nejstarší syn si tedy sjednal náklaďák a partu, která všechno odvezla na skládku. Lidi ze vsi čekali, jestli se slova starého Rejnohy začnou naplňovat. Uplynulo 14 dnů a nic. Někteří už pomalu začali litovat, že byli tak opatrní, vždyť se jim leccos hodilo. Však se na vesnici u baráku upotřebí všechno. A tehdy to začalo. Čtyřčlennou rodinu jednoho, co pomáhal stěhovat, odvezli do nemocnice a za pár dní dalšího. Řidiče od náklaďáku a jeho syna. To už nebylo samo sebou. Vesnicí šla fáma, že se starý Rejnoha ze záhrobí mstí za porušení svého zákazu. Zbylí dva, co pomáhali i nejstarší syn měli řádně nahnáno. V nemocnici se dozvěděli, že jde o vážnou otravu jak u rodiny, tak u řidiče a jeho syna. Bylo vážné podezření na otravu z jídla. Nejspíše z hub. Ale to moc nesedělo. Bylo už pěkných pár týdnů po houbařské sezóně, která stejně nebyla letos nic moc. Sem tam nějaký suchohřib a jinak nic. A pak synovi starého Rejnohy svitlo. Jeho táta byl vyhlášený houbař. I chlapům do hospody občas donesl sklenici nakládaných hub k pivu nebo košík nasbíraných. A to i letos, kdy se většina lidí vracela z lesa s prázdnou. A při vyvážení na skládku si chlapi, co stěhovali, vzali nakládané a sušené houby domů. Považovali je letos za velkou vzácnost. Žádná egyptská kletba, ale mezi hříbky a ryzce proložená jedovatá houba. Úsudek syna se v nemocnici plně prokázal. Starý Rejnoha úmyslně otrávil jak zavařené, tak sušené houby. Až si dědicové rozeberou, co po něm zůstalo, aby toho neužili. Řízením osudu to všechno dopadlo jinak. Doplatili na rodinnou nenávist nevinní lidé. Vraceli se z nemocnice po dlouhé době a s podlomeným zdravím. Až na dvanáctiletého Romana - ten už se z nemocnice nikdy nevrátil.

Hrůzná tragédie

Podzim zabarvil listnaté lesy těmi nejkrásnějšími barvami a mlžnatý modravý opar z jihočeské krajiny nezmizel ani za slunečního odpoledne. Na žlutých, hnědých, oranžových a rudých listech se ve slunečních paprscích třpytily čiré kapky vody jako drahokamy. Za humny, na stráni u lesa se čadivě třepotal ohýnek z bramborové natě a houf dětí při pohledu do zářivých plamínků při skotačení zapomínal na kolem plynoucí čas.

Idylický obrázek byl vyrušen až rozhněvaným hlasem matky šestileté Ivanky. Matka byla skoro čtyřicetiletá statná žena na kole s taškou okrájené řepy na cestě k vesnici, jež za večerního šera byla spíš tušit než vidět. Sprška rozhněvaných vět se snesla na adresu malého děvčátka v umolousaných, kouřem nasáklých teplácích a ani cestou domů nepřestávala. Matka, pomalu jedoucí na kole, taškou se řepou, kterou držela v ruce, šťouchanci do zad popoháněla plačící děvčátko k rychlejší chůzi k domovu. Ze domovními vrátky se cesty obou rozdělily. Matka šla uklidit řepu a nakrmit zvířata než připraví večeři, než se muž vrátí z práce a za děvčátkem se pomalu zavřely dveře od předsíně rodinného domku.

Otec, který za hodnou chvíli prošel vrátky a vešel do domku, v předsíni hrůzou oněměl. Stažené hrdlo nebylo schopné vydat hlásek a jen zděšené, hrůzou rozšířené oči hleděly na děvčátko ležící na kamenné podlaze předsíně ve velké kaluži krve. Matka, která za chvíli stanula za zády otce, na chvíli zůstala taky hrůzou celá zkoprnělá. Potom se domkem rozlehl srdceryvný výkřik zoufalství.

Sanitka, která šestiletou Ivanku přivezla do nemocnice, stála v kalužích, na kterých vítr proháněl padající listí a za okny probíhal marný boj lékařů o záchranu dětského života. Přes dvacet hlubokých bodných ran v zádech dítěte nadobro ukončilo jeho krátký život.

Nikdo si nedovedl vysvětlit, jak k celé události mohlo dojít. Policisté z výjezdovky marně hledali byť i jen jeden záchytný bod, který by je vedl k objasnění hrůzné tragédie. Až když v přístěnku nalezli tašku s řepou, z níž ze dna trčela čepel dlouhého kuchyňského nože, kterým matka ořezávala řepu, se případ stával jasnějším. Při cestě domů, když šťouchanci taškou do zad matka dítě popoháněla, působila trčícím nožem bodné rány v zádech malé Ivanky. Po tomto zjištění se matka dítěte zhroutila a lékaři psychiatrické kliniky přes veškeré úsilí nedávali naději, že by se neštěstím zkalená mysl kdy vrátila k jasnému vnímání.

Zoja Turková

Láska jako trám

Soudní síň poněkud zívala nudou. Veřejnost tvořily takřka výlučně kamarádky poškozené a ty už její příběh znaly do nejmenších podrobností. Obžalovaný Rudolf Zahradník se tvářil velice zdrceně a jeho lítost vypadala vskutku upřímně. Když jeho manželka barvitě líčila, kterak ji fyzicky napadl, v důsledku čehož strávila tři týdny v pracovní neschopnosti a dosud je těžké depresi, neboť nemůže ten strašný zážitek vymazat z paměti, zamáčkl i slzu v oku a jen tak tak že nepadl na kolena a nežádal pro sebe trest smrti, neboť nic jiného si přece nezaslouží.

„Přestože svou vinu plně přiznáváte, popisujete incident poněkud odlišně než poškozená. Dokonce připouštíte, že se nejednalo o vaše první provinění. Co jste tím mínil?“ oslovila obžalovaného předsedkyně senátu.

„To bylo tak. Když jsme se před osmi lety s Andulkou vzali, byl jsem šťastný jako blecha. Vzhlížel jsem k ní…“

„K věci, prosím,“ přerušila ho soudkyně netrpělivě. „Historie vašeho manželství snad bude zajímat rozvodový soud, tady se zabýváme ublížením na zdraví.“

Rudolf Zahradník zkormouceně přikývl. „Ano. Tedy, abych tak řekl, nesmírně Andulku miluji. Splnil jsem jí každičké přání, ještě než ho stačila vyslovit. Díky jí jsem se naučil vařit - přece ji nenechám postávat u sporáku, aby si ničila svou sametovou pleť. Byla s mým kuchařským uměním vcelku spokojená, vodila si domů stále více známých a ti mé výtvory velmi chválili. Jen občas naříkala, že je jídlo málo slané nebo kořeněné. Byla to moje chyba, že jsem se jednou neovládl, když nad vepřovou roládou ohrnovala nos. Představte si, vyhodil jsem všechno do popelnice. Tehdy mi Andulka dala první facku. Co jsem také mohl čekat jiného. Ale víckrát už jsem nic podobného neprovedl!“ ohradil se Zahradník, neboť si nedovedl vysvětlit výraz v obličeji paní soudkyně.

„Ale nevyvaroval jsem se jiných chyb,“ povzdechl si. „Představte si, že jsem jí k svátku koupil mikrovlnnou troubu. Jako by to byl nějaký dárek pro ni!? Nemohl jsem se pak divit, že mi ji hodila na hlavu, když do poslední chvíle doufala, že dostane zlatý náhrdelník. Nebo mě napadlo koupit jí šicí stroj… Copak má Andulka čas vysedávat u šití? Kdy by pak chodila ke kadeřnici nebo do kosmetického salónu… Ale naučil jsem se šít a zahrnoval jsem manželku róbami podle jejích módních časopisů. Přísahám, nebyl v tom zlý úmysl, když jsem jí spíchnul kostýmek, jaký už měla její přítelkyně…“

„Chápeme už vaše city,“ přerušila ho předsedkyně senátu ve strachu, aby nelíčil své další prohřešky, ještě by mohla dojít k závěru, že by stejná provinění docela přivítala u svého vlastního manžela. „Přejděte k předmětu obžaloby.“

„Ano, prosím, už se k tomu dostávám. Abych svou vinu odčinil, poslal jsem ji na deset dní na Kanárské ostrovy a mezitím jsem vygruntoval. Na přivítanou jsem připravil velkolepou recepci a pozval pár jejích kamarádek. Neuvědomil jsem si, že takové překvápko není na místě, chtěla se po cestě napřed vypěknit. Řekl jsem jí, že je krásná jak anděl i bez dlouhého vysedávání před zrcadlem, ale asi si to špatně vysvětlila, hodila mi na hlavu talíř s chlebíčky, rozbila křišťálovou vázu, a odešla s přítelkyněmi do společnosti. Když se druhý den vrátila, naštěstí přijala mou omluvu, ale já jsem holt nepoučitelný, chyboval jsem dál,“ zhodnotil se Zahradník sebekriticky. „Andulka se mnou měla dlouho svatou trpělivost. Jenomže pak se stalo, že jsem zapomněl, že drží dietu a udělal její oblíbené řízky a bramborovým salátem. Vzala pánev s horkým olejem a chtěla mě vytrestat, já uhnul, uklouzl jsem, v pádu strhl koberec, na kterém stála, takže spadla do křesla, to se převrátilo a vzalo s sebou i stolek. Chtěl jsem ho z ní rychle zvednout, ale asi jsem ho špatně držel, vyklouzl mi a znovu na ni spadl. Andulka se lekla, vykopla sklo v knihovničce a to ji trochu pořezalo. Jak běžela z pokoje, uhodila se do ramene o zárubeň a navíc se praštila do hlavy o roh skříně. Prosil jsem ji, aby mi odpustila, že přestavím nábytek, aby to tam bylo bezpečnější, ale ona prohlásila, že tentokrát mi to už neprojde, že mi to osladí. A tak jsem, prosím, tady.“

„A proč jste stejným způsobem nevypovídal hned před vyšetřovatelem?“ divila se soudkyně.

„Jsem si, prosím, vědom své viny a čekám trest,“ odpověděl důstojně.

Nezbylo než znovu vyslechnout poškozenou - dámu jako ze škatulky, nikde ani smítko. „Jistěže se s obžalovaným nehodlám rozvádět. Jen potřeboval dostat za vyučenou.“

Vražda není bezpečná

Štíhlý dlouhán v rohu hospody působil dojmem lva salónů a také se tak cítil. Dlužno podotknout, že v tomto prostředí - tedy v hospodě, která byla asi stejně málo elegantní jako její štamgasti - byl Petr Vomáčka skutečně třída. Nejenže tam nechodil výlučně v montérkách, ale měl dokonce středoškolské vzdělání, což tam vskutku nebylo zjevem obvyklým. Když se rozhovořil, všichni mu naslouchali skoro s nábožnou úctou. Jen velice zřídka se někdo odhodlal odporovat, a pak dostal co proto - natotata byl zdatnějším protivníkem ubit argumenty, ať již faktickými nebo právě vycucanými z palce. A což teprve, když se tam - i když se to stávalo jen velice zřídka, objevila krásná Anetka, Petrova žena. To bylo pozdvižení. Chlapi jen zírali v němé závisti. Všichni ji obdivovali a na chodníku zdáli zdravili, i když ona neměla tušení o jejich existenci. Zato oni se často Petra se zájmem vyptávali, jak se daří jeho půvabné paní a netajili se pochybnostmi o její věrnosti.

„Nesmysl,“ odbýval je Petr, „ta mě miluje až za hrob. Radši se starejte o ty své staré, co vyvádějí.“

„Kdybych zjistil, že je mi nevěrná, podříz´ bych ji jako slepici,“ nechal se slyšet jeden ze štamgastů.

To by leda musela narazit na slepého, hluchého a ještě blbějšího než ona sama, což si lze jen těžko představit, pomyslel si Petr, ale nahlas pravil: „No, a to je právě ta největší hloupost, kterou je možné udělat. Vrazi jsou totiž v podstatě chudáci, policajti po nich jdou jako psi, nějaké zašantročené milióny je zdaleka tak nerajcujou, a skoro vždycky je nakonec dostanou do basy. Nedávno jsem o tom četl…“

Odmlčel se, aby si dopřál mohutného loku a čekal, jestli se někdo zapojí do diskuse. Nepřidal. Pokračoval tedy ve svém monologu.

„Nedejte na ty bláboly o dokonalé vraždě. Jistě, mohla by být, ale to by o ní nikdo nesměl vědět. Nesměla by se najít mrtvola, nikdo by zavražděného nesměl postrádat a vůbec.“ Původně chtěl znalecky pohovořit o stopách a vědeckým metodách kriminalistiky, ale nemohl si jaksi na nic vzpomenout. „A jak se zbavit takové mrtvoly?“

„Zakopat ji v lese!“ přičinil se jeho soused snaživě a Petr jen opovržlivě mávl rukou.

„Takových už vyhrabali. To máte jako ty sudy vytažené z Orlíku. Potom vápno, kyselina… No jo, ale museli byste zamordovat poustevníka, o kterém nemá nikdo ánunk.“ Znovu se odmlčel, pyšný na svou genialitu. A zatímco čekal na další orosený půllitr, pátral v paměti, jakou další ohromující myšlenku by předeslal.

Leč ozval se rebelant: „Hele, jde chlap lesem, potká nějakého houbaře, vodkrágluje ho, hodí do strže a zasype kamením. Jak se na něho může kdy přijít?“

„Vražda bez motivu?“ ušklíbl se Petr téměř zhnuseně. „Nesmysl. Když někdo někoho morduje, musí přece vědět, proč. Jinak by byl mešuge, a takový maj poldové taky v merku,“ dodal obeznale a tak trochu doufal, že coby expert na danou problematiku už se předvedl dokonale, takže je možné nakousnout nové téma, neboť veškeré své znalosti již vyčerpal.

„A takhle nájemný vrah? Ten přece nevraždí ani z nenávisti, ani z lásky…“ přispěl do mlýna další ze spolustolovníků a všichni trochu užasli nad jeho nenadálou logikou. Také Petr se cítil poněkud zaskočen, ale rychle nabyl rovnováhy.

„No jo, ale dělá to za prachy. Takže někdo měl důvod k mordu a ten někdo za to zacáluje tomu druhýmu. Snadný jak facka.“

Toho večera už mu nikdo neodporoval a navíc získal pověst odborníka ve věcech trestních. Nemohl se z ní však těšit dlouho.

„Už to víte?“ přiběhl za necelý týden do hospody Petrův soused.

„Zlevnili snad pivo?“ zavtipkoval vrchní.

„Petr je v base, či co!“ sdělil příchozí ohromující novinu překvapenému osazenstvu.

„Co proved´?“ ptali se jeden přes druhého dychtivě.

„Ále, načapal svou starou s nějakým řízkem, chytře, aby ho nikdo nezmerčil, si na ně počkal v tmavym průchodu s kudlou, voba trochu píchnul, pak chtěl vzít roha, ale do cesty se mu připletla nějaká baba. Vodstrčil jí, až si narazila žebra vo vobrubník. Mazal domu a dělal, že chrápe, ale poldové si ho vodvedli.“

„A to to měl tak vymakaný,“ povzdechl si chlápek, který se Petrovi snažil odporovat, když tvrdil, že vraždit není bezpečné.

Kurs společenského chování

Ach jo, povzdychl si Svatopluk, když v soudní síni zhodnotil situaci. Soudce měl naprosto kamenný výraz a státní zástupce se netvářil o nic přívětivěji. Zdá se, že mám asi stejnou naději na úspěch, jako kdybych se pokusil skočit trojitého rittbergera, pomyslel si, ale ani na okamžik neodložil masku důvěřivosti a nevinnosti. Přece nehodí předem flintu do žita!

„Víte, já jsem byl vždy veden ke slušnému chování,“ začal rozvláčně, jakmile ho předseda senátu vyzval ke slovu. Mluvil pomalu, pečlivě vyslovoval každé písmeno, přesně tak, jak si to nesčíslněkrát nacvičoval.

„Vím přece, co je to bontón a zdvořilost…“

„K věci, prosím,“ přerušil ho soudce, aniž dal najevo, nakolik ho důmyslná řeč obžalovaného zaujala.

Svatopluka neočekávané přerušení poněkud vyvedlo z míry. Ani si neuvědomil, že sklouzl ke svému obvyklému způsobu mírně chaotického vyprávění, úspornému na tečky.

„Všecko to začlo jednou kolou a rumem - Beatris - tedy Božena Králová - dává tomuto pití přednost - a protože jsem ji chtěl příjemně naladit na příští setkání…“

Zarazil se, neboť ztratil nit. Bohajeho, co to jen chtěl povědět?

„Promiňte, zapomněl jsem říci to nejdůležitější. Můj přítel Kamil Ptáček je děsný nemehlo, takovej dárek, co vypadá jak trknutej pavlačí… Pardón,“ vzpamatoval se, „chtěl jsem vyjádřit, že je trochu těžkopádný. Hlavně ve styku s dívkami. Tak jsem mu chtěl maličko helfnout a přihodit mu Beatris. Předem jsem s ním celou situaci probral, ale stejně to nakonec nebylo nic platný, přestože na něj Beatris celý večer zírala jak na snubní prstýnek. Ale abyste si nemysleli, že to z mý strany bylo něco nekalýho, to absolutně ne!“ svatosvatě ubezpečoval důležité muže. „Byl jsem s ní sice jednou až do rána, ale byla to - až na pár facek - naprosto platonická noc.“

Státní zástupce si očividně začal uvědomovat, že má málo času a trpělivosti. „Vyličte nám především okolnosti, které bezprostředně souvisely se spácháním trestné činnosti,“ vyzval Svatopluka nekompromisně.

„Vždyť to právě činím!“ zvolal oslovený pateticky. „Chci vám vysvětlit co a jak! Tak tedy, jak jsem již naznačil, seznámení díky přítelovu nepříliš vytříbenému chování nedopadlo. A přitom všechno bylo tak snadné, Beatris je takový naivní stvoření, bez náznaku poškození jak na duchu, tak na těle.“ Uvědomil si, že se opět nechal strhnout a rychle se opravil: „Promiňte, měl jsem na mysli, že je maličko prostoduchá… Pak jsme spolu chvíli družně mlčeli, Kamil na mě zíral, jako bych mu šlápl na kuří oko, ale přesto jsem se rozhodl, že jeho výchovu nezanedbám, a věnoval jsem se jí i cestou parkem, když už jsme šli z restaurantu domů. Uvědomoval jsem si, že mentorský tlachy jak z kazatelny jsou na draka, tak jsem dal přednost názorný výuce…“

Předseda senátu silně sdílel pocity státního zástupce. „K věci!“ zaúpěl.

„Ale ano, vždyť už jsem tam. Teď přijde to hlavní. Jak víte, uprostřed parku stojí sousoší.

„Stálo,“ vydechl advokát nešťastně.

„Tak je to správně,“ přitakal obžalovaný. „No a ten jeden vysochanej k nám vztahoval pravici. Chtěl jsem Kamilovi ukázat, jak má při seznamování ruku správně uchopit, jenomže, jak jsem jí potřásal, ruka se ulomila. Ještě jsem Kamila upozornil, že takhle to dělat nesmí, ale ten už koukal vzít roha. Pak jsem rozrušen ťukl do další sochy, do tý, co spadla z podstavce. Musel jsem přece využít toho, že se jí oddělila hlava! Dal jsem ji Kamilovi, ať si s ní doma cvičí společenskou konverzaci…“

Svatopluk zmlkl a rozhlédl se po soudní síni v očekávání aplausu. Vždyť kumpáni ho po každé zkoušce toho vystoupení odměnili alespoň jednou rundou. To by tak hrálo, aby nezapůsobil i teď. Nezapůsobil.

Co se dá dělat, povzdechl si Svatopluk po vyslechnutí rozsudku, který znamenal patnáct měsíců za katrem. Už to tam poznal a věděl v kostce, co ho čeká. Ale závěrečnou řeč si stejně neodpustil: „Setkal jsem se tu s hrází nedůvěry. Máte nízké mínění o svých bližních.“ A pak se zase zapomněl kontrolovat: „Hergot, ňáký rozbitý sochy. Stejně to určitě nebyly originály.“

Smolařovo nové auto

Viléma Smolaře měli lidé všeobecně rádi. Ne snad, že by si vážili jeho charakterových či jiných výjimečných vlastností, spíš to bylo tím, že skoro vždy a za všech okolností se kolem něho něco veselého dělo. Kdepak, nebyl nadán komickým talentem, jen měl nekonečnou smůlu a na co sáhl, to zvoral. Samozřejmě k nesmírnému pobavení širokého okolí. Ovšem zdaleka nejvíc veselí způsobil, jakmile si dal v hospodě, kterou považoval za svůj (nikoli druhý) domov, pár panáků.

Tak třeba jednoho krásného večera tak dlouho a dopodrobna popisoval své hrdinské skutky z dětství a ranného mládí, kdy byl nejsilnější ze všech a měl ramena, že pomalu neprošel dveřmi, až to ostatní štamgasty přestalo bavit a vyprovokovali ho k sázce: Že neoloupí prvního chlápka, který teď do hospody vejde.

„Žádnej problém,“ chvástal se uvěřiv vlastnímu popisu své chrabrosti.

Postavil se za dveře s rohlíkem v ruce. Dveře se pootevřely, Vilém přiskočil k nic netušícímu příchozímu a přitiskl mu rohlík mezi lopatky. „Ruce nahoru a žádný blbosti!“ Vůbec si neuvědomil, že hospoda nezvykle ztichla a všichni vytřeštěně hledí na přepadeného. Ten udělal pohyb, který Vilém ani nezaznamenal, zato však náhle ležel na zemi a „přepadený“ ho držel za krk.

Věc se měla tak. Vilém Smolař nedopatřením zaútočil na policistu, který přišel po službě uhasit žízeň, a ten incident mu ani zdaleka nepřipadal komický, protože právě téhož odpoledne zatýkal nebezpečného ozbrojeného lupiče.

Ovšem Smolař byl věrný svému jménu i mimo hospodu. Stačilo třeba, když spěchal. Jak nasedl do tramvaje, odvezla ho - kam jinam než do vozovny. Žehlička se projevovala jako jeho úhlavní nepřítel, jen ji vzal do ruky. O tom, že mu pravidelně propršela dovolená, se snad ani netřeba zmiňovat, k tomu se člověk ani nemusí jmenovat Smolař. Ovšem Vilém měl jednu velkou kliku - na kliky. Získal jich celou sbírku, z nějakého těžko pochopitelného důvodu mu prostě zůstávaly v ruce, především na návštěvách a ve veřejných místnostech, což ovšem jeho oblibu nezvyšovalo.

Jediným životním snem, který měl Vilém už od dětství, bylo stát se boháčem. Nutno podotknout, že se mu to příliš nedařilo. Měl k tomu poměrně málo předpokladů - psycholog by nad jeho IQ neskákal nadšením a jeho ručičky měly k řemeslnému grifu hodně daleko. Nicméně nepatřil k lidem, kteří po prvním nezdaru házejí flintu do žita, čekal jen na příležitost, jednou na ni přece musí narazit.

Místo toho narazil na Boženu. Imponovalo mu, že Božena je dítětem štěstěny, ji zase přitahoval jeho smysl pro blbost - byla s ním sranda. Na jeho hlubokých citech jí záleželo asi jako na výšce okluzní fronty v pět hodin ráno, což dokázala ani ne týden poté, co se k Vilémovi nastěhovala. „V přízemí bydlí takový podivín. Nepije, nekouří, ženskejm neholduje, nosí šaty ještě po dědečkovi, určitě je v balíku. Stálo by zato se s ním seznámit,“ předestřela Vilémovi svůj nápad a hned druhého dne se jala jej realizovat. Upadla na schodech a ječela bolestí tak dlouho, dokud movitý soused nevyšel a neodnesl ji k sobě, aby jí mohl ošetřit zraněný kotník. Vzápětí přiběhl také Vilém a nové přátelství bylo navázáno. Omotali si opuštěného Kadlíčka, jak všichni neškodného podivína nazývali, doslova kolem prstu, zíral na ně jako na zjevení. Sám neschopen logického myšlení a jednání, naprosto vytržen z praktického života, byl uchvácen jejich pragmatismem, uměním orientovat se třeba i v jízdním řádu, který pro něj představoval španělskou vesnici. Mohl se přetrhnout, aby jim splnil každé přání - jen aby nepřišel o své nové - a jediné - přátele. A tak mohl Vilém s Boženou konečně začít žít po svém: Koupili video, auto, šatstvo, pračku… A Kadlíček se jen těšil z jejich radosti a přátelství, až však jednoho dne byly jeho úspory - víc než tři sta tisíc - vyčerpány a dřív tak časté návštěvy skončily.

Kdepak Kadlíček, nestěžoval si, vždyť ani nevěděl, kam by se měl obrátit. Jenomže Vilém nesl už od malička těžký kříž - byl přece Smolař. Ukázalo se, že auto, které koupil, bylo kradené. Kadlíček nechápal, proč by o něj měl Vilém přijít, a volal na policisty: „Vždyť ty peníze nejsou kradený, celý život jsem je poctivě šetřil!“ A ukázal i potvrzení, která mu Vilém neprozřetelně vždy vnutil…

Prase v base

„Proboha, člověče, já tu nejsem proto, abych vás soudil! Já jsem váš obhájce, copak to nikdy nepochopíte?“

„Ale ano, pane doktore, ale vy zřejmě nechápete, co se vám snažím vysvětlit.“

„Tak už mi konečně řekněte, co a jak se událo.“ Pan doktor byl evidentně u konce svých sil a hovořil téměř plačky.

„Pane doktore, tak si to tak neberte,“ utěšoval ho zadržený. „Vždyť to všechno dobře dopadne, uvidíte.“

„Tím si nejsem tak docela jist, když se ani nedozvím vaši verzi. Takže, proboha vás prosím, pojďme už konečně k věci.“ Pokud si někdy skutečně zoufal, tak to bylo teď. Vyfasovat takového klienta je radost k nevydržení. Rozhovor se neúnosně prodlužoval a doktor Koláček pomalu ale jistě začínal propadat panice.

„Ale vždyť už si o tom spolu povídáme, a docela pěkně, to musím uznat, hezky dlouho. Nemyslíte?“

Obhájce se chytil za hlavu a napadlo ho, že jediná možnost, jak přimět tohoto super klienta k řeči by bylo, kdyby znenáhla sublimoval a pak opět nabyl lidskou podobu. Snad by pak ztratil své zbytečné průpovídky a začal hovořit o věcech poměrně podstatných. „Tak já vám pomohu. Jel jste s manželkou vozem, nezvládl jste v opilosti řízení, prorazil plot domu číslo šedesát v Horních Lukách, vjel na dvůr, přejel dvě slepice, srazil prase a vyděsil obyvatele tak, že došlo k nenapravitelné události, kdy jim utekla kráva k sousedům.“

„Ale tak to přece vůbec nebylo! Jako byste to neznal. Ženský maj spoustu řečí a skutek utek. Tak se přece uklidněte.“

Vskutku klient k pohledání, pomyslel si doktor Koláček, cítě se už těsně před smrtí. „Řečí máte také poměrně dost, ale skutek vám neutek. Manželka vás žalovala, že jste ji chtěl v autě zabít, majitelé domu v Lukách tvrdí, že jste se pohádali a proto jste pojal úmysl je poškodit,“ pravil obhájce již zvýšeným hlasem. „Měl jste v úmyslu poškodit jejich majetek a současně se zbavit své manželky?“

„Zbláznil jste se?! Co to je za nesmysl?“

„Zatím jsem se nezbláznil, ale dost dobře k tomu může dojít.“

„Ale fakt, doktore, neberte si to tak. Vždyť vám říkám, že to všechno bylo jinak.“

„Ale jak?!“

„No, když na tom trváte, tak já vám to tedy povím.“

Díky bohu, pomyslel si doktor Mráček s očima obrácenýma v sloup. Jen aby mu to chvíli vydrželo.

„Byli jsme na svatbě manželčiny sestřenice. Manželka se trochu zhulákala, já ji odvlekl do auta, aby nedělala ostudu, pak mi zacloumala volantem a já vjel do toho plotu. Náhodou se tam vyskytovaly slepice a ten nešťastný pašík…“

„Ale pil jste přece vy! Odmítl jste zkoušku na alkohol! Tak co mi to tu vyprávíte?!“

„Chtěl jste přece vědět, jak to bylo. A když vám to popisuju, tak se vám to nelíbí,“ prohlásil klient uraženě. „Vždyť já jsem vůbec nepil, věděl jsem, že večer budu řídit, tak jsem se alkoholu ani nedotkl.“

„Vždyť jste prý páchl na sto honů!“ neudržel se advokát.

„Aby ne, když na mě manželka vylila láhev slivovice. Snad si umíte představit, co to se šatama dokáže udělat za paseku.“

„Tak znovu. Říkáte, že jste nepil. Tak jak došlo k té nešťastné události? Proč manželka tvrdí, že jste ji chtěl zabít?“

„No protože jsem jí to řekl!“

„Prosím?“

„Když mi pustila do klína tu láhev slivovice, řekl jsem jí, že ji snad zabiju. No a ona se na mě vrhla, protože chtěla zachránit alespoň zbytek té slivovice a pohnula mi volantem. Už se to v té zatáčce nedalo vybrat.“

„Proč ale manželé z toho domu tvrdí, že jste to udělal úmyslně?“

„Protože si usmysleli, že když jsem na té svatbě nepil - oni se museli vrátit na chvíli domů, aby se postarali o zvířata -tak s nimi nejsem kamarád. A pak, když manželka začala být veselá a já ji odvedl, řekli mi, že jsem vůl a já odpověděl, že je to lepší než být prase.“

Takže se nakonec stalo obojí, pomyslel si doktor Mráček a odpotácel se umřít do příjemnějších prostor.

Miluj bližního svého

Okno paní Vomáčkové v přízemí málokdy zelo prázdnotou. Ne snad, že by se bývalá domovnice snažila vylepšovat vzhled fasády činžáku květinovou výzdobou - zdobila okno sto dvaceti kilogramy své čisté váhy, tedy alespoň tím dílem, který byl vidět. Bedlivým okem sledovala dění v okolí a bez ohledu na pokročilou sklerózu v paměti ukládala všechny prohřešky svých bližních.

Tak třeba čtyřicátnice Novotná ze třetího patra. Už zase jde do obchodu a v tašce jí cinkají prázdné láhve od piva! A to je sama. Kdyby měla chlapa, tak budiž, ale ona si pochlastává sama! To svět neviděl. Těžko se divit, že s ní žádný chlap dlouho nevydrží. Hubená je jak lunt, nejspíš jen chlastá a nic nevaří. Však to zkontroluje, až se bude Novotná vracet.

Ale nahoře štěká ten hnusný Pavlátovic čokl. Jdou ho vyvenčit. Nejspíš jí zase schválně udělá loužičku hned u dveří.

Nelenila a běžela ke dveřím. „Dobrý den, paní Pavlátová!“ halasila bodře. „Vy se máte, že máte takového hezkého pejsánka, alespoň máte společnost na procházkách, že. Nedivím se, že ho máte tak ráda, je to milý ňafánek. Nechápu, že váš muž se k němu tak divně chová. Dokonce ho i nakopl! A když nejste doma, málokdy s ním jde ven.“

Sousedka jí oplatila pozdrav, ale neměla v úmyslu s ní ztrácet čas. Paní Vomáčkovou v domě každý moc dobře znal a sympatiemi k ní rozhodně netrpěl.

Vtom se již vracela z nákupu hubená čtyřicátnice ze třetího patra.

„No tedy, vy vlečete nákup, jako byste se chystala dělat nějakou hostinu!“

Novotná se chtěla kolem bývalé domovnice prosmýknout ke schodišti, ale neměla šanci, chodba nebyla dost široká. „Žádnou hostinu, jen jsem si nakoupila na víkend. Dovolíte? Mám to dost těžké.“

Vomáčková jí vytrhla tašku z ruky. „To teda jo! A copak dobrého nesete?“ Zvědavě tašku otevřela a spokojeně pokývala hlavou - byly tam čtyři láhve piva a dokonce víno! „A co ten fešák, co u vás přebýval minulý týden? Nepřijde?“

„To byl malíř pokojů, víte?“ opáčila paní Novotná dožraně a pokusila se vzít si zpět svůj nákup. „Nevím, jak vy, ale já nemám ve zvyku malovat každý týden,“ dodala uštěpačně, neboť z bytu se linul poněkud odporný zápach. Měla štěstí, neboť se zrovna vracela z práce nejnovější obyvatelka domu, manželka Pavla Dostála ze druhého patra, takže odlákala pozornost bývalé domovnice.

„Á, naše krásná novomanželka!“ hrnula se k ní korpulentní drbna. „Jak je možné, že vás manžel hned neodvezl na dlouhé líbánky?“

„Protože si v práci teď zrovna nemůžu vzít dovolenou, víte?“ odpovídala jí mladá žena shovívavě. „Ale nebojte se, my si to příští měsíc vynahradíme.“ Měla očividně pocit, že tím hovor skončil, leč Vomáčková nebyla téhož názoru a to bylo v té chvíli rozhodující, neboť jí zatarasila cestu.

„Já jsem si všimla, že jste moc zaměstnaná žena,“ pokývala hlavou soustrastně, „často se vracíte domů i pozdě v noci. Chudák novomanžel. Ale on si může práci vzít domů, že. Má moc milou sekretářku, často mu sem chodí pomáhat.“

V duchu si mnula ruce, jak se jí dneska daří. Ještě tak odchytit novomanžela, to by bylo terno. Podařilo se jí to o pár hodin později, když procházel kolem jejího okna. Nelenila a sdělila mu, že má moc šikovnou manželku, když tak mladá zastává určitě vysokánskou funkci, že má auto s řidičem, který ji vozí domů.

Druhého dne se na schodě před domem stala nepříjemná nehoda. Paní Vomáčková uklouzla, když vyběhla za nájemníkem ze čtvrtého patra, aby mu vyjádřila svou lítost, že se jeho syn chytil takové divné party, ze které mají všichni v okolí strach. Jejích sto dvacet kilo se sesulo na nebohý kotník a ten nevydržel.

„Ihned zavolejte policii!“ ječela na chirurgii, „ať to jedou vyšetřit! Spáchali na mě atentát! Ale já to tak nenechám, poženu to k soudu! Řeknu tam, jak se proti mě všichni spikli, přestože je mám tak ráda a každému se snažím pomoci, s každým prohodím pár milých slov! Ale oni? Lžou, kradou, smilněj! Sodoma, gomora…“

Bezdomovcem z vlastní vůle

„Já ten svět tak miluju! Lidi, podívejte, jak vás všechny mám rád!“ povykoval Vojtěch Brumla potáceje se parkem v centru matičky Prahy. To ovšem bylo léto, a byť noci byly chladnější než nepříliš teplé dny, přece jen nepředstavovaly takové utrpení. Jenomže pak uhodily mrazy a Brumla, který ještě nebyl v bezdomoveckém světě tak docela doma, takže neznal ta správná místa, kde lze schovat svoji tělesnou schránku, začal strádat.

Spolu sním ovšem začali strádat i jeho známí, kteří nedokázali říci ne, když je vyhledal, postrčili mu nějakou tu korunu na cigára, na panáka a pivo pozvali. Dlužno říci, že Vojtěch příliš nevydržel - ve chvílích, kdy jeho spořádaným životem žijící hostitelé stále ještě trpěli žízní a toužili po dalším pivu, on měl dost. Tedy, ne že by si to myslel, to v žádném případě, žízeň přece neuhasíš po celý život, tvrdil, ale ostatním to tak připadalo. Takže jim, jakožto lidem měkkosrdcatým, nezbývalo než objednat mu párek či klobásu: vždyť stále opakoval, že poslední sousto spolkl před celou věčností.

Zhltnul nabídnutou krmi, a aby všem dokázal svou vděčnost, jal se jim vyprávět svůj životní příběh. Dle vlastního vyprávění byl hluboce nešťastný muž. ženil velmi mlád. Manželka byla rázná žena a organizovala jeho kroky životem stejně, jako pořadí utírání prachu a luxování bytu. Vojtěch ji slepě poslouchal, jak už to měl ve zvyku. Vždyť ji přece měl rád, tak co by pro ni neudělal. Snažil se seč mohl, a to ve všech směrech. Necelý rok po sňatku přišlo na svět jedno dítě, záhy pak druhé, třetí, čtvrté.

Manželka obskakovala děti, ale její pozornost k němu jaksi ochabla, alespoň se mu tak zdálo. A tak se vydal hledat společnost - zanedlouho ho znali ve všech hospodách v okolí bydliště. Byl to takový tichý opilec, nevyžadoval ničí pozornost, nevyhledával dámskou společnost - to až později.

Ta druhá, zatím ještě nikoliv manželka, splňovala všechny jeho představy o spokojeném životě. Byla bezdětná, měla vlastní byt a přijatelný zevnějšek. Zůstával u ní stále častěji, až to manželku přestalo bavit, sbalila mu kufry a postavila je před dveře. Vzal je docela s úlevou a nastěhoval se k té druhé, která ho záhy rovněž zorganizovala a nasměrovala na radnici. Vojtěch se nevzpouzel, proč také - vždyť ji miloval, a tak by pro ni udělal, co jí na očích viděl. Jeho nová manželka už nebyla nejmladší a chtěla dítě. Měla ho tedy mít. Takže namísto společných pochůzek po hospodách, jak to praktikovali manželé zpočátku, začal opět chodit sám. Trvalo to tak dlouho, než si našel novou ochotnou žínku, která s ním cítila a navíc měla svůj byt. Pravda, byly to jen holé zdi, postel, šatník, stůl a dvě židle, ale co takový zamilovaný párek potřebuje víc?

Brumlovo vyprávění lze snadno zkrátit: rozvod, svatba. Brumla dřel a dřel, doma se málem nezastavil, penízky vydělával a byt zařizoval. Jednoho dne s úžasem zjistil, že kvartýr je jak z luxusního katalogu, a že by se snad konečně mohl začít věnovat i něčemu jinému než práci, ale manželka o tom nechtěla ani slyšet. Zanechal druhého zaměstnání, a aby se to nedozvěděla, trávil ušetřený čas opět v hospodách. Pochopitelně jí to nezůstalo utajeno a vyplakala si svůj žal na rameni jiného. Vojtěch jako dobrák od kosti se rozhodl, že jí nebude bránit ve štěstí a opustil byt, zanechav v něm vše, na co v potu tváře vydělal. Kamarádi z mokré čtvrti ho chápali - tu přespal týden u jednoho, tu týden u jiného. Svůj čas trávil v práci a v hospodě, pak spíš v hospodě než v práci, až o ni přišel. Spolu s úbytkem financí začínal být obtížným. A jak tak měl od některých bytů, v nichž zanechal své zavazadlo, ještě klíč, údajně ztracený, došel si tam nejen pro své svršky, ale i pro nějakou tu cennost, kterou lze zpeněžit.

Nedostal u soudu velkou pálku, ale co pak? Vždyť se stal bezdomovcem z vlastní vůle. Marně se snažil jím opět přestat být, bezvýsledně hledal útočiště u svých bývalých životních družek, o práci nezakopl, a když ano, tak ji záhy odkopl, vždyť tu stále ještě byli jeho bývalí známí, ochotní tu a tam zaplatit a vyslechnout jeho líčení smutných životních zkušeností.

Nepřízeň osudu

Pavel se Zdenou tvořili dokonalý pár. Alespoň si to kdekdo myslel, a pokud náhodou někdo k tomuto názoru na první pohled nedospěl, okamžitě ho o tom začali výmluvně přesvědčovat. A pak přišel nečekaný zvrat. Ocitli se u soudu - on coby obžalovaný, ona v roli svědka - a jeden pro druhého nenašli dobrého slůvka. Inu, osud jim zřejmě nepřál.

„Vyličte průběh onoho večera a popište okolnosti, které vedly k hádce a následnému fyzickému napadení poškozeného,“ vyzval obžalovaného předseda senátu.

Pavel se nerozhodně podrbal za uchem, na čele oranice vrásek, visel na své ženě pohledem poslední brambory ze sklepa. Ta ho však evidentně vnímala asi tak jako očko na svých punčocháčích.

„Já vážně nevím, čím začít,“ soukal ze sebe namáhavě, když se nedočkal Zdeniny tiché podpory. „Snad tedy tou stavbou. Rozhodli jsme se totiž přebudovat domek po mých rodičích. Takhle si tam totiž Zdena nemohla ani pozvat pár přátel…“

„Bodejť by jo, do té barabizny,“ glosovala Zdena jeho slova polohlasně a vysloužila si zatím jen káravý pohled soudce. „Takže jste začali stavět a to vás zřejmě finančně, fyzicky i psychicky vyčerpávalo,“ snažil se pomoci Pavlovi, aby se konečně vymáčkl. Ten však na něj jen poněkud tupě zíral snaživ se přebrat si jeho slova.

„Vždyť je jako sůva z nudlí,“ broukala si Zdena pod vousy.

„No, taková stavba není nic snadného,“ chytil Pavel konečně dech. „Trávili jsme tam každý víkend, dovolenou… Třikrát jsme měnili firmu, která nám to stavěla, protože Zdena nebyla spokojená… Peníze se kutálely rychleji, než jsem předpokládal…“ Odmlky se prodlužovaly, jak Pavel ztrácel nit.

„Obžaloba vás viní,“ zaplnil ticho soudcův hlas, „že jste se v podnapilém stavu vrátil z hospody, nejprve jste slovně napadl svoji manželku, poté pokrývače, který u vás pracoval, následně jste se na něj vrhl a způsobil mu těžké zranění…“

„To nepopírám!“ přerušil ho Pavel téměř plačky. „Ale co byste asi dělal vy na mém místě? Vždyť porušili dohodu! Ten pokrývač u nás vůbec neměl co dělat, a já fakt nevím, proč by se mu mělo platit za práci, kterou nevykonal. „Takže hádku vyprovokoval on tím, že neoprávněně vyžadoval peníze?“ přehlédl předseda senátu Pavlův úlet ve snaze pokračovat ve výslechu, dokud je obžalovaný jakžtakž hovorný.

„No, dá se to tak říci,“ souhlasil Pavel stručně.

„Pokuste se reprodukovat rozhovor, jímž vás tedy vyprovokoval,“ vyzval ho soudce.

„Rozhovor?“ opakoval obžalovaný a výrazně se zasmušil. „To bude těžké… Ono tam totiž moc slov nepadlo. Ten pokrývač, i kdyby toho odpoledne pracoval, měl být dle dohody dávno pryč. No a já se vrátil a on tam stále ještě byl…“

„A to vás tak rozčílilo?“

„No jistě! Vždyť měl dostat hodinu, ani o minutu víc!“

„Kolik měl dostat za hodinu?“ nechápal soudce.

„Jak to, kolik?!“ tápal tentokrát obžalovaný. „To byla přece jeho věc!“

Předseda senátu usoudil, že tudy cesta nevede, a rozhodl se vyslechnout Zdenu, snad bude konkrétnější. „Kdybych tušila, že tak těžce snáší kritiku, nechala bych si ji pro sebe, nic by mi to neudělalo,“ spustila. „Ale tak skvěle jsem se s ním zase neměla, abych musela pořád dávat pozor na jeho kuří oka… Souhlasila jsem s jeho návrhem, že by se dalo ušetřit, kdyby řemeslníkům, kteří by projevili zájem, byla část výplaty nahrazena jinými požitky. Zpočátku jsem z toho byla trochu nesvá, přece jenom, chápete, cizí chlapi, bez nějakého toho flirtování, rovnou do ložnice a na věc… Ale pak jsem si zvykla, bylo to, konec konců, docela příjemné zpestření. Pavel nejprve určil, že půlhodina stačí, ale brzy jsem zjistila, že za třicet minut se nedá skoro nic stihnout, tak jsem trvala na hodině. Mirek, tedy poškozený, u nás toho dne vůbec nebyl kvůli práci, tudíž ani kvůli zmíněné odměně, prostě přišel jen za mnou, ale Pavel si to nechtěl dát vysvětlit. Myslel si, že chce odměnu za nic, a navíc jsme byli v ložnici déle než hodinu… Vrhl se na něj se stojací lampou a mlátil ho, chudáka, hlava nehlava, dokud nezůstal ležet. Potom zvadl, já odvezla poškozeného do nemocnice, a zbytek víte…“

Smůla Dalimila Smolaře

Dalimil Smolař měl vcelku jednoduchou povahu, mnozí se o něm vyjadřovali jako o prosťáčkovi. Fakt je, že nepatřil k lidem, nad jejichž inteligenčním kvocientem by společnost nadšeně jásala. Krátce lze o něm říci asi tolik: Rád si v soukromí svého podkrovního kamrlíku po večerech otevřel lahvinku a pozval se na frťana. A ježto byl sám k sobě navýsost štědrý, jeho peněženka víc než často zela prázdnotou a vratné láhve nastřádané u dveří pak představovaly něco jako záchranný kruh pro neplavce. Dalším jeho neopomenutelným rysem bylo, že penězům připisoval duševní půvab, z něhož třeba něco ulpí i na něm, bude-li mluvit o lidech, kteří je vlastní. Měl, tedy alespoň dle svého vlastního názoru, dokonalý přehled o tom, kdo kolik vydělává a jakým nekalým způsobem. O každém jen trochu movitějším bližním měl stejné mínění: dosáhl prostě kariéry ukotvené elastickým lanovím intrik. Sám Dalimil byl z těch, jimž jakákoliv práce působí neuvěřitelné fyzické i psychické utrpení a jen málokdo si při setkání s ním pomyslel, že ho zase rád co nejdřív uvidí, což mělo příčinu i v tom, že Dalimil Smolař, jakmile jen trochu překonal svou letargii nutným přídělem destilátu, aby do ní opět záhy upadl, spustil příval výřečnosti, jenž by odradil i profesionálního posluchače. Měl totiž, kromě finančních otázek, jediné téma: shoda příjmení s osudem. Byl upřímně přesvědčen, že jeho život je jménem nesmazatelně ovlivněn. Copak by Smolař mohl mít někdy štěstí? Uznejte sami, že je to směšné.

Jednoho dne zrána, když uskutečnil svou první cestu na toaletu, uštědřil mu osud ošklivou ránu. Tak kruté probuzení předčilo i jeho nejčernější představy. Jistě, vzhledem ke své smůle mohl klidně očekávat, že mu po mírném tahu za splachovadlo zůstane držátko v ruce. Leč nestalo se tak. Víko nádržky se náhle uvolnilo, vyskočilo z místa určení a ladným skokem přistálo Dalimilovi na hlavě. Smutný muž ještě více posmutněl, pozval se na panáka a usedl do křesla, aby v něm strávil den čekáním na další nepřízeň osudu. Kromě bolehlavu po odpoledním procitnutí se však nic nestalo a to v něm probudilo nezvyklou činorodost. Zdá se, že jsou mu okolnosti příznivě nakloněny a tak se musí chopit šance. Slyšel už mnohokrát, jak je snadné přepsat údaje na poštovní poukázce a shrábnout něco málo navíc. Pravda, nevěděl o nikom, komu by takto získaná částka dlouho vydržela, byť se zbohatlík sám nepřičinil o útratu, ale musí přece jednou nad svým příjmením zvítězit.

Ve skutečnosti už tento krok dlouho zvažoval, ale všechno bylo jen ve stádiu akademických úvah, se kterými se, jakkoli je to při jeho povaze s podivem, nikomu nesvěřil. Přišel na to už v době, kdy byl nucen živit se svou vlastní prací. Když pak začal žít z “poctivých“ dluhů, stále častěji s onou myšlenkou koketoval. Přejít od slov k činům, řekl si a zaskočil za bývalým spolupracovníkem, aby z něj po krátké alkoholické úpravě vymámil objednávku pro firmu, jíž kdysi sloužil. Pak navštívil mototechnu a zakoupil dvě žárovičky za pár drobných. Na doklad poté připsal pár nul a předložil v autobazaru, kde mu sepsali zprostředkovatelskou smlouvu a vystavili fakturu pro firmu, které se chtěl Dalimil Smolař pomstít za nevlídné zacházení, jehož se mu tam dostalo, když chtěli, aby se tam také alespoň trochu zapojil do práce. Poté nastal složitý administrativní kolotoč, po jehož zastavení byl pan Dalimil o pár desítek tisíc bohatší. Jenomže, světe div se, nastal další kolotoč, v němž Dalimil Smolař opět o všechno přišel. Jak také jinak, když je někdo Smolař.

Kříž, který pan Dalimil při narození zdědil, musel vláčet i nadále. Zjistil to velice záhy. Jednoho dne se vydal do svého oblíbeného hostince, kde poznal, že k pravé hnědé polobotce si oblékl žlutou ponožku, zatímco s levou šedou botou právě neladí ponožka oranžová. Hned věděl, že vyrovnat se s předurčeným osudem je nad jeho síly. Hájil se tím i před soudem, leč ten neměl pochopení. Došel k závěru, že čtyři roky pobytu v zařízení, které by mohlo napomoci k jeho převýchově v řádného občana, budou snad dostatečně dlouhou dobou na to, aby se Dalimil zamyslel, zda by nebylo snazší nespojovat příjmení s tím, co si sám způsobil. Následné protialkoholní léčení mu v tom mělo napomoci. Ale kdo ví, možná si raději změní jméno.

Trest boží

„Podívejte na doktora, ten má ale ránu,“ ozval se u stolu štamgastů vedle výčepu chlap, který jako první zahlédl nově příchozího. „Rychle mu uvolněte židli, nebo se skácí ještě ve dveřích!“

Rozsochatý muž strnule kráčející ke stolu skutečně vypadal, jako by právě vstal z hrobu. „Nemluvte na mě. Je mi dobře, jen když nesedím, neležím, nechodím a navíc mě bolí i vlasy,“ pohladil si dlaní lysinu. „Hlava zůstala doma i s kloboukem, zatímco žaludek je kdesi na cestách. A vůbec.“

V tu chvíli stál u něj něj vrchní a postavil před něj velkou becherovku. „To ti vrátí žaludek na správné místo,“ poučil ho.

„Ne!“ zařval advokát jako bizon oddělený od stáda a obklíčený houfem hladových indiánů.

„Neremcej a pij,“ okřikl ho vrchní a nesmlouvavě mu dal skleničku do ruky přímo před ústa, takže nebožákovi nezbylo než podrobit se. Chuť moku ho očividně neokouzlila, ale vrchní dohlédl na to, aby ve skleničce po prvním loku nezůstala ani kapka. „Tak, a teď už můžeš dostat pivo,“ pravil tónem lékaře, který dovolí umírajícímu dát si poslední cigaretu.

Advokát Pastýř, ještě před chvílí vypadající jako pod kosou, se na půllitr vrhl s nečekaným elánem. „Čert mi byl dlužen toho blázna,“ konstatoval, když si setřel pěnu z vousů.

„No vida, jak moje terapie funguje,“ zamnul si ruce vrchní. „Ještě frťánek laku na rakve, a seš zase jako znovuzrozenej.“

Stanislav Pastýř, přezdívaný v hospodě Bača, se tentokrát nebránil: „Hlavně když mě nebudeš nalejvat vizourem. Toho jsem si užil…“ Náhle zbledl jako stěna, položil nedopitou skleničku a rychlostí, jakou by u člověka jeho rozměrů nikdo nepředpokládal, zmizel pod stolem.

Ostatní po sobě vrhli nechápavé pohledy: Že by ho takhle zmohla jedna becherovka a pivo? Ani si nevšimli, že do hospody právě vešel další ze štamgastů, Profesor, ve skutečnosti učitel základní školy. „To mám štěstí!“ zajásal, když uviděl odsunutou židli a půllitr s fernetem na stole. „Bača je tady! Sháněl jsem ho už v kanceláři, doma, ale není k zastižení. Tak mě napadlo, že ho třeba najdu tady. Je na záchodě?“ zeptal se a usedl na volnou židli.

Jeden z přítomných už udělal náznak pohybu, že se podívá pod stůl, ale dalšímu došlo, že rychlý advokátův únik měl zřejmě jistý důvod. „Jo, byl tu, ale zrovinka ho někdo telefonicky odvolal,“ vysypal z rukávu.

„Mám to ale smůlu. Potřeboval jsem s ním ještě prodiskutovat, co budeme dělat v souvislosti s tím ublížením na zdraví. No nic, dám si alespoň pivo.“

Standa Pastýř, skroucený pod stolem do klubíčka, začínal dostávat křeče do nohou, které byly pro tak malý prostor příliš dlouhé. V naději, že chápavý kamarád si opět bude vědět rady, mu stiskl lýtko. Měl štěstí, kámoš byl hned v obraze: „Nedělal bych to,“ radil Profesorovi. „Jednak je dneska teplý, druhak šel vrchní zrovna narážet.“

„Vždyť to říkám, že mám furt smůlu,“ povzdechl si Profesor, zvedl se a odešel.

Bača se namáhavě vynořil zpod stolu. „Je to trest boží. Díky za záchranu života. Přísámbohu, že až přijdu domů, tak se nejdřív podívám pod postel, jestli tam Profesor náhodou nečíhá.“ „Tak povídej, co se událo tak třeskutého,“ naléhali spolustolovníci jeden přes druhého.

„Ale, taková prkotina,“ mávl rukou advokát.

„Nezdá se ti, že nám sděluješ příliš mnoho podrobností?“

„No co. Dostal zpátky barák, dole veliké prostory po prodejně nábytku. Rozhodl se tam vybudovat nóbl vinárnu. Rozumí tomu jako koza v petrželi, samozřejmě byl za chvíli cugrunt, oškubali ho jako slepici. Přemluvil mě, abych ho zastupoval. Dobře, souhlasil jsem, bylo to všechno vcelku jasný, ale on, hovado, pár dní před soudem zmlátil vedoucího vinárny a zpřerážel mu pár žeber s tím, že prý jsem mu to poradil! Včera za mnou přišel s prosíkem do kanclu a lil do mě vizoura jak o závod, jen ať prý ho neopustím. A já, inteligent geniální, asi souhlasil!“

Neviňátko

Mám přece už jisté zkušenosti a tahle málem nudou zívající panička bude za chvíli zírat, pomyslel si Radek Balík vcházeje do soudní síně. Předsedkyně senátu působila dojmem duchem nepřítomné, tedy alespoň na Radka, který měl - dle vlastního soudu - na lidi a jejich rozpoložení čich.

Tu oblbnu hned po prvních třech větách, zamnul si v duchu ruce, sláva bohu, že tu zase nevévodí ten dědek šťouravý, co jsem ho vyfasoval minule. Napařil mi tři roky za takovou hloupost, teď by nejspíš usiloval o maximální pálku. Ale tahle dámička, u které je jasné, že by potřebovala chlapa, jako jsem já… Musím se nenápadně zmínit, že i manželka zaměstnavatele byla navýsost spokojená. Nasadil výraz, který považoval za neodolatelný a zahleděl se na předsedkyni senátu vilným pohledem, který, jak doufal, ji přiměje k tomu, aby se chovala co možná nejvlídněji v naději, co bude dál, až se setkají na příjemnějším místě, než je tato síň.

„Především musím říci, že jsem nevinen ve všech bodech obžaloby,“ začal zlomeným hlasem, jakmile byl vyzván. „Upozorňoval jsem na to od samého počátku,“ ale nikdo nevěnoval pozornost mým slovům, přestože jsem uváděl naprosto jasné důkazy o mé nevině. Všichni naslouchali jen panu Vodrážkovi, mému zaměstnavateli, který si na mě zasedl a rozhodl se mě zbavit…“ udělal dramatickou pauzu, oči raněného zvířete.

Jen na vysvětlení - pan Vodrážka do své padesátky úřadoval v pojišťovně. Pokud jde o úřední lejstra, věděl o nich všechno, ovšem život sám plynul jaksi mimo něj. S nikým se nekamarádil, znal akorát cestu z domova do práce a zpět, lidi pro něj byli španělskou vesnicí, rodinný rozpočet jakbysmet. A pak ho potkala největší životní tragédie - restituoval ohromnou vilu s pozemky, o nichž prohlásil, že by mohl otevřít podnik Sady, lesy, zahradnictví. Bránil se tomuto jhu, leč manželka trvala na svém - konečně se stanou někým. Podvolil se, jako vždy. Načež zakopl o Radka Balíka, který sháněl zaměstnání, při němž by se příliš nenadřel a přitom měl dost financí, aby se mohl věnovat svým vášním, jimiž byly karty, koně a ženy. Pořadí dle důležitosti těchto vášní měnil podle momentální situace. A tak Radek Balík nastoupil do funkce, kterou sám nazval společník pana majitele.

„On totiž neprojevoval o svůj majetek ani nejmenší zájem, jako by nic si chodil do svého úřadu, akorát jednou za měsíc vyžadoval účetnictví. Copak já jsem nějaký účetní? Sehnal jsem si na tu práci profíka. Nebo se mu zase nelíbila zahrada kolem vily, že jí prý zanedbávám. Ale já přece nejsem zahradník. I zahradníky jsem sehnal. Seriózní firmu, fakt. Stejně tak bylo na mně, abych obstarával daňové poradce, údržbáře, opraváře, instalatéry, elektrikáře a co já vím, co ještě. Navíc jsem ještě musel být k dispozici paní Vodrážkové - vozit ji autem do města, kdykoliv si umanula. Prostě ždímali mě jako hadr. A to paní Vodrážková chtěla po mně i jiné služby, takové ty intimní, chápete… A jak se jí to líbilo čím dál víc, málem mě nenechala ani vydechnout, bylo jí dokonce jedno, že se to manžel může dozvědět. Což se tedy stalo. A Vodrážka, místo aby mě politoval, projevil trochu lidského soucitu, umanul si, že jsem mu manželku svedl a rozhodl se mě zbavit. Tak na mě hodil, že jsem mu kradl peníze, že jsem vykazoval platby řemeslníkům, kteří tam vůbec nepracovali, že jsem přečerpával benzín z jeho auta do svého, to svoje prý jsem si nechával opravovat v servisu za jeho prachy, prostě snůška lží a pomluv. A pak si ještě navíc vymyslel, že jsem ho napadl, škrtil a shodil ze schodů. Pravda, je teď na vozíku, protože si něco udělal s páteří, ale copak já můžu za to, že je nešikovný? Vůbec to nebylo tak, jak popisoval. Když mě tak hnusně obvinil, řekl jsem mu, že u něj nemusím ztrácet svá nejkrásnější léta a jdu. Ale postavil se mi do cesty, asi aby se mi omluvil, ale to už přece bylo pozdě, to každý pochopí, po všech těch nechutnostech, co na mě vychrlil, tak jsem ho odstrčil a on sám od sebe sletěl.“

Zpytavě se zahleděl na soudkyni, jak jeho proslov zapůsobil. A trochu v něm zatrnulo - dáma v taláru jen tak tak potlačila zívnutí. Podobné monology ji totiž už unavovaly. A Radek Balík si náhle uvědomil, že to nebude mít o nic snazší než s tím starým šťouralem, kterého vyfasoval minule.

Děvenky v podnájmu

„Jsou to moc milá děvčátka, věřte mi,“ dodávala svým slovům důraz Pavlína Kovářová. „Když sem ty dvě chudinky přišly, vlastně Prahu ani neznaly, nevěděly, kam se vrtnout. Měly štěstí, že narazily na mě a ne někoho, kdo by jim mohl i ublížit,“ pokřižovala se. „Všichni přece známe ty nástrahy velkoměsta…“

„Jsou doma?“ přerušil ji policista v civilu netrpělivě.

„Ale kdepak, co by tu teď dělaly,“ podivila se paní bytná.

„A mohla byste mi říct, kde je najdu, nebo kdy se vrátí?“

„Podívejte, já jim pronajímám pokoj, ale to neznamená, že mě informují o každém svém kroku. Cítím se být skoro jako jejich matka, ony mě tak taky berou, ale musej mít přece nějaké to soukromí, no ne? Asi si prohlížejí Prahu.“

„Prohlížejí si město v noci často?“ prohodil policista ironickým tónem.

„To si vyprošuji! Jsou to slušný holky a nic špatného neprovedly. Za to bych klidně dala ruku do ohně,“ pronesla paní Kovářová důstojně a pravice jí obezřetně zajela do kapsy širokánské sukně.

„No dobrá, dobrá,“ nasadil podporučík smířlivý tón. „Neříkám přece, že něco provedly. Jen bych se jich potřeboval na něco zeptat. Ale snad byste mi mohla pomoci vy, když jste taková dobrá duše. Nevíte náhodou, pokud včera večer a v noci nebyly doma, kde se toulaly?“

„Netoulaly se,“ opáčila paní bytná. „Náhodou jsme se tu spolu dívaly na televizi. Stačí? A proč se o to vůbec zajímáte?“

„Vždyť vám říkám, že jsem se chtěl jen zeptat. Vcelku o nic tak závažného nejde,“ ujistil ji a odporoučel se.

„Obávám se, že nás čeká dlouhá noc,“ povzdechl si před kolegou, který ho čekal na ulici v autě. „Musíme si tu odchytit ty dvě, až se budou vracet domů. Nebylo by dobré, aby s Kovářovou mluvily dřív, než s námi. Náš příděl štěstí jsme už dneska vyčerpali tím, že jsme tak rychle našli místo, kde ty holky přebývají. Hele, já skočím ke stánku pro něco k snědku, zavolej zatím na mravnostní, jestli o té Kovářové náhodou něco nevědí. Je to výrazně kredenciózní odbarvená blondýna, hnědé oči, věk mezi pětačtyřiceti a pětapadesáti - těžko odhadnout. A nic bych za to nedal, že někdo z jejích rodičů nebyl Róm.“

Mirka s Andulou, dnes zvané Michaela a Anita, se vrátily až nad ránem. Dva muže, kteří jim před domem zastoupili cestu, očividně považovaly za možné zákazníky a chovaly se podle toho. Vzápětí se jim však protáhly obličeje. „Místo abyste na Václaváku honili kapsáře a lupiče, tak otravujete lidi!“ ječela starší z dívek, jíž už dozajista bylo osmnáct, zatímco její společnice vypadala, jako by byla ještě školou povinná.

Vzápětí se však zklidnila - hned jak jí podporučík předestřel, že onen cizinec, kterého včera ve vilce na předměstí uspaly a obraly, je velmi přesně popsal a kupodivu si také pamatoval, ve kterém baru na ně narazil. Tamní barman si to u policie nechce příliš rozházet, tak k popisu dodal jména, i když jenom „umělecká“.

„No a paní Kovářová…“ nadhodil policista významně.

„Ta baba!“ rozčílila se tentokrát Andula čili Anita. „Vždyť my chtěly jen poctivě vydělávat a současně si užívat. To ona nás k tomu…“

„Sklapni!“ zasyčela na ni Mirka. „Blafujou.“

„Ano? A kdepak jste včera v noci byly?“ opáčil podporučík.

„V kině a pak doma. Paní Kovářová nám to dosvědčí.“

v tom okamžiku se zmíněná paní objevila v domovních dveřích v doprovodu dalších dvou policistů a vyváděla jak smyslů zbavená. „Já věděla od počátku, že s těma holkama budou problémy. Kdo to kdy viděl, aby se takový mladý couraly po nocích. Já bejt jejich mámou, to by viděly! Pěkný zmije jsem si hýčkala na prsou,“ bila se v mohutné poprsí. „Ale mě do toho nezatahujte!“ vrhla se na jednoho z průvodců, jako by mu chtěla vyškrábat oči, „lámu nad nima hůl. Ani mi neřekly, kolik jim doopravdy je let! Podporučík ji pobaveně sledoval. Kolegové z mravnostního ho upozornili, že by se mohla živit jako komediantka, ale ve skutečnosti ve svém životě poznala jedinou profesi, tu, do které zasvětila i své nájemnice.

Jizva v tváři

Ta ženská asi byla pěkně v ráži, když mu tak zaryla drápky do tváře, konstatoval v duchu soudce při pohledu na droboučkou poškozenou, která si stihla, alespoň částečně, vyřídit účty s obžalovaným. Ta zatím líčila své prožitky.

„Oznámila jsem zmizení Ludvíka Pospíšila, protože mi bylo jasné, že nemohl nikam odjet, když u mne nechal všechny své věci včetně zubního kartáčku. Měli jsme právě před svatbou, Ludvík už zařídil všechny formality, zrovna ráno vzal s sebou zubní prsteny, aby do nich nechal vyrýt naše jména…“ Musela se na chvíli odmlčet, aby si utřela slzy. „Byla jsem zoufalá, co se mu stalo. Všechny nemocnice jsem obtelefonovala…“

Ani policistům jeho jméno, když se dožadovala vyhlášení pátrání, zprvu nic neříkalo. Ale Zuzanina informace, že prsteny kupovala ona, protože on na tom nebyl finančně nejlíp, platil vysoké alimenty a vůbec dával dětem víc než bývá u rozvedených otců zvykem, jim přece jen pomohla. A když s uzarděním přitakala, že ho vlastně živila, byli prakticky doma. Zjištění, že ztrátu občanského průkazu na jméno Ludvík Pospíšil hlásil jeho majitel již asi před půl rokem, tedy nebylo zvlášť překvapivé. Zuzana, jak také jinak, byla ovšem šokována - jak jen mohla naletět podvodníkovi?

„Každý měsíc jsme utratili celý můj plat, z jedné knížky jsem vybrala tři tisíce, aby mohl zaplatit zálohu za garáž, kterou pro nás sehnal, osm tisíc na zájezd - chtěl mě vzít na svatební cestu do zahraničí,“ vyčíslovala sumu, na kterou ji soužití s Ludvíkem přišlo. „Pak jsem mu dala šest tisíc na výměnu valut, třicet tisíc jsem mu půjčila na auťák. Když jsem to všechno policistům řekla, chtěli, abych popsala, jak vypadal. Tak jsem to udělala a zdůraznila drobnou jizvičku u levého koutku, která ho činila zvlášť zajímavým. Tehdy mi ukázali fotografii, na které byl dozajista Ludvík, ale oni tvrdili, že je to Pavel Vrána, známý podvodník, který však už před lety poznal, že si ho ty „jeho“ ženské ženské vždy skoro najdou a dají mu pak co proto, a tak pozměnil způsob podnikání, v němž se uplatnilo jeho seriózní vystupování a důvěryhodný zjev. Poctivým podnikatelům ovšem pořádně nadzvedl mandle - kazil jim pověst.

Byl poměrně úspěšný, důvěřivci nevymřeli. Ke sňatkovým podvodům se nevrátil, zato se však začal prokazovat cizí občankou. Proč se přece jen nastěhoval k paní Zuzaně? Jeho sousedka, další svědkyně, to ráda vysvětlila: „Jednoho dne se u jeho dveří objevila taková ta…víte, koho myslím…prostě šlapka, která se nepohodla se svým pasákem, a tak se rozhodla u pana Ludvíka bydlet. Už se jí nezbavil. Dobře mu tak. No, nakonec prostě vzal do zaječích, a kam jinam měl jít než k vdovičce, která ho přijala s otevřenou náručí.“

Možná to zpočátku myslel vážně, rozhodně se dušoval, že neměl v úmyslu Zuzanku podvést, ale zvyk je železná košile. Využil příležitosti, jako už mnohokrát před tím.

Kriminalisté se pochopitelně vypravili do míst, kde by se mohl objevit. Kolik je přece zklamaných, opuštěných, rozvedených žen, marně hledajících milého, chápavého, uhlazeného a hlavně seriózního partnera, které si krátí dlouhou chvíli u kávičky nebo vínka v kavarnách…

Tak se tedy Ludvík vrátil ke své původní profesi. U žádné vdavekchtivé dámy už nezůstal tak dlouho, jako u Zuzany, od žádné také tolik nevymámil, o to víc si však vzal bez jejich vědomí. Jeho specialitou byly šperky. Jen se k nim dostal, zmizel, a vše pak prodal chlápkovi, který si nedělal problémy s tím, jakého původu odkupované šperky jsou.

Jenomže pak měl Ludvík smůlu - zapomněl, ve které kavárně se se Zuzanou seznámil a zavítal tam na lov znovu. Právě začínal být úspěšný, když ke stolu přistoupila zhrzená dáma, kterou vzhled nově polapené děvy náležitě rozpumpoval. Bez ohledu na decentní prostředí se na bývalého druha vrhla a chytila ho pod krkem. „Tak kdypak bude svatba, ty pacholku?!“ zvolala na celou kavárnu. Poté se postarala o to, že mu v obličeji přibyla další, tentokrát mnohem hlubší jizva. „Upozorňuji však, že jsem jednala v sebeobraně, a navíc jsem vlastně bránila i tu nešťastnici, která by mu jistě zase sedla na lep,“ dodala paní Zuzana a, světe div se, nikdo proti tomu neprotestoval.

Jak se stal Kuba králem

Za sedmero křižovatkami a sedmero hospodami žil jednou jeden Králíček. Králíček Jakub. Říkali mu pochopitelně Kuba, ale byli by ho tak nazývali, i kdyby se jmenoval Jan či Josef.

Ke své čtyřicítce se došoural krokem velmi nejistým, podpírán paží matky Králíčkové, která se už dávno vzdala naděje, že by se její Králíček mohl kdy stát králem. Tedy, po pravdě řečeno, bohatě by jí stačilo, kdyby se dokázal jen o trochu lépe protloukat životem, než jak to činil, nemusel by být až někde na vrcholu. Jenže, co činit, zřejmě se narodil v nevhodný okamžik, kdy dávka inteligence, určená na rozdání lidem, byla právě vyčerpána.

„Je to moc hodný chlapec,“ hodnotila ho paní učitelka v první třídě. „Nezlobí, nevyrušuje, ale…“

Zvláštní školou se jakž takž proklopýtal, matka Králíčková byla pyšná, snad ani v takový úspěch nedoufala. Ale co dál, doma si ho přece nechat nemůže… Věděla předem, že i když ho dá do učení, je to záležitost čistě formální, jeho ručičky nebyly o nic šikovnější než mozkové závity.

Mistr zednický z něj byl na mrtvici, ale měl soucit s přepečlivou paní Králíčkovou, která synka ráno přivedla, odpoledne vyzvedla, přeptala se, jak se synek činil. Nakonec se však vzdal úsilí vštípit mu cokoliv ze zásad kladení cihly na cihlu, a tak byl chudák Králíček vržen do kruté vřavy života. On sám by se spokojil s tím, že by seděl na lavičce v parku a krmil vrabce, leč matinka Králíčková jala se mu hledat uplatnění.

Začal na nádraží u uhlí. Lopatu se držet naučil na své poměry celkem rychle. Jeho pracovní výkony nebyly nijak ohromující, ale na druhé straně nutno uznat, že jen tak nepostával a nelelkoval, směny - byv pod láskyplným leč přísným dozorem milující máti - nevynechával, a tak jím nebyl nikdo nadšen, ale také neměl důvod ho vyhodit.

Králíček byl krapítek přibržděný ve vývoji i pokud jde o zájem o druhé pohlaví. Ženy a dívky ho přiváděly do rozpaků už samotnou svou přítomností, nedej bůh, aby ho snad některá oslovila. To pak vylezl na strom, byl-li jaký v dosahu, schoval se do kanálu, měl-li dost síly zvednout poklop.

A pak najednou nastal zlom, díky němuž byl nucen s uhlím skoncovat. Místo aby se totiž oháněl lopatou, stále se jen rozhlížel kolem, žádná sukně neunikla jeho vilnému pohledu. Když ho někdo okřikl, ať sebou kouká hodit, dal se znovu do práce, ale oči měl upřené do dáli a nikoli na lopatu, takže docházelo k různým nedopatřením, z nichž nejhorší bylo, když se ohnal a málem přerazil kolegovi nohu.

Paní Králíčková spráskla nad vyhazovem ruce a posléze udělala největší chybu svého života: Přiměla synka jít pracovat k popelářům. Králíček nic nenamítal. A díky kolegům začal poznávat místa, o jejichž existenci do té doby mnoho nevěděl. Znali každou hospodu ve městě, s personálem si tykali, a když zjistili, co je nový parťák zač, rozhodli se uvést ho do života jiným způsobem, než to doposud činila matka Králíčková.

Kubovi se to líbilo. Piva, kterého mu matka dopřávala poskrovnu, si mohl dát, co hrdlo ráčilo, a těch ženskejch!

Oči mu lezly z důlků. Kolikrát se dokonce stalo, že se některá zastavila u jejich stolu, aby prohodila pár slov s jeho kámoši, a on se jí mohl nenápadně dotknout. Myslel, že je na vrcholu blaha, ale to ještě netušil, jaká krása se skrývá jen sedm ulic od jeho bydliště. Byla to, dle jeho mínění, hospodská vzhledu princezny. Zamiloval se až po uši. „Musíš na ni zhurta, jinak si nevšimne,“ radili kámoši. Poslechl a na chodbičce před kuchyní se na ni vrhl a začal ji po svém osahávat. „Pomoc! Chce mi ukrást prachy!“ zařvala, číšník se ho chopil a zamkl na pánský záchod.

Kuba v sobě objevil netušené síly. Vyrazil dveře, číšníka skolil jedinou ranou a znovu hup na hospodskou, vždyť přece dobře věděl, že ženský dělaj drahoty jen tak, aby se neřeklo.

Pak začala regulérní hospodská rvačka, v jejímž závěru už snad ani nikdo nevěděl, kdo se pere s kým a proč. Králíček, byť značně pošramocen, z ní vyšel jako král - alespoň se tak cítil, když viděl tu spoušť kolem sebe. Nebýt jeho, byla ta hospoda stále tak poklidná, jako před tím. Bohužel, soud byl téhož mínění a pěkně mu to spočítal.

Jediná jistota

Soudce Zlámal znal spis Kočí a spol. takřka zpaměti a popravdě řečeno, příliš ho tato kauza nezaujala. Kolik navlas stejných ho už potkalo, dokonce i pachatelé jako by si z oka vypadli. Hlavně ty jejich únavné řeči… Dnešní líčení zcela jistě z řady nevybočí.

Karel Kočí sledoval soudcovu zachmuřenou tvář a pomyslel si, že není v nejlepší náladě, což pro něj nevěští nic dobrého, i tak byl tento muž přezdíván Soudce Kruťas. Osobně ještě sice neměl to potěšení vyslechnout z jeho úst svůj ortel, ale obhájce ho varoval: není radno Kruťase naštvat, jen upřímná lítost ho, i když zřídka, oblomí. A Karel už předem udělal vše, aby se nad ním i nelida slitoval: několik posledních dní skoro nejedl, tvář měl strhanou probdělými nocemi, ulízaný účes, s jakým by ho do jeho domovské hospody snad ani nepustili, šedý oblek splýval s barvou pleti…

A ten soudce se na něj snad ani nepodívá! Sedí si tam a čučí do lejster na stole, jako by ho ani průběh jednání nezajímal, jako by měl předem jasno o výsledku.

To přece nesmí dopustit, aby ho odepsal jen na základě toho, co si již přečetl ve spisu. To by znamenalo konec, zásadně totiž změnil na základě rady advokáta svoji původní výpověď, a Kruťas by se mohl přiklonit právě k ní, vždyť se, on hlupák, přiznal jak jelimánek.

Musí teď rychle zaujmout a líčit pak události tak věrohodně a upřímně, aby soudce zapomněl, co již ví, a věnoval pozornost jen a jen vyřčenému. Pak určitě bude mít šanci, zvlášť když pomůže usvědčit kumpány. Ostatně nebýt jich, tak by tu teď nestál a nepotil se jak dveře od chlíva.

„Moc jsem o tom všem přemýšlel,“ spustil Karel Kočí, jakmile byl vyzván, „a skutečně jsem nepřišel na to, jak jsem do toho spadl. Prostě jsem vů…hlupák,“ opravil se rychle, ale soudce se ani nenamáhal zvednout zrak. „Jak jsem již říkal, všechno se to stalo tak nějak hrozně rychle, já byl bezradný, bez peněz, bez práce, bez přátel…“ byl by ještě klidně dlouho pokračoval v lítostivém výlevu, ale všiml si soudcova mírného úšklebku a tak rychle přehodil výhybku.

Tak, teď bude pokračovat, jak ty kamarády našel, jak je špatně odhadl a oni ho do toho zatáhli - on přece neměl ani tušení, že dělají něco nekalého, pomyslel si soudce Zlámal, kterého podobné řeči, jichž už vyslechl víc než zpráv o počasí, notně nudily.

„Strávil jsem šest měsíců ve výkonu trestu a jedinou jistotu, kterou jsem měl, bylo, že se tam již nikdy nehodlám vrátit,“ pokračoval Karel srdceryvně a vlastně i pravdivě - neměl sice v úmyslu žít životem řádného občana, nýbrž nedat se přistihnout. „První moje cesta vedla samozřejmě za družkou, kterou jsem bez ohledu na dlouhé odloučení stále miloval, ale ukázalo se, že dalšího muže v domácnosti již nepotřebuje. Dala mi můj kufr a já neměl, kam se vrtnout…“

No konečně se na mě taky podíval, zajásal obžalovaný, ale vzápětí jeho nadšení ochladlo, neboť Kruťas jen suše konstatoval: „K věci, prosím,“ a opět se lhostejně zahleděl do spisu.

„No vždyť to je právě počátek všeho,“ znejistěl Karel, neboť podle jeho plánu už měl být soudce na jeho straně - alespoň trošičku. „Šel jsem i s kufrem ho hospody a přisedl si k třem chlapíkům, co měli volnou sesli. Neušlo jim, jak jsem zdrchaný, a projevili o mě - jako jediní - zájem. Pochopitelně jsem jim byl vděčný, zvlášť když mi Pavel Pícha nabídl, že u něj můžu nějaký čas bydlet. A pak to šlo ráz na ráz. Došly mi peníze a on mi navrhl, abych si vydělával s ním - živí se jako stěhovák, hodí se mu řidič. Samozřejmě jsem souhlasil…“ Tak jsem přece vzbudil jeho pozornost, pomyslel si, když si všiml soudcova pokývání hlavou.

Tak, už to tu máme, sám je čistý jako lilie, ti druzí jsou lumpi, kteří ho svedli na cestu hříchu, pomyslel si ovšem soudce - pokýval jen na potvrzení svých předpokladů. Skutečnost byla totiž poněkud jiná - tvrdili to nejen zbývající obžalovaní, ale potvrzovaly to i další důkazy. Kočí byl totiž tím, kdo prohlásil, že vloupačky do vilek se vyplatí a když budou opatrní, nic se jim nemůže stát. On sám také tipoval, kam půjdou. Fakt je, že prodávání nakradeného zboží přenechával kumpánům, nechtěl se nechat chytit a spoléhal na to, že když policie načape je, budou mlčet jako hrob - vyplatí se jim trčet pár měsíců v base a mít pak u něj uschovánu slušnou hotovost alespoň do začátků.

„Neměl jsem tušení, že ty domky vykrádají, prostě jsem je tam přivezl, pomohl naložit věci do auta - byla různá, podle toho, od kterého kamaráda si je Pícha půjčil - a odvezl na určené místo.“

Jak jen může být tak naivní a domnívat se, že mu na to někdo skočí, divil se v duchu soudce. Ta auta byla samozřejmě kradená, navíc Kočí byl jediný z čtveřice kumpánů, kdo měl zkušenosti s používáním planžet - ve vězení se v této činnosti náramně zdokonalil. A tak začal předkládat obžalovanému jeden důkaz za druhým. Karel měl zpočátku snahu oponovat, ale pak už jen seděl jako zmoklá slepice a stejně tak vyslechl ortel. Jeho jediná jistota - že se do vězení nevrátí - se rozplynula.

Bratrská depivatace

„Pánové, od této chvíle platím přesně hodinu všechno já,“ pravil Bonifác s rozmáchlým gestem, vstoupiv do restaurantu. „Tak se čiňte, jakmile uplyne šedesát minut, jedete si zase za svý.“

„To už seš v tuto časnou dopolední hodinu ožralej, nebo se snad na tebe usmálo štěstí v loterii?“ otázal se jeden ze štamgastů nevěřícně a mlsně si olízl rty. Řekl sice manželce, že si jen před sobotním dopoledním obědem skočí na jedno pivo a vcukuletu je zpátky, ale přece nepromešká takovou šanci. Za hodinu se toho dá stihnout… To musí i ta jeho semetrika pochopit, že oběd je oběd, ale chlast zadara má přednost.

„Nikoliv, Tondo, jsem dosud střízliv, ale hodlám to rychle napravit,“ ujistil ho Bonifác zvaný Facka. „To moje drahá právě zesnulá movitá tetinka, jejímž jsem jediným dědicem, se postarala o tuto hostinu. A s kým jiným bych se měl podělit o svůj smutek nad jejím skonem, než s kamarády?“

„Jasně, bodeť by ne,“ přisvědčovali všichni přítomní jako jeden muž. „Poplač si na našem rameni, utiš nejhlubší žal.“

Hostinský roznášel první rundu, ale měl málo rukou - zatímco jedněm se ještě lahodného moku nedostávalo, druzí již měli půllitry prázdné. Kořalku ani nenaléval, postavil na výčep plné láhve, ať se každý obslouží sám. Byla to dost mela, hrozen kolem výčepu se rozrůstal jak po vydatném letním dešti, a všichni si chtěli tu slíbenou hodinu jak se patří vychutnat.

„A kolik to hodilo?“ otázal se Tonda závistivě.

„Jo, to ještě přesně nevím. Jak říkám, chudinka tetinka je po smrti teprve malou chvíli, dědictví ještě není vyřízené. Ale, abych tak řekl, bezdomovcem určitě nebudu,“ uchechtl se Facka spokojeně. „Vlastnila vilu jako hrad, minulý týden si koupila fáro skoro za milión… A nějakou tu korunu na drobné výdaje taky určitě měla.“

Nepříliš vydařený vtip všechny okouzlil, neboť bez ohledu na to, že minuty plynuly jako každý jiný den, oni se snažili, aby žádnou z nich nepromarnili a lili do sebe kořalku tu a tam proloženou pivem jako odsouzenci na smrt.

„Doufám, že měla alespoň lehkou a bezbolestnou smrt, když už ti způsobila takovou radost,“ utrousil hostinský s myšlenkou, že ani jemu se nepoštěstí mít každou sobotu takový kšeft.

„Tak to tedy, bohužel, nevím,“ poškrábal se Facka v prořídlé kštici „Ona se totiž zabila v tom autu…“

„Snad ti ho moc nerozbila!“ zděsil se Tonda. „Víš, co stojí opravy takových zahraničních bouráků?“

„Oprava nebude nutná,“ odpověděl Bonifác, ale z jeho lakonické odpovědi nečišelo pražádné nadšení.

„No tak v čem je problém?“

„Ono to autíčko udělalo dvakrát bum,“ povzdechl si dědic. „Jednou, když se tetinka nestrefila do zatáčky a tutíž se zřítilo ze srázu, a pak podruhé, když vzplály plameny.“

„A sakra, takže ta bábinka si sama uspořádala pohřeb žehem…“

„Jo, ale si mohla vybrat levnější rakev,“ zavrčel Bonifác. „Brácho, koupíš si nový fáro, co na tom,“ uklidňoval zkormouceného dědice hostinský.

„Jasně, ale ty teď koukej makat, ať tu někdo nezhebne na dehydrataci,“ honil ho Tonda.

„Snad depivataci, ne?“ zahulákal od dveří jeho mladší bratr, jenž právě dorazil. „Co slavíš?“

„Já nic,“ ujistil ho Tonda, „ale tady Facka se stal milionářem! Hele, zbývá už ti jen deset minut, tak to do sebe začni rychle lámat.“ Vysvětlil mu, oč běží, ale Bonifác zasáhl: „Žádných deset minut, dávám k dobru další hodinu! Jsme tu všichni bratři, nebudeme troškařit. Žádný milionář ještě kvůli pár pivům a panákům nezbankrotoval.“

Všichni pochopitelně přivítali jeho rozhodnutí a byli pilní a hbití, byť už mnozí sotva stáli na nohou, neboť zhruba před hodinou začali tempem vskutku vražedným.

„Ty, Facko, a máš vůbec tolik prachů?“ zajímal se hostinský, neboť útrata rostla jako plevel na zahradě.

„Seš snad hluchej? Milionář bez prachů?“ Bonifác už značně blábolil, nijak totiž v konzumaci nezaostával za ostatními.

„Mám na mysli teď - u sebe,“ upřesňoval hostinský. „Dědictví můžeš dostat třeba za měsíc…“

„Vybral jsem z knížky všechny úspory a hodlám je tu nechat,“ ujistil ho Facka a podal mu svazek bankovek. Hostinský je přepočítal a usoudil, že na tu další hodinu to ještě bude stačit, takže v klidu dál obsluhoval.

Zvonění telefonu ve vřavě kolem výčepu málem zaniklo.

„Facko, volá tě manželka,“ upozornil hostinský.

„Co zas ta moje bytná chce,“ zavrčel oslovený, nicméně vzal si sluchátko. Čím déle poslouchal, tím více ztrácel barvu, až o něj dostal Tonda strach. „Je ti blbě, brácho?“

„Jo. Ta potrhlá tetka prodala vilu, vybrala všechny peníze a koupila tu svou rakev. Nenechala po sobě ani groš.“ Poté se mu v hlavě zatmělo a začal kolem sebe mlátit hlava nehlava. Kosil místní opilce jako trávu. Když Facka zjistil, že není s kým bojovat, pustil se do nábytku, ale to již nešťastný hostinský přivolal policejní hlídku. Neměl to dělat - tedy kvůli Fackovi. Pivní bratři by mu těch pár ran odpustili, on sám by také počkal na zaplacení škody, ale napadanení veřejného činitele už se oddiskutovat nedalo.

Láska rány přináší

„Tak podívej, už je na čase, aby tohleto skončilo,“ začal Radek Tesař tichým, nesmělým hlasem. „To už prostě musí jednou skončit, je ti to jasné? Tak je ti to jasné?“ Hlas sílil, tvář brunátněla. „A to ti povídám, jestli tomu nebude jednou pro vždycky utrum, tak ti ukážu, zač je toho loket.“ Radek se dostával stále více do ráže, dokonce začal i šermovat rukama. „Ještě jednou a vytmavím ti to tak, že na to do smrti nezapomeneš! Zatím jsem se držel na uzdě, ale jen z lásky k tobě.“

Pozoroval se při svém bojovném proslovu v zrcadle a byl sám se sebou spokojen. Vypadá rozhodně výhrůžně, určitě na Adélu zapůsobí a ta se konečně stáhne. Cha cha, a od nynějška zase bude pánem domácnosti on, tak, jak to má být. Už se nenechá víc ponižovat.

„To ti povídám,“ pokračoval v nácviku, „ještě jednou a hned tak se ne…“

Přestože již téměř křičel, zaslechl otočení klíče v zámku a okamžitě opustil koupelnu, připraven postavit se nebezpečí čelem. Jen však spatřil svoji drahou ženu Adélu ve dveřích, jeho předsevzetí se stávalo menším a menším, až bylo ze všech nejmenší.

„Jakto, že ještě není vytřeno,“ zaburácela Adéla hromovým hlasem ještě dřív, než za sebou zavřela. „Máš už domytá okna?“ dodala místo pozdravu.

Radek, drobný šlachovitý to mužíček, nešťastně sklopil zrak.

„Mi…miláčku,“ začal koktat, ale neměl šanci větu dokončit.

„Takže nemáš!?“ zařvalo obrovité stvoření v ostře fialových šatech. „Nákupy jsi dal do lednice, nebo to mlíko zase zkysne?“ vrčela jako zlý pes.

„Ale já jsem zrovna přišel,“ zaúpěl osočený nešťastník. „A nenašel jsem tu seznam věcí, co mám koupit.“

„Taky už bys mohl být trochu samostatnější,“ odsekla mu milovaná manželka.

Dlužno podotknout, že nebyla vždy taková. Lidé, co ji znávali za svobodna jen kroutili hlavou - té Adéle ale manželství svědčí. Bývala to totiž dívenka skoro až příliš útlá, nesmělá, milá, usměvavá, mamince vždy ochotná v domácnosti pomoci. Jenže záhy po svatbě začínala přibírat kilogramy a s nimi jí rostlo i sebevědomí. Spolu se štíhlou postavou se pozvolna vytratila její nesmělost, milá povaha i ochota věnovat se jakékoli domácí práci, tichý, líbezný hlásek se změnil v burácení hromu, které v noci budilo i poměrně vzdálené sousedy.

Stejně tak Radek se výrazně změnil, i když jiným směrem, než Adéla. Zatímco před sňatkem to byl mládenec, po němž mlsně pokukovala kdekterá vdavekchtivá děva - dobrý tanečník, sportovec, výborný vypravěč vtipů, posléze začal chřadnout a stal se pouhým stínem onoho šviháka, za něhož ho všichni kdysi považovali. Velice se zmýlili, když předpokládali, že bude ve spojení s ostýchavou Adélou jednoznačně pánem domácnosti. Bůhví, jak se to stalo, ale jeho slovo mělo v rodině asi stejnou váhu, jako jeho tělesná hmotnost v porovnání s manželčinou.

Zpočátku to ještě šlo - prostě ho jen usměrňovala, radila, žádala o pomoc. Poté se ze žádostí staly jednoznačné příkazy a pokud do písmene nevyhověl, měl smůlu v podobě trestů. Tu musel vyprat, tu vyžehlit, jindy prostě nedostal najíst.

„Nezasloužíš si,“ pravila Adéla rozšafně a zatímco mužíček seděl v koutě na hanbě, tekly mu sliny a kručelo mu v břiše, labužnicky spořádala obě porce.

A jak ho tak vychovala ke všemu, co je doma zapotřebí udělat, omezovala se již pouze na sdělení, co má Roman uvařit, nakoupit, vykonat, zatímco sama trávila celé dny v cukrárně u kafíčka a dortíčků a na procházce s jezevčíkem, jehož milovala nade vše a který nabýval pozvolna stejných rozměrů, jako panička.

Radek všechno snášel, láska hory přenáší. Beze slova přijal i první facku, která padla jednoho časného nedělního odpoledne, kdy se Adéla probudila a zjistila, že manžel dosud nevyžehlil prádlo, jež předešlého dne vypral.

Špatně se vyspala, pomyslel si Radek, asi jsem v noci zase chrápal. Což byla pravda jen poloviční, Adéla byla v tomto oboru nepřekonatelným mistrem, jeho noční chrapot zněl vedle jejího jako něžné kočičí vrnění vedle dřeva úpícího pod cirkulárkou. Faktem však je, že poté, co vytřel, utřel prach, vyluxoval a uvařil pro milovanou ženušku oběd, už mu na radovánky s žehličkou nezůstal čas.

Od první rány k druhé většinou neuplyne moře času. Radek to poznal na vlastní kůži, když se situace v domácnosti vyvinula směrem, který by neočekával ani v nejčernějších představách. Tresty, které dřív považoval za potupné, pominuly, jak by také ne, vždyť co bývalo trestem, teď dělal běžně. Zato však býval bit jako žito a rány pěstí i kopance zanechávaly na jeho vzhledu patrné následky, až měli jeho spolupracovníci strach o jeho zdravotní stav: Asi má nízký tlak a trpí závratěmi, říkali si a bez ohledu na jeho protesty ho odvlekli k lékaři. Radek byl na pokraji vyčerpání, Adéla mu zrovna naordinovala několikadenní hladovku, a šel s pravdou ven. Lékař mu ošetřil několik řezných ran na rukou (Adéla na něj vzala kudlu, protože nakrájel moc tenké bifteky) a osobně volal na policii, že jim posílá klienta, aby si to tento ještě nerozmyslel. Teprve před uniformou kápl Roman plnou božskou a jak jinak, bylo z toho obvinění pro opakované ublížení na těle a omezování osobní svobody.

Zoja Turková

Kapsy v ohrožení

Snadné bilancování

Velké shluky lidí lákají majitele rychlých prstů, jimiž dokáží v mžiku uchopit cizí náprsní tašku a bleskurychle zmizet. Nejinak tomu bylo i v létě roku 1938, v době konání všesokolského sletu.

Jaké bylo posletové bilancování protikapsářské brigády bezpečnostního oddělení? Proti šedesáti kapesním krádežím, hlášeným za dobu sletu, stála cifra 50 kapsářů, dopadených členy brigády. Čtyřicet z nich byli zloději mezinárodního formátu, kteří přijeli na slet s nadějí na tučné zisky. Ukrutně se zklamali, neboť snad všichni sedí dnes v soudní vazbě na Pankráci. Mnozí byli zadrženi hned po příjezdu na pražská nádraží nebo při prvním pokusu o krádež. Členové brigády - tvoří ji vlastně jen detektivové-inspektoři Dlask, Salač, Tuček a dva detektivové-nováčci - museli po dobu sletu vyvíjet mimořádnou činnost. Byli všude přítomni: na sletišti, na výstavišti, na Václavském náměstí i na nádražích, prostě tam, kde byla tlačenice a kde si kapsáři hledali své oběti.

Lidé si tentokráte dali říci a dávali si dobrý pozor na kapsáře. Tím si lze také vysvětlit, že proti 160 kapesním krádežím, hlášeným při sletu v roce 1932, bylo jich tentokrát pouze 6O.

Marný pokus

Ti tři Maďaři, kteří přijeli do Prahy koncem března, zamýšleli tu jistě pobýti delší dobu. Státní zástupce dr. Faltys je dokonce toho názoru, že sem přijeli vlastně na slet a tak brzy jen proto, aby nebyli pokud možno nápadní. Nápadnými se stali však již 31. března, kdy naskočili v Celetné ulici do rozjeté jedničky na přední plošinu a všichni se chytili držadla, které už v ruce třímal úředník František Fischhof. Právě se vracel ze Živnobanky, kde si vyzdvihl 15 000 Kč. Peníze vložil do vkladní knížky a zasunul ji do své levé kapsy.

Maďaři mezi sebou nenuceně hovořili a docela mimochodem začali se tlačit na Fischhofa. Ten, když postřehl, že mu knížka byla v kapse nějak nazdvihnuta, učinil neprozřetelný pohyb, po němž dva Maďaři z tramvaje vyskočili a zůstal tam jen 39letý Vilém Baumgarten. Fischohof začal povykovat, že ho chtěli okrást, leč Baumgarten byl velmi sebevědomý a radil mu, aby nedělal zbytečný rámus, že se mu nic neztratilo. Ale Fischhof nepochyboval, že ho všichni tři sledovali už z banky a dal Baumgartena zatknout. Zatčený popíral jakoukoli vinu, tvrdil, že je obchodník a že přijel do Prahy za kšeftem z Budapešti. Policie si sice ověřila, že je vskutku narozen a příslušný do Budapešti, ale současně zjistila ve vídeňské kriminální ústředně, že je mnohokrát trestaný mezinárodní kapsář.

Soud neuvěřil jeho tvrzení, že je naprosto nevinen, a naměřil mu deset měsíců těžkého, nepodmíněného žaláře. Až si tento trest odpyká, bude vyhoštěn z území republiky. Jak se zdá, jeho společníci už nevyčkali sletu a urychleně oddjeli.

Škodná v Chuchli

Také 38letý Emanuel Messer z Katovic odpovídal se před pražským senátem. Naše soudy ho již znaly - v roce 1936 byl po jednom ze svých odsouzení vyhoštěn z území naší republiky a od té doby byl od něho na čas pokoj. Až všesokolský slet přivedl ho opět do Prahy. Pospíšil si a již koncem května překročil na propustku hranice v Českém Těšíně. Čtvrtého června se pustil prvně do práce. Očekával na Wilsonově nádraží v Praze příjezd rychlíků a vyhlížel vhodný objekt. Našel jej v jednom mělnickém obchodníkovi, přitiskl se na něj v houfu lidí a obratným pohybem ruky mu z náprsní kapsy vytáhl tašku se 4 000 Kč. Druhý den byla neděle, vypravil se tedy na dostihy do Chuchle, kde si v davu vybral elegantního, zámožně vypadajícího staršího pána, který zdál se být plně zaujat závodem. Přitočil se k němu a za okamžik měl jeho náprsní tašku s 8 500 Kč pod svým kabátem. Chuchli poctil svou návštěvou také následující neděli, ale úlovek 1 000 Kč zdál se mu být malým, ohlížel se tedy po další oběti a ani nezpozoroval, že je tam někdo, kdo ho nespouští z očí. Byl to policejní inspektor Dlask, specialista na mezinárodní kapsáře. A tak vracel se Messer z Chuchle již s doprovodem, a když přišly hlavní sletové dny, seděl pěkně v zajišťovací vazbě. Posléze byl odsouzen na 2 roky těžkého žaláře, poté bude vyvezen za hranice republiky.

Podvodnická vynalézavost

Pokousané lýtko

Dnešní podvodníci by svým předchůdcům leckdy mohli vskutku závidět, jak hýřili nápady. Například takový 53letý Antonín Krajcar zvaný Juhaňák ze Slavkova pod Hostýnem u Bystřice dotáhl své vnuknutí téměř k dokonalosti. V létě 1938 na něj policie vydala zatykač. Pročpak? Inu, potuloval se v zemi Moravskoslezské po venkově, vyhlédl si dům, kde mají hlídacího psa, vydráždil ho k nepříčetnosti a pak se nechá i kousnout. Narazil-li omylem na hlídače, který se chtěl spíš mazlit než hryzat, alespoň kousnutí předstíral - rozškrábal si už zahojené rány na lýtku levé nohy a se zraněním se samozřejmě neprodleně pochlubil nešťastnému majiteli psa. Urputně pak vymáhal odškodné a zaplacení nemocničních výloh. To ovšem zdaleka není vše. I když chudák majitel psa zaplatil, co si přál, posílal mu pak Krejcar ještě dopisy, v nichž se vydával za svého bratra Karla a vydíral znovu peníze na nemocnici i prostřednictvím právního zástupce. Věřte nevěřte, podařilo se mu ošálit spoustu lidí.

Letáček místo almanachu

Osmatřicetiletého Antonína Bartoníčka z Prahy-Michle policie dobře znala jako zkušeného podvodníka. Ne tak lidé, na které se na podzim roku 1937 obrátil s báječným nápadem: vydá obrázkový propagační almanach Jílovsko. Takový almanach je přece krásná věc a člověk, když se tam připlete jeho jméno či dokonce fotografie, může se stát i slavným! Na to si potrpí snad každý, ba i spolky, společky a sdružení a což dokonce celá vesnice. Proto se mu tak dařilo, když coby redaktor a budoucí vydavatel objížděl kraje Jílovska a Pyšelicka a sbíral fotografie, materiál a hlavně zálohy na budoucí almanach. Za krátký čas vybral šest a půl tisíce - podfoukl řadu hostinských, obchodníků, dvě hasičské jednoty… Všude si pěkně hodoval, dobře se měl.

Všichni zájemci o slávu si mnuli ruce, leč postupem času začínali býti netrpělivými. Kdy že už konečně vyjde ta brožurka, jež bude hlásat jejich jméno a ukazovat obrázek do celého světa?

Než almanach ne a ne vyjít. Pak dostali letáček od pana vydavatele, že z důvodů technických vyjde až na jaře. Nu což, proti takovým důvodům je těžko rebelovat. A pak jaro bylo vystřídáno teplejším ročním obdobím, které přineslo jen další letáčky: technické důvody stále pronásledují almanach. Ale určitě vyjde. Nevyšel…

Podloudný vydavatel však putoval k soudu, aby dokladoval, jaké že to byly technické důvody, které mu udělaly čáru přes rozpočet.

Aby obchod kvetl

Počátkem léta roku 1938 udělali detektivové, kteří byli přiděleni do oddělení pro stíhání obchodníků s omamnými jedy při Všeobecné kriminální ústředně, v Praze terno. Po třicetiletém Josefu Cagáškovi z Hájů u Prahy už delší čas pásli a teď mu prokázali, že opět obchodoval s kokainem a navíc jej ve společnosti dalších osob nabízel podvodným způsobem. Spoléhal na lidskou hamižnost - kdo by si přece nechtěl přivydělat. Sliboval tučné zisky: Dostaneš kokain levně a draze ho prodáš. Poté odevzdal kupci láhev s práškem, který měl jen velmi malé procento zmíněného omamného jedu.

Spolu s ním načapali detektivové ještě další tři osoby, které mu vydatně pomáhaly. Tito chlapíci před možnými kupci předstírali zájem o kokain a nabízeli vysoké obnosy, nejspíš jen za tím účelem, aby urychlili prodej a aby kupující drogu koupil v naději na velký zisk, když vidí, že někdo je ochoten platit i víc, než prodávající žádá.

A pak došlo k prodeji. Tehdy Cagášek nastrčil další osobu. Jejím úkolem bylo láhev s “kokainem“ kupci odevzdati. Avšak chyba lávky - zboží se k zákazníkovi samozřejmě vůbec nemělo dostat. Tato osoba totiž měla láhev úmyslně někde pustiti a rozbíti ji, vymluviti se na nešťastnou náhodu a zbaviti tak Cagáška, až by podvod vyšel najevo, povinnosti pomoci špatný kokain prodati, eventuelně nahraditi. Cagášel pochopitelně věděl že jeho prášek nelze jako kokain se ziskem prodávati.

Celkem tudíž kromě jmenovaného zatčeny byly ještě čtyři další osoby a dodáni všichni budou do soudní vazby.

Netahej krávu za ocas

Shoda okolností

V červnu bývají již noci teplejší, a jedné takové využil v roce 1938 neznámý kasař, aby se vloupal do budovy obecního úřadu v Brňanech, okres Litoměřice. Vypáčil okno a vnikl do obecní kanceláře, kde se pokoušel hasákem vylámati ohnivzdornou pokladnu. Šramot zaslechl náhodou obecní strážník Trávníček, který se šel přesvědčit, kdo že tam v noci úřaduje. Vtom vyskočil z okna jakýsi muž a ihned vystřelil proti strážníkovi dvě rány z pistole, ale naštěstí ho nezasáhl. Strážník byl lepší střelec - použil v sebeobraně služební pistole a kasaře na místě zastřelil. Když pak přijela četnická pátračka, tak se ukázalo, že jde o nebezpečného kasaře Antonína Zahradníčka z Brozánek u Mělníka, který vyšel nedávno z věznice krajského soudu v Litoměřicích, kde si odpykával dvanáctiměsíční žalář. V jeho kapse našli četníci výstřižek z novin. Titulek zněl: Konec slavného kasaře.

A tak shodou okolností dokončil tímtéž způsobem Antonín Zahradníček svoji pozemskou pouť.

Prachy v řepném poli

V červenci může se dít na poli leccos. Ale toto?

V dnešní době by se snad ani nevěřilo (psalo se v roce 1938), že je možné míti nedůvěru, zvláště v Čechách, k peněžním ústavům a schovávat si peníze, a to větší částky, v chatrné skříni. Leč je tomu tak. V Chlebách u Nymburka žije Karel Říha. Má šest dětí a stálo ho jistě dosti potu, než našetřil přes devatenáct tisíc korun. Peníze si schoval v krabici na kávu, kterou uložil do chatrného šatníku. Menší částku peněz si pak ještě ukládal ve své posteli pod slamníkem.

Třetího července učinil poplach: peníze se mu ztratily a s nimi také dva staré revolvery.

Četnictvo v Oskořínku ujalo se pátrání a kvalifikovalo krádež jako vloupání, protože skříň, která nedala moc práce, byla vypáčena. Zároveň s obnosem ztratily se i dva obleky jeho zeti. Četnictvo na venkově zná již myšlení lidí a proto podezření obrátilo se právě proti Říhovu zeti Bohumilu Soběslavu. Byla povolána četnická pátračka z Mladé Boleslavě. Mladík se pod tíhou důkazů přiznal, že peníze tchánovi odcizil, ukryl je v řepném poli, kde byly také nalezeny, stejně jako obleky a revolvery. Starý Říha chtěl ovšem peníze ihned zpět, maje radost z odhalení krádeže, a jen divil se, že mu četníci nevyhověli, poněvadž mu je musí vrátit soud.

Kráva v časovém intervalu

Procesy pro kravský ocas nevedou se každý den. A přece byl ocas, kvůli kterému vedly se hned procesy dva. Celá historie začala v říjnu 1937, kdy konal se v Mělníce dobytčí trh, a domkář Suchý se na něj vypravil koupit si tam krávu.

Dnes už je domkář pod drnem a všichni ho vzpomínají jako velkého dobráka, velmi důvěřivého, a tak ho taky nejlépe znala jeho manželka, která vypravuje, jak tehdy tátu na ten trh vyprovodila: „Jen prej se mi nedej vod nikoho vošidit!“

Taky jó. Domkář krávu koupil a vede ji domů, dva sousedi ho cestou dohonili. To se pak vždycky vede řeč, jak kdo koupil, a když tak sousedi krávu prohlížejí, vykřikne najednou jeden z nich: „Ježíši, pantáto, vy nemáte krávu celou!“

Ba, že neměl. Koupil krávu, která měla oháňku přilepenou na ocasní pahýl jen tak klihem a za cesty se to odlepilo. Domkářka večer našla doma muže sedět zamlklého v sednici a pak to z něho nerado šlo: „Mámo, já sem koupil krávu bez ocasu!“

Kráva bez ocasu není zcela hodnotná kráva a znalecky se počítá takový ocas nejméně na čtyři stovky. Domkář krávu koupil od obchodníka s dobytkem Václava Hladíka a na toho tedy byla podána obžaloba pro přestupek podvodu v částce 4OO Kč. Obchodník sice zapíral, ale operace s přilepením byla tak průhledná, že soud uznal, že zkušený obchodník s dobytkem musil o tom vědět, a pana Hladíka odsoudili na tři dny do podmíněného vězení. Hladík se odvolal, přišlo to do Prahy, a odvolací senát odsuzující rozsudek potvrdil.

Ale tenkráte v Mělníce vedl si Hladík při procesu za svědka svého svého společníka Ludvíka K., taky obchodníka s dobytkem, a ten mu obhajobu potvrzoval v tom smyslu, že krávu viděl na trhu, a to měla oháňku na svém místě. Tak se teď tento společník objevil před soudem, obžalován ze zločinu křivého svědectví. Soud však vzal v úvahu, že od doby, kdy krávu viděl, uplynul přece jen určitý časový interval - asi tak hodina - a za tu dobu mohlo se stát s ocasem ledacos, takže Ludvík K. byl obžaloby pro nedostatek důkazů zproštěn.

Jak prachy lákají

Když jede tramvaj

Šestadvacátého srpna v roce 1938, byl to takový horký den, přišel jistý pán, který si nepřeje být jmenován, s manželkou do jednoho hostince ve Strašnicích. Když se posadili, vysvlékl si kabát a protože měl v náprsní kapse tašku a v ní dva a půl tisíce korun, otočil kabát podšívkou ven, aby na tašku viděl.

Myslíte-li, že to bylo chytré - tak tedy ne. Taška s pětadvaceti stovkami vesele hleděla do světa, pán sice na ni viděl, ale viděla ji také celá hospoda. Pán, který nepřeje si býti jmenován, provedl však ještě něco nevalně moudrého.

Povídá se totiž, že prý najednou upoutala jeho pozornost jedoucí elektrika. Řeknete si, že jedoucí elektrika není nic tak zvláštního, ale nezapomínejte, že pán měl s sebou manželku, a tak zkrátka upoutala jeho pozornost jedoucí elektrika. Manželka dychtila zvěděti, na koho se muž s takovým zájmem dívá. A když ta…jedoucí elektrika zašla za roh, nebylo ani čas na řeči, poněvadž pán se otočil a zjistil, že taška s penězi je pryč. Téže chvíle opouštěl kvapně hostinec jistý František Šindelář. Volali na něho, ale on to nějak přeslechl a zmizel. Zapomněl i zaplatit útratu a to ukázalo se býti pro nejmenovaného pána štěstím.

František Šindelář je bývalý číšník a kolega, který ho v hostinci obsluhoval, věděl, o koho jde. A tak se ta…jedoucí tramvaj nestala pro onoho pána až tak drahou.

Dřevo a faráři

Před několika dny (rozumí se začátkem srpna 1938) dostavil se k faráři v Kunovicích 38letý František Buček, známý podvodník z Košík u Uherského Hradiště, kterému se představil jako zaměstnanec v lesním revíru v Kudlovicích, že velkostatek daroval faráři 65 metrů palivového dříví, aby si je z lesa odvezl. Současně nabídl mu ke koupi tyčky na oplocení zahrady. Farář, potěšen pěkným darem, tyčky v ceně 207 Kč koupil a samozřejmě také ihned zaplatil. Buček slušně poděkoval, neztrácel čas, ani rozhřešení nežádal a vypravil se do sousední obce Derfle, kde daroval faráři 63 m dřeva a prodal tyček za 104 korun. I tam se vychovaně rozloučil.

Když si však oba faráři poslali do lesa pro dříví povozy, bylo povozníkům lesníkem oznámeno, že žádného Bučka nezná, o žádném dříví pro faráře neví, takže oba ve své důvěřivosti - jednoduše řečeno - naletěli. Buček i s vylákanými penězi, má-li je ovšem ještě, toulá se nyní světem.

Dozvuky

Byl to tenkráte velký proces a jeho hlavní účastníci jsou již odsouzeni. V občanské záložně na Vinohradech promanipulovalo se tehdy celkem skoro jeden a půl miliónu korun a z hlavních obviněných byli odváděni do těžkého žaláře ředitel Jaroslav Martínek na tři roky a pokladník Theodor Schiller na dva a půl roku. Není účelem těchto řádků hovořiti o tomto trestu, ale je nutno tohle uvésti z důvodů prostě informativních.

Dva z obviněných byli tehdy z procesu vyloučeni. Mladý úředník, který sveden byl nedobrým příkladem svých představených, zamanipuloval taky tak nějak asi padesát tisíc, ale pak těžce onemocněl a přelíčení proti němu nebylo lze provésti. Času, jejž takto získal, využil však úředník vcelku v dobrém. Našel si jiné zaměstnání, uplácel škodu jak mohl a tak do dnešního dne zaplatil už pětatřicet tisíc - ochoten platit i dále, pokud svou účast na škodě neuhradí všechnu. Nemá to tedy opravdu smysl, ničit existenci a brát chuť k novému životu téhle malé rybě.

Druhý byl jeden z titulárních funkcionářů záložny, o kterém sama obžaloba praví, že zbylí obvinění využívali jeho dobroty a nezkušenosti - ale obviňuje ho ze zavinění úpadků, neboť prý si měl být vědom toho, že k vedení takového ústavu nestačí. Soud rozhodl, že funkcionář svým vzděláním mohl se domnívati, že ke své funkci schopen je a za normálních okolností snad by i zcela byl, jenomže tam tenkráte děly se věci, které těžko lze srovnávat s normálními okolnostmi a kterých každý jiný těžko by se dohlídal, a osvobodil ho. A tak věc občanské záložny putuje definitivně ad akta.

Láska, láska nebeská

Svobodu za svobodu

Léto roku 1938 zřejmě všem láskám nepřálo. Mladý muž, který představil se dnes v senátě v. r. Noska jako tenisový trenér, vypadal tak trochu přetrénovaný. Ale není také divu, vazba ještě nikomu svěžesti nepřidala a 27letý Jan J. dívá se žádostivě oknem na letní ulici venku.

Žije, chudák, v takovém začarovaném kruhu: nemůže dostat místo trenéra, protože má špatnou pověst - a špatnou pověst má proto, že je stále bez místa. Navíc si tu a tam vyslouží nějaký ten menší trest za podvůdek, což mu pověst nikterak nezlepší.

Malá ukázka jeho trenérské živnosti, tentokráte z Berouna: Poprosí hráče o půjčení rakety, aby ji mohlukázat zájemci, který by si rád koupil právě takovou. Odpoledne pak opravdu jeden berounský advokát vlastní „právě takovou“ raketu - jak pak by také ne, když mu trenér prodal tu vypůjčenou. Trenér už se ovšem nemůže v Berouně ukázat, a tak zase putuje někam jinam.

Toť se ví, že se za těch cest neobejde ani bez toho, aby tu a tam neslíbil manželství. Ostatně on to přiznává: „Ano, slíbil jsem, a taky si slečnu chci vzít!“

Jenomže poslední slečna je momentálně někde na Slovensku, a tak je třeba počkat, až co řekne: zda ještě chce manželství, anebo už jen ty cíchy.

Je to taková ztřeštěná historie. Poznali se v Praze v obchodě - Jarmilka kupovala si po kouscích výbavu a posílala ji k mamince na venkov schovat.

Manželství měli s trenérem domluveno natotata, i menší manželský trénink absolvovali. Tehdy prý mu dala slečna prstýnek, jenže co osud nechtěl - ztratil ho při mytí. Leč Jarmilka neželela, a tu osvítil ji nápad: pojedou ukázati se mamince a výbavu si pak rovnou odvezou. Trenér ovšem nedal jinak, než že pojedou taxíkem. Ježíši, to bude něco! V rodné vsi vystoupí se svým ženichem z automobilu! Bylo to vskutku pozdvižení, maminka dojatě plakala, po vsi se neslo: Jarmilka má trenéra, ten trenér šoféra!

Odjeli s výbavou do Prahy a přišlo na placení. A ženich? Zaplatil šoférovi výbavou, jen cíchy si odnesl domů. Od těch dob ho Jarmilka neviděla a když se dozvěděla, že je v Prachaticích, dala ho zatknout. Teď je žalován ze zločinu podvodu, ale přichází s návrhem: svobodu za svobodu! Vezme si ji, třeba v tu ránu. Jenže nikdo neví, zda Jarmilka chce manželství, nebo jen své cíchy, je tedy nutno čekat, až se vrátí, a mladý muž opět putuje do vazby.

Poté nastoupí zášť

Před trestním senátem v Praze odpovídali se dnes 33letý šofér Václav H. a jeho bývalá manželka 28letá Františka, oba pro zločin podvodu. Před dvěma lety byli pojištěni u Republikánské pojišťovny v Praze proti krádeži. Když jim začátkem roku bylo odcizeno kolo a ještě nějaké drobnosti, pojišťovna škodu likvidovala obnosem 1. 350 Kč. To se manželům líbilo - již za měsíc obdržela Republikánská pojišťovna oznámení nové krádeže v jejich bytě. Tentokráte byl již zloděj rafinovanější, vybral si jen cenné předměty. Pojišťovně zdály se určité momenty podezřelé - zdráhala se pojistné vyplatiti. Ovšem manželé se energicky dožadovali svého práva u obchodního soudu. Podle smíru, který byl v tomto sporu uzavřen, zaplatila jim pojišťovna na náhradu škody 1. 700 Kč a krátce nato učinila trestní oznámení pro zločin podvodu, poněvadž měla důvodné podezření, že krádeže byly v podvodném úmyslu fingovány. Řízení však bylo po krátkém čase pro nedostatek důkazů zastaveno.

Uplynuly od té doby skoro tři roky… Manželé se rozvedli a tu se objevil pan Václav v Republikánské pojišťovně, aby udal, že krádež byla vskutku fingována a že celý případ nastrojila bývalá manželka, aby dostala od pojišťovny peníze. Z jeho slov sice mluvilo veliké záští a nenávist, ale něco přece zdálo se být pravdivé.

Bylo nařízeno nové vyšetřování, nové řízení - a nakonec odsouzeni byli oba bývalí manželé rovným dílem na tři měsíce těžkého žaláře, podmíněně na tři roky. Podmínka zněla, že ve zkušební době nahradí způsobenou škodu.

Letní horečky

Letní horečky

Kradl sice už dávno před tím, ale až v létě 1938 ocitl se před senátem vrchního rady Plocka 46letý tulák nestálého bydliště, Josef Herzig z Plzně. Jeho zaměstnáním během minulého roku nebylo nic jiného, než procházet výletními místy a trampskými osadami a krást. Herzig, již několikráte pro velké krádeže trestaný, byl při své práci velmi zručný. Paklíčem, který si zhotovil z klíčku na otvírání sardinek, otevíral neobydlené vily a víkendové chaty, kde bral, co se dalo, a tak se mu ze třiceti vloupání podařilo ukradnouti věcí za téměř 72 OOO Kč. Vždycky po několika krádežích vyměnil Herzig na čas zaměstnání zloděje za osobu vetešníka, kterého dovedl velmi dobře předstírati, a rozprodával pod cenou kradené předměty. Živnost se mu dařila, jeho obchodní sebevědomí stoupalo, a to jej přivedlo do záhuby. Četnictvo mělo pernou práci usvědčiti jej dokonale ze všech krádeží, neboť za poslední rok své činnosti procestoval celé Čechy, hlavně Šumavu, Krkonoše a Orlické hory. Doznal se až tehdy, když viděl, že četníci mají vše dokázáno.

Lhostejně a cynicky přijal těžký trest - tři a půl roku káznice, ale přece jen mu stoupla teplota když uslyšel, že ho pak ještě čeká donucovací pracovna.

Chudák bezdomovec

Max Goldschmidt rodem z Budapešti míval maďarskou státní příslušnost, ale válka ho zastihla v Americe a když se odtud po letech vrátil, neuznali ho v Maďarsku za příslušníka, protože o to včas nezažádal. Od té doby žil tento 46letý obchodník bez státní příslušnosti, ale nevadilo mu to. Svět byl tenkráte ještě velký a on se jím dovedl obratně prodírat. Ale přišly doby a svět se stával menším a menším, hranice za hranicí se uzavíraly - až si dnes Max Goldschmidt trpce naříká na svůj osud v senátě v. r. Šímy: Nikde není doma, nikam nesmí, jedinou průkazní listinu nikde nedostane. Jen si to představte - chudák malý.

Ale on zase takový chudák nebyl. Bůh suď, jak to ti lidé dělají, ale jemu se - ač nikde doma - docela dobře žije. Teď prý dostává jako obchodní ředitel plat 4 000 Kč, navíc v librách, a peněz u něho našli tolik, že útraty dnešního přelíčení byly právem uznány za dobytné.

Doposud byl trestán vždy jen pro falšování pasů, poprvé v Polsku. V Praze se s ním poznala slečna Elsa M. a hned při tom přišla o 10 000 Kč. Goldschmidt byl po čase zatčen jako podezřelý z podvodu, ale částku hned při zatčení uhradil a dokonce - jako by byl v horečce - tvrdil, že přijel do republiky jenom proto, aby slečně mohl ty peníze vrátit.

Při prohlídce jeho věcí se zjistilo, že bohužel přijel na falešný pas, a on přiznal, že jej koupil v Paříži od lidí, kteří se tím živí, stačí jen dát jim svou fotografii a 500 franků. Jenomže on to přece jinak dělat nemůže, takže až bude odtud vyvezen, nezbude mu nic jiného než zfalšovat si pas zase někam jinam. To už není naše starost, ale rozhodně není žádoucí, aby další slečny Elsy přicházely kvůli němu o peníze. A představte si, soud mu ani neuvěřil, že přijel na falešný pas jen proto, aby slečně peníze vrátil! A tak teď půjde na čtyři měsíce do těžkého žaláře, poté bude z republiky jako obtížný cizinec vyvezen.

Ach, ten majetek

Při výslechu se všichni pořádně zapotili - jak podezřelí, tak policisté… Začalo vše tak: Jan Bulandr, 30letý rolník, vyběhl z domu a křičel na celou ves, že jeho otec se oběsil. Skutečně - našli ho na půdě oběšeného, lékaře povolali. Ten kouká, vrtí hlavou - a odmítá dát povolení k pohřbu. Pozastavil se totiž nad ranami na těle nešťastníka.

Tři dny policisté pátrali, pak zatkli Jana Bulandra a jeho 68letou matku, jeho pro podezření, že zavraždil svého otce, ji pro podezření z nadržování zločinu.

Výslech trval celých 28 hodin, až se Bulandr mladší přiznal, že otce za hádky přiškrtil. Bezvědomého odnesl na půdu, kde ho oběsil, aby vzbudil zdání sebevraždy. Hádka, jež vyústila ve vraždu, byla jedním z četných zlých sporů, které se týkaly dělby rodinného majetku.

Matka za čtyři sta

Srpen je podivný měsíc. Jeden si užívá dovolené a je mu příjemně teplo, jiný usedá na lavici obžalovaných a potí se. Dne devátého tohoto měsíce roku 1938 se právě to stalo 39leté poštovní úřednici, která byla obviněna z několika podvodů, a ty všechny byly v souvislosti s osudy děcka, déle než deset let žijícího pod nepravým jménem nepravých rodičů. Čistá shoda let - někdy v roce 1924 se tato slečna jako čtyřiadvacetiletá provdala za úředníka Jindřicha J., staršího o dvě leta. Řekněme ihned, že buď měla obzvláštní smůlu, anebo snad, ještě lépe, byla takovým manželským antitalentem, že tenkráte ve věku přece ještě zcela mladém, šla už celkem do třetího svého manželství, neboť dvakráte už byla rozloučena. I toto třetí manželství bylo - z její viny - po pěti letech rozloučeno. Ještě předtím však - asi v druhém roce společného života - stala se jistá událost.

Nechme prozatím hovořit manžela.

„Nepozoroval jsem na ní žádných příznaků těhotenství a po manželsku jsem s ní žil. Jednou přijdu domů a tam vyřizují mi, že odjela rodit do Neratovic. Druhého dne dostal jsem telegram, že máme kluka, ať přijedu a přivezu prádélko. Poslechl jsem, pochopitelně. A pak, představte si, ukázala mi dítě. Byl to šok.

Nikdo by mne nevyvedl z přesvědčení, že dítě není ani moje, ani mojí manželky. Ale nevěděl jsem si rady, tak jsem strpěl, aby bylo pokřtěno jako moje.“

Také porodní asistentka z Neratovic dostala slovo. Vzpomínala, jak jednou v listopadu nesla novorozence, potkala na chodbě obžalovanou a ta pravila: „To je hezké dítě, takové bych taky chtěla.“ Asistentka jí doporučila, ať se maminky zeptá, že se třeba ratolesti ráda vzdá, leč maminka se nevzdala. „A nevěděla byste o nějaké jiné?“ optala se obžalovaná. Tu asistentka doporučila jí jít za jednou služebnou, zrovna porodila a tři děcka už jí pláčou u postele, s tím svým žije jen tak na hromádce, „ta vám ho ráda dá,“ mínila asistentka.

Dovedla ji k služebné, dovnitř však šla paní sama. Za chvíli vyšla, půjčila si od asistentky 400 Kč, dala je služebné a ta jí podala dítě.

Obchod byl hotov. Nový občánek žil pode jménem úředníka J. jako jeho zcela zákonné dítě a dostalo se mu také všech zákonných práv. Poté však nastal rozchod rodičů, a jak se rozváděli a rozlučovali, byly děcku také přisouzeny alimenty a pan J. částkou 140 Kč měsíčně musil je platit, neboť paní je urputně vymáhala a dvakráte, kdy pan J. byl nezaměstnán, putoval pro neplacení alimentů dokonce před trestní soud.

Nedal si pokoje a pátral, jak to s dítětem vlastně je.

Trvalo mu to safra dlouho - chlapci už bylo deset let, když jeden z právních zástupců úředníkových si do Neratovic zajel a přivezl odtud zjištění, čí je dítě, zároveň s přiznáním pravé matky, i s dotvrzením porodní asistentky.

Potom tedy následovalo trestní oznámení, neboť Jindřich J. cítil se poškozen lstivým předstíráním své bývalé manželky celkem o 40 000 Kč, které zaplatil za ta léta na alimentech a na útratách alimentačních sporů.

Jak další poškozený připojila se nemocenská pokladna, která tenkráte zaplatila „porodné“ a „kojné“ - něco přes tisícovku.

Zpočátku obžalovaná úřednice trvala na tom, že dítě opravdu porodila, až pak přišla s obhajobou, že dítě skutečně není její, avšak celá ta podvodná manipulace stala se s vědomím jejího manžela, kterému prý šlo o 20 000 Kč, jež slíbil dát otec obžalované svému vnoučeti.

Tak se spletitá historie, možno-li, stala ještě spletitější. Bylo by bývalo pro posouzení viny jasnější, kdyby manžel řekl, že věřil, že je to dítě jeho a že v této víře alimenty platil, což on ovšem netvrdí. Alimenty prý platil jen proto, že propásl nějakou zákonnou lhůtu k námitkám a navíc byl bezradný.

Co se tedy stalo. Senátu nezbylo, než přelíčení odročit a vyžádati si spisy alimentačních sporů. Protože kdo ví, jak to vlastně všechno bylo.

Není jistě nezajímavé, že nikomu nevadilo, kdy a kam se ztratilo dítě oné uklízečky. Inu, tomuto dítěti je už pomalu 13 let a žije v ústavní péči. Možná je mu tam líp než u vlastní i skoro vlastní maminky.

Podobnost čistě náhodná

Smrtící sodovka

Člověk někdy až žasne, kolik různých a často velmi odlišných živností může jedna osoba zvládnout. Dlužno říci, že se to tu a tam nevyplatí. Pan Václav Pechar v létě 1938 dopadl ještě moc dobře.

Měl skutečně neobvyklou kombinaci živnosti: hostinský a výrobce pomníků v jedné osobě. A tato kombinace dala vzniknouti zvláštnímu příběhu, bohužel, příliš tragickému.

Svého času býval Václav Pechar pachtýřem zbirošské cementárny, tak naučil se zacházet s pomníky, opravovat je i zhotovovat. Pak se stal hostinským, ale pomníků nenechal a právě před rokem dělal jeden pro jakousi ovdovělou paní. Objednal si kilo prášku fluadu, nutného k výrobě. Je to jed, neboť obsahuje fluorid zinečnatý.

Asi měsíc nato dostal Pechar dodány sodovky a uložil je do místnosti u výčepu, kam také uklízel ty své různé potřeby k opravám pomníků, a kde také zůstalo asi čtvrt kila toho prášku, co mu zbyl.

Nuže, dne 21. října přišla do hostince dcerka jistého Václava Kasíka tatínkovi pro sodovku. Když pak tento doma asi třetinu láhve vypil, udělalo se mu zle a zvracel. Žena jen maličko ochutnala, pocítila pálení v hrtanu, tu odnesla sodovku zpět.

Václav Kasík téhož dne zemřel a pitvou bylo zjištěno, že smrt nastala neznámým prudkým jedem. V sodovce, resp. v domnělé sodovce, která zbyla v láhvi, zjištěna byla chemiky taková kvanta jedů, že by to postačilo pro smrt množství osob.

Původně bylo zahájeno stíhání proti výrobci sodové vody, ale ten prokázal, že jedy se jeho zaviněním nemohly do jedné láhve dostat. Pak se přišlo na vedlejší živnost hostinského a jeho objednávku onoho prášku. Tak obžalován byl 51letý hostinský z přečinu proti bezpečnosti životu, protože Kasíkovu smrt zavinil, prodav mu z nedbalosti láhev s rozpuštěným práškem. Jak se tomu stalo, zůstalo nevysvětleno, Pechar popíral, že by prášek do láhve uschoval, tak nezbylo než ho osvoboditi pro nedostatek důkazů.

Střelba na statku

Život nepřináší jen samé radosti. Rolník a starosta Josef Svoboda v obci Želechovice u Uničova to poznal na vlastní kůži. Na jeho statku sloužil čeledín Josef Alt. Jinak pracovitý čeledín v poslední době úplně změnil chování. Zamiloval si nešťastně ženu svého zaměstnavatele, ale když selka byla chladná, začal ji pronásledovat milostnými návrhy. Selka čeledína rázně odbyla, a když jeho pokusy se opakovaly, stěžovala si muži. Svoboda dal Altovi výpověď. Čeledín choval se vzpurně a bylo zřejmo, že se rolníkovi chce pomstít. Nikdo však netušil, že nešťastná láska vyvrcholí v tragédii. V úterý ráno, když Alt měl opustit statek a chystal si svršky, šla kolem Svobodová. Tu čeledín vytáhl opakovací pistoli a z bezprostřední blízkosti vypálil na ni tři rány. Poté obrátil pistoli proti sobě a střelil se do hlavy. Oba zranění byli dopraveni do nemocnice v Uničově, kde Alt asi za hodinu skonal. Svobodovou lékaři naštěstí zachránili.

Láska prochází záchodem

Stěžovala si pani Sukénková, naříkala: „Na chlapa jsem se od svatby nepodívala, škudlím každej krejcar a tohle mám za to. Von se přijde domů jen tak vokouknout, nebo vůbec nepřijde, teda až v noci a unavenej, že skoro padá. Ale to poznaj na první pohled, že ta únava není od piva. Ta mrcha princmetálová, malá a pajdavá… Rozvádím se s ním!“

Ale pan Sukénka se nemínil dát rozvést z vlastní viny. U soudu jal se tvrditi, že on nezavinil hluboký rozvrat domácnosti, aby k němu jeho manželka mohla chovat nepřekonatelný odpor, protože onu slečnu navštívil jednou, když se jí porouchala elektrika, a pak ještě asi dvakrát, když jí nevytýkala voda z klosetu. Není tedy pravdou, že u ní byl furt, a jeho manželka to tvrdí, aby ho urazila, proto žádá, aby soud uznal jeho manželku vinnou přestupkem urážky na cti.

„A to bych se na to podívala, slavnej soude!“ založila si paní Sukénková ruce v bok. Celý sousedstvo mi to může potvrdit. Fakt nevím, co by s tím záchodem musela dělat, aby ho měla dvakrát denně ucpanej!“

A tak pan Sukénka neuspěl.

Penízky moje, penízky mé

Dopadení podloudníci peněz

Policisté se museli otáčet i v létě 1938. Detektivové bezpečnostního oddělení inspektor Kadlec a detektiv Humhal dopadli dvojici valutových podvodníků. Oba zatčení - cizí státní občané - měnili čs. tisícikoruny a posílali drobné čs. bankovky do ciziny. Jak je snad známo, měly v zahraničí plný kurs jen bankovky malé, to jest takové, jejichž vývoz může býti legální. Velké bankovky vyvážeti jest vůbec zakázáno, takže lidé, kteří svého času utíkali s penězi z republiky, utrpěli značnou ztrátu. Prodávají tisícovky pod cenou, i za 700 Kč! Podloudní prodavači dopravují pak bankovky tajně do republiky, odsud je posílávali v částkách po 200 Kč poštovními poukázkami. Pak byla hranice dovolených poukazů snížena na 50 Kč, a protože při těchto „dávkách“ už toto zvyšovalo zisk, začali podloudníci bankovky zde měnit a posílat drobné v dopisech. Právě dvojici takových podloudníků detektivové nyní zatkli. Cizinci měli u sebe celkem na půl milionu Kč.

Až se ucho utrhne

Pan Bedřich Mašek, kterému je dnes 64 let, býval kdysi ředitelem pojišťovny. Když se dostal do penze, nezdálo se mu, že by mohl vyjíti s částkou, kterou dostával, a tak se pokusil získati nějaké místo, při kterém by žil stejně pohodlně, jako v penzi. Stal se tedy úředníkem pojišťovny statkářů a nájemců, úředníkem jen tak levou rukou. Měl zde příležitost dělat obchody, při nichž mnoho peněz zůstalo mu za nehty. Tak např. za starší dům ve Starých Strašnicích dostal 11 000 Kč, v Dušníkách za jiný dům stejnou částku, a to jenom za odhady, neboť byl pojišťovnou poslán tam na komisi.

Mimo to sliboval také různým lidem výnosná místa. Buďto hledal jejich inzeráty v novinách, nebo sám inzeroval, že inteligentním lidem zaopatří místo pod penzí. Sliboval klientům, že jim zařídí zvláště výnosná zaměstnání, která by jinak nedostali. Nebylo divu, že všichni ti, jež oklamal, původně byli rádi, že se s ním seznámili. Mašek je dovedl obvykle k významným úředníkům, kterým je představil a jimž také řekl, že se ucházejí o místo. Každá z jeho obětí se tedy domnívala, že nyní má místo téměř jisté a velmi ochotně dala mu zálohu. Tak např. jeden student složil mu 1500 Kč, ale za ty napsal mu Mašek jen žádost o přijetí do Penzijního ústavu, která byla později ovšem zamítnuta. Ještě hůře dopadla jedna dáma, která s jeho doporučením byla přijata do kanceláře Čedoku. Původně dostala smlouvu na tři měsíce na zkoušku, ale byla přesvědčena, že v zaměstnání zůstane a tak zaplatila Maškovi 1800 Kč. Po třech měsících firma jí však oznámila, že na její služby již nereflektuje. Ovšem za tyto tři měsíce dostala ona dáma jen 1600 Kč, takže by byla 200 Kč ušetřila, kdyby byla lenošila a nepracovala vůbec.

Kromě toho žalován je Mašek také pro zločin vydírání. Před časem zemřel mu totiž nevlastní bratr a jeho manželka se opět provdala. Mašek se obrátil na jejího nového manžela a jal se na něm vydírati 3000 Kč, které prý nebožtík zůstal mu dlužen. Jestliže mu je novomanžel ihned nevyplatí, Mašek obrátí se na noviny, ve kterých vylíčí, jak špatným je mužem.

Jelikož všechno toto bylo mu prokázáno, odsoudili Maška na třináct měsíců do těžkého žaláře.

Podvůdek

Marie Konečná, zemědělská dělnice ze Střeně u Litovle, přihlásila se k nemocenskému pojištění u nemocenské pojišťovny v Záhřeze již v r. 1934. Přihlášku podepsal její domnělý zaměstnavatel a strýc rolník Dvořák ze Tří Dvorů, který letošního roku v únoru zemřel. Letos Konečná onemocněla, byla záchrannou stanicí odvezena do nemocnice a po dobu nemoci pobírala nemocenskou podporu, takže výlohy činily přes 2600 Kč. Kromě toho snažila se Konečná dostati ještě 652 Kč a státní příspěvek 500 Kč. V pojišťovně byla přihlášena jako dělnice u Dvořáka, zjistilo se však, že Konečná u svého strýce po celou dobu zaměstnání nebyla, ba ani u něj nebydlila. Konečná byla udána pro podvod soudu.

Hašteření léta 38

Zapeklité uklouznutí

„Slavnej soude, byl jsem špatnej člověk, vy to tam račte mít ve spisech. Ale už dlouho jsem člověk dbalej zákonůch. Já bych si to moc rozmyslil, abych se s nima dostal do konfliktu… A pak ta láska. Slavnej soude, já jsem ji nevyhledával, ona přišla sama. A že prej slyšela, že lacino šiju. A že by chtěla lehkej kostýmek. Beru jí tedy míru a aby tak řeč nestála povídám: A jéjej, milostivá paní, na takovýdlenc tělíčko, to se to šije, to není pro krejčího rachota, to je povyražení. Já jsem totiž krejčí. Ona se začala hihňat, já jí povídám, že jí přijdu ozkoušet kostýmek do bytu, a ona, že bude ráda, že má domovnictví a chodí z domu nerada.

Nu, tak jsem tam tedy přišel zkoušet. A ona najednou: jéje, to mě to lechtá. To je jako výzva, tak jsem ten prst přitlačil. Ona mi řekla, že jsem šprýmař. A tak jsem jí dodal lehkej kostýmek, a přišel si na svý. Chodil jsem tam ještě deset měsíců. Já jsem jí říkal, že jsem charakter a že si ji musím vzít za manželku. Nejdřív byla svolná, ale pak se začala patlat v tej mej minulosti, vyškrábla nějaké ty hříšky. A že prej jsem individuum, začla dělat scény. Tak jsem si myslil, že jí napravím hlavu, že se probodnu, když si mě nevezme. Já ji slavnej soude miloval, protože byla krásná a měla domovnictví. A vona vždycky že ne, a já si myslel, že jednou se už musí obměkčit… Až jsem uklouzl.

To bylo tak. Když ona zas začla, tak já chytím kuchyňský nůž, a vece: chceš viděti mou krev, chceš viděti mě bezduchého, dívej se tedy, nasadil jsem si ho na prsa, popojdu k ní, aby to viděla, jak se probodnu. Ale vona byla zrovna sobota před svátkama a Betty měla navoskovaný linoleum. Jak jsem uklouz, tak jsem se mimoděk rozmách rukou a ji to škráblo na prsouch. Slavnej soude, já bych byl brečel, když jsem ji tak viděl zraněnou. Ale vono to nebylo nic těžkýho, jenže vona se mě chtěla zbavit.“

Leč Betty trvala na tom, že s ním nikdy nic neměla, jen jí šaty zkoušel. „Když krejčí chodí zkoušet šatičky, dává mu ta dáma hned na noc klíč vod domu a vod bytu?“ divil se pan Emil. Paní Alžběta však trvala na svém.

Emil H. byl devětkrát trestán pro krádeže, veřejné násilí, také již nebezpečně vyhrožoval, tedy nepožívá nejlepší pověsti. Nakonec byl odsouzen za lehké ublížení na těle na měsíc do tuhého a nepodmíněného vězení, neboť soud nevzal v úvahu naleštěné linoleum.

V bezvědomí nelze se bát

Kdyby byl sedmadvacetiletý Jaroslav Novotný nosil svůj trestní rejstřík na čele, mnohý hostinský by mu jistě nenalil, protože by hned, že byl již sedmkrát trestán pro všelijaké násilnosti. Ale trestní rejstřík se na čele nenosí, nýbrž je pečlivě uzamčen na státním zastupitelství. A tak Novotnému nalévali. Stejně tak v lidovém domě v Řevnicích, kde Novotný jal se hašteřiti s Bohumilem Říhou, který tu také seděl při pivě.

„Pojď ven, já ti to ukážu,“ vytahoval se Říha a skutečně šel. Ale tady Novotnému přešla chuť, raději se pral před publikem, aby vidělo jeho odvahu. Takže skoro klidný se vrátil do místnosti. Tady však seděl i bratr jeho soupeře a ten těžce nesl, že Bohumil byl pohaněn. Takže žďuchl do Novotného, když se chtěl napít, až se pivem polil. To byl ovšem oheň na střeše. Novotný chytil lať co stála v koutě a vrhl se na Říhu, udeřil ho do hlavy. A když se dal Říha na útěk, pustil se za ním. Dostihl ho přede dveřmi hospody, a dal mu ještě jednu. A nebyla to rána malá, neboť Říha po ní upadl do bezvědomí. V nemocnici později ještě zjistili, že má přeraženou ruku.

Pan státní zástupce dr. Jelínek dnes ve své žalobě tvrdil, že se Novotný ještě pak Říhovi vyhrožoval, že ho oddělá. Novotný tvrdil, že nevyhrožoval, protože Říha ležel již na zemi v bezvědomí, takže nemohl býti uveden v důvodný strach, který zákon u vyhrožování předpokládá. Senát se přiklonil k tomuto názoru, ale přesto vyměřil Novotnému pro zločin těžkého ublížení na těle šest měsíců těžkého a nepodmíněného žaláře.

Grafomanské trápení

Grafomanské trápení

Málokdo asi tváří se před rozvodovým soudem nadšeně či vesele. Leč pan Hnuk v srpnu 1938 vyhlížel před soudem vskutku víc než utrápeně.

Jak vyprávěl svou historii, nebylo možné o jeho starostech pochybovati. Neboť jedenáct let žil doposud se svou manželkou a z toho jen pět klidných a šťastných. Před šesti lety najednou totiž manželka obrátila a skoro přes noc nemohl ji pan Hnuk vůbec poznati. Dříve to byla žena energická, pracovitá, žena reelní a šetrná, a pak najednou ani nepromluvila, chodila kolem něho třeba několik dní beze slova, uzavřena sama do sebe, oči upřené do neznáma, hlava kdesi v oblacích.

Pan Hnuk dlouho uvažoval, co jí asi vězí v srdci, ale nenapadlo ho dočista nic. Pak jednoho dne se náhodou dostal své manželce do stolku a spatřil ke svému úžasu, že manželka píše básně, a to básně skoro filosofické. Inu, nemá co dělat, řekl si pan domácí a skoro jí to nezazlíval. Vždyť je to lepší, než když na manželi sedí a plísní ho pro každou chvilku, kterou proseděl v hospodě… Ale pak začalo peklo.

Listonoš poslem špatných zpráv

Den co den nosil listonoš objemné dopisy a pan Hnuk je musil propláceti, neboť byly nedostatečně frankovány. Dopisy byly adresované jeho manželce. Co jen to může znamenat, dumal zaskočený manžel. A nestačil se divit. To totiž redakce vracely jeho ženě básně s podotčením, že redakce lituje, leč nemůže příspěvků použíti.

Paní Hnuková přikládala sice známku na odpověď, ale nikdy ji nenapadlo, že její básně jsou tak těžké… Když ji proto manžel několikrát vyplísnil, a když redakce tvrdošíjně básně vracely, zamanula si, že bude lépe, když nepřiloží známku na vrácení vůbec. Chtěla tak redakce donutiti, aby básně otiskly. Však já na ně vyzraji, radovala se v duchu.

Leč žádnou redakci to ani nenapadlo. Denně kupovala paní Hnuková deníky i týdeníky, hledajíc tam plody ducha svého, ale nadarmo.

Tehdy jala se naléhati na svého manžela, aby se jí ujal, a aby zakročil proti redaktorské svévoli. Přece nemůžou takto s jejími veledíly zacházeti!

Pan Hnuk naléhal, aby toho nechala, leč nedala si říci a musil prý podati jejím jménem na redakce žalobu jednak na vrácení rukopisů, jednak na náhradu škody, která jí vznikla neotištěním geniálních básní.

Dlouho se pan Hnuk domníval, že se žena nějak umoudří, a že ji vyléčí nekompromisní redaktoři. Ale klamal se.

Útěk z pekla

Stala se totiž úplně jiná věc - manželka jala se mu vyčítati, že s ní necítí, že není vůbec žádný manžel, že je nešťastná a tak dále. Až stal se mu život peklem. Nakonec rozhodl se podat na svoji ženu rozvodovou žalobu, v níž se domáhal, aby manželství bylo rozvedeno z viny paní Hnukové.

Dokazoval svědectvím jednoho lékaře, že jeho žena je zaostalá, ba dokonce imbecilní, což dotvrzuje již okolnost, že podpisovala svoje básně romantickým pseudonymem Kája Kaková-Podluzná.

Ostatně i jiné okolnosti svědčí prý pro to, že není zcela normální. Jak nestíhá den co den přečíst zakoupené tiskoviny, vrací se i k těm, které jsou několik týdnů staré, a tak žije mnoho a mnoho dní pozadu!

A tak dovozoval manžel, že život ve společné domácnosti se mu stal nesnesitelným, a že tedy manželka tento nepřekonatelný odpor zavinila.

Soud chtěl pochopitelně učiniti si jasno, proto rozhodl se přezkoumati, zda paní Hnuková byla nervově nemocná již před svatbou, nebo zda se poruchy objevily až později. Tato okolnost by totiž měla pro spor veliký význam. Kdyby se vskutku ukázalo, že byla imbecilní, jak prohlásil lékař, již před sňatkem, nepadalo by pro rozvod její onemocnění na váhu, zato však bylo by možno podniknouti kroky v tom smyslu, aby manželství bylo prohlášeno za neplatné.

Proto soud líčení na neurčito odložil, a pan Hnuk i nadále musí zatím žíti v tom filosoficko imbecilním pekle.

Nezaplatí a nezaplatí

Nezaplatí a nezaplatí

Ten 4letý klučina, který svědčil koncem srpna 1938 u soudu, měl se k životu a jistě se neztratí. Třebaže z něj chtěl pan soudní rada vytáhnout holou pravdu, přece se mu to nepodařilo. Kluk stál na svém. Letos počátkem léta hrál si v Košířích, kde je domovem, s jinými chlapci a mlátili špačka. V té chvíli jel kolem na motocyklu magistrátní úředník s manželkou na tandemu. Chlapec z ničeho nic hodil pálku na silnici a pálka udeřila dámu do tváře tak prudce, že i magistrátní úředník na motocyklu zakolísal a byl by málem sjel do příkopu.

Zastavil, jeho žena pustila se za klukem, který dal se na útěk. Dostihla ho na dvorku, uchopila za límec a dala mu jednu přes hlavu za vyučenou.

Ale tehdy vmísil se do záležitosti klučíkův tatík, zdatný Košířan, která se na dámu obořil způsobem předměstským, popadl ji za ruku až zmodrala a zavolal na sousedy, aby ji podrželi, protože si dojede pro policii. Sedl na kolo a jel pro strážníka, který dámu zjistil. Tatíček pak podal na dámu jménem svého synka trestní oznámení pro přestupek lehkého poškození na těle, neboť lékař, u kterého dal synka prohlédnout, konstatoval, že má lehce pohmožděné ouško. Tatíček se také připojil k trestnímu řízení a dožadoval se, aby dáma byla odsouzena zaplatiti chlapci 5 tisíc Kč bolestného, neboť zranění prý zanechalo u chlapce trvalé následky, protože ho doposud bolí ouško. A tak byl chlapeček u soudu slyšen. Díval se stále na svého tatíčka, a jak ten zamrkal, počal naříkati, že ho bolí ouško. Nemohli z něho nic dostat, kluk stále vedl svoji, že ho bolí ouško, ale pak postřehli, že tatíček nápadně mrká a proto poslali ho na chodbu. Kluk se rozplakal a mlel stále svoji. Za žádnou cenu z něj pan soudní rada nedostal, jestli ho ouško bolí doopravdy, a tak ho poslal na chodbu též. Tady stál náhodou svědek, která čekal, až bude předvolán k příštímu přelíčení a všiml si, jak hodný tatíček jak se klučinovi ihned tříti ouško, zatímco chlapec si stěžoval, že má hlad. Svědek běžel tuto scénu oznámiti panu radovi a již již se zdálo, že klučík promluví, přesto však neřekl nic závažnějšího, než že mamička mu říkala, že ho ouško bolí.

Za těchto okolností byla dáma zproštěna viny, ale státní zastupitelství podalo na klučíkovy rodiče trestní oznámení, že na dítě dost pečlivě nedozírali. Soudní rada je uznal vinnými ze žalovaného deliktu a udělil jim přísnou důtku

Odborník za všechny prachy

Nedávno byla odsouzena do těžkého žaláře cikánka Tonka, pravým jménem Antonie Ševčíková, která prý je poněkud poblázněná, matka sedmi dětí a žena vůbec nešťastná, protože její muž si právě odpykává 7 let těžkého žaláře za zločin zabití. Její manžel je totiž cikánem a když ho četníci sebrali, ujala se vedení tlupy ona. Líčila se jako žena romantická, která obcuje občas s duchy. Soudní lékař však zhodnotil, že nejapně předstírá duševní chorobu. Tato paní dostala se loni v říjnu v Kožlí do vily dr. Preisse, kde jeho dceři ukradla klenoty za 200 000 Kč. Cikánka nebyla si pravděpodobně vědoma ceny ukradených předmětů, protože jinak by se jimi velmi neověsila, jak učinila. Myslela si však, že šperky mají nějakou cenu a proto, když se s nimi dostala domů, poslala cikána Antonína Růžičku, 48letého obchodníka koňmi pro 41letého Antonína Soukupa, kočovného obchodníka, a jeho manželku Janu, o rok mladší prý nosičku zavazadel. Chtěla, aby tito lidé zkušení jí odhadli, jakou cenu mají asi tak šperky. Jak se na to podívali, hned poznali, že klenoty mají cenu doopravdy. Požadovala proto, aby jí za ně zaplatili 8OOO Kč. Soukup i jeho žena prohlásili však, že je to částka přemrštěná a dali jí jen polovinu. Později se ukázalo, že klenoty měly cenu 200 000 Kč.

Soukup ovšem dnes před soudním radou dr. Šímou tvrdil, že neměl ani tušení, jak vysokou hodnotu mají, domníval se, že je to pouze bižutérie. Nicméně nedopadl o mnoho lépe než bláznivá Tonka. Cikán Antonín Růžička dostal dnes na přímluvu státního zástupce 6 měsíců těžkého a nepodmíněného žaláře. Soukup vulgo Bečvář byl odsouzen na 4 měsíce, protože jeho pověst není doposud tak špatná jako pověst jeho manželky, která dostala stejný trest nepodmíněně.

Srdce a prachy

Dvě dívky s následky

Je mu 28 let, je vysoký, typ sportsmana. A je kuchařem, prý dokonce velmi dobrým. Tak není divu, že mnohé děvče se za ním ohlédne. Alois také není srdce nepřístupného a je vděčný každé příležitosti. Anna nevěděla, jako kolikátá již zaujala místo v jeho srdci, ale zaujala je s temperamentem svých 26 let a byla přesvědčena, že ji z Lojzíčkova srdce nemůže nikdo vypuditi. Byla také kuchařkou, sloužila ve stejné kavárně a on byl málem jejím představeným. Věděla, že mu kyne budoucnost a věřila pevně, že se jednou stane jeho manželkou. On sám jí přísahal lásku a dušoval se, že má ty nejčestnější úmysly, a tak dívka nic nenamítala, když chtěl na ní důkazy lásky. Trvalo to skoro rok, ale pak se jí Lojzíček najednou začal odcizovati, stále se vymlouval a neměl pro ni času.

Tehdy v kavárně přijali novou služku, děvče o dva roky mladší než Anna, dívku čipernou, švitorných pohybů a skřítkovských očí. Právě ty dva spolu Anna potkala. Neudělala výstup, ale soužila se ve svém srdci. Ani Lojzíčkovi nic nevyčítala, stále jen čekala, že si opět získá jeho lásku. Jenomže pozorovala, že i Žofka, její nástupkyně v jeho srdci, nějak nápadně chřadne. Jednou ji zastihla na záchodě, jak si tam otírá slzy.

Anna se zalekla, že je poblouzněn opět jinou, ale nemohla přijít na to, kdo ho zrovna zaujal, marně ho sledovala. Napadlo ji, že by o tom mohla věděti Žofka. A tak s ní promluvila několik slov. Výmluvy, které Lojzíček používal, když hovořil s Annou, byly úplně stejné, jako když hovořil se Žofkou.

Obě dívky spolu toho večera dlouho chodily ulicemi. Anna plakala, stejně tak Žofka, jedna druhé se svěřovaly. Obě čekaly, že se k nim Lojzík vrátí, protože je poutají řetězy. Obě jsou tedy spojeny osudem. A tak se dohodly, že si nebudou nic vyčítati, ale že budou rukou společnou a nerozlučnou pátrati po té, která jim oběma vzala víru v život. Jenomže tu třetí nikdy nenašly, tož dostavily se na policii, kde se jaly na Lojzíčka stěžovati. On byl samá sladkost, ale přitom člověk bez srdce. Když s ním Anna začala choditi, dostala se s ním do jiného stavu. Myslela si, že si ji vezme. Jenomže jeho maminka jí řekla, aby se poradila s porodní asistentkou, která již rozřešila bezbolestně mnoho takových zápletek. Anna uposlechla, Lojzík jí dal peníze, ona šla a za chvíli byl její poměr opět bez následků. Jenomže pak následovala Žofka a její životní příběh byl tentýž. Dívky snad ani netušily, že tak podávají trestní oznámení nikoli pouze na Lojzíka, ale i na porodní asistentku, ovšem v prvé řadě na sebe. Když se o tom Anna dozvěděla, zase všechno, co řekla, odvolala. Pak zase odvolala své odvolání…

Nakonec setkali se všichni před soudem. A stála tu výpověď proti výpovědi. Soud nechtěl ublížit nespravedlivým rozsudkem jednomu ani druhému a všech pět obžalovaných zprostil viny pro nedostatek důkazů.

Tři kasaři v rukou policie

Klenotníci to nikdy neměli lehké. Tak v srpnu 1938 zjistil zlatník Klus, že mu někdo vyloupil výkladní skříň v Karlově ulici v Praze. Na místo se odebrali detektivové a vypátrali, že v době krádeže byl spatřen u obchodu muž, jenž byl nápadně podobný 52letému kasaři Josefu Domanskému ze Strašnic. Policie o Domanském dlouho neslyšela, tvrdilo se o něm, že se vzdal kasařského řemesla, než vyslovené podezření bylo třeba ověřiti.

K ránu se vypravila četa detektivů do bytu Domanského ve Strašnicích. Zastihli u něho 38letého emigranta Kurta Ernsta z Vídně a 45letého zedníka Karla Tůmu. Detektivové pak provedli prohlídku bytu a v kamnech v koupelně našli množství skvostů odcizených předtím večer u klenotníka Klusze. Všichni tři zadržení muži byli dodáni do policejní vazby. Ukradli sedm prstenů s brilianty, 2 náhrdelníky, náušnice s brilianty, 7 zlatých náramků, a jiné v ceně 29 tisíc Kč. Vše bylo vráceno majiteli. Zadržení kasaři jsou v podezření, že již před třemi týdny vyloupili výkladní skříň Klusze - tehdy využili hukotu kolemjedoucího auta a vyrazili sklo skříně. Policie případ dále vyšetřuje.

Sedmilháři

Milá k chrysoprasu

„Myslím, že tím je vše řečeno,“ řekla slečna Květa a podívala se na Josefa pohledem, který také říkal všechno. Nebyla v něm jen lhostejnost, vyzařovala z něj radost, že je vše skončeno. Ten pohled výskal zlomyslnou radostí. „Počítala jsem s tím. Víte, bylo mi to vše balastem, to čemu jste říkal láska. Prosím, tady máte. To je všechno, co jste mi dal za celý ten rok, co jsem se s vámi tahala. Máte to pěkně zabalené a ovázané modrou pentličkou. „

A ta sladká slečna se dívala na Josefa, jako by mu nádavkem pár pohlavků chtěla dát. A on, úředník záložny, osiřel. V tom balíčku bylo skutečně všechno, čím se chtěl připoutati k srdci oné dívky, která byla stejně vybavena krásou jako penězi a nadějí na dědictví, dívky, která se mu mohla stát velmi dobrou manželkou.

A tak mu po celém tom vztahu zůstal jen prstýnek s chrysoprasem. Květa se totiž narodila v prosinci a chrysopras byl její měsíční kámen. A ten prsten jí Josef Srnec dal, když se dozvěděl, že bude děditi po jednom strýčkovi. Byl to člověk v jádru šetrný, a tak čekal, až si najde příští snoubenku, avšak takovou, která bude rovněž zrozena v prosinci. Skrze tuto šetrnost se v létě 1938 odpovídal panu soudnímu radovi dr. Dědourkovi z přestupku zmrhání pod přípovědí manželství. Neboť Srnec si namluvil již dva měsíce po rozchodu s Květou Helenku. Při pátém randeti jal se býti důvěrným a ptal se, kdy se slečna narodila. „Víš, zlatíčko, tobě by tak slušel prosinec.“

„To je psina, já jsem se narodila právě v prosinci.“

Při sedmém dostaveníčku, když již byla ruka v rukávě a když se Helenka svěřila, že není tak docela chudá, dal jí Josef prstýnek s měsíčním kamenem chrysoprasem. Jenomže Helenka jala se naříkati, neboť ona byla narozena v říjnu a kamenem tohoto měsíce je akvamarín, jak se lze dočísti v prospektech mnoha klenotníků. A Helenka si najednou přála mít v prstýnku akvamarín. Srnec se s ní rozešel. Jak také jinak, když mu lhala. Jenomže Helenka podala na Josefa žalobu pro zmrhání pod přípovědí manželství. Nemínil ji pojmouti za manželku a koktaje trochu zmateně, že prý Helenka má prý za sebou minulost víc než pestrou, což by se prý dalo dokázat, ale těžko, a protože nepřišel s konkrétním vyvrácením toho, co říkala, byl uznán vinným ze zažalovaného deliktu a odsouzen na tři dny do podmíněného vězení.

Vražednice i zlodějkou?

Stalo se v srpnu 1938: Marie Vyleťálková, vražednice svého otce z Malé Strany, odsouzená před čtyřmi lety pražskou porotou do těžkého žaláře na 25 let, překvapila policii i svého bývalého právního zástupce dopisem, v němž se doznává ke krádeži 200 tisíc Kč v Národní bance v Praze v roce 1933. Tato krádež se skutečně dne 31. října stala a Vyleťálková uvedla v dopise takové okolnosti, že policie si ji dnes ráno vyzvedla z vazby městské věznice v Řepích a odvezla do Prahy k výslechu.

Vyleťálková uvedla, že peníze odcizila i s aktovkou a že je pak po krádeži ze strachu, aby nebyly nalezeny, strčila do láhve od okurek, kterou zakopala pod podlahu v kůlně na dvoře domu, kde před lety bydlela a kde zavraždila později i svého otce. Po výslechu na bezpečnostním oddělení odvezli detektivové Vyleťálkovou v na označené místo a pátrali po ukradených penězích. Nic však nenašli. Přesto Vyleťálková trvala na své výpovědi. Policie jí příliš nevěřila, tím spíše, že její vylíčení krádeže neodpovídá ve všem skutečnosti. Tvrdí, že krádež peněz provedla v přízemí Národní banky a že peníze odcizila i s aktovkou. Ve skutečnosti se krádež stala v prvém patře a aktovka zůstala v rukou zřízence, jemuž byly peníze odcizeny. Třebaže byly východy Národní banky hned uzavřeny a policie krádež vyšetřovala, nebyl pachatel až do překvapivého přiznání objeven.

Po výslechu byla Vyleťálková odvezena zpět do Řep. Policie vyšetřování nezastavuje.

Vražedný útok na manželku

Vražedný útok na manželku

Právě před osmapadesáti lety došlo na Slánsku k hrozné události. Toho dne ráno bylo četnictvo ve Pcherách, ve Slaném a v Kladně mobilizováno, že ve Pcherách na Slánsku ve školní budově se stal pokus vraždy.

Malíř, který ráno v sedm hodin vešel do školní budovy, aby zde prováděl malířské práce, nalezl na chodbě a na schodech stopy krve. Zavedly ho do školníkova bytu, kde našel na posteli zakrvácenou a v bezvědomí ležící manželku 38letého školníka Rudolfa Mudrocha, 27letou Boženu.

Četnictvo zjistilo, že Mudroch byl asi ve čtyři hodiny ráno spatřen, jak pouze ve spodním prádle a bos prchá ze školy ke Knovízi. Veškeré úsilí se soustředilo na jeho dopadení. Byl však marně hledán celé dopoledne.

Mudrochová, která se probrala až po převozu do slánské nemocnice, má vážná zranění způsobená tupým předmětem po celém těle, zejména na hlavě. Muž jí to udělal pohrabáčem, který se při jednom prudkém úderu zlomil. Stalo se to asi ve dvě hodiny v noci. Večer předtím se totiž manželé spolu pohádali. Příčinou byla patrně žárlivost.

Po činu se Mudroch pravděpodobně domníval, že ženu zabil a chtěl se asi ihned oběsit. Nasvědčoval by tomu provaz, visící v místnosti na háku. Pak však uprchl ze školy, ale daleko nedošel. Ukryl se ve stohu nedaleko Knovíze, a tam si břitvou hluboko podřezal hrdlo. V tomto vážném stavu byl nalezen četnickou hlídkou, která ho ihned dopravila do nemocnice ve Slaném. Tam zjistili, že má proříznutý hrtan a že silně vykrvácel. Hlavní tepna zasažena nebyla. Proto mohl četníkům něco vypovědět. Popřel vražedný úmysl a odvolával se na rozčilení při hádce.

Zastřelený pašerák

Smrt 25letého Václava Rudolta z Myslíva, který byl nalezen předešlého dne ráno se střelnou ranou nedaleko státních hranic u Myslíva je vysvětlena. Rudolt byl zastřelen orgány bavorské finanční stráže při pašování vepřů do Německa. Vyšetřováním bylo pověřeno četnictvo s klatovskou pátrací stanicí a také četnictvo bavorské, které zjistilo, že den před tím asi o dvaadvacáté hodině zastihla bavorská finanční stráž tři pašeráky s pytli na zádech. Tito se dali na útěk a přes vyzvání, aby se zastavili, tak neučinili. Hlídka na ně vypálila osm ran z opakovacích pistolí. Po návratu na stanici ihned případ hlásili, a to ještě ani nevěděli, že jeden z pašeráků byl zastřelen. V pátek ráno byl Václav Rudolt nalezen na louce nedaleko hraničního kamene zastřelený. Byl střelen zezadu a střela vyšla vpředu nad srdcem. Rána byla smrtelná.

Podfukáři

Téhož dne před osmapadesáti lety přišel do kanceláře městské nemocnice v Kroměříži 42letý pacient, bývalý soukromý úředník Otto Herman z Kroměříže. Využil příležitosti a v nestřežené chvíli odcizil ze stolu stvrzenku o zaplacení obnosu 200 Kč za léčení výměnkářky Marie Otáhalové z Plešovce, která měla právě býti z nemocnice propuštěna. Neopatrná žena Hermanovi po předložení stvrzenky peníze vyplatila a teprve při odchodu zjistila, že byla Hermanem podvedena, neboť nemocnice vyžadovala peníze znovu. Podvodník v nemocnicničním oděvu mezitím z nemocnice uprchl.

Jiný podvod udál se ve Smrčích u Turnova, kde byl zatčen 23letý domkář Josef Rydval a to z toho důvodu, že si zapálil přepojištěný svůj domek. Ten shořel za podezřelých okolností, vyhořelo celé hospodářství a mnoho svršků.

Škodu si odhadl Rydval na 88 tisíc Kč a byl pojištěn u pojišťovny „Dunaj“ na obnos 85 tisíc Kč. Odhadní cena škody byla zřejmě přemrštěna. Četnictvo i boleslavská pátračka zjistily, že po požáru domku nechal si Rydval vystaviti od živnostníků větší účty na nábytek a zařízení, které všechno shořelo. V troskách shořelých věcí nenašly se stopy předmětů a svršků, které by zde měly býti, neboť Rydval udal, že mu tam shořely. Zjištěny byly i podezřelé okolnosti o vzniku požáru, proto byl zatčen a dodán do vazby okresního soudu v Trutnově.

Policie v jednom kole

Policie v jednom kole

Posledního srpnového pondělí osmatřicátého roku se policie skoro nezastavila, ba i soudy měly napilno. Pan soudní rada dr. Hruška se v Praze zabýval žalobou proti 49letému Františku Svobodovi, přezdívanému Kardinál. Soudní rada ho vyzval, aby zbytečně nezapíral, raději ulevil svému svědomí, protože přiznání je polehčující okolností a má velký význam pro výměru trestu, ale Svoboda váhal. Žaloba ho vinila, že na Žižkově vykradl Smetanův obchod, v němž ukradl kožených rukavic za 5000 Kč, ale nemohl si je nechat u sebe, protože byl policii trnem v oku. To lze pochopiti, když uvážíme, že byl již čtyřiatřicetkrát trestán pro všechny možné delikty, a že mezi rozsudky se sejdeme i se dvěma a třema lety těžkého žaláře, s půltřetím rokem stejně jako s půldruhým, o patnáctiměsíčních nemluvě. Takže jaksi starý známý.

Svoboda věděl, že se musí rukavic zbaviti již tehdy, když šel krást, a tak ho v Letenských sadech čekala jeho milenka Anna Štěpánková, 42letá kadeřnice, která měla podle Svobody tu výhodu, že po ní policie tolik nepase. Byla na tom totiž mnohem lépe - měla za sebou pouze čtyřiadvacet trestů. Svoboda jí v Letenských sadech odevzdal celou kořist. Totiž nikoli celou, protože skoro polovinu cestou poztrácel. Právě podle nalezených rukavic policie přišla na to, že zloděj utíkal zrovinka na letenské stráně. Štěpánková byla si jista, že proti ní nebude žádné podezření a tak jala se rukavice rozprodávati. Ale najednou přišla policie a zatkla ji i Svobodu.

Později Štěpánková začla tvrdidi následovné: Fakt je, že žije ve společné domácnosti se Svobodou, ale ten je ještě ženat, ovšem se ženou se nesnášel, dělala mu to nejhorší a brzy přišla na to, že se ke Štěpánkové - své milence - nastěhoval. Nežádala, aby Štěpánková upustila od Františka, ale jala se na ní vymáhati odstupné ve výši 3000 Kč. Štěpánková platit nechtěla - a tak začala se Svobodová mstíti, že tento obchod nevyšel. Proti milencům nebylo přímých důkazů, ovšem Štěpánková chtěla míti zprošťující rozsudek „nabeton“ a vypracovala ještě s kamarádkou plán, o němž se policie dozvěděla z motáku, který jí byl doručen, neboť přítelkyně ji v něm nabádala, jen ať vše svede na sokyni. Tak ji moták - dobrá rada - potopil. Soud uvážil trestní rejstřík obou milenců a naměřil Svobodovi 2 roky těžkého žaláře, Štěpánková 10 měsíců nepodmíněně.

Sto tisíc v háji

V Brně se policie zabývala jinou událostí. Ráno totiž zjistil pokladník jednotkového domu JEPA v Brně, že přes neděli byla odcizena z trezoru větší část tržby. Pachatel vyprázdnil velké množství sáčků, do nichž je tržba ukládána a mnoho dalších nechal nevyprázdněných, protože již neměl patrně čas k jejich odcizení. Pokladna byla otevřena speciálním paklíčem a opět uzavřena, takže nikde nebylo stop po násilí. Bylo odcizeno asi sto tisíc Kč. S vyloupením bude patrně souviset příhoda, která zaměstnávala již od rána brněnskou policii. Dnes ráno zahlédl hajný Jan Švibenský na služební obchůzce dva muže, kteří v lesíku v Králově Poli zahrabávali něco u stromu. Když je hajný oslovil, jeden z mužů učinil pohyb, jako by ho chtěl shodit ze stráně dolů, ale hajný se včas uhnul. Oba mužové dali se poté na útěk, hajný vystřelil na poplach, muže pronásledoval, ale marně. Mužové jsou ve stáří asi 30 - 35 roků. Na místě činu našel hajný zelený klobouk a aktovku, v níž byla kulatá plechovka s drobnými mincemi za 2000 Kč. Ruka v kapse i v rukávě

Pardubická policie měla štěstí - zadržela na místním nádraží při nastupování do rychlovlaku k České Třebové 39letého mezinárodního kapsáře Antonína Křižanoviče z Modré u Bratislavy a 57letého Josefa Cvetlera, posledně bytem v Dubé u Teplic-Šanova. Křižanovič byl přistižen v okamžiku, kdy sahal jednomu cestujícímu do náprsní kapsy pro tobolku. U Cvetlera se nalezlo 500 Kč, o nichž doznal, že je odcizil nějaké paní na nádraží v Karlových Varech. Křižanovič byl před půldruhým rokem jednou v Pardubicích zatčen a je již patnáctkrát trestán, Cvetler byl trestán zatím sedmkrát.

Horké hlavy

Horké hlavy

V pondělí 29. srpna 1938 večer udály se výtržnosti v obci Libči u Trutnova. Podnět k nim dalo to, že jednomu podnapilému českému dělníkovi bylo odepřeno pivo v hostinci, jehož majitelem je místní vedoucí sudetoněmecké strany Stumpe. Vznikla z toho hádka, do které zasáhli ještě další čtyři přítomní čeští dělníci, zapojilo se rovněž asi dvacet německých hostů.

Čeští dělníci byli posléze z hostince vytlačeni. Když byli venku, začali volat o pomoc. Na jejich výzvy shromáždil se na místě větší zástup lidí, který se rozdělil na dva tábory. Na jedné straně asi sto českých dělníků, na straně druhé dvě až tři stovky německých občanů, mezi nimiž byli i ordneři sudetoněmecké strany.

Na obou stranách ozbrojili se někteří lidé tyčkami, vytrhanými z plotu. Z hostince byly na dělníky házeny sklenice a tácky, dělníci zase rozbili tyčkami okna.

Kdosi z hostince zatroubil hasičský signál na poplach, který opětovala siréna blízké továrny, takže na místo se dostavily tři hasičské sbory z blízkého okolí. Četnictvo pak oddělilo oba tábory od sebe a po příchodu dalších četnických posil rozptýlilo obě skupiny, aniž bylo nakonec třeba použíti zbraně.

Po půlnoci byl opět v obci klid. Podle úředního zjištění nebyl při výtržnosti nikdo zraněn. V hostinci byly způsobeny věcné škody tím, že byla vytlučena okna a rozbita část zařízení. Byl rovněž poškozen osobní automobil, který stál zaparkován před domem.

Pak jiným pomáhej

To samosoudce soudní rada dr. Kaplan měl rozřešit jiný problém. Provinil se strýček Josef? I vyslechl jeho historii.

Boženka byla jinak rozumná holka, ale najednou jí to vlezlo do hlavy a zamilovala se. Kdyby si vybrala člověka k sobě, ale to ne. Už jenom jeho jméno. Jmenoval se Jaroslav Vygmundík a strýček Josef ani nevěděl, co je to zač, čím se živí, zkrátka nic. Ale Boženka byla umíněná a nedala na něj dopustit. Aby měl pokoj, tak strýček známost dovolil.

Před čtrnácti dny zabuší najednou někdo na dveře. Strýček jde otevřít a do bytu se jako velká voda hrnou dva páni. Strýček by rád vysvětlení, co že jdou dovnitř tak sebevědomě, a tu páni odklopí límce kabátů a praví, že jsou jaksi od policie a jestli v bytě není čirou náhodou nějaký Jaroslav Vygmundík, který je hledán zatykačem.

„Kde by se tu vzal?“ zeptal se strýček neprozřetelně. A ať prý se pánové klidně po bytě porozhlédnou. Pánové tak učiní - a co nevidí: Na věšáku visí dva gumáky. Dva pánské gumáky. Není to trochu divné, že jeden mužský nosí dva gumáky?

Tato prostá úvaha způsobila, že se detektivové podívali v pokoji pod postel a vytáhli odtamtud červeného človíčka, který vyslechl celou rozmluvu a rozhodně se nechtěl znát k tomu, že by snad měl být oním hledaným Vygmundíkem. Byl ovšem vyrván z náručí Boženčina a dopraven do věznice. Jenomže i pro strýčka měla událost neblahou dohru. Byl totiž obžalován, že se dopustil zločinu napomáhání zločincům jejich ukrýváním a samosoudce rozhodl a naměřil mu dva měsíce podmíněného žaláře.

Dostaveníčko před trestnicí

Každý prvý čtvrtek v měsíci hrnou se ze všech stran a po všech cestách k Uherskému Hradišti tlupy cikánek se spoustou dětí, které výkřiky a gestikulací dávají najevo svou nespokojenost. K desáté hodině sejdou se tyto tlupy před budovou krajského soudu a žádají, aby byly vpuštěny do trestnice, kde se nacházejí jejich mužové, bratři, synové a otcové.

V trestnici je totiž ve vyšetřovací vazbě přes 60 cikánů, vyšetřovaných pro několik set krádeží, a jejich rodiny mohou je v tento první čtvrtek v měsíci navštíviti. Přes sto cikánek a dětí utáboří se vždy před budovou, kde po celý den upozorňují na sebe hlasitým křikem cikánskou řečí kolemjdoucí občany. Teprve pozdě odpoledne se ubírají zpět k domovům, aby se zase za měsíc před budovou sešly.

Nebezpečné hrátky

Nebezpečné hrátky

Ono to vlastně bylo jako z bláta do louže. Když mívali Šuranovi u Slivence ve svém lomu za střelmistra staršího dobromyslného pána, tak ten prý si nosíval dynamon i rozbušky domů a tvářil se, jako by to byl krajíček chleba. Pak Josef Šuran, který spravoval lom pro svoji nezletilou dceru, která byla jeho majitelkou, přijal za střelmistra Josefa Procházku v dobré víře, že se na něj může naprosto spolehnouti. Ani ho nenapadlo zeptat se, má-li nějakou střelmistrovskou zkoušku. Věděl, že byl zaměstnán již v několika lomech, a předpokládal, že tedy s dynamonem a s jinými výbušnými látkami dovede znamenitě zacházeti. S tím se také spokojil.

Bedna s odpadky

Nedaleko onoho kamenného lomu stojí chalupa, která rovněž patří dceři Josefa Šurana, a je to stodola prohnilá se střechou na spadnutí. Může se do ní dostati kdekdo, protože stačí se do dveří jen maličko opřít.

Není tedy divu, že se do ní dostali 13. listopadu sedmatřicátého roku dva chlapci, kteří si sem přišli jen tak krátiti dlouhou chvíli. Ale sami věděli, že střelmistr Procházka tady uschovává výbušniny, když se vrací z lomu. Ve stodole vskutku stála železná bedna, v níž podle předpisu má býti střelivo uskladněno, když se s ním nepracuje. Ale ta bedna byla akorát plna odpadků a všelijakých jiných věcí. Protože do stodoly nikdy nepáchla noha, dal střelmistr Procházka přednost jinému bezpečnostnímu opatření. Rozbušky, které mu zbyly ze zásoby, stejně jako zápalnou šňůru, ukrýval do spárů ve zdi, dynamon ukládal jednoduše pod stůl, což se mu snad zdálo bezpečnější. O tom všem měli oba kluci mlhavé ponětí, kteří se sem onoho dne dostali.

Klukoviny

Prvnímu z nich - 12letému Janu Hladkému napadlo, aby si trochu pohráli s třaskavinou. Druhý, osmiletý Josef Stuchlík, to pokládal za znamenitou zábavu. A tak chlapci sebrali rozbušky, jichž tam bylo kritického dne šestatřicet, a rovněž čtyři šišky dynamonu. Pak se jali zkoušeti, jak tohle všechno reaguje na oheň. Přiložili k jedné rozbušce sirku, a ta jim připravila zábavu trochu krvavou. Bylo ještě veliké štěstí, že se od ní nevznítil také dynamon, protože v tom případě by oba kluci byli bývali na místě roztrháni. Takhle rozbuška vybuchla mnohem prudčeji, než chlapci předpokládali. Dvanáctiletý chlapec vykřikl a upadl do mdlob. Mladší, který byl jen lehce popálen, jal se křičeti o pomoc.

Staršího kluka lidé nalezli v bezvědomí a dali ho dopraviti do nemocnice, kde mu mohli pomoci jen částečně. Výbuchem bylo mu totiž vyraženo oko a utrženy tři prsty na ruce. Toto zranění je označeno jako trvalá invalidita a tak státní zástupce dr. Lány podal jak na střelmistra Procházku tak na Šurana žalobu pro přečin proti zákonu o třaskavinách. Státní zastupitelství totiž zjistilo, že Procházka neměl střelmistrovskou zkoušku, kterou pro tuto odpovědnou funkci předpisuje jasné nařízení. Toho měl dbáti také Šuran, který byl odpovědný za celý lom. Mimo to se státní zastupitelství dovolávalo té okolnosti, že okresní úřad zvláštním dopisem upozornil Šurana na předpisy o pracích v lomech a o tom, jak musí býti třaskaviny uloženy, aby k nim nikdo neměl nepovolený přístup.

Rozsudek

Před senátem soudního rady dr. Vernera se střelmistr hájil, že nevěděl o zkoušce, kterou měl složiti, než přijal odpovědnou funkci v Šuranově lomu a že mu také Šuran neřekl, jak má uschovávati střelivo. Šuran zase tvrdil, že Procházkovi naprosto důvěřoval, že si vždy počínal podle předpisů, byl to přece člověk zkušený. Ale ukázalo se, že okresní úřad poslal sice Šuranovi pokyny, ale pokyny nebyly docela přesným opisem nařízení zemského úřadu a že v nich bylo uvedeno i jiné ministerstvo, které pokyny vlastně udalo. A tak soud se spokojil s tím, že oba uznal vinnými z přečinu proti bezpečnosti života a odsoudil každého z nich na měsíc do tuhého, ale podmíněného vězení. Tento trest bude mít jistě velký význam pro krajský soud civilní, kde se domáhá zmrzačený chlapec, aby se mu dostalo peněžitého odškodnění za následky Šuranovy nedbalosti.

Týden plný zločinu

Týden plný zločinu

První zářijový týden roku 1938 měla naše policie i četnictvo napilno, a to nejen v Čechách a na Moravě, ale tehdy ještě i na Slovensku. Právě tam se vypravil 42letý Josef Čepel z Kroměříže, natěračský pomocník. Tento podvodný malíř na cestách v okrese trenčínském obcházel venkovské obce a nabízel se k vymalování bytu. Vyzvedne si předem zálohu na nákup materiálu a jakmile obdrží peníze, zmizí. Hledají ho četníci z Trenčína.

V okolí Povážské Bystrice zase páchá podvody 42letý Juraj Fritsche ze Svinné nad Doubravou, který se vykazuje legitimací čs. zbrojovky v Povážské Bystrici, sjednává neoprávněně objednávky od neexistujících osob a láká provizi.

Podvodníci se nevyhýbali ani jihu Čech. Tam působil muž zvaný Půjčkař, 33letý Karel Čížek z Tochovic u Březnice. Vydává za některého rolníka z Tochovic u Blatné, jehož poměry dobře zná a předstírá, že si doma zapomněl peníze na nákup věcí do hospodářství, nebo že má nakoupeny husy a potřebuje peníze na zálohu. Ve většině případů požaduje půjčky až 130 Kč. Jakmile je dostane, zmizí a utrácí peníze v hostincích. V poslední době předstírá lidem, že měl havárii svého auta a že potřebuje nutně půjčku na jeho odpravení. Na vylákané peníze dává fingované stvrzenky a podpisuje je jménem František Zamrazil. Když se mu naskytne příležitost, vydává se za řezníka, uzenáře, nebo majitele hostince. Jeho podvody dosáhly značné výše. Je hledán mnoha četnickými stanicemi a bezpečnostními úřady. Má vlasy česané do ježka, orlí nos a přes ruku nosí tmavý obchodní plášť.

Silniční piráti

Nezodpovědní lidé neusedají za volant motorových vozidel teprve v letech současných, jak by se snad mohlo zdát. Již před osmapadesáti lety se na našich silnicích děly věci, které si rozhodně většina z nás nepřeje. Tak třeba v onom zmíněném týdnu: Řeznický pomocník 27letý Metoděj Uličný z Dřínova u Zdounek přijel ve čtvrtek nakoupiti dobytek do hanácké vsi Zlobice na Kroměřížsku. Ale domů se již nevrátil. Při nasedání do svého auta byl náhle zachycen neznámým osobním autem, které ho srazilo k zemi a přejelo. Uličný zůstal ležet opodál svého vozidla v bezvědomí, zatímco řidič druhého auta po činu ujel. Těžce zraněného řezníka převezli do kroměřížské nemocnice.

V úterý byl přejet a těžce zraněn na státní silnici u mýta v Dolním Gruntu okr. Varnsdorf neznámým automobilistou muž, který po převozu do nemocnice ve Varnsdorfu zemřel. Na dotaz, jak se jmenuje, odpověděl pouze - Zavrtal. Jde o muže asi 65letého, 162 cm vysokého, slabé postavy, podlouhlého obličeje, orlího nosu, prošedivělých vlasů, oblečeného v kabát, který byl bíle proužkovaný, zelenou vestu a tmavé roztrhané kalhoty a žluté polobotky. Byl prostovlasý. Bude se pravděpodobně jednati o tuláka. Jeho totožnost se nepodařilo dosud zjistiti. Popis auta není znám, zločinný motorista se dál prohání po silnicích.

Nemravové

Ani sexuálních deliktů nezůstal onen týden ušetřen. V Lučanech nad Nisou vypukla homosexuální aféra. Četnictvo zatklo malíře skla V. Pfeifera, který je obviněn, že se svými zaměstnanci a učni udržoval od roku 1928 homosexuální styky. Mezi oběťmi je i 14letý chlapec. Je zjištěno, že své oběti získával prostřednictvím inzerátů v henleinově časopisu Rundschau. V souvislosti s aférou došlo také k zatčení 19letého O. Kobersteina, instalatérského pomocníka z Jablonce nad Nisou, který se pokoušel Pfeifera vydírat, protože znal pozadí jeho činů. Podařilo se mu na něm vylákat 200 Kč, kabát a hodinky. Podle Pfeiferova doznání byl vydírán již dříve několika mladíky, se kterými udržoval nedovolené styky. Pfeifer platil vyděračům tak dlouho, až se finančně zhroutil. Zatím je zjištěno šest pfeiferových obětí. Četnictvo vyšetřuje případ dále a očekává se, že dojde v nejbližších dnech k dalším zatčením.

Brněnská porota odsoudila Štěpána Žďánského 42letého svobodného dělníka z Archlebova u Kyjova pro zločin násilného smilstva na 13letém děvčeti na 5 let do těžkého žaláře.

Podzimní zločiny

Podzimní zločiny

Také si v zaměstnání máte možnost výhodně koupit stravenky? Tedy vězte, že i v roce 1938 stravenky existovaly, i když trochu jiného druhu. A občas se kolem nich leccos semlelo, například machinace.

Obchodník J. Wellart v Hranicích podal na město Hranice žalobu o zaplacení částky 3 tisíce Kč. za zboží, jež vydal nezaměstnaným osobám na stravovací lístky. Peníze dosud nedostal, protože byly odcizeny z pokladny obecního úředníka St. Rahma, který byl pověřen proplácením stravovacích lístků obchodníkům. Rahm se bude pro machinace odpovídati v nejbližších dnech před krajským soudem v Novém Jičíně. Celkem zmizelo ze státní stravovací akce v Hranicích asi 15 tisíc Kč, jež musí uhradit.

Ve vazbě krajského soudu v Novém Jičíně se ocitl i jiný výtečník. Je to poslední člen pověstné lupičské tlupy Pavla Kokoteně, která byla na jaře 1938 po vzrušující střelbě u hranic pochytána a usvědčena z více jako stovky vloupání a krádeží. Četníci ho nakonec dopadli v Kopřivnici. Jedná se o Kryštofa Weniga z Horní Lomné, který se při výslechu k některým krádežím doznal.

Dopadeni i s kořistí

V tomto koutu republiky ještě chvíli zůstaneme. Do konzumu Barsdorferkonzum-verein v Bernarticích u Frývaldova se totiž vloupali kasaři. Kusem dřeva vylomili železné mříže okna prodejny, kde si připravili k odnesení různé poživatiny a lahůdky. Pak vnikli do kanceláře konzumu, kde navrtali pokladnu a vybrali z ní 3 867 Kč. Na útěku byli spatřeni lidmi, jak ujížděli na kolech k Hukovicům. Zalarmovali četníky, kteří při pronásledování zjistili, že si kasaři koupili na nádraží v Hukovicích jízdenky do Frývaldova. Upozornili proto telefonicky tamní policii, která na nádraží v Dolní Lipové kasaře dopadla. V jednom z nich byl zjištěn známý kasař 26letý Josef Kavka ze Sudkova u Zábřeha, zatímco jeho společník odhodil dvě tašky, naplněné ukradeným zbožím v konzumu. Kavka měl u sebe 900 Kč z vyloupené pokladny, hasáky a ostře nabitou pistoli.

Hasák, zřejmě však nikoli pistoli, u sebe měl také další zloděj. Ten se vloupal do římsko-katolického kostela ve Pcherách okr. Slaný. Hlavní dveře otevřel paklíčem, poté vypáčil svatostánek hlavního oltáře, vyňal pozlacený kalich i s hostiemi, který nechal státi na zemi. Nato vypáčil skříň s mešními rouchy, kde odcizil menší peněžní obnos. Kromě toho vypáčil pokladničku na milodary a odcizil z ní 40 Kč. Jde pravděpodobně o kostelního zloděje specialistu a ten přece při svých zločinných výpravách pistoli nepotřebuje.

Několik krádeží vloupáním bylo začátkem podzimu spácháno rovněž na Ústecku. Pachatelé při nich odcizili zboží asi za 13 tisíc Kč. V Zálezlech se četnictvu podařilo zloděje zjistiti a vzápětí zatknouti. Jsou to Ervín Marsch z Ústí nad Labem, Rudolf Meissner z Malých Žernosek a Josef Gabriel ze Zálezlů. Zlodějská trojice byla dodána do vazby okresního soudu v Ústí nad Labem.

Záhady

V lese u Polomu v katastru obce Velká Stříteř okres Nasavrky našli lidé mrtvolu neznámého muže asi čtyřicet roků starého, kaštanových prošedivělých vlasů a anglicky střiženého vousu, jehož mrtvola podle lékařského nálezu ležela v lese asi tři hodiny. Přivolaní četníci nezjistili dosud jeho totožnost. Neznámý byl oblečen v tmavošedý oděv a měl u sebe dva modře pruhované kapesníky s monogramy F.N. a J.F., kuchyňský nůž, obuvnický knejp, zapalovač z vojenské nábojnice a zlatý prsten s červeným kamenem. Totožnost záhadné mrtvoly zjišťuje pátračka v Chrudimi.

Za záhadnou označil J. Grosmann z Kroměříže jinou událost. Došlo k ní na náměstí městského pivovaru v Kroměříži, kde do nádrže kropícího auta naléval benzín řidič Vojtěch Hlaváček z Kroměříže. V tu chvíli rozžal 52letý dělník J. Grosmann zápalku. Benzín se vzňal v nádrži i v nádobě. Duchapřítomný Hlaváček ucpal obě nádoby tak, že tím zamezil požáru, zatímco na něm počaly hořet šaty na nohou. Před uhořením se zachránil pak tím, že skočil do velké kádě s vodou. Na Grosmanna bylo učiněno trestní udání soudu, neboť nešlo o záhadu, nýbrž trestuhodnou neopatrnost.

Záviděl skřivanům

Záviděl skřivanům

Zažil jsem lepší časy, říkal si třicetiletý Ladislav Poupa, hledě na soudního radu dr. Kaplana počátkem září roku 1938 a vzpomínal. Na obloze se tehdy smálo sluníčko, skřivánci třepotali vysoko nad obzorem křídly a mohli, kam chtěli, zatímco on sám měl za zády dozorce. Měl už totiž mnoho konfliktů se zákonem a v době zmiňované byl kárancem v pardubické donucovací pracovně.

To není rozhodně nic příjemného mít před sebou perspektivu čtyřiceti měsíců práce, čtyřiceti měsíců, po které bude střežen každý jeho krok, zatímco venku bude jaro, léto, podzim a zima… Těm skřivánkům Poupa hrozně záviděl. Nesnil o ničem, než jak by se dostal z toho kriminálu. Žádnému trestanci se nezdá trest spravedlivým, ale každému se zdá nespravedlivým trestem donucovací pracovna.

Skřivánek zpíval a Poupa se rozhlížel. Vždyť by stačilo jen několik skoků v pravou chvíli, aby byl také tak volný, jako ten pták. Několik kroků, aby se vymkl spravedlnosti a ocitl se na svobodě.

Těch několik skoků Ladislav Poupa udělal a to v okamžiku tak příhodném, že dozorce zpozoroval jeho zmizení až za chvíli, kdy ho bylo již pozdě hledati. Třebaže četnictvo prohledalo celé okolí, Poupa nebyl nalezen. Vyskočil velmi hbitě a pospíchal ke svému bratru do Přední Lhoty, kde měl civilní oblek. Svlékl stejnokroj trestance a jakmile se octl v civilu, nabyl jistoty.

Dilema

Poupa věděl, jak to v takových případech chodívá. Když uteče trestanec nebo káranec, může být potrestán jen nějakým zostřeným trestem. Ale vždycky si s sebou vezme káranecký nebo trestanecký oděv, nemůže přece zmizet nahatý. A stání zastupitelství ho pak zažaluje za přestupek krádeže, pro který bude muset být opět souzen. Ano, bylo to známo Poupovi, smutně se díval na raneček hadrů a dlouho rozvažoval, co s nimi. Bylo by nejlépe, kdyby to poslal do donucovací pracovny nazpět…

Ale Ladislav Poupa byl pesimista. Věděl najisto, že bude dopaden. A co pak? Ředitel donucovací pracovny si řekne, že se dopustil drzosti, když trestanecký šat po útěku poslal nazpět, a osladí mu to, jak se patří. Rozhodl se tedy, že šaty nazpět raději nepošle a bude riskovati žalobu pro přestupek krádeže.

Jal se pak užívati svobody. V civilu ho nikdo nepoznal a on se vyhýbal místům, v nichž by ho mohla zastihnouti šťára. Ale svět je plný pokušení. Ladislava Poupu napadlo, že svoboda je vzácná a že je třeba plně jí využít. Takhle, když je odkázán jen na nohy, může těžko překonávati vzdálenosti. Kdoví, za nějaký čas ho třeba čapnou a on bude zase muset chodit s dozorcem za zády. Je tedy nutno jednat.

Na motocyklu ani autem jezdit nedovedl, kdysi se však učil jezditi na kole. Kdyby měl kolo, bylo by to všechno mnohem lepší. Jak by mu začala hořet půda pod nohama, sedl by na ně a ujel.

Tahleta myšlenka ho pronásledovala skoro tři neděle. Tehdy zavítal do Krče a zpozoroval, že pan Jandejsek má ve sklepě, kam bylo docela snadno se dostati, ukryto kolo. Dokonce závodní kolo.

Špatný závodník

Dlouho se Poupa nerozmýšlel - vlezl do sklepa, zmocnil se kola a chtěl na něm ujeti. Jenže pan Jandejsek to zpozoroval, ztropil povyk a jal se zloděje stíhati. Poupa nebyl právě virtuos v jízdě na kole a nemohl se zúčastnit cyklistické akrobacie. Na rovné cestě s kola sletěl a Jandejsek ho dostihl. Ve chvilce byl tu také strážník, který si odvedl Poupu do vazby.

Před senátem soudního rady dr. Kaplana se pak odpovídal ze zločinu krádeže. Státní zástupce dr. Čech ho totiž zažaloval jak pro krádež erárního majetku, tj. trestaneckého šatu, tak pro krádež závodního kola v ceně 1300 Kč. Byl by to jinak přestupek, ale Poupa byl znám jako notorický poberta a tak z toho byl zločin. Samozřejmě, okolnost, že uprchl z donucovací pracovny, nebyla okolností polehčující. Tak byl tedy odsouzen na šest měsíců do těžkého, nepodmíněného žaláře, po jejichž odpykání bude následovati opět donucovací pracovna.

JAN J. VANĚK 3

Láska o čtyřech kolech 3

Kdopak by se bálu bál 4

Na každé přísloví jednou dojde 6

Hoši od Vitoši 8

Inu, láska… 10

Pomsta není sladká 12

Báječná živnost pro dva 13

Krátké štěstí Bédovo 15

Lovcův konec 17

Kamarádi 18

JULIUS RANCSO 21

Dvakrát měř a pak ho zřež 21

Finta jako řemen 22

Mandlové oči ze Žižkova 23

Znásilněný 24

Sólo pro hluchoněmého 25

Dobrý skutek 26

Na krásném koni do pekla 27

Na každého jednou dojde 29

To by se to kradlo 30

Dobrý soused ještě žije 31

Patálie s vyhraným soudem 33

Omyl poručíka Vedrčka 34

Noc s uspávačkou 35

Mrtvý chovatel 37

Zbytečná smrt 38

Cesta podzimních dešťů 39

Poslové smrti ze záhrobí 40

Hrůzná tragédie 41

ZOJA TURKOVÁ 43

Láska jako trám 43

Vražda není bezpečná 45

Kurs společenského chování 46

Smolařovo nové auto 48

Prase v base 50

Miluj bližního svého 52

Bezdomovcem z vlastní vůle 53

Nepřízeň osudu 55

Smůla Dalimila Smolaře 57

Trest boží 59

Neviňátko 60

Děvenky v podnájmu 62

Jizva v tváři 64

Jak se stal Kuba králem 65

Jediná jistota 67

Bratrská depivatace 69

Láska rány přináší 71

ZOJA TURKOVÁ 75

Kapsy v ohrožení 75

Snadné bilancování 75

Marný pokus 75

Škodná v Chuchli 76

Podvodnická vynalézavost 76

Pokousané lýtko 77

Letáček místo almanachu 77

Aby obchod kvetl 78

Netahej krávu za ocas 78

Shoda okolností 78

Prachy v řepném poli 79

Kráva v časovém intervalu 79

Jak prachy lákají 80

Když jede tramvaj 80

Dřevo a faráři 81

Dozvuky 81

Láska, láska nebeská 82

Svobodu za svobodu 82

Poté nastoupí zášť 83

Letní horečky 84

Letní horečky 84

Chudák bezdomovec 84

Ach, ten majetek 85

Matka za čtyři sta 86

Podobnost čistě náhodná 87

Smrtící sodovka 87

Střelba na statku 88

Láska prochází záchodem 89

Penízky moje, penízky mé 89

Dopadení podloudníci peněz 89

Až se ucho utrhne 90

Podvůdek 91

Hašteření léta 38 91

Zapeklité uklouznutí 91

V bezvědomí nelze se bát 92

Grafomanské trápení 93

Grafomanské trápení 93

Listonoš poslem špatných zpráv 93

Útěk z pekla 94

Nezaplatí a nezaplatí 95

Nezaplatí a nezaplatí 95

Odborník za všechny prachy 96

Srdce a prachy 96

Dvě dívky s následky 96

Tři kasaři v rukou policie 98

Sedmilháři 98

Milá k chrysoprasu 98

Vražednice i zlodějkou? 99

Vražedný útok na manželku 100

Vražedný útok na manželku 100

Zastřelený pašerák 101

Podfukáři 101

Policie v jednom kole 102

Policie v jednom kole 102

Sto tisíc v háji 103

Horké hlavy 103

Horké hlavy 103

Pak jiným pomáhej 104

Dostaveníčko před trestnicí 105

Nebezpečné hrátky 105

Nebezpečné hrátky 105

Bedna s odpadky 105

Klukoviny 106

Rozsudek 107

Týden plný zločinu 107

Týden plný zločinu 107

Silniční piráti 108

Nemravové 108

Podzimní zločiny 109

Podzimní zločiny 109

Dopadeni i s kořistí 109

Záhady 110

Záviděl skřivanům 111

Záviděl skřivanům 111

Dilema 111

Špatný závodník 112

( 3 )

3