Jaroslav Velinský

Muž v zeleném poli

1

BYLO TO K VEČERU 10. června roku 1431, kdy naši tvrz navštívil Jakub z Louže. Prohlížel jsem právě v kůlně zemědělské náčiní a našel kosu, která se mi nezdála; jak jsem ji vynesl na světlo, zaslechl jsem za vraty hřmotný hlas, který se ptal, zda je bratr Daneš doma.

Bratr Daneš byl můj otec, kdysi jeden z bojovníků Jana Žižky, před časem raněný samostřílem v bitvě u nedalekého města Ústí. Vyléčil se, ale následkem rány kulhal na levou nohu a bez cizí pomoci nemohl do sedla. Trápil se tím už pátý rok a nijak se mu nezamlouvalo, že matka blahořečí nebesům za zachování jeho života. Jakýpak je to život, bručel. Jakýpak je to život, Majdaleno? Bratři bojují a já na zápraží počítám zrní… Samozřejmě, měl svoji pravdu, husitská vojska šířila slávu Čech daleko za hranicemi, ale matka měla pravdu právě tak. Kolik let vedla hospodářství sama a večer co večer trávila na modlitbách, stále ve strachu, že se otec jednou nevrátí. Tehdy jsem jí ještě k ničemu nebyl… Zato teď jsem na Chuderově hospodařil sám, však už mi bylo sedmnáct.

„Pan Daneš už týden nevychází,” slyšel jsem čeledína Ondřeje, který se vracel s čerstvě pokosenou pící pro koně. „Churaví, pane…”

„Ten starý medvěd že churaví?” zasmál se příchozí a jeho ostruhy zazvonily, jak seskočil z koně. „A co ho potkalo? Nachladil se na Medarda?”

Vyšel jsem ze vrat a spatřil podsaditého muže s dlouhým mečem a ve škorních nad kolena. Měl převislé kníry a za uzdu držel silného hřebce, bělouše, pokrytého prachem a zpoceného. „Neměl bys žertovat, pane,” řekl jsem. „Otec ulehl minulou sobotu a silně kašle.”

„Hleďme, to je jistě Ješek,” řekl jezdec, stejně zpocený a zaprášený jako kůň. „Víš-li, že jsem tě naposledy viděl, když jsi byl takhle maličký?” Ukázal dvěma prsty píď a přimhouřil jedno oko. „A teď je z tebe chlapisko, kterému by slušel spíš meč než kosa. Ale když už máš v ruce to selské náčiní, překovej kosu, aby trčela vzhůru.”

„Nevzpomínám si na tebe, pane,” řekl jsem. „Přesto buď vítán na Chuderově, ať už přinášíš zprávy dobré nebo špatné.”

„Jsem zeman Jakub z Louže,” odpověděl host. „Něco jsme se na-proháněli křižáků s tvým otcem. A moje zprávy…? V celých Čechách se sbírá vojsko. Z Němec táhne ke hranicím křížová výprava, prý největší, jakou kdy proti nám papeženci vyslali. Nevím, zda je to zpráva dobrá či špatná, chlapče. Byly i takové války, v nichž spravedliví nezvítězili.”

Opřel jsem kosu o vrata a popošel mu vstříc. „Chceš říct, že stále nemají dost? Po všech spanilých jízdách a po Tachovu?”

„Nikdy nebudou mít dost.” Rozhlédl se po údolí, v němž se krčila malá ves, zavadil pohledem o vlnící se obilí a povzdychl si. „Kdoví, zda budeme sklízet…”

„Otec tě jistě rád uvidí, pane,” řekl jsem.

Položil mi na rameno pravici. „Nedivím se, že váš čeledín panáčkuje… Však jeho pleš a plesnivý vous svědčí o tom, že se narodil za krále Karla. Ale ty, Ješku? Už v kolébce jsi byl husita… A jestli ne v kolébce, tak jistě jako batole. Pojď, doveď mě k otci. Nepochybně okřeje, až uslyší, že je třeba vytáhnout do pole.”

Řekl jsem Ondřejovi, aby se postaral o koně.

„Pytel obroku je za sedlem,” řekl Jakub z Louže. „A vytři ho dosucha. Jedu z Blankenštejna… Na zboží takových pánů, jako je děčínský Vartemberk, se o koně chudých zemánků příliš nestarají; kdejaký slouha tam má nos až na cimbuří.” .

Když jsme vešli na dvůr tvrze, potkali jsme matku; nesla ošatku se zrním, aby nasypala drůbeži. Kromě starého čeledína Ondřeje jsme měli ve tvrzi jen dvě děvečky, Hátu, která se starala o kuchyni, a Blanku, teprve patnáctiletou, od narození přihrblou, kterou matka přijala do služby z útrpnosti. Nebyli jsme chudí jen podle jména, ale čeho se nám nedostávalo v majetku, přebývalo nám v hrdosti, jak to bývá.

„Pan Jakub…,” řekla matka.

Zdálo se mi, že se z návštěvy příliš neraduje.

„Ano, pan Jakub,” odvětil zeman. „Bratr Jakub z Louže. Kolik už je to let, co jsem tě neviděl, sestro Majdaleno?”

Matka se mírně pousmála. „Bratr,” kývla. „Možná, že trochu zapomínáme… Pokud ovšem dá zapomenout hospodářova berla.”

„Láry fáry, sestro,” zabručel Jakub. „Kdopak z nás si neodnesl z bojů nějaký ten šrám? Slyšel jsem, že bratr Daneš polehává s kašlem? Navař mu květů z lípy… Bude zapotřebí, aby kašel rázně zahnal. Přijel jsem - ale raději bych to řekl jemu, ať neomílám stále totéž.”

„Snad ne zase - válka?!” řekla matka s úzkostí v hlase.

„My jsme ji nechtěli,” odvětil zeman. „Bůh ví, že jsme ji nikdy nechtěli… Páni bratři byli v Chebu na sněmu; Vilém Kostka z Postupic, Beneš z Mokrovous… i kněz Markolt byl s nimi. Vyjednávat chtěli, aby už skončilo to pustošení země. Ale copak se dá vyjednávat s Ryšavcem nebo s markrabětem braniborským a s německými preláty? Ke koncilu chtěli bratry povolat, aby rozhodl, na čí straně je pravda. To už tady jednou bylo, sestro Majdaleno; to už tady jednou bylo. Beneš z Mokrovous prý řekl, že ke koncilu půjdou, ukáže-li se jim předem, jak s nimi bude nakládáno. A táborský kněz Markolt pravil,že se nikdy nepodrobíme soudu těch, co proti nám léta letoucí kdekoho popuzují. Svatá pravda. A tak bylo celé vyjednávání marné… Ti prokletí Antikristovi zplozenci už zase stojí na hranicích a chystají se podříznout kořeny pravdě boží. Nějaký kardinál, cizák… Ani na jméno mu přijít nemůžu. Julián Cesarini mu říkají. Ale pojďme, sestro, pojďme. Chci obejmout starého spolubojovníka.”

Matka neodpověděla; položila ošatku, ke které se seběhlo hejno slepic, a pustila se po dřevěném schodišti k horní komnatě.

Otec ležel na loži poblíž roztopeného krbu; když jsme vešli, opřel se o loket a pátravě se zahleděl ke dveřím. Stmívalo se, okna byla zakryta a louče jsme ještě nezažehli. Teprve když zeman vstoupil do záře ohniště, otec poznal, kdo přichází. „Nebesa budiž velebena,” řekl a vztáhl pravici. „Jakube…!”

Zeman se sklonil a políbil otce na obě tváře. Přisunul jsem mu stolici; posadil se, meč mezi koleny, a opřel si bradu o ruce, složené na jílci, hledě otci do očí. „Ach, Daneši,” řekl, „slyšel jsem, že stůněš. Copak tu nemáte žádnou kořenářku? Na kašel přece stačí horký odvar z bylin…”

„K čertu s odvarem,” řekl otec slavnostně. „Majdaleno… Dones víno. Neviděli jsme se s Jakubem tolik let… Neoslavíme to přece bylinkami.”

„Neměl bys -,” nedořekla matka.

„Horké víno je výtečný lektvar,” řekl Jakub z Louže. „Vykurýroval jsem žernoseckým i koně. Pravda, záleží na nátuře, postaví-li tě na nohy, či právě obráceně…,” zasmál se. „Poslyš, Daneši… Zdá se mi, že ti lože nesvědčí. Jsi jaksi vychrtlý, a kdybys neklnul, snad bych tě ani nepoznal. Popijme horkého vína. Budu ti přitom vyprávět, proč jsem přijel na Chuderov. Myslím, že ti to prospěje víc než ta koltrami zastřená okna a žhavá polena v krbu začátkem června.”

Matka vzdychla a odešla; postával jsem u dveří v nejistotě, bude-li uctivější odejít nebo zůstat. To druhé mi hovělo víc… Jakub z Louže přinesl na Chuderov něco, čím ožil otcův chorobou zkalený zrak. Jak to řekl? K čertu s odvarem? Nikdy jsem ho neslyšel klít a matky se to nejspíš nelibě dotklo. Zato mně se ta slova hodila ke dvěma druhům v boji. Kdoví, zda jenom zpívali Kdož jsú boží bojovníci… Jestlipak také nevolali K čertu s křižáky, když je hnali s pomocí boží od českých hranič? A otec, jako by poznal, co se mi honí v hlavě, řekl: „Pojď, milý Ješku…., vezmi si stolici. Však už jsi dávno dospělý mužský, a posedět s tak udatným bojovníkem, jako je bratr Jakub, ti jenom prospěje.“A Jakubovi z Louže řekl: „Chlapec zná jenom kosu a pluh… Ale někdo to dělat musí, to je to. Copak práce není od boha?”

„Jak by ne,” pokývl náš host. „Nikdo z nás se nenarodil pro meč. Člověk nevymyslel kosu, aby s ní bodal do svých bližních… Jenže -ptá se nás křižák po řemesle? Ba, meč by Ješkovi slušel. Je o hlavu větší než já a síly má habaděj; vždyť s tábory táhnou do boje i ženské.”

„Opravdu jsou v táborském vojsku ženy?” zeptal jsem se.

„Jako že se Jakub jmenuju,” řekl zeman. „A jak se sudlicí i cepem ohánějí…! Viděl jsem jednu, jak shodila železného pána z koně. Než se stačil postavit na nohy, byl na rožni jako podsvinče. Ale také jsem viděl, jak křižáci ubili děvče, sotva sedmnáct mu bylo. Eh… Je to hezké, když i ženské bojují za spravedlivou věc. Ale radši bych je viděl vyšívat háby do výbavy. Válka je pro chlapy, když už musí být. I pro sedláky, jako jsi ty.”

Otec se rozkašlal; vstal jsem a posunul do ohně čadící poleno. „Nestydím se za to, že jsem sedlák,” řekl jsem.

„Jak by také?” řekl Jakub z Louže. „Musel by ses stydět za chuderovský erb, synku.”

„Kančí hlava by se mi zamlouvala víc,” řekl jsem. „Nebo zkřížené parohy,”

„Tak já ti povím, chlapče, že jsem viděl jezdce, který srazil tři železné pány naráz; právě se chystali rozsekat mě na deset kusů,” rozkřikl se Jakub z Louže. „Ty stříbrné hrábě v zeleném poli, které měl jezdec na štítě, se mi v té chvíli velice zamlouvaly, to mi věř.”

„Nebyl jsem sám,” řekl otec. „A jeden z těch křižáků měl zchromeného koně.”

„Dobrá, dobrá,” zabručel Jakub. „Ale když už jsme u těch hrábí, zdalipak víš, Ješku, že je nosí i Rýzmburkové? Jsou to vaši vzdálení příbuzní…”

„Není se čím chlubit,” přerušil ho otec. „Mívali Kostomlaty, Rýzmburk i Přimdu… A co mají teď? Kostomlaty už dávno prodali Herštejnům, o Rýzmburk přišli nemilostí krále Václava a Přimdu vzdali panu Čeňkovi z Vartemberka. Jsou chudší než já - brzy nebudou mít ani na píci pro koně a bojovat budou opěšalí.”

„Bývali znamenitější rod než Vítkovci,” řekl Jakub. „Za Přemyslovců zastávali vysoké úřady… Jeden z Rýzmburků byl nejvyšším komořím a druhým v zemi po králi.”

„Vysoký úřad ještě nedělá znamenitost,” namítl otec.

„Však jsou známí i pro vpravdě rytířskou neohroženost… V bitvě u Kressenbrunu Boreš z Rýzmburka první překročil rozvodněnou řeku a sám napadl uherské ležení.”

„To už je dvě stě let.”

„Ale do dneška se o tom vypráví.”

„Takové kousky nejsou pro chudé zemany,” zabručel otec.

„A na čem stojí celá husitská sláva?” řekl Jakub a pleskl dlaní o stehno. „Na chudých zemanech. I bratr Žižka byl chudý, vždyť Trocnov není o nic větší a bohatší než Chuderov nebo Louž. Páni, ti jen hledají, jak se domluvit s císařem, aby neškodovali. Byl jsem na Blankenštejně… Purkrabí slíbil vyřídit panu Vartemberkovi, že se sbírá vojsko. Nemyslím, že nějaké pošlou… Však se děčínský pan Zikmund z Vartemberka stal husitou, až když jsme dobyli Ústí, protože se bál, že u toho nezůstaneme. Má tu přece v okolí nemalý majetek. Eh… Nevěřím žádnému Vartemberkovi; radši deset chudých zemanů s hráběmi ve znaku než nějakého pana Čeňka, který dostal uherský dračí řád od císaře, když vpustil jeho vojsko na Pražský hrad… A kterému pražané přibili korouhev na pranýř pro zloděje. Daneši… Žádný Vartemberk by se nenamáhal vytáhnout z bryndy chudého zemánka, ikdyž jejich předkové mívali ve znaku lva.”

„Však jsi mi to kolikrát oplatil,” přerušil otec jeho horlení. „Jen si vzpomeň, jak jsem se dostal pod rozjetý vůz, když pode mnou zabili koně. Vytáhl jsi mě v poslední chvíli, nohu jsem měl pod kolem. A vidíš - nakonec přišla ta mizerná šipka z míšeňské kuše. Od té doby se tak tak belhám a na koně mě vysazují.”

„Myslel jsem, že to není tak zlé.”

„Je to čím dál horší, Jakube.”

Byl jsem řád, že zapomněli na moje hloupé řeči.

Pak přišla stará Háta s vínem a cínovými poháry.

Za časného rána Jakub z Louže odjel. Zatímco jsem se staral o koně a dobytek, měla matka s otcem dlouhý rozhovor. Tušil jsem, o čem se domlouvají, a nevěděl jsem, koho víc litovat; zda otce, který měl tisíc chutí vyrazit do boje, nebo matku, třesoucí se o jeho život.

„Takovéhle návštěvy,” bručel Ondřej, když jsme společně vyváděli koně, „věru, nemám rád takovéhle návštěvy. Nic dobrého z toho nekouká, pane Ješku.”

„Vždyť víš, že otec nemůže do sedla,” řekl jsem. „A nemocí je zesláblý, že by meč neudržel.”

„Třeba není tak slabý, jak vypadá,” řekl čeledín. „To ženy dělají z mužů lazary. Jen kýchneš, strčí tě do postele… Vykuřují a útroby ti nalévají dryáky, že by po nich zcepeněl i dřevěný zubr. Takovému chlapíku, jako je pan Daneš, by více svědčila šarvátka než třezalka.”

Ondřej byl za ta dlouhá léta služby skoro členem rodiny a mohl si taková slova dovolit - zvlášť přede mnou. Měl jsem ho rád a vděčil jsem mu za mnohé. Naučil mě chystat koňské postroje, naklepáyat kosu i orat; ukázal mi také, jak opatřovat šípy peřím a z jakého stromu vybrat dřevo na luk. Mého prvního psa vycvičil. Vyrobil i postroj pro hříbě, na kterém jsem se jako dítě učil jezdit. A i když se v posledních létech věnoval spíš mým mladším sourozencům, desítiletému. Václavovi a osmileté Markétce, neopomínal přispěchat s radou i pomocí, které jsem stále rád přijímal. Vždyť mi nahrazoval otce v dobách, kdy jsme na Chuderově hospodařili bez pána; a to bývalo velice často, dokud míšeňská střela nedonutila otce sedět doma.

„Obávám se, že je otec nemocný, víc než si sám připouští,” řekl jsem.

Ondřej neodpověděl, protože přiběhl Václav a chtěl vysadit na koně. Čeledín mu pomohl na starou trpělivou Brůnu. Jak se kobyla dala do volného klusu kolem nádvoří, Václav zavýskl; pak se náhle třepl po světlovlasé čupřině, dokola podle rendlíku přistřižené, a zavolal na mě: „Ješku…! Málem bych zapomněl, že máš přijít za otcem…”

„Nevíš proč?7’ zeptal jsem se.

„To nevím… Otec se hrozně mračí, nechal si přinést meč a teď ho leští popelem z krbu… a -”

„Aj, když budeš, pane Václave, hovořit,” křikl Ondřej, „ani se ne-nenaděješ a sletíš z koně.”

Nechal jsem je být a šel za otcem.

Závěsy na oknech byly rozhrnuté a do komnaty svítilo slunce, ale oheň byl znovu rozdělán. Otec měl o jednu houni víc a zdál se bledší než včera; přitom mu na tvářích hořely .ruměnce a oči měl zarudlé. Opíral se o hromadu polštářů a křížem přes lože měl položen svůj meč.

„Posaď se ke mně, Ješku,” řekl chraptivě. „Chci si s tebou pohovořit.”

Sedl jsem si na okraj lože.

„Slyšel jsi Jakuba z Louže,” řekl otec.

„Ano, otče,” kývl jsem. „Že křižáci stojí na hranicích.”

„Tak, stojí,” opáčil otec. „Ne sice na našich, severních… To by bylo pro náš povážlivé. Víš, že je k nám od průsmyků pár hodin cesty, Ne, tentokrát se chystají od jihozápadu…”

„To je daleko od nás.”

Otec se na mě zkoumavě podíval. „Možná týden jízdy,” řekl jsem. „S pěšími..“

„A-co?”

„Vždyť víš, otče, že tvoje noha +”

„Moje noha!” zabručel. „Co do toho taháš moji nohu? Tvoje nohy jsou zdravé. Tentokrát jde do tuhého. Snad nemyslíš, že Ryšavec Čechům odpustí? Je to pekla zplozenec… Jako by ani nebyl synem Karla císaře. Všechno, co ve světě udrží meč, stojí za ním. Chtěl jsem jet, chlapče… Jenže matka… Však víš. A potom - nejde jen o tu mou třikrát prokletou nohu. Nebyl bych v boji k ničemu. A bude zapotřebí všech. Statečných, zdatných, kteří se Antikrista nebojí.”

„Nikdy jsem doopravdy nebojoval,” řekl jsem.

„Dost jsem tě pocvičil v potýkání… Jen na krev si musíš zvyknout. A na tu se zvyká v boji lehce. Po prvním křižákovi, kterého srazíš ze sedla, už ti to nepřijde. A snad ti nebude vadit, že se budeš krýt za štít s hráběmi.”

Bylo mi trapné, že otec nezapomněl, a mlčel jsem.

„Co mlčíš jako škeble?” houkl na mě a rozkašlal se.

„Nemyslel jsem tím nic zlého,” koktal jsem. „Myslím jen, že… že náš erb není tak hezký jako ostrve Ronovců nebo stříbrné parohy pánů z Donína.”

„Nikdy bych nechtěl táhnout do boje s parohy,” řekl otec. „A pokud se ostrví týče, jsou to jen osekané stromy. Nechtěj, abych si myslel, že je můj nejstarší potomek hloupý.”

Upřímně řečeno, v té chvíli jsem si to myslel sám.

„Jak tak řečňuješ, anebo zase mlčíš, připadá mi, jako by ses bál,” řekl otec.

„Ne, otče, nebojím se,” odpověděl jsem. „Myslím na matku.”

„Není doba vhodná k tomu, aby se muži drželi matčiných sukní.”

„Za dva měsíce jsou žně…”

„Je dost pacholků ve vsi.”

„Někteří z nich jsou Němci.”

„A co má být?”

„Kdyby válka došla až sem… Kdoví, na čí stranu se postaví.”

„Jsou naší víry,” řekl otec. „Co na tom, že jsou to Němci? Vždyť i starý Ondřej měl matku, která byla Němka po otci. A vůbec, Ješku - dost výmluv. Však se z lože zase vyhrabu… Ostatně - proč bys neměl být do žní zpátky? Zaženete křižáky a vojsko se rozejde. Žně přece nebudou jen u nás.”

Nezbylo mi než souhlasit.

„Vezmi si můj meč i košili a šalír,” řekl otec. „Věřím, že neuděláš hanbu Chuderovským z Chuderova. Matka ti dá masti na zranění… Snad nebudou zapotřebí. Až bude jízda šturmovat, nenech koně bo-čit; křižácké kuše mají větší terč. Nežeň se bezhlavě do útoku, aby tě neodřízli… Nejlépe, když se podržíš bratra Jakuba; čeká na tebe v Litoměřicích, v hospodě U dvou pávů. Ondřej pojede s tebou. Dbej i jeho rad; i když není zkušený v boji, vyzná se v lovu. A co jsou křižáci jiného než zvěř…?”

Uchopil jsem meč a potěžkal ho v ruce. Držel jsem ho poprvé; pokud otec nebyl na některé z mnoha válečných výprav, visíval v jeho komnatě nad krbem. Byl jsem si vědom cti, kterou mi otec prokazuje, když mi svěřuje zbraň, zakalenou v bojích s křižáky.

„Byl to tenhle meč, se kterým jsi zachránil život Jakubovi z Louže, otče? ” zeptal j sem se.

„Jakub přehání,” zabručel. „Víš, jak jsme mu v žertu říkávali? Trúba. Jakub Trúba… Protože vytrubuje, kudy chodí. A dovede svoje fanfáry pěkně opentlit.”

„Však i hlas má jako roh.”

„Ale sám ho Trúbou nenazývej… Na to jsi ještě neopeřené pískle.” Otec se náhle rozkašlal. „Jdi,” řekl, celý se otřásaje, „jdi, Ješku. Rozluč, se s matkou… Dá ti požehnání. Já ti dal meč. Kdo ví, co ti bude k většímu užitku.”

Klesl do polštářů; jistě nelibě nesl, že jsem svědkem jeho slabosti. Když odvrátil tvář ke stěně, tiše jsem odešel.

Matka věděla, že na otcově rozhodnutí nic nezmění. Bylo mi všelijak, když jsem viděl její slzy, ale na vlastní mi už nezbyl čas.

Pak zapadla moje rodná tvrz za kopec; a když se krátce nato v údolí objevily hradby Ústí, pobodl jsem koně a připadal si jako nejstatečnější z rytířů.

2

SESTOUPILI JSME do údolí v místě, kde se do Labe vlévá řeka Bílina; na protějším břehu se na strmé skále tyčil hrad Střekov, který měl míšeňskou posádku a jehož purkrabí, pan Jetřich, byl přívržencem císaře Zikmunda. Otec Ondřejovi poradil, abychom kolem hradu jeli po levém břehu; pro kuši je příliš daleko, řekl, a na jednoho rytíře se zbrojnošem kulí a prachem plýtvat nebudou. Také jsme tak učinili, a byla to rada dobrá, protože na nás přes řeku z hradeb pokřikovali a láli nám kacířů, ale to bylo také všechno.

„Je to ostuda,” řekl Ondřej, hroze posměváčkům pěstí, „když takový krásný a pevný hrad obývá cizácká chátra, zatímco poctiví a bohu milí Čechové sídlí v mizerných chalupách, sotva obehnaných palisádou.”

„Nikdy jsem nepovažoval Chuderov za mizernou chalupu,” namítl jsem. „Narodil jsem se tam… a mám rád lesy, pole a volnost.”

„V tom máš pravdu, pane Ješku,” souhlasil Ondřej. „V těch kamenných zdech by se mi také špatně dýchalo. Ale pomni, že zatímco Střekov nedobyl ani Prokop Veliký, Chuderov bys neobhájil proti dvěma křižákům.”

„Proč dvěma?!” .

„Jednoho bych si troufl sestřelit z koně hákovnicí… Ale než bych znovu nabil, druhý by vyvrátil hradbu. Železní páni jsou v boji zkušení, a kdo by se takovému jezdci, zakutému v pancíři od hlavy k patě, dokázal v Chuderově postavit? Pan Daneš je chorý a ty neobeznalý v seči, pane Ješku.”

„A ty, Ondřeji?”

„Já jsem starý dědek. Ruce se mi třesou a zrak už se mi také kalí. Jsem dobrý na to, abych se staral o děti a koně… Pokud nejsou příliš divocí. Rád bych už spatřil nějaký houf, ke kterému bychom se přidali. Jsem za tebe zodpovědný, pane Ješku - a pan Daneš mi zakroutí krkem, nechám-li ti zkřivit vlas na hlavě.”

„Ústečtí jistě pošlou branný lid,” řekl jsem. „Máš-li tolik strachu, mohli jsme se přidat k nim.”

„Ústečtí mají svých starostí dost,” mávl rukou Ondřej. „Do dneška nedali do pořádku hradby… A husitská posádka nemůže postrádat ani muže; kdo by hájil město, kdyby se křižáci dostali až sem?”

„Z Plzeňska…?!”

„Nejsou hloupí. Snad nemyslíš, že vtrhnou přes hranice jen z jedné strany? Nic bych za to nedal, že půjdou i ze severu. Na Osek a Most potáhnou… a Míšeňští by mohli dostat zálusk na Ústí. Však si myslí, že je to jejich město; Sasíci ho měli v zástavě.”

„Na čeledína toho víš dost.”

„Však jsem zvědavý a poslouchám za dveřmi,” ušklíbl se Ondřej. „Pohleď, pane Ješku - už je vidět dubický kostelík.’“

Byl to utěšený pohled. Na vysoké skále prosvítala korunami buků vížka kostela, pozlacená sluncem, řeka se čeřila drobnými splávky přes ojedinělé balvany, tráva na březích svíravě voněla a v divokém křoví u paty skal zpívali ptáci. Cesta se kroutila těsně podle břehu a na jednom příhodném místě jsme sestoupili k vodě, abychom napojili koně. Opodál odstrkoval bidlem plochou pramici bosý rybář v režné košili; Ondřej mu popojel mělkou vodou vstříc a zavolal na něj, zda neviděl podle řeky táhnout bojovníky.

„Neviděl, bratře,” odpověděl. „Ale máte-li chuť, mohu vám prodat čerstvé ryby…”

Jak jsem to zaslechl, uvědomil jsem si, že mám notný hlad. Matka nám sice zabalila do šátku placky a kus pečené, ale Ondřej stále nutil ke spěchu, takže jsem se sytil za jízdy plackou, kterou jsem suchou polykal jen s nechutí.

„Ten muž má pravdu,” křikl jsem na Ondřeje. „Nač se postit? Mám chuť na rybí pečínku… A to nemluvím o žízni.”

Bylo vedro a zpod kopyt koní se zvedal prach. Ondřej sice vezl za sedlem měch vína z chuderovské vinice, ale to bylo trpké a nikdy mi příliš nechutnalo. Zato voda v řece byla čirá a chladná.

Dali jsme rybáři něco peněz a za chvíli už Ondřej škrábal dvě čerstvé ryby, zatímco jsem lámal dříví na oheň.

„Pán jede k vojsku?” vyzvídal rybář na Ondřejovi.

„Jak by ne,” odpověděl Ondřej. „Pomáhat knězi Prokopovi proti křižákům.”

„Copak už zase táhnou?”

„Tak, tak. Zase táhnou. Prý na Plzeňsko,” vykládal Ondřej a napichoval přitom rybu na syrový prut.

„A zdaleka jedete?”

„Můj pán je rytíř z Chuderova,” řekl Ondřej. „Copak nevidíš znak Hrabišiců na štítě?”

„Nevyznám se v panských erbech,” řekl rybář. „Znám jenom vartemberský…”

Nevěděl jsem, mám-li mlčet, nebo Ondřeje okřiknout. Kromě toho erbu jsem nebyl o mnoho bohatší než muž na pramici. Vzal jsem náruč klestí a vrátil se k ohni; viděl jsem, že je rybář v rozpacích, a zeptal jsem se ho, zda má rodinu.

„Jakpak by ne, pane,” odpověděl. „Ženu mám a šest dětí.”

„Jak je uživíš?”

„Řeka nás uživí…”

„Odkud jsi?”

„Ze Záležel,” řekl. „Za chvilku pojedete kolem, pane.”

„Komu patří Zálezly?” zeptal jsem se.

„Tady patří všechno Vartemberkům,” řekl Ondřej. „Vinice, sady, lomy, pískovny i řeka…”

Všiml jsem si, že se rybář polekal.

„Jen pokračuj v lovu,” řekl jsem. „Páni nezchudnou. Ale dávej si pozor, ať neuloví oni tebe.” -

„Však je pán z Vartemberka pod obojí,” řekl rybář.

„Když se mu to hodí,” řekl jsem. „Jistě by neváhal vsadit tě do vězení, že mu kradeš ryby.” Sáhl jsem do váčku a, vytáhl pár grošů. „Tu máš… Kup si vepře nebo plátno pro svou ženu.”

„Ach, pane… Nežádal jsem almužnu.”

„Ten chlapík je hrdý,” zasmál se Ondřej. „Mohl by nosit erb; ryba by se k němu hodila líp než k pánům z Bergova. Jen ber, ber,” řekl rybáři. „Není to almužna, je to bratrská výpomoc. Pán má dost, aby se s tebou rozdělil.”

Ale když jsme míjeli Zálezly, chalupy, kryté došky, přilepené pod strmé skalní stěny, řekl: „Budeš-li takhle milosrdný celou cestu, pane Ješku, bůh se nad tebou zaraduje. Jenže nebude za co kupovat spíž.”

„Sluší se to vůbec, aby měl pán pod obojí takový majetek a moc nad svými bližními?” řekl jsem místo odpovědi.

„Pán z Vartemberka je vskutku pod obojí,” řekl Ondřej. „Jednou tak, podruhé jinak. My to nepředěláme, pane Ješku. Pohleď, ten hrad támhle v dálce je Kamýk. Až ho mineme, nebudeme daleko od přívozu u Žernosek. Pak už je to kousek do Litoměřic; je to kališnické město a můžeme tam bezpečně přenocovat. Pan Jakub nás v Litoměřicích čeká a jistě se tam setkáme s jízdními houfy, se kterými ráno vyrazíme dál.”

Když jsme projeli kolem žernoseckých vinic, slunce se klonilo k západu. Už mezi chalupami před litoměřickými hradbami bylo rušno. Hořely tu ohně, na nichž se opékalo maso, a všude kolem postávali i posedávali muži v kožených krznech i kroužkových .košilích, hlučně hovořili a někteří nás zdravili, oslovujíce nás jako bratry a vyptávajíce se, odkud jedeme. Ale byli tam i tací, kteří se tvářili, že nás nevidí, vesměs lépe vyzbrojení a s ostruhami na botách.

Když jsme zatočili k městské bráně, objevil se proti nám jezdec; v úzké uličce jsme se sotva vyhnuli, a zdálo se mi, že s úsměškem hledí na mého těžkého selského koně,. Řekl jsem si ale, že je to možná jen zdání, pod rozježenými rezavými frňousy jsem jeho ústa neviděl.

„Tenhle erb neznám,” řekl tvrdou češtinou, když jsme se míjeli. „Pro rytíře opravdu zvláštní znamení.”

„Je stejně dobré jako tvoje, pane,” řekl jsem popuzeně. „A nestydím seje nosit.”

Jezdec zastavil svého krásného koně a zasmál se. Byl to ramenatý hromotluk, jistě o deset let starší než já; měl náprsní i zadní plát, ple-chovice i holenice, zatímco já jen kroužkovou košili s kápí a kožené škorně. Hlavu mu kryla přilba se zvednutým hledím, ozdobená rohy, se kterou se můj prostý šalíř nedal srovnat, a u sedla se mu pohupoval černý štít se stříbrnou zavinutou střelou, jakým otec říkal odřivous.

„Není se čemu smát, pane,” řekl jsem.

Zatvářil se vážně a řekl: „Nechtěl jsem tě, pane, urazit. Ani tvoje erbovní znamení. Nikdy jsem takové neviděl, jako že je bůh nade mnou.”

„Je to erb rytířů z Chuderova,” řekl jsem.

„Jaký jsem to nevědomec,” řekl jezdec. „Ať tedy všichni svatí opatrují tvoje hrábě, pane z Chuderova.”

Cítil jsem, jak mi krev stoupá do hlavy. Skoro bych byl sáhl po meči, kdyby mi Ondřej nezašeptal: „To je bláznovství, pane Ješku.. Nech ho být.”

Rytíř se zavinutou střelou se mi posměšně uklonil a pobídl koně; hleděl jsem za ním, dokud nezabočil za roh uličky, a neznal jsem se zlostí.

„I s takovými budeš hájit pravdu boží,” řekl Ondřej a vzal mého koně za uzdu. „Nejsou už časy takové, jaké bývaly. Ale nic si z toho nedělej, pane Ješku… Byl to Němec, a docela možná opilý Němec. Táhlo z něj žernosecké. Pojďme… Ať jsme ve městě, než zavřou bránu. Musíme najít pana Jakuba; je mi tisíckrát milejší než tenhle odřivous, který se posmívá cizím erbům a sám nosí volské rohy.”

„Však já ho ještě potkám,” řekl jsem.

„Raději ne,” vzdychl Ondřej. „Snědl by tě k večeři, pane Ješku. Možná i s kostmi a drátěnou košilí.”

„Nenechám urážet svůj erb.”

Pak jsem si uvědomil, že se mi ještě včera valně nelíbil.

Ve městě byla spousta jízdních; koňské podkovy zvonily na dlažbě, řinčela zbroj a vlály korouhve. Viděli jsme i ozbrojené měšťany, střelce s kušemi, sudličníky i pavézníky, a na náměstí jsme zastihli vozy, na které polonazí muži nakládali děla. Když Ondřej viděl, s jakým zájmem si všechno prohlížím - však jsem také byl poprvé v tak velkém městě -, řekl, že se sám poohlédne po krčmě U dvou pávů. Jen abych se nikam nevzdaloval a do hovoru s neznámými se nepouštěl.

„Nemusíš mi dělat chůvu,” řekl jsem mu. „Jsem už dost starý, abych se o sebe dovedl postarat.”

„Tak, tak,” zabručel nespokojeně, „dovedeš se postarat i o zbytečnou půtku, pane Ješku.”

„Však já vím, že to myslíš dobře,” řekl jsem. „Ale jistě přijdou chvíle, kdy se budu muset rozhodnout sám podle svého svědomí… A nebudu se přitom starat o svou kůži.”

Na to už Ondřej neřekl nic; nechal mě poblíž vozů a vzdálil se směrem ke kostelu. Pustil jsem ho z hlavy, sotva zmizel za nárožím. Víc než jeho starostlivé řeči mě zaujala děla.

Jeden z mužů, kteří se lopotili s těžkým kusem, poznamenal k ostatním, abych to dobře slyšel: „Vždycky to bude tak, že někteří budou v potu tváře pracovat a jiní se dívat.”

Seskočil jsem z koně, přivázal uzdu k vozu a přistoupil k nespokojenci. „Bratře,” řekl jsem mu, „mýlíš se. Jsem chudý zeman a obdivuji vaše děla. Na naší tvrzi máme jen dvě hákovnice… Dovol, abych vám pomohl.”

„To je něco jiného, pane bratře,” odvětil. „Sjelo se do města mnoho divných lidí… Namísto slova božího jsou lační vína z Radobýlu, a zdá se, že se lépe vyznají v kostkách než v písmu.”

„Ba, je to tak,” řekl jiný, otíraje si z čela pot. „Němci cizozemci pod korouhvemi českých pánů.”

Odložil jsem přilbu, odepjal meč a chopil se jednoho z madel děla; tak jsem nějaký čas pracoval společně s pacholky, a nijak mi to nepřišlo; vždyť jsem to dělal na Chuderově dnes a denně. Hovořili jsme přitom o křižácích a vyslechl jsem mnoho dobře míněných rad; všichni byli zkušení z bojů a měli za sebou Tachov i Ústí, ale i smutné zkušenosti z doby, kdy zdejší páni radní byli pro Zikmunda a neváhali husitské měšťany topit v Labi, jen aby se císaři zavděčili. Ale od těch časů už prý uplynulo dobrých deset let.

Tak mě Ondřej zastihl v pilné práci; řekl mi, že našel hospodu U dvou pávů, a že se pan Jakub po mně shání, zvláště po tom, co se dověděl o mé slovní potyčce s cizím rytířem.

„Jak se to dověděl?” řekl jsem a sbíral odloženou zbroj.

Ondřej připustil, že mu to řekl sám; a že mu nemám mít za zlé dobrý úmysl. Neboť jistě sám vidím, že stačí chvilka, abych se pustil do nějaké nepředloženosti. Vždyť se pro mě nehodí tovaryšit s obyčejnými pacholky.

„Nedobře mluvíš, bratře,” řekl nejstarší z mužů, jménem Stibor.„Ale i to se stává, že je pán lepší slouhy. A pamatuj si - nehodí-li se pro tvého pána tovaryšit s námi, ještě méně se hodí, aby ho poučoval obyčejný zbrojnoš.”

„Pan Ješek je mladý a nezkušený,” ošíval se Ondřej. „Slíbil jsem jeho otci, že nad ním budu bdít.”

„Bdí nad ním bůh,” na to Stibor.

„Ať bdí i nad vámi, bratři,” řekl jsem, abych ukončil trapný rozhovor. Mezitím jsem už posbíral zbroj, nasadil si přilbu a vyskočil do sedla. Ondřej se zdál být dotčen lekcí, kterou mu uštědřil Stibor, ale jak jsme byli z doslechu, řekl: „Nemyslím, pane Ješku, že hovořit o pravdě boží a bratřit se s čeledí je nějaký prohřešek; však ani já nejsem urozený, co by za nehet vlezlo. Ale něco jiného je nakládat s nimi děla před očima tolika měšťanů, když tvůj erb visí u sedla.”

„Dost už řečí o erbech,” okřikl jsem ho. „Za poslední dva dny jsem jich vyslechl na tlustou knihu. Otec říkal že ti znamenití Rýzmburkové, od jejichž předka Hrabiše pochází naše erbovní znamení, už nemají ani na píci pro koně. Proč by tedy jejich příbuzný, i když zatím na píci má, nemohl pomoci bratřím? Až budeme v boji, nebudeme se ptát po stavu; proč bychom se měli ptát teď?”.

„Za dva dny jsi vyrostl o hlavu, pane Ješku,” zabručel. „Říkal jsem ti, že jsem hloupý dědek. Pro mne za mne, bratři se, s kým chceš, ale nevyhledávej spory. Zvláště ne s takovými, na které nestačíš.”

„Kdo ví, nestačím-li?!” řekl jsem.

„To ti líp poví pan Jakub, pane Ješku,” odsekl Ondřej. „Tuhle je ta krčma, kde budeme večeřet i spát. Dej mi uzdu… A jdi do šenku. Tam, na konci průjezdu. Pan Jakub tam čeká.”

V šenku lomozily drsné hlasy a páchl tam pot mnohá mužů, natlačených ke hrubým stolům; lámali si a jedli chléb i prosnou kaši, zapíjeli z plechových holeb, a o stěny měli opřeny cepy, řemdihy a jiné zbraně. Jeden silný, vousatý bojovník v kápi, na první pohled sedlák, měl na stole před sebou kapalín, naplněný vařenými vejci, která loupal a podával kolem stolu; jiný krájel z kusu uzené slaniny, napichoval a na špičce tesáku nabízel ostatním. I holby byly společné - zdálo se mi, že je v krčmě třikrát víc lidí, než se do ní vejde.

Jak jsem se rozhlížel, zvedl se v koutě poklop a vyvalil se sud; za ním vylezl po žebříku krčmář, tlustý a rozpařený. „Z cesty, bratři, z cesty,” halasil, „tenhle sud si zaslouží úctu… Taky bych ho nenačí-nal, kdybych nevěděl, že si ho zasloužíte. Kdopak ví, co budete pít zítra - a bude-li vám zapotřebí vína pozítří.”

Zeptal jsem se ho, kde najdu Jakuba z Louže. Naklonil se ke mně a zamžoural do světla loučí, které spoře rozháněly soumrak; malá okénka šenku jistě ani ve dne nepouštěla dovnitř mnoho světla, pokud se vůbec do úzké ulice s vysokými domovními štíty dostalo. „Řekl bych, že jsi rytíř z Chuderova, pane bratře,” prohlásil. „Pan bratr Jakub mi nakázal, abych tě nepropásl. Tam vzadu sedí, ještě s jedním pánem, který přijel chvilku před tebou. Bůh jim oběma požehnej, neboť za jídlo a víno platí.”

„Také ti zaplatím.”

„Však já vím,” kývl. „Ale ostatní mi nedají ani z dlaně chlup. Jsou to nuzáci, které místo sebe posílají páni; jistě jim dali na cestu mnoho cenných rad, jak získat kořist a bezpečně ji přivézt. Ale nedali jim peníze. Města se o ně prý mají postarat…” Rozhodil rukama. „Inu, nevím, jak se budou tvářit bratři konšelé, až jim přinesu účet.”

„Mluvil jsi jinak, když jsi valil ze sklepa sud.”

„Řeči se mluví a voda teče,” odpověděl. „Je vidět, že nejsi z města, pane bratře. U vás snad o majetek nedbáte…”

Chtěl jsem odseknout, že nemáme o co dbát; ale pak jsem si řekl, že se přidržím Ondřejovy rady a nebudu začínat další spor. Protlačil jsem se mezi stoly, lavicemi a hlučícími muži, a vzadu u stěny jsem našel Jakuba z Louže.

„Tady je náš mladý sršatec,” uvítal mě Jakub. „Ještě včera vypadal, že neumí počítat do pěti… Posaď se k nám, Ješku. Hej, krčmáři,” zahřměl na celý šenk, „sklenici pro bratra!” Popadl mě za loket. „Slyšel jsem, že jsi málem vytáhl meč na nějakého Němce, kterému se nelíbil tvůj erb…” Obrátil se ke svému společníkovi, šedovlasému a podsaditému, s knírem, jaký prý nosíval Jan Žižka: „To je mladý Chuderovský, bratře Bartoši… A tohle je, chlapče,” řekl mi, „bratr Bartoš z Valečova, kdysi jeden z nejbližších přátel našeho hejtmana Žižky z Kalicha.”

Bartoš z Valečova mi potřásl rukou a hned se vyptával na mou slovní potyčku. Když jsem mu všechno po pravdě vypověděl, obrátil se k Jakubovi a řekl: „Páni za sebe posílají čeládku, kdovíkde posbíranou… Naše válečné úspěchy přitáhly pod korouhve s kalichem dobrodruhy z celé Evrppy. Volské rohy…! Bude to nějaký přivandrovalec, jeden z těch rytířů, co prodávají svůj meč těm, kteří zaplatí víc.”

„Škoda našeho hejtmana, škoda,” povzdychl si Jakub z Louže. „Ten by nepřipustil takové pořádky.”

„Jeden po druhém odcházíme,” řekl Bartoš. „Však proto jsme se také setkali v Litoměřicích. Když už odešel i můj bratr…”

„Tos mi ještě neřekl, Bartoši,” pravil Jakub z Louže a položil přitom pravici na rameno pana z Valečova. „Bernart že je po smrti… ?!”

„Už půl roku, ” kývl Bartoš. „Připomnělo mi to, že se také pomalu nachyluju k hrobu, Jakube. Chtěl jsem se ještě shledat s přáteli… Proto jsem podnikl tuhle spanilou jízdu. Jindřicha Hlaváče na Bernštejně jsem navštívil… I tady ve městě mám přátele. Nečekal jsem, že se tady shledám s tebou. A když už mě tu zastihla Prokopova výzva… Nu, proč bych se nemohl vrátit na Valečov přes Plzeňsko?”

„To je pěkná oklika,” řekl Jakub. „A nejspíš nebude nijak pohodlná.”

„Slábne mi trochu zrak, ale paže ne; a táboři mě rádi uvidí ve svých řadách.”

„Tím lépe,” kývl Jakub z Louže. „Tím lépe, Bartoši. Bude nás tam třeba, i když máme zdatné nástupce… Nemyslím samozřejmě všelijaké najaté lapky a koněberky s kdovíjakými tituly a volskými rohy. Tuhle Ješek nám jistě ostudu neudělá.”

„Už jsem ji málem udělal;” řekl jsem. „Pomáhal jsem na náměstí nakládat děla na vozy… Ondřej mi za to zle vyčinil.”

„Ten tvůj Ondřej,” mávl rukou Jakub. „Toho už nepředěláš. Dobře jsi učinil, chlapče.”

„Dali mi spoustu dobrých rad…”

„Uvidíš, jak se ti v boji budou hodit,” řekl Bartoš z Valečova. „Jen si na ně vzpomenout včas…”

„Ba, každá zkušenost je dobrá,” zasmál se Jakub. „Dokonce i tohle posezení, oči zvyknou kouři. Není to sice ten pravý dým z hořících křižáckých stanů… Ale i toho se dočkáme.”

Dlouho jsem poslouchal oba staré válečníky, popil jsem i něco vína, které mi Jakub naléval. Nebyl jsem zvyklý na litoměřické, vždyť jsem zatím jen čas od času ochutnal naše chuderovské - a ještě jsem si je ředil vodou. A tak jsem nakonec ani nevěděl, jak jsem u stolu usnul s hlavou na ohnuté paži.

3

VYJELI JSME Z MĚSTA za ranní mlhy. Byl jsem celý rozlámaný,

snad po včerejší jízdě - nebo spíš po nepohodlném noclehu. Ondřej se vyspal na slámě u koní. Zato Jakub z Louže s Bartošem z Valečova nejspíš nespali vůbec. Když jsem se ráno probudil, ještě si vyprávěli o starých známých, bitvách a vlastním mládí, a vypadali stejně jako večer. Teprve když jsme vyšli před hospodu, bylo na jejich očích v ranním světle znát působení čoudu z loučí a svíček. Jakub mi řekl, že mě už nikdy nenechá spát u stolu, zvláště ne na rukávu drátěné košile.

Kromě nás čtyř tvořili náš malý jízdní houf dva zbrojnoši pana Bartoše, Hynek a Jíra, a zbrojnoš Jakuba z Louže, jménem Kuneš. Ujížděli jsme zčerstva podél řeky, míjejíce vísky a samoty, roztroušené při břehu, odpočívali jsme, jen abychom napojili koně a trochu uchlácholili kručící žaludky, a zdravili se s houfci, kterých jsme potkávali stále víc, jak jsme se blížili k Roudnici.

Ondřej celou cestu mlčel a mračil se; Bartoš z Valečova podřimoval v sedle a zdálo se, že to pro něj není nic nového.

Zeptal jsem se Jakuba, zastavíme-li v Roudnici. Řekl mi, že pokud se Roudnice týká, člověk nikdy neví, na čem je. „Je tu hejtmanem Jan ze Smiřic,” dodal, „a ten by mohl klidně nosit vartemberský erb.”

A Bartoš z Valečova řekl: „Už je to deset let, co tu náš hejtman kázal vypálit klášter. Škoda, že jsme tehdy nevypálili celé město a nerozvalili hradby. Dnes bychom si ušetřili pochybnosti…”

„Náš houf už čítá stovku jízdních a ke čtyřem stům pěších,” řekl jsem. „A na vozech máme dostatek kulí a prachu”…”

„Chlapče, chlapče,” řekl Jakub z Louže.

„Ani táboři Roudnici nedobyli,” povzdechl si Bartoš z Valečova. „A vedl je znamenitý vůdce, Jan Roháč z Dubé. I Jan Bzdinka a ze Švamberka Bohuslav s ním byli. Je to tvrdý hrad a město dobře hrazené. Ostatně, Ješku - tentokrát se nerozhodne u Roudnice, ale tam, kam s pomocí boží spěcháme.”

Vyhnuli jsme se tedy Roudnici z dálky. Viděli jsme jen pás hradeb a mohutný hrad na vysokém břehu řeky, ale brzy nám zmizel za vrcholky stromů vzrostlého lesa, když jsme opustili tok Labe a zamířili k Budyni.

Brzy jsme zpozorovali, že nejsme první, kdo tudy táhne. V blátě byly stopy koní, do kterých se teprve stahovala voda zestružek, které tu a tam křížily lesní cestu. Větve, trčící nad cestou, byly olámané, a na jedné mýtině jsme našli stopy tábora. Valečovský zbrojnoš Jíra prozkoumal zbytky ohniště a řekl, že popel je dosud teplý, a že tu jezdci zastavili snad dvě hodiny před námi. Pokračovali jsme tedy v jízdě; pan Bartoš řekl, že neuškodí, bude-li nás pod Budyní o pár jezdců víc. Budyně sice není tak pevný hrad jako Roudnice, zato ale na něm sedí pan Mikuláš z Házmburka, katolík a zikmundovec. „I když není zastáncem boží pravdy,” dodal pán z Valečova, „je to statečný válečník. A kdoví, jak silnou má posádku.”

„Do těch dvou věží a paláce se velká síla nevměstná,” řekl Jakub. „A městečko má hradby nevalné. Myslím, že pan Mikuláš nevystrčí nos.”

„Ale střílet by mohl… Neodradí-li ho náš počet, pošle nám z hradeb pár kulí. Škoda každého bojovníka.”

Jakub mínil, že se střílet neodváží. Kdybychom zastavili a dali se do obléhání…

„Však on ví stejně dobře jako my, že si to nemůžeme dovolit,” pravil pan Bartoš. „Vyhladověli bychom dřív než ti nahoře… Nakonec bychom stejně odtáhli - a chyběli bychom tam, kde je nás třeba víc.”

Brzy nato jsme dojeli na rozcestí. Do cesty, po které jsme jeli od Roudnice, ústila zprava jiná, širší. Také byla plná stop koňských kopyt. Pan Bartoš poslal Jíru, aby se na stopy podíval, ten po chvilce hlásil, že koňský trus je čerstvý a že stopy zprava kryjí stopy, které jsme sledovali. „Ta druhá skupina jezdců je před námi na pár dostřelů kuše,” řekl. „Ale jedou cvalem, takže je před večerem těžko doženeme, pokud se neutáboří, pane bratře. Možná, že spěchají, aby dohonili ty před námi. Je jich sotva sedm nebo osm a možná, že se necítí v lese bezpeční.”

„Co když je to sám pan Mikuláš s průvodem?” řekl Jakub.

„Pak by se dostal mezi ty před námi a náš houf,” řekl Bartoš z Valečova. „Vezměme jízdní… Pěší a vozy nás doženou. Byla by to pěkná kořist; a mohli bychom s pomocí pana Mikuláše zjímat posádku a obsadit Budyni. Padesát mužů lze postrádat - zvlášť kdyby se postarali o klidný průjezd ostatním houfcům našich, co tudy potáhnou.”

„Dobrá,” řekl Jakub. „Pojďme… Ješku, ty se drž za mnou. Nemyslím sice, že dojde k boji - na to je nás velká přesila. Ale nějaký ten šíp vyletět může, a budete na Chuderově pokulhávat dva.”

Jíra, Hynek a Kuneš objeli jezdce, aby je seznámili s úmyslem pana Bartoše. Viděl jsem, jak si bojovníci utahují řemínky přilb, a napodobil jsem je. Zkusil jsem, zda jde meč dobře z pochvy. „Vidím, že jsi celý žhavý do půtky, pane Ješku,” řekl mi Ondřej. „Jezdců je devadesát čtyři, a na cestu se vedle sebe vejdou sotva tři. Nebude nijak zbabělé, pojedeš-li někde uprostřed… Dejme tomu, že za tebou bude ještě čtyřicet dalších.”

Neodpověděl jsem a pobodl koně za Jakubem. První jel Jíra, který sledoval stopu, a za ním Hynek s Kunešem. Potom pan Bartoš s Jakubem z Louže a těsně za nimi já. Po mém boku jel Ondřej s šípem na tětivě luku a za námi dusali ostatní. Zvolna se šeřilo. Les vydával pryskyřičnou vůni a pach tlejících větví; mechu, listí a jehličí.

Potom jsme ucítili kouř.

Ujížděli jsme dál; zápach byl stále silnější. Pak jsme spatřili šedé závoje, táhnoucí se mezi staletými kmeny dubů a buků - až náhle křovím prokmitla rudá záře. „Les hoří,” vykřikl Ondřej. „Pánbůh s námi. ”

„To není les,” ozval se zpředu Jíra. „Jsme už na jeho konci… Řekl bych, že je to obilí.”

„Kupředu,” zavelel pan Bartoš.

Znovu jsme pobídli koně. Vzápětí jsme vyrazili z lesa. Před námi se táhlo pole, z něhož na mnoha místech šlehaly plameny. Cesta vedla středem lánu, kroutila se do svahu a v dáli proti západu slunce stoupal dým ze stodol. Za nimi bylo vidět jen chabě ohrazené městečko a dvě věže hradu na kopci nad ním.

Ujížděli jsme po cestě, až duněla pod kopyty koní. Páni předjeli své zbrojnoše. Hnal jsem svého koně těsně za koněm Jakuba z Louže, tak jsme dojeli ke stodolám, z nichž právě vyrazily plameny. Slyšeli jsme křik a hned nato jsme spatřili jezdce. Zdálo se, že obklopují malou skupinku jiných, a v první chvíli jsme se domnívali, že nás předešli a zajali pana Mikuláše z Házmburka.

„Nemám nic proti pálení obilí,” volal jeden z obklíčených, „Však to má ve válce svůj účel, zničit nepříteli spíž. Jen ušetřte životy těch rolníků… Nemohou za víru svého pána…!”

Všiml jsem si, že na zemi pod kopyty koní leží několik mužů tvářemi dolů; rukama si chránili hlavy a byli neozbrojeni.

„K čertu s tebou, pane,” odpověděl kdosi hrdelním hlasem, a jezdci s tasenými meči popojeli, neohlížejíce se na to, že se jejich koně tak tak vyhýbají ležícím ubožákům. Jeden z nich bolestně vykřikl.

„Pomalu, pane,” zahřměl svým zvučným basem Jakub z Louže. „Nebo budete mít co do činění s námi. Je nás stovka, snad bychom se měli domluvit. Ale chcete-li boj, máte ho mít.”

Jeden z útočníků se obrátil čelem k nám. „Kdo jsi, pane, že se pleteš do našich věcí?” křikl.

„Pane Ješku,” řekl Ondřej, „to je přece náš starý známý Odřivous s volskými rohy…”

Jakub z Louže mu popojel vstříc. „Slyšel jsem o tvé udatnosti,” řekl. „Kdejaký sud v Litoměřicích ji bude hlásat do skonání světa.”

„Ale ty už to neuslyšíš,” zařval vztekle Odřivous a mávl mečem; slyšel jsem, jak to třesklo, když Jakub nastavil svůj.

Tasil jsem a pobodl koně, předešel mě však Bartoš z Valečova. Potom se chvíli míhala kopyta vzpínajících se koní. Houf za námi se rozdělil na dvě části a zprava i zleva sevřel cizí jezdce. V zádech měli skupinku, kterou chtěli zajmout. Kdosi vykřikl vysokým hlasem a spadl z koně; málem jsem se také poroučel ze sedla, když mě čísi kopí chytilo za opasek. Vyprostil jsem se a ohnal se mečem; cítil jsem, jak břinkl o přilbu. „U čerta, páni bratři,” ozval se v seči hlas, „nechcete přece pobít druhy ve zbrani…?!”

Pan Bartoš zastavil boj; nebyli žádní padlí. Muž, kterého jsem viděl spadnout z koně, znovu vyskočil do sedla.

„Vydejte nám své meče,” řekl Bartoš z Valečova.

Německý rytíř jen cosi zavrčel.

„Nechte je jít,” ozval se jezdec, který se zpočátku zastával rolníků. „Nechte je jít, pane z Valečova. Stejně jako my spěchají na Plzeňsko, postavit se křižákům. Bojují, jak dovedou, není v nich slitování, ani mnoho křesťanských ctností. Ale odpusťte jim, neboť jsou hotovi bojovat za naši věc.”

Pan Bartoš pobídl koně směrem k mluvčímu. Odřivous se svými snad dvaceti jezdci využil uklidnění a couvl k hořícím stodolám, kde pro velké horko nikdo z našich nebyl.

„Jeď, pane,” křikl za ním neznámý rytíř. „Odpouštím ti i za ty chudáky…”

„Však se nevidíme naposled,” odsekl Němec a vztekle pobodl koně; ostatní se rozjeli za ním. Krátký okamžik se jejich stíny rýsovaly na pozadí plamenů jako pekelné vidiny.

„Vstaňte,” křikl Jakub z Louže na ležící rolníky. „Běžte a zkuste uhasit, co půjde. Nebudeme pomáhat zachraňovat majetek pana Mikuláše, ale nebudeme vám také bránit. Jsme vaši bližní a křesťané… Slyšíte, hlupáci?”

Pět mužů se vystrašeně zvedlo, a když viděli, že si jich nikdo nevšímá, rozběhli se k hořícím stodolám. „Hej,” zastavil se Jakub, „jeden z vás nevstal. Podívejte se, co je mu… A je-li raněn, odneste ho a ovažte mu rány…”

Dva z rolníků se váhavě vrátili, vzali raněného mezi sebe a odváděli ho za ostatními.

„Bůh ti žehnej, pane,” řekl, vzdychaje přitom bolestí. „Budu se za tebe modlit.”

„Budiž,” řekl Jakub. „Snad mi ta papeženská modlitba neuškodí.”

Bartoš z Valečova stál proti cizímu rytíři. Když jsme s Jakubem popojeli blíž, všiml jsem si cizincova neobvyklého odění; namísto přilby měl koženou, kožešinou lemovanou čapku a po zádech mu splýval stejně lemovaný plášť. Jezdecké boty z jemné kůže mu sahaly jen pod kolena, jílec meče měl zdobený, náprsní plát tepaný a dýka za zlatem pobitým pásem odrážela záři plamenů leskem drahokamů.

„Jaké to setkání, bratře žalářníku,” řekl cizí rytíř.

„Však jsem nebyl z nejhorších,” odvětil Bartoš z Valečova. „A vykonával jsem jen vůli bratří. Však tys, pane kníže a bratře, neměl nejlepší svědomí, pokud se společné věci týkalo.”

Jezdec, kterého pan Bartoš nazval knížetem, se zasmál. „Často se mi stává, že se moje nejlepší úmysly vykládají ve smyslu právě opačném… Chtěl jsem, abych mohl vaši zemi považovat i za svou, pane bratře. Jan Žižka mě nazýval synem. A byl jsem zástupcem vámi požádaného krále Vitolda…”

„Domlouval ses za zády bratří s císařem,” přerušil ho pan Bartoš.

„Aby skončilo krveprolévání,” řekl kníže. „Aby přestal zabíjet Čech Čecha… A za to jste mě vsadili do vězení na Valdštejně. Ale nebyli jste všichni stejného názoru na moje jednání. Našli se i tací, kteří mě chtěli vysvobodit.”

„Jan ze Smiřic,” řekl s opovržením pan Bartoš.

„A pak jste mě potupně vyvezli ze země,” usmál se kníže. „Dobrá, byla to vaše věc, ne moje. Jsem Polák, cizinec… Vyslanec knížete Vitolda, kterého jste chtěli korunovat za krále českého. Vitold loni zemřel, pane bratře… A já se dobrovolně vracím - ne proto, abych vám poroučel, ale abych vám nabídl svůj meč a bojovníky.” Obrátil se ke svým průvodcům. „Dosvědčíš, bratře Jene, moje poctivé úmysly…?” A když jeden z jezdců popojel vpřed, řekl kníže: „To je bratr Jan z Vinného, řečený Kříšťánek.”

„Kříšťana z Vinného syn…?!” řekl pan Bartoš.

„Ano, bratře Bartoši,” kývl mladý rytíř. „Syn tvého přítele, stejně jako ty jednoho z nejbližších Jana Zižky. Mnohé jsem o tobě slyšel vyprávět od té doby, co jsme ti pomohli proti Vartemberkovi u Hořic. Můj otec padl u Slaného; na čest jeho památky a při všem, co je mi drahé - kníže se zcela sám rozhodl, když se dověděl o nové křížové výpravě proti Čechům, a vojsko, které sebral, jede za námi.”

„Odpusť mi tedy mé pochyby, pane bratře a kníže,” řekl pan Bartoš. „Však není čas k tomu, abychom si vyčítali minulost.”

Kníže vztáhl paže, pan Bartoš mu popojel vstříc a objali se.

„Namoutě,” řekl mi tiše Jakub z Louže, „tohle si zapamatuj, Ješku. Zda by nebyl bratr Bartoš skvělým korouhevním pánem? Je to stejně chudý zeman jako my. Pokud Valečov v něčem předčí Louž a Chuderov, je to jen skála, na které stojí. A přece není jeho majitel o nicméně vznešený knížete Korybuta, který má v žilách krev dědičných polských králů.”

V té chvíli nás dostihli pěší a vozy; znovu jsme se sešikovali. Nebylo bezpečné setrvávat v dostřelu budyňského hradu. Ještě chvíli nám svítila hořící stavení. Pak záře zmizela za vrcholky stromů a my jsme jeli krokem ve sraženém šiku, dokud se zcela nesetmělo.

Když vyšel měsíc, rozložili jsme se táborem na rosou zvlhlé louce.

Ač jsem toho minulé noci mnoho nenaspal, nedokázal jsem po dni plném vzrušení a dobrodružství usnout. Chvíli jsem se převaloval na koňské houni, kterou mi Ondřej bohatě podestlal trávou, ale když spánek nepřicházel, obul jsem škorně a začal se procházet po cestě, vedoucí šikmo přes louku. Zakrátko jsem zjistil, že nejsem sám. Zaslechl jsem povrzávání bot a hned nato jsem se potkal s mladým rytířem, kterému dlouhý meč nadzvedával plášť.

„Jistě je to tvoje první válečná výprava, bratře,” řekl.

Poznal jsem Jana z Vinného, jednoho z průvodců knížete.

„Proč myslíš, že je to moje první výprava?” zeptal jsem se.

Zasmál se. „Člověku se špatně spí, když neví, co ho čeká.”

„Ani ty nespíš,” řekl jsem.

Pokrčil rameny a řekl, že se mu nechce. Pak se mě zeptal, kolik je mi let; když jsem přiznal, že sedmnáct, prohlásil, že mu bylo právě tolik, když poprvé doprovázel otce na válečné výpravě.

„Kdy to bylo, bratře?” zeptal jsem se.

„Začátkem dubna, v roce 1423,” odpověděl. „Táhli jsme s bratrem Žižkou na pomoc Valečovským… Proti Čeňkovi z Vartemberka.”

„To je ten, co mu Pražané přibili korouhev na pranýř?”

„Ano, nejvyšší purkrabí. S erbem, obtočeným zelenou saní. Už je to pět nebo šest let,” co zemřel… Ale snad zbytečně mluvím, jistě chceš o samotě vzpomínat na své blízké.”

„Ne, ne,” řekl jsem. „Vyprávěj, bratře.”

„Hejtman tehdy svolal vojsko do Německého Brodu,” nedal se pobízet Jan. „Ale protože z Vinného je mnohem blíž k Valečovu, který stojí poblíž Hradiště, vydali jsme se s otcem přímo tam, abychom se s hejtmanem setkali někde cestou. Dojeli jsme až na Valečov, kde jsme zastihli oba bratry Valečovské. Právě se chystali k odjezdu, protože se dověděli, že pan Čeněk sebral velkou sílu jezdců a vyjel Žižkovi naproti, aby ho zastihl k boji nepřipraveného. Valečovští měli jen nějakých čtyřicet mužů a my s otcem osm, ale vyrazili jsme za vojskem pána z Vartemberka bez meškání, s pány Valečovskými v čele. Bylo na ně pěkné podívání.”

„Líbí se mi jejich erb,” přiznal jsem.

„Ano, zlaté slunce je pěkné znamení,” souhlasil Jan. „Ale tři vlčí zuby jsou bojovnější.”

„To je přece znamení Vchynských…?!”

„Vlastně ano,” přiznal Jaksi mrzutě Jan z Vinného. „Jsme jejich příbuzní. Otec se psal ze Žernosek.”

„Také nosím erb Rýzmburků.”

„Nevšiml jsem si.”

„Hrábě, bratře.”

„Takže jsi z nějaké větve Hrabišiců?”

„Ano. Nijak zvlášť se v tom příbuzenství nevyznám. Píšeme se z Chuderova… Podle tvrze poblíž Ústí. Ale pokračuj ve vyprávění, bratře. Říkal jsi, že jste vyrazili za vojskem pana Čeňka -.”

„Tak. Byli jsme mnohem rychlejší, protože jsme s sebou nevezli vozy jako Vartemberští. Dostihli jsme je poblíž Jičína a pan Bernart navrhl, abychom se je pokusili předhonit. Také jsme to učinili, když se mezi ně a nás položil hustý les. Tím se nám podařilo setkat se s nejvyšším hejtmanem u města Hořic a varovat ho.” Jan se zasmál. „Víš, čekal jsem, že obrátíme a spolu s Žižkou rychle potáhneme vstříc Vartemberkovi, abychom ho překvapili, stejně jako chtěl on překvapit hejtmana, jenže hejtman rozhodl, že se opevníme na vršku s kostelem, opodál cesty na Hořice. Byl to docela holý vršek, ale pořádně příkrý… Nebylo lehké vytáhnout nahoru vozy. Potom už nezbylo než čekat na pana Čeňka, stačili jsme se zatím posilnit chlebem i slovem božím. Vartemberští už z dáli viděli vozovou hradbu na kopci… Co myslíš, že udělali? Pobodli koně a hnali šturmem dobrou čtvrtinu míle. Když dorazili pod kopec, měli toho jejich koně právě dost. Vynesli jezdce sotva do poloviny svahu, dál už nemohli, páni museli pěšky, ale koně neměli k čemu uvázat… S tím vším hejtman počítal! Pěší boj se pánům příliš nezamlouval, to se ví. Museli nést svoje těžké odění sami. Ale nechtěli vzdát boj. Dostali se k vozové hradbě, celí udýchaní - a vtom do nich Žižka nechal pálit z kusů i hákovnic. Netrvalo to dlouho a pan Čeněk velel k ústupu… Když se obrátili, vytrhli na ně odpočinutí pěšáci z otevřené hradby a zabubnovali jim cepy po hlavách. Nakonec jsme vyrazili my na koních - a to byl konec vartemberských. Jejich koně se samozřejmě rozutekli, a páni museli bojovat pěšky proti jízdě…”

„A Vartemberk…?” zeptal jsem se.

„Utekl. Nevím, zda na vlastním koni,” zasmál se Jan.

„Copak jste ho nepronásledovali?”

„Hejtman přikázal, abychom zajali pěší a vozy, které Vartember-ková jízda nechala zbrkle daleko za sebou. Bylo na těch vozech mnoho spíže i děla… A samotné vozy se pochopitelně také hodily.”

„A ty, bratře Jene - někoho jsi v té bitvě přemohl?”

„Tři nebo čtyři,” řekl. „Nebyl čas počítat.”

„Říkáš, že jsi byl tehdy starý jako já… Dnes je ti tedy pětadvacet.”

„Ano. Připadá ti to mnoho?”

„Ne… Naopak. Zdáš se mladý na to, aby se tvého slova dovolával kníže z krve polských králů - čímž se tě ovšem nechci dotknout. Je Vinné velký hrad? Nebo je to proto, že jsi osobně znal Jana Žižku?”

Jan se zasmál. „Vinné je docela malá tvrz, půl míle od Litoměřic. Je na ní věčný plat Vchynským a kolem dokola široko daleko majetek komendy německých rytířů - i když je už před časem Žižka vyhnal. Nejdřív mi pomáhalo otcovo jméno - byl jedním ze Žižkových hejtmanů. Když padl, byl jsem už dost starý a v bojích ostřílený. Předloni v prosinci jsem táhl s knězem Prokopem do Lužice; u Nemyslavi ve Slezsku se přidal k Prokopovi kníže Korybut… Měl jsem to štěstí, že jsem mu pomohl v jedné půtce v Glivicích. A zůstal jsem pak u něj.”

„Dlouho jsi nebyl doma?” zeptal jsem se.

„Na Vinném? Půldruhá roku tomu je, přiznávám se, že mě neláká život ve tvrzi… Ale přesto bych se tam rád vrátil. Mám sestru Elišku, bude jí už šestnáct let. Když jsem odjížděl, dala mi šátek, který sama vyšívala, stále ho nosím u sebe. Připomíná mi domov…”

„A matku - matku už nemáš?”

„Dávno ne,” odpověděl se smutkem v hlase.

„Tvoje sestra sama hospodaří na Vinném?”

„Správce. Elišku jsem nechal v péči pana Kuneše na Miřejovicích. Je to poctivý a zbožný rytíř, i když patří k lidem Jana ze Smiřic. Jeho žena, paní Kateřina, měla Elišku vždycky ráda jako svou.”

„Jistě by ji potěšilo, kdybys přijel domů,” řekl jsem. „Vždyť celé dlouhé měsíce neví, zda jsi naživu.”

„Neprávem mě káráš,” ohradil se Jan. „Doufal jsem, že si v Lužici nashromáždím jmění, abych vykoupil Vinné od Vchynských. Jsou to sice příbuzní, ale jak to bývá, jsou horší než cizí.”

„Měl jsi úspěch…?”

Jan z Vinného mávl rukou a kopl do kamene, který se odkutálel po cestě. „Získal jsem spoustu šrámů a boulí,” řekl. „A kníže Korybut si mě váží. Pokud se peněz týče… Nu, tu a tam jsem nějaké měl. Rozkutálely se.”

Vraceli jsme se mlčky k táboru. „Máš asi pravdu,” řekl Jan, když jsme se rozcházeli. „Měl bych se vrátit. Panská láska po zaječích skáče - a kromě Elišky nemám nikoho na celém širém světě.”

4

KDYŽ JSME POBYLI několik týdnů na Plzeňsku, stali jsme se s Janem dobrými přáteli. Je třeba říci, že nikdo nepředpokládal, že vojsko, čítající na pět tisíc jezdců, padesát tisíc pěších a skoro tři tisíce různých vozů válečných i pícních, zůstane tak dlouho bez boje. Křižáci za hranicemi váhali zaútočit, také se snad pomalu shromažďovali. Kněz Prokop prý dokonce vzkázal císaři Zikmundovi, aby za ním s průvodem přijel do ležení a učinili nějakou dohodu, ale císař buď z pýchy, nebo ze strachu byl ochoten přijet nanejvýš do Chebu či na Loket, a to zase nevyhovovalo Prokopovi. Nakonec císař pověřil jednáním markraběte Fridricha, který byl vůdcem křižáckých vojsk, ale k jednání nedošlo. Část našeho vojska nějaký čas obléhala Plzeň a poplenila předměstí Horšova Týna. To všecko jsem se dozvídal zčásti od Jana, který často doprovázel knížete Korybuta k nejvyššímu hejtmanovi, zčásti pak od Jakuba a Bartoše z Valečova.

Potom se začalo nedostávat spíže; docházela mouka, ze které se v polních kuchyních pekl chléb. Čím dál hůř se shánělo maso - sám jsem to poznal, když jsem jednou s Jakubem z Louže doprovázel spížní oddíl. A co bylo nejhorší - někteří z pražských hejtmanů byli toho názoru, že se křižáci do Čech vůbec neodváží, a že držení tak velkého vojska na Plzeňsku je zbytečné.

Nakonec sám Prokop rozhodl, že se vojsko na čas rozejde. Jednotlivé obce se měly vrátit do svých krajů, ale měly být hotovy soustředit se znova podle potřeby. Ale jádro vojska, táborští, mělo zůstat na místě pro případ, že by se křižáci přece jen hnuli přes hranice.

S tábory zůstal i kníže Korybut; jelikož pak byl Bartoš z Valečova jedním z Prokopových hejtmanů a Jakub z Louže samozřejmě zůstal s ním, zůstal jsem i já, ačkoliv mě Ondřej přemlouval k návratu.

Museli jsme si potom poněkud utáhnout opasky. Na jízdách za spíží jsme byli nuceni prohledávat sýpky a mnohdy jít po stopě do lesů zahnaných stád; obyvatelstvo Plzeňska z velké části nebylo pod obojí a nepřálo nám. Nemstili jsme se za to, ale co jsme našli, to jsme pobrali.

Tak uplynul červenec, skoro dva měsíce už jsem byl z domova. Zvykl jsem si na stálý pobyt v koňském sedle, zdokonalil jsem se v zacházení s mečem díky lekcím Janovým i Jakuba z Louže, a zdálo se mi už, že jsem nikdy nežil jinak než jako rytíř na válečné výpravě.

Jednoho rána mě Jan vyzval, abych ho doprovodil do Prokopova stanu. Byl jsem z toho celý popletený. Jan si všiml mého zmatku a řekl mi, že je kněz Prokop udělán od boha stejně jako my. „Zmínil jsem se o tvém otci,” vysvětloval mi. „Bojoval přece s Prokopem u Ústí.”

„Už je to dávno,” řekl jsem. „Myslíš, že si hejtman pamatuje všechny, co s ním kdy bojovali?”

„Kdyby měl na hlavě všechno to, co nosí v hlavě,” zasmál se Jan, „neříkali by mu Prokop Holý. Měl by vlasů jak Absolón.”

Šel jsem tedy s Janem, ač se mi valně nechtělo.

Nejvyšší hejtman bydlel ve stanu, který se od ostatních v táboře lišil jen velikostí a stráží před vchodem. Jan z Vinného tu byl dobře znám, a strážný řekl, abychom bez obav vešli. „Je tam i bratr Korybut a hejtmani,” dodal. „Zdá se, že se sešli k nějaké poradě…”

Řekl jsem Janovi, že se nehodí, abych šel dovnitř, ale ten mě uchopil za loket a vtáhl mě do stanu.

Viděl jsem Prokopa zblízka poprvé. Stál za hrubým stolem a hovořil s hejtmany, kteří se tlačili kolem něj. Na stole ležel na ošatce zbytek okoralého chleba vedle misky se solí. Prokop si zasloužil obě přízviska, která nosil; hlavu měl holou a postavy byl vysoké a hubené. Vousy měl prokvetlé, trochu se hrbil, jako pod tíží úkolu, který mu bůh vložil na bedra. Ale měl tmavé a jiskrné oči, ze kterých co chvíli vyšlehl blesk zpod kosmatého obočí.

Uklidnila mě přítomnost Bartoše z Valečova. Z ostatních přítomných jsem znal jménem jenom knížete Korybuta, pak jsem ještě zpozoroval mezi hejtmany pana Hanuše z Kolovrat. Byl to jediný korouhevní pán, který se osobně připojil k Prokopovu vojsku a zůstal se svými jezdci i po odjezdu ostatních. Jiní páni jen poslali bojovníky, někteří neučinili ani to a nejspíš jen čekali, jak křižácké tažení skončí, aby se pak přihlásili k vítězům.

Kníže Korybut pokývl hlavou Janovi, dál už si nás nikdo nevšímal. Zůstali jsme tedy stát u vchodu. Stále bych byl ze všeho nejraději práskl do bot, ale Jan mě držel za rukáv, jako by mi četl myšlenky.

Už chvíli před naším příchodem se ve stanu vzrušeně hovořilo, bylo to znát na zaťatých pěstích a rozježených knírech. „Nejlépe učiníme,” říkal právě jeden z hejtmanů, „když rozpustíme i zbytek vojska. Do týdne bychom hladověli… Křižáci mají v příliš dobré paměti Tachov. Neodváží se…”

„Dejme tomu, že bychom to učinili,” řekl pan Hanuš z Kolovrat. „A co když se v křižácích mýlíme? Neshromáždili se tu přece pro nic za nic, překročí hranice, a my nestačíme vojsko znova svolat.”

„Ustanovíme jezdce, kteří budou hotovi předávat zprávy,” řekl hejtman, který hovořil předtím. „Rozestavíme je v řetězy, aby každý mohl ujíždět tryskem…”

„To je příliš složité,” řekl jiný hejtman. „Jeden článek řetězu praskne a zpráva nedojde včas, dojde-li vůbec.”

„Vojsko nemůže bojovat s prázdným břichem,” přel se první.

„A co tedy vyslat jen spížní vozy s doprovodem?” navrhl Bartoš.

„Je známo, že se spíše s plným břichem špatně bojuje,” řekl kníže Korybut.

„Ale to jsou jen hezké řeči, pane bratře,” bránil se hejtman. „Křižáků má být devadesát tisíc pěších - a jízdy mají nejmíň pětkrát víc, i kdybychom tu byli všichni jako na počátku. Pokud zaútočí na naše už takhle notně zmenšené vojsko, které bude ještě zesláblé hladem…”

„Vážím si tvé opatrnosti a rozmyslu, bratře Matěji,” řekl Prokop. „Škoda, že nebereš v úvahu pravdu, která je na naší straně. Nikdy nezvítězíme, budeme-li malověrní.”

„Nejsem malověrný,” řekl hejtman Matěj. „Vy snad věříte, bratři, ze nám bůh poskytne krmi nebeskou, abychom nasytili tisíce?”

„Kdo si ještě myslí, abychom odtáhli?” zeptal se Prokop.

Odpovědělo mu mlčení; vtom se Prokop nečekaně obrátil ke mně a řekl: „Ty jsi bratra Daneše z Chuderova syn…?”

Jan mě popostrčil, udělal jsem nedobrovolný krok a málem jsem zakopl o záhyb plachty, prostřené na podlaze. „Ano, bratře Prokope,” vykoktal j sem. „Ješek z Chuderova.”

Chvíli se na mě díval a pak řekl: „Také hladovíš, hochu?”

„Ne, bratře Prokope,” řekl jsem.

„Takže zůstaneš?”

„Přišel jsem bojovat,” odpověděl jsem. „Nechci se vrátit domů.”.

„Nuže, bratře Matěji?” obrátil se Prokop k hejtmanovi.

„Vždyť je to ještě chlapec,” řekl hejtman. „Nemá ponětí, co je to opravdový boj. Až uvidí železné pány -”

Přerušil ho hluk před stanem, kdosi tam zastavil koně. Bylo slyšet hlasy sbíhajících se lidí a někdo volal: „Pusťte mě… Nesu důležité zprávy. Křižáci překročili hranice u Tachova!”

Vzápětí Jan rozhrnul plachtu a do stanu vpadl zpocený a zaprášený jezdec. Byl to zřejmě člen jedné z hlídek, které projížděly okolím. Také jsem se jedné zúčastnil.

„Dejte mu napít,” přikázal Prokop.

Kdosi podal džbán, jezdec se zhluboka napil a otřel si ústa rukavicí. „Nuže?” zeptal se Prokop.

„Bratře Prokope,” hlásil jezdec, „minuli Tachov. Vypálili Brod a pobili všechny… Teď se zastavili pod Švamberkem.”

„To je hrad pana Hynka Krušiny,” řekl pan Kolovrat. „Chová tam koně pro císařské.”

„Kolik jich je?” zeptal se kníže Korybut.

„Mnoho,” řekl jezdec. „Mají i vozy jako my. Viděli jsme hořet Brod, ale byli jsme příliš daleko. Pak jsme je sledovali až ke Švamberku, kde rozbili tábor. Musí jich být desetkrát tolik co nás.”

„Jak víš, že pobili všechny v Brodě?” zeptal se Prokop.

„Když odtáhli, poslali jsme dva bratry, aby se podívali, co se tam stalo…”

„A viděli…?! Co viděli?”

Jezdec si otřel čelo. „Viděli ohořelé mrtvoly v troskách,” řekl. „Zdá se, že křižáci metali lidi do zapálených domů. I ženy… a děti.”

„Vzpomeňme manifestu kardinála Juliána,” řekl Prokop. „Že nemá v srdci touhy vroucnější, nežli viděti opět království české v pokoji i řádu spasitelném…” Odmlčel se a sklonil tvář do dlaní.

„Čehož jeho vyvražděním hravě dosáhne,” řekl kníže Korybut. „Zdali nestojí v jeho manifestu i to, že přináší zemi ne záhubu a škodu, ale mír a pokoj? Vyjdeme-li mu vstříc s důvěrou, nikomu nebude ublíženo, nýbrž každý bude přijat s bratrskou laskavostí… Smál bych se, kdyby to nebylo k pláči.”

„Utábořili se zcela jistě, bratře?” zeptal se Prokop jezdce.

„Viděli jsme stany a vozy, sražené kolem nich,” odpověděl jezdec. „Ponechali jsme poblíž ukrytou hlídku. Nastane-li nějaká změna, okamžitě se jeden z bratří vydá na cestu sem.”

„Jak daleko je ke Švamberku?” zeptal se Bartoš z Valečova.

„Snad tři míle, nebo o málo víc, pane bratře.”

„Dvě hodiny jízdy,” povzdechl si pan Hanuš z Kolovrat.

„A šest hodin pochodu pro pěší,” dodal jeden z hejtmanů.

„Nuže, přijede-li hlídka se zprávou, že táhnou k nám,” řekl Prokop, „nezbude než se bránit. Ale oni jistě přesně nevědí, kde ležíme táborem, napřed budou vysílat hlídky stejně jako my. Musíme tedy učinit tři věci - uvést tábor do bojové pohotovosti, okamžitě vyslat posly pro části vojska, které čekají ve svých krajích… a pokusit se lapit některou z jejich průzkumných hlídek, abychom se dověděli, co mají v úmyslu. Bratře Kolovrate… Máš z nás nejlepší povědomost o koních a jezdcích. Vyber ty nejlepší, ať jedou, jak nejrychleji dovedou. Chci tady mít všechno vojsko do pěti dnů. I to bude možná pozdě. Ale ti, kteří jsou blíž, tu mohou být už pozítří o polednách.”

Pan Hynek krátce pokývl a vyšel ze stanu. Bylo slyšet, jak volá: „Koně! Pospěšte si, bratři… Mého koně!”

„A vy, bratři hejtmani,” pokračoval Prokop, „víte, co je třeba. Tá-bor stojí na výhodném místě, jen zavírka není opřena o kopec či vodu. Přemístěte tam děla a ostatní palné zbraně ze zbytného houfu. Jděte, bratři… Možná, že nemáme mnoho času.”

Bartoš z Valečova vyšel první, ostatní beze slova za ním. Tebe žádám, bratře kníže,” obrátil se Prokop ke Korybutovi, „abys vybral ze svých lidí takové, co dokážou přivést živého křižáka. Máš mezi svými zkušené bojovníky, kterým lstivost nechybí.”

„Vážím si tvé důvěry, bratře hejtmane,” souhlasil kníže.

Protože po těch slovech opustil stan, vyšli jsme i my.

„Milý bratře Jene,” řekl kníže mému příteli, „předpokládám, že to je úkol pro tebe… Vyber si k tomu, koho chceš. Dostanete nejlepší koně, nepostačí-li vám ti, které máte. Bylo by dobré, kdyby mezi vámi byl někdo hovořící dobře po němečku…”

„Dovedu německy, bratře a pane,” řekl jsem.

Korybut se na mě zamyšleně podíval.

„Je to můj přítel,” řekl Jan. „Rytíř z Chuderova.”

„Slyšel jsem,” pokývl kníže. „Ale nemá žádné zkušenosti z boje.”

„Jednou musí začít,” opáčil Jan.

„Odkud znáš německy?” zeptal se mě Korybut.

„Pocházím z kraje, kde je mnoho Němců,” řekl jsem. „I naše čeleď je z poloviny německá.”

„Dobrá,” rozhodl kníže. „Jeď si tedy se svým přítelem. A než vyrazíte, vyzpovídejte důkladně toho jezdce, co přinesl zprávy. Možná, že by vás měl vést… Ale nejspíš bude příliš unavený.”

Jízdní posel, který právě vycházel ze stanu, slyšel poslední Korybu-tova slova. „Nejsem unavený, bratře a pane,” řekl. „Ale nemohu říci totéž o koni.”

„Dostaneš čerstvého… Bratr Jan se o tebe postará.”

„Pak jsem hotov jet,” řekl posel.

Kníže Korybut položil ruce na moje a Janovo rameno a silně je stiskl. „Není to lehký úkol,” řekl. „Ale právě proto je vás hodný. Věřím, že se vrátíte živi a zdrávi… Bůh vám pomáhej, bratři.”

Potom se vrátil do Prokopova stanu. Šli jsme si vybrat koně a sestavit oddíl. Když jsme procházeli táborem, vozkové zapřahali tažné koně k dělům na půlvozech.

Krátce nato už jsme hnali koně směrem na Stříbro.

Kromě nás dvou a jízdního posla, který se jmenoval Vojtěch a říkal si Švestka, tvořilo náš malý houfec dalších šest mužů. Dva byli jízdní pana Hanuše z Kolovrat, Jan s sebou vzal svého zbrojnoše Olbrama, silné a rozložité chlapisko s pěstmi jako kladiva. Zbylí tři jezdci byli Korybutovi Poláci, jeden hovořil divnou řečí, které rozuměl jen Jan. Řekl mi o něm, že pochází z Litvy a že býval manem knížete Vitolda, dříve než zchudl.

Než jsme vyjeli, upozornil nás Jakub z Louže, že se máme vyhnout Stříbru, protože je to královské město. Řekl také, abychom příliš nespoléhali na hlídku, která zůstala poblíž Švamberka. Třeba už je zajatá nebo mrtvá.

Proto jsme také, když jsme minuli ves Žďár, zahnuli k západu, přebrodili jsme říčku Ohlavku a lužním lesem ujížděli dál. Brzy nato jsme museli zpomalit, protože se koně bořili do bahna. Obrátili jsme tedy znovu na sever, kde bylo malé návrší, porostlé bučinou. Za ním se táhlo údolí, jímž protékala další říčka.

„To je Mže,” vysvětloval Vojtěch Švestka, který, jak nám řekl, pocházel z malé samoty u Chotiměře a dobře se v kraji vyznal. „Úhlavka se do ní vlévá před Stříbrem, které je vpravo od nás, sotva čtvrt míle. Nejlépe uděláme, pojedeme-li chvíli podle řeky k západu; dojedeme ke brodu poblíž Svojšína. Ale neměli bychom brodit na dohled z hradeb - na Svojšíně je katolické panstvo.”

„Je to velký hrad?” zeptal se Jan.

„Nepříliš,” odvětil Vojtěch. „Ale má silnou posádku.”

Jeli jsme dál podle řeky, která se kroutila lučinami mezi mírnými svahy listnatým lesem porostlých kopců. Když jsme se blížili ke brodu, zaslechli jsme za zákrutem řeky ržání koně a hlasy, pak se ozvaly řinčivé rány.

„To je kovářovo kladivo,” řekl Olbram. „V tom se vyznám.”

„Jistě ze Svojšína,” kývl Vojtěch a obrátil se k Janovi. „Přebroďme řeku tady, pane bratře. Na protějším břehu se ztratíme v houští.”

Tok byl nehluboký. Vjeli jsme do vrboví a pustili se mělkým údolem, jehož svahy nás skryly.

Po chvíli jízdy podél úzkého potůčku nás předjel Litevec a cosi Janovi povídal, ukazuje rukou na břehy a kamsi nahoru. Jan se ke mně obrátil a tiše řekl: „Prý bychom měli co nejdřív vyjet na nějaký kopec. Takhle bychom mohli narazit na křižáky a nevědět o tom.”

Zavolali jsme Vojtěcha Švestku; řekl, že kousek před námi je pustá ves a na skále opuštěný hrad. „Potok ho obtéká ze tří stran, ale je dobře přístupný z východu,” dodal.

Jan to přeložil Litevci, ten kývl a vrátil se k oběma Polákům. „Mnoho nenamluví,” řekl mi Jan. „Ale je nejzkušenější z nás. Až bude nejhůř, nechám všechno na něm…” Obrátil se k Vojtěchovi. „Jak se jmenuje ten hrad?” zeptal se. „Je dávno opuštěný? A proč?”

„Říká se mu Šontál,” řekl Vojtěch. „Byl opuštěný, dřív než jsem se narodil… Ale proč, to nevím.”

Brzy se podle potůčku dál nedalo jet. Opustili jsme kamenité koryto a uhnuli vpravo, kam nás vedl Vojtěch. Ocitli jsme se na mechem zarostlé a podmáčené cestě, která ústila mezi několik pobořených stavení, zarůstajících mladými olšemi. Listím stromů prosvítalo zdivo hradebních zdí…

„Přes příkop musíme pěšky,” rozhodl Vojtěch.

Jan přikázal Olbramovi, aby koně zavedl do blízké polozřícené stodoly a zůstal u nich. Pak jsme se spustili jeden po druhém do hradního příkopu a na druhé straně vylezli ke hradní bráně, pomáhajíce si navzájem. Povalovaly se tu bílou plísní pokryté zbytky zetlelého padacího mostu, zatímco nad ním ještě visely rezivé řetězy, ovinuté kvetoucím svlačcem.

Za bránou se rozpadaly dřevěné konírny a chlévy, z otvorů, v nichž chyběly veřeje, rostly sáh vysoké kopřivy. Na hromadách rumu kolem stěn se proplétaly netýkavky a svízel.

Pustili jsme se vzhůru po nádvoří, které stoupalo ke čtyřhranné nevysoké věži z opuky. Na její střeše lpělo jen pár šindelů, a trámy, vybílené sluncem, připomínaly žebra kostlivce. K věži vedl dřevěný, kdysi zastřešený můstek, spojený na druhém konci s hradebním ochozem. Vystoupili jsme na ochoz po kamenném schodišti; po můstku jsme museli jít každý zvlášť, protože se jeho trámy zdály být značně zpuchřelé. Dveře do věže byly dubové a pevné, ale jejich zámek dávno zničila rez. Otevřeli jsme je snadno a ocitli se v komnatě se třemi střílnami. V rohu byl nízký vchod na točité schodiště.

Vystoupili jsme po něm až na cimbuří věže, odkud jsme, kryti za jednotlivými trámy střechy, vyhlédli ven.

V dáli před námi se rozprostíral obrovský tábor křižáckého vojska.

Zdálo se mi, že vidím stovky a stovky stanů, tisíce koní a nespočetné vozy. Nad táborem se zvedal prach, a vánek, který odtamtud vál, jako by přinášel šum tisíců hlasů…

Vtom Litevec cosi tiše a krátce řekl.

„Skryjte se,” zašeptal Jan.

Přikrčili jsme se za cimbuří.

Litevec se tiše kradl k rohu věže a pomalu zvedl hlavu k úzké škvíře, kde zeď pukla. Pak beze slov pokynul Janovi, aby se šel také podívat.

Neodolal jsem a vyhlédl mezi dvěma trámy.

Hned jsem se zase přikrčil. Z protějšího svahu sjížděla k potoku asi desítičlenná skupina jezdců. Na kopích jim vlály neznámé praporce a všichni byli zakuti do ocelových plátů. I jejich koně byli obrnění a na čelech jim trčely zlověstně vyhlížející rohy a bodce. Zaslechl jsem hlas, který řekl německy: „Je to nějaké opuštěné hnízdo.”

A jiný mu odpověděl: „Z té věže bychom mohli dohlédnout daleko na jih.”

Obrátil jsem se k Janovi, který už na mě tázavě kýval.

Řekl jsem mu, co jsem zaslechl.

„Je jich dvanáct,” zašeptal.

„Jenom o tři víc,” řekl jeden z mužů pana Kolovrata. „A nevědí o nás.”

„Ale dole máme koně,” řekl jsem. „Olbram nemá o křižácích tušení… I když je zaslechne včas, stačí, aby některý kůň zařehtal. A potom - oni budou muset také sesednout. Co když je napadne skrýt koně právě tam?”

Jan vyměnil několik rychlých vět s Litevcem. „Radí, abychom se rozdělili,” řekl potom. „Čtyři z nás by se měli rychle vrátit ke koním. Pokud je křižáci objeví, budou bojovat a my jim přijdeme na pomoc. Jestli ale křižáci nechají koně u brány, počkáme na ně tady. A ti čtyři zdola je napadnou zezadu, zatímco Olbram odežene jejich koně…”

„Ta první možnost se mi nezamlouvá, pane bratře,” řekl Vojtěch. „Přinejmenším budeme zpoloviny bez koní - proti dvanácti železným pánům.”

„A co bys chtěl dělat jiného?” řekl Jan.

Vojtěch pokrčil rameny.

„Kdo půjde dolů?” zeptal jsem se.

„Já s Litevcem a Poláky,” rozhodl Jan.

„Bůh s vámi, pane bratře,” řekl Vojtěch.

„S vámi též,” kývl Jan. „Ješku - kdyby mě snad zabili, zajeď na Vinné za mou sestrou a vrať jí šátek, který mi dala.”

„Slibuju,” řekl jsem a stiskl mu ruku. „A ty, Jene… Kdyby mě zabili…

Najednou jsem si uvědomil, že je to docela pravděpodobné, a hrdlo se mi stáhlo.

„Však já vím,” řekl Jan. „Zajedu na Chuderov. Ale proč hned myslet na nejhorší, že? Vždyť je jich jen dvanáct.”

Litevec a Poláci už sestupovali po schodišti. Jan mi krátce pokývl a pustil se za nimi.

Byl bych šel radši s ním, ale zůstal jsem na věži jako jediný z vladyckého rodu, a jak Vojtěch Švestka, tak dva muži pana Hanuše mě teď považovali za hejtmana. Jenže já neměl ponětí, co udělám, až se v otvoru schodiště objeví první hlava s chocholem na přilbě.Jistě nebudou mít spuštěná hledí,” řekl Martin, jeden z mužů pana Kolovrata, a natahoval přitom samostříl. „Trefím se první ranou.”

„Myslíš, že půjdou nahoru všichni?” zeptal jsem se.

„Jistě ne,” řekl Martinův druh, jménem Beneš. „Nejméně jeden zůstane u koní, ale spíš dva nebo tři. A na ty stačí bratr Jan s ostatními.”

Vojtěch mlčel a odmotával si od pasu dlouhý řemen.

„Nač to?” zeptal se Martin.

„Na všechno možné, bratře,” odpověděl Vojtěch. „I koně s tím poutám… Svého i cizí. Je dost dlouhý, aby dosáhl na támhleten trám a ještě sem ke skobě. Přikrčím se za otvor, a až křižák vystrčí hlavu, hodím mu na krk smyčku. Pomůžeš-li mi pořádně zatáhnout, Beneši, abychom tuhle menší smyčku na druhém konci řemenu zaklesli na skobu, bude se železný pán houpat loket nad zemí.”

„Bylo by to pěkné, kdyby byl sám,” řekl jsem.

„Půjde za ním druhý… Jistě se podiví, jak jeho předchůdce umí skákat. Až vystrčí hlavu, střelí ho Martin mezi oči. Pak už jich bude jen sedm nebo osm - a schodiště se jim točí právě přes loket. A v zádech budou mít bratra Jana s Litevcem a Poláky.”

Slyšeli jsme zdola zvuk kopyt. Zdálo se, že křižáci míří přímo podél příkopu k bráně. Jelikož přijeli z opačného směru než my, zastavili u brány. Bylo slyšet, jak se dohadují, ale protože to bylo dost daleko, nerozuměl jsem, o čem. Pak se ozvaly kroky a skřípot kovu na kamení.

Opatrně jsem vyhlédl. Napočítal jsem devět obrněných mužů, neobratně klopýtajících rumem a býlím na nádvoří. Zakrátko mi zmizeli pod věží.

„Jdou,” řekl jsem. „Je jich devět… Za chvilku jsou tu.”

„Dobrá,” řekl Vojtěch a podal Benešovi konec řemenu, přehozeného přes trám.

Martin se samostřílem se položil v protějším rohu věže na zem. Vytasil jsem meč a přitiskl se k cimbuří.

Pak jsme ztichli a znehybněli, když se ozvaly kroky a hlasy na schodišti. Vojtěch se nahrbil a jeho prsty roztáhly smyčku. Skoro jsem leknutím vykřikl, když se najednou z otvoru vysunula hlava v přilbě, na jejímž vrcholku čněla z pozlacené korunky dvě železná orlí křídla.

Vojtěch hodil smyčku, Beneš okamžitě zatáhl a s Vojtěchovou pomocí navlékl řemen druhým koncem na skobu. Měli jsme štěstí, že chycený rytíř byl menší postavy. I tak musel vážit se svou zbrojí dobrý centnýř. Pak sykla Martinova kuše a kdosi vykřikl. V té chvíli byli Vojtěch a Beneš s prací hotovi a tasili meče.V otvoru schodiště ležel zhroucený křižák a tarasil ho. Zato muž, chycený do smyčky, byl k smíchu, i když nám přitom šlo o život; nepodařilo se totiž chytit ho za hrdlo. Smyčka uvízla na plechových křídlech přilbice a za ně také rytíř visel, houpaje se nízko nad zemí. Ve chvíli, kdy pochopil, co se stalo, zvedl paži s mečem, ale Vojtěch mu ho prudkou ranou vyrazil. Meč břinkl o kamení a viselec se roztočil.

„Vezmi mu dýku,” křikl Martin. „Pak už se z houpačky sám nedostane…!”

Vytrhl jsem dýku, po které už křižák hmatal, a odhodil jí přes cimbuří. Ve stejné chvíli se podařilo mužům uvnitř věže uvolnit vchod a dva vnikli na plošinu. Třetího opět zasáhl Martin, který stačil znova natáhnout samostříl.

Ocitl jsem se tváří v tvář obrovskému rytíři s křížem, namalovaným na náprsním plátu. Zpočátku mi srdce spadlo až někam do nohavic, neboť můj protivník v přilbici se sklopeným hledím ve tvaru psího čenichu nebyl ani člověku podobný. Ale když po mně ťal, a mně se podařilo jeho výpad odrazit, přestal jsem přemýšlet, zda je to člověk nebo železné strašidlo. Musel jsem bojovat.

Zakrátko jsem poznal, v čem je moje výhoda. Cizák byl ustrojen k jízdnímu boji a já byl obrněn jen lehce. On měl železem kryté nohy od stehen až po špičky chodidel, zatímco já měl jen kožené škorně. Jeho meč byl těžší než můj, uzpůsobený pro dlouhé, obloukovité seky z výšky, kdežto já mohl svým švihat, sekat i bodat v malém prostoru. Jediná moje nevýhoda tkvěla v tom, že mě křižák mohl smrtelně zranit i pouhou náhodou, zatímco sám byl zranitelný jen zboku, kde byla malá skulina mezi zadním a předním dílem těžkého brnění.

Naštěstí jsem nemusel bojovat dlouho, Vojtěch a Beneš se rychle vypořádali s druhým křižákem a přišli mi na pomoc. Za chvilku letěl rytíř se psím čenichem přes hradby. „Hrrr,” zvolali jsme. „Hrrr na ně…!”

Zatímco jsme bojovali, podařilo se chycenému rozepnout řemeny a vyvléci se z přilby, ale dlouho se ze své svobody neradoval. V okamžiku, kdy chtěl sebrat svůj meč, zasáhl ho zezadu Martin pažbou samostřílu do nekryté hlavy. Rytíř klesl bez hlesu tváří k zemi.

„Dobrá,” řekl Vojtěch. „Už je jich jenom pět.”

Ale v otvoru schodiště se nikdo další neobjevoval.

„Zbabělci,” křikl jsem po němečku, „jste hotovi bojovat se ženami a dětmi, ale s muži se vám nechce?”

Odpověděl mi hlas, ztrácející se v plechovém hřmotu a řinčení: „Hej, Ješku… Vpadněte jim do zad! Bijte je! Nemůžeme -” Byl to hlas Janův, poslední slova se ztratila v křiku křižáků.

„Naši jsou v nevýhodě,” řekl Beneš.

Uvědomil jsem si, že křižáci útočí dolů, a schody se točí tak, aby ulehčily boj obráncům věže. Neváhal jsem a vrhl se ke schodišti, ostatní mě následovali.

Zdrželi jsme se trochu přelézáním dvou padlých, zaklíněných v úzkém prostoru jeden do druhého. Když jsme sestoupili k jednomu z okének, spatřil jsem přilbu s chocholem z peří. Nedokázal jsem křižáka bodnout zezadu a vykřikl jsem, abych ho varoval. Jak se obrátil, skoro poslepu jsem bodl. Jakousi náhodou špička mého meče vnikla do štěrbiny v hledí. Rytíř vykřikl a jak ve vývrtce padal ze schodů, můj meč se zlomil. Couvl jsem hmataje po dýce za pasem a pustil před sebe Vojtěcha s Benešem.

Křižáci, kteří snad podle našeho válečného pokřiku mysleli, že je nás mnohem víc, znásobili své úsilí směrem dolů, a díky výhodě, kterou jim proti Janovi a jeho lidem skýtalo schodiště, se probojovali až ke vratům věže. Vyřítili se ven. Protože na schodišti bylo temno, prosvětlené jen úzkými okénky na podestách jednotlivých poschodí, a venku naplno svítilo slunce, byli jsme v první chvíli oslepeni a neviděli, co se vlastně děje. Potom jsme zaslechli praskot a zadunění, provázené výkřiky a třeskem.

Dřevěný můstek se zřítil pod váhou železných pánů.

„Jene,” zvolal jsem, když všechno ztichlo.

„V pořádku,” zněla odpověď; „Uvidíš mě hned, jak se prach trochu usadí.”

„Dobře, že v pořádku,” řekl Vojtěch. „Nemůžeme Vám teď přispět ku pomoci, pane bratře, leda bychom měli křídla.”

„Jak se zdá, nebude to třeba,” odpověděl Jan.

Pohlédl jsem dolů; ležela tam změť trosek a v ní, částečně pokrytá třískami, těla čtyř křižáků. Hýbali se jen dva, ale než se stačili vzpamatovat, měli ruce svázané za zády. Třetí byl bez přilbice, krvácel z rány na hlavě a vypadal, že má pro dnešek boje dost. Čtvrtý zřejmě padl tak nešťastně, že si zlomil vaz.

Přikázal jsem zbrojnošům pana Hanuše, aby se došli podívat na věž, zda je tam někdo živý. Dalo se předpokládat, že aspoň viselec, kterého kuší srazil Martin, je jen omráčený. Potom jsem požádal Jana, aby opřeli o hradby nějaký nouzový žebřík, po kterém bychom sešplhali dolů. Zatímco oba Poláci táhli z lesa padlý kmen, vrátili se Beneš s Martinem a vedli mezi sebou křižáka, sešněrovaného Vojtěchovým řemenem. Chvíli trvalo, než ho zase rozvázali, aby mohl slézt po stromě, přistaveném ke zdi.„Nepokoušej se o útěk, pane,” řekl jsem mu německy. „Nechceme usilovat o tvůj život.”

„Nepokusím se,” odpověděl. „Slíbíš-li mi, že pomlčíš o tom zbabělém a šlechticů nehodném způsobu, kterým jste mě přemohli.”

„To bude těžké, pane,” řekl jsem se smíchem. „Kdo by si nechal ujít tak povedené vyprávění? Ostatně jsi měl štěstí, kdybychom tě byli chytili za krk, vskutku bys sešel ze světa smrtí ohavnou a rytíře nehodnou.”

„Táhni ke všem čertům, zlotřilý kacíři,” odsekl nadutě.

„Nechybělo mnoho a táhl jsi tam sám, pane,” řekl jsem.

Na to už křižák neodpověděl a slezl dolů.

Všiml jsem si, že chybí Olbram. Na můj dotaz řekl Jan, že zůstal u koní, kteří se nám značně rozmnožili. „Taky tam má práci se železem,” dodal. „Naštěstí býval kovářem…”

„Vzali jste zajatce?” zeptal jsem se.

„Nebyl čas,” řekl Jan. „Spěchali jsme k vám… Dva jsou mrtví a třetí k tomu nemá daleko. Olbram jim svléká brnění, bylo by škoda, aby tu zbůhdarma zrezivělo. Je tam i jeden obstojný meč, který si můžeš vzít místo zlomeného, než si dáš udělat novou čepel k otcovu jílci.”

Teprve teď jsem si uvědomil, jak se stalo, že můj meč přišel o dobrou půlku čepele, a musel jsem se opřít o zeď. Bylo mi náhle slabo a cítil jsem, jak se mi svírá žaludek.

„Trochu jsi zbledl, Ješku,” řekl Jan. „To přejde. Když jsem poprvé zabil nepřítele, skoro jsem omdlel. Příště se ti to už nestane,”

„Když jsme spolu hovořili poprvé,” řekl jsem, přemáhaje nevolnost, „říkal jsi, že jsi zabil tři nebo čtyři a nepočítal je.”

„Opravdu jsem to říkal…? Inu, nejspíš to tak bylo. Zabil jsem jednoho, pak jsem skoro omdlel a hned nato zabil ty další.”

Ani se přitom nezačervenal.

Litevec, který sledoval náš rozhovor a nejspíš vytušil, o čem hovoříme, ke mně přistoupil s koženou čutorou. Zašklebil se a naznačil mi, abych se napil. Poděkoval jsem tedy a lokl si. Bylo to jakési náramně silné víno a Litevec se zachechtal, když jsem se otřásl. Ale udělalo se mi líp.

„Měli bychom si pospíšit,” řekl Jan. „Místo jednoho živého křižáka máme hned čtyři, pokud támhleten stojí za námahu…,” ukázal hlavou na zraněného. „K tomu máme dvanáct krásných koní a spoustu výborné oceli. A to nemluvím o koňských postrojích a zlaťácích, které si páni nosí s sebou, přestože v naší zemi nakupují jen za pět prstů.”

Raněný v hromadě zpřelámaného dřeva najednou zasténal: „Hei-lige Maria… Vater unser…“Zdá se mi, že se modlí,” řekl Jan.

Litevec se k němu obrátil, a z posunků, jimiž slova doprovázel, jsem pochopil, že chce raněného křižáka dobít.

„Ušetřme ho,” řekl jsem.

Jan Litevci přeložil, co jsem řekl. Nato Litevec chvíli prudce hovořil obraceje se tu ke mně, tu zase k Janovi. „Povídá,” řekl Jan, „že si toho křižáka můžeš odvézt a pečovat o něj. Jen co se trochu pozdraví, vrazí ti dýku mezi lopatky.”

„Měli bychom být lepší než oni,” stál jsem na svém.

„Budiž,” kývl Jan. „Vezmeme ho s sebou. Zbyšku,” obrátil se k jednomu z Poláků, „ty se vyznáš v ranhojičství… Zavaž tomu mizerovi hlavu, ať nám nevykrvácí.”

Mezitím se Vojtěch s Martinem a Benešem vrátili do věže pro zbroj mrtvých křižáků, pak jsme odvedli zajatce ke koním. Olbram už měl obavy, když jsme se tak dlouho nevraceli, a teď blahořečil nebesům, že jsme všichni do jednoho zdrávi, i když to tak docela pravda nebyla. Jeden z Poláků měl koleno ovázané hadrem, jímž prosakovala krev, Jan měl šrám na kloubech pravé ruky, která mu začala pěkně otékat, a Martin pokulhával. Ale na mou otázku po zranění řekl, že to nic není, že mu za potyčky na věži jeden z křižáků dupl na nohu.

Naložili jsme kořist na koně. Zajatcům jsme pod koňskými břichy spoutali nohy. Ruce jsme jim nechali volné,

„Kupředu,” zavelel Jan a vyhoupl se na koně.

„A mrtví?” zeptal jsem se. „Snad bychom je měli pohřbít.”

„Bylo by to lepší,” kývl Jan. „Takhle první, kdo sem přijede, usoudí, že nejsme daleko… Ale není čas na hrobničinu, přenechme je liškám.”

Moje důvody pro pohřbení padlých nepřátel byly zcela jiné, ale nechal jsem si je pro sebe.

Musel jsem skoro do omrzení vyprávět Jakubovi z Louže, jak Vojtěch chytil křižáka. Znova a znova se hlasitě smál, pleskal se do stehen a opakoval se slzami v očích: „Točil se…! To snad bude má smrt… Vy jste kolem bojovali a on se tam točil…!” Připadalo mu to jako náramný šprým.

Druhý den si mě dal zavolat kníže Korybut a řekl mi, že jsem si statečně počínal. Věnoval mi jednoho z panských koní, které jsme vzali křižákům. Mínil jsem, že by si odměnu zasloužil spíš Litevec, jehož zásluhou jsme zvítězili, ale kníže vysvětlil, že bratr Arnold - tak se jmenoval - je spokojenější s křižákovým měšcem. Poděkoval jsem tedy uctivě a přijal krásného černého hřebce i s postrojem. Později jsem se dověděl, že jsme chytili do smyčky jednoho z pánů hraběte virtemberského. Když mu bylo slíbeno, že jeho život bude zachován, vypověděl, že se křižácké vojsko dělí na tři části. Jednu vede sám kardinál Julián Cesarini spolu se saským vévodou, druhé velí Fridrich, markrabě braniborský, a třetí bavorská knížata. Takto ve třech proudech se chystají vytrhnout do pole, dohromady prý je v křižáckém vojsku devadesát tisíc pěších, čtyřicet tisíc jezdců a nespočetně děl a dalších palných zbraní. Také přiznal, že si páni i při té velké přesile netroufají vrazit přímo do vnitrozemí, ale že chtějí postupovat podle hranic směrem na Domažlice.

7. srpna přinesly naše hlídky zprávu, že se nepřítel hnul. V té době se už valná většina vojska vrátila. Zdálo se, že Prokop nepomýšlí na obranu, ale že chce táhnout křižákům vstříc. Přesto trvalo ještě týden, než se nepřátelské vojsko přiblížilo na území mezi Domažlice, Chudenice a Horšovský Týn. Protože právě toho dne přitáhly do našeho tábora po ránu poslední očekávané posily, dal Prokop Veliký rozkaz k odchodu.

Bylo úterý 14. srpna a křižáci byli jen půl dne cesty od nás.w

5

KNÍŽE KORYBUT mi dovolil, abych se přidal k jeho družině, která byla částí zálohy před vozem nejvyššího hejtmana. Před námi jeli ve dvou houfech honci a posilci se samostříly a docela vpředu jízdní hlídky, jiné jely vlevo a vpravo od nás. Jel jsem spolu s Janem, následoval mě samozřejmě i Ondřej, který vedl mého chuderovského koně. Sám jsem si osedlal darovaného hřebce. Připojil se k nám i Jakub z Louže.

Pod kopyty koní i pod nohama pěších se zvedal prach, ve kterém se leskla slunce kněží a vlály korouhve s kalichem. Tři tisíce vozů v pěti šicích působily ohlušující hřmot, podobný bouři. Odpočinutí koně ržáli a zvedali hlavy. Blýskaly se meče, nedočkavě vytažené z pochvy, hroty kopí i přilby a pancíře.

„Jaká to podívaná,” křikl na mě Jan, stojící ve třmenech. „Pět tisíc koní… a jeden jezdec statečnější než druhý.”

Nepřipadal jsem si právě statečný, ten hřmot a mračna prachu mi naháněly hrůzu. Bylo nás na koních pět tisíc a za námi pochodovalo desetkrát tolik pěších mezi rachotícími vozy, když jsem si představil koule z křižáckých děl, dopadající mezi nás, bylo mi doopravdy úzko…

„Právě tak jsi mohl, pane Ješku, požádat pána z Valečova,” řekl mi Ondřej, jako by tušil mé myšlenky. „Jeho jezdci zajišťují zadní houfy…”

„Mlč,” okřikl jsem ho. „Pak bych otci vyprávěl, jak jsem přežil bitvu schovaný za vozy? Když se bojíš, sám obrať, lépe ti bude u placních vozů. Ty bojovat nebudou.”

„Ach, pane Ješku,” vzdychl, „vždyť půjde o život… A kdejaký křižák na tebe stačí levou rukou, i když máš ten pěkný meč a panského koně.”

„Ten hlupák tě chce přemluvit ke zbabělosti urážkami,” řekl Jan, který Ondřejova slova zaslechl. „A to všechno dělá z lásky k tobě. Važ si takového slouhy, až vypukne boj, chytí tvého koně za ocas, aby nemohl vpřed.”

Naklonil jsem se k Ondřejovi a řekl mu, že mi dělá ostudu.

Kousl se do kníru a opáčil, že myslí jen na moje dobro.

Nakázal jsem mu, aby raději mlčel.

Cosi zabručel a narazil si přilbu do očí.

Ujížděli jsme dál; v jednu chvíli mě jezdci zatlačili až ke knížeti Korybutovi. Neměl už svoji koženou čapku, ale ocelové brnění. Hledí přilby měl zvednuté, meč v pochvě a ruce v plechových rukavicích složené na hrušce sedla. Seděl zpříma a vypadal, že jede na projížďku.

„Drž se, bratře Ješku,” křikl, když mě poznal.

Dodalo mi to odvahy, pohodl jsem koně a usadil se pohodlněji v sedle.

Tak uběhlo dopoledne. O polednách většina z nás sáhla do brašny pro sousto chleba či pečeného masa. Kdo měl žízeň, pro toho byla veliká káď na plochém voze. Vedle vozky stál pícník a naběračkou rozléval vodu do podávaných nádob. Někteří jezdci nádoby neměli a pili přímo z naběračky, nahýbajíce se ze sedel.

Mohlo být kolem druhé odpolední, když se odkudsi ozval zpěv. Byli to táborští kněží, kteří začali zpívat. Píseň přeskakovala jako jiskra táhnoucím vojskem. Netrvalo dlouho a všichni, cepníci, sudličníci, pavézníci, vozatajové, dělostřelci, jezdci na koních i lidé od vozů pícních i placních zpívali sborem: Kdož jsú boží bojovníci a zákona jeho…

Znal jsem tu píseň od otce a přidal jsem svůj hlas k ostatním.

A zpívali jsme podruhé, potřetí… Pod kopyty koní ubíhala udupa-ná země. Počtvrté jsme začali zpívat… Nepřátel se nelekejte, na množství nehleďte…! Zpěv přehlušoval rachotící kola vozů i tepající kopyta.

Náhle, když už jsme byli ochraptělí prachem, nastalo jakési prudké hnutí mezi jezdci před námi, obraceli se k nám a cosi křičeli, ruce nad hlavou. Pobídl jsem koně za Janem, který se prodíral vpřed po boku knížete Korybuta. Vtom se ke mně Jan obrátil a křikl: „Běží…! Rozumíš, Ješku? Křižáci… utíkají!”

Zahlédl jsem tasený meč knížete, vytrhl jsem z pochvy svůj a rozjel se vpřed, rychleji a stále rychleji, stržen proudem, zatímco za námi stále hřměla vítězná píseň.

Obrovský křižácký tábor byl plný divokého zmatku, vřítili jsme se mezi vozy a stany, porážejíce všechno, co stálo v cestě. Spatřil jsem nastavené kopí, přinutil koně skočit a zároveň jsem sekl. Na okamžik jsem zahlédl cizí tvář kdesi dole a přilbu, koulející se trávou. Ohlušoval mě křik, řinčení, sténání, dusot kopyt, praskot lámaných kopí a ojedinělé výstřely. Ve změti roztrhaných stanů, trosek vozů a odhozených zbraní jsem zahlédl první padlé. Ale nebyl mezi nimi nikdo z našich. Pak už jsme z křižáků viděli jen záda, stovky zbrojenců, kteří zahazovali samostříly a kopí, a pokud se vůbec ohlíželi, byla v jejich tvářích jen čirá hrůza.

Jak jsme se blížili ke hranici tábora, byli prchající stále vyčerpanější, sotva klopýtali, a někteří se před kopyty našich koní snažili ukrýt za vozy. Nevšímali jsme si jich, za námi táhlo padesát tisíc pěších, hnali křižáckou jízdou, která daleko před námi vytvořila strakatý lem na pozadí temného lesa.

Zaslechl jsem hlas, volající: „Rozviňte se! Levé křídlo vpřed… Spojte se se stranci vedlejšího šiku!”

„Předej rozkaz vlevo,” houkl na mě Jan, který stále jel po mém pravém boku. On i jeho kůň byli pokryti prachem, a poznával jsem ho vlastně jen podle tří vlčích zubů na štítě. Zavolal jsem na jezdce vlevo, viděl jsem, že kývl a změnil směr. Také jsem trhl uzdou a následoval ho do mělkého koryta, kterým protékal potok. Zároveň s námi cválalo dalších padesát nebo sto jezdců. Koně překonali vodu skokem a hnali se do svahu, náhle jsem ucítil vůni heřmánku, drceného koňskými kopyty.

Když jsme se vyhoupli na nízké návrší, narazili jsme na čtyři vozy. U prvního padl kůň a ostatní se ho snažily objet. Jak jsme se vyřítili z úžlabiny, všiml jsem si, že se nad postranicí nejbližšího vozu tyčí pavézy, podobné našim. Potom náhle houkl výstřel.

Kůň se pode mnou vzepjal. Protože jsem nic takového nečekal, a také proto, že jsem držel uzdu jen jednou rukou, ztratil jsem rovnováhu, a jak jsem padal, tak tak jsem stačil vysmeknout nohy ze třmenů. Padl jsem měkce do trávy, ale můj kůň, zdivočelý vřavou, se hnal dál za ostatními. Ležel jsem a chránil si štítem hlavu před kopyty koní.

Kůň na člověka nešlápne, pokud nemusí. Díky tomu jsem se nakonec posadil a zdálo se mi, že jsem celý. Meč jsem neztratil a štít jsem měl připnutý řemeny k předloktí. Vedle mě se ve vánku pohupoval purpurově kvetoucí stvol vrbovky.

Podíval jsem se směrem ke křižáckým vozům. Jeden se převrátil, druhý vláčeli loukou splašení koně. Zadní kolo narazilo na omšelý balvan a rozsypalo se. Jak vůz poklesl a prudce zastavil, přepadlo přes postranici tělo mrtvého křižáka a zůstalo viset za nohy hlavou dolů. Na třetím voze se nic nehýbalo. Zdálo se mi, že se od čtvrtého vozu, který byl ode mne nejdál, blíží tři jezdci. Vstal jsem a připravil se k boji, ale vzápětí jsem poznal tři vlčí zuby. Další jezdec za sebou vedl záložního koně, třetí byl Janův zbrojnoš Olbram.

„Tady je,” zvolal Jan, když jsem na něj zamával. „Buď bohu chvála.”

„Ach, ouvej, pane Ješku,” řekl Ondřej, „byl to náramný kotrmelec a já už měl ty nejhorší myšlenky. Neměl sis brát do boje koně, kterého neznáš… Já vím, že se ti ten chuderovský zdá trochu těžkopádný, ale není nad klidné zvíře, které si nic nedělá z nějakého bouchnutí hákovnice.”

Dlouho už jsem tak rád neslyšel jeho lamentování.„Vždyť by to byla urážka vznešeného dárce,” řekl Jan se smíchem.

„Proč jsi nezastavil hned?” zeptal jsem se Ondřeje a vsunul jsem nohu do třmenu svého starého koně.

„To ta moje herka,” odpověděl. „Nevěřil bych, že je do boje celá blázen.”

„Nemohl zastavit koně,” smál se Jan. „Já tvůj pád neviděl, jinak bych byl zůstal s tebou. Ale jeďme, nebo nás nakonec dohoní pěšáci.”

Křižáci prchali k pohraničním horám.

Cesty v průsmycích tarasily do sebe zaklíněné vozy a houfy těch, kteří je museli opustit a jít pěšky. Jezdci se prodírali tou nepopsatelnou tlačenicí a klestili si cestu koňmi i meči. Nikdo se nepokoušel zastavit pronásledovatele, když dostihli neuspořádané zadní voje prchajícího vojska. Koně brzy šlapali po mrtvých a umírajících, neboť jinudy cesta nevedla.

Protože jsme se pro můj pád zpozdili, dostihli jsme ostatní jezdce až před jedním z průsmyků. Ale nebyli to jezdci z naší zálohy, patřili k šiku, který táhl vlevo od nás, pod velením pana Hanuše z Kolovrat.

„Valně na tom nesejde,” řekl Jan, „ale přesto bych radši našel knížete…”

Napadlo mě, jaké o mě asi má obavy Jakub z Louže. „Pojeďme podle lesa,” navrhl jsem. „Budeme-li se držet vpravo, musíme se dostat k našim.”

„Dobrá,” souhlasil Jan. „Ale rád bych ještě prohnal po lese pár udatných železných pánů.”

Opustili jsme početnou skupinu jezdců, kteří se tlačili do průsmy-ku. Cesta nebyla dost široká ani pro tři koně vedle sebe a nedočkaví se pokoušeli projet mezi balvany a kmeny stromů na svazích. V hloubi průsmyků bylo vidět několik převržených vozů a prchající pěšáky.

Pustili jsme se vpravo podél lesa, zasahoval do luk nepravidelnými cípy, které se daleko od předhůří rozpadaly ve skupiny osamělých stromů. Za každým takovým hájkem jsme míjeli další a další vozy, zanechané na pospas i s nákladem, opuštěné vaky, pytle, sudy i truhlice, jak je vozkové odhazovali, aby ulehčili svým spřežením. Viděli jsme zmateně pobíhající, splašené, ale i dodělávající koně, mrtvé jezdce a vyděšené pěšáky, kteří před námi zahazovali zbraně. Ale to už nás dostihly pěší houfy, nebylo slitování - a jak by také? Vždyť ti, kteří tu s nářkem škemrali o život, bez výčitek zabíjeli ženy i děti -jenom proto, že hovořily jinou řečí. Lidé na Plzeňsku většinou nebyli pod obojí, ale na to se nikdo z křižáků neptal. A teď platili těžkou daň ze své krutosti, na kterou předem obdrželi plnomocné odpustky. Slunce už zapadlo za les, když jsme narazili na cestu, po které táhl houf s cepy a sudlicemi. Kdosi s těžkým řemdihem se chopil mého třmenu a řekl: „Hleďme, to je pan bratr Ješek… Jak vidět, opravdu nad tebou bděl bůh. Jsi zdráv a nepřišel jsi ani o svou chůvu.”

Poznal jsem Stibora, kterému jsem v Litoměřicích pomáhal nakládat na vůz děla.

Zdá se mi, že se litoměřické hlavně ani neohřály,” řekl jsem. „Bůh s tebou, bratře Stibore… Neviděli jste bratra Korybuta?”

„Neviděli,” řekl. „A co je horší, neviděli jsme zatím ani nepřítele. Táhli jsme v zadním houfu…Kdo mohl vědět, že naše děla budou k ničemu? Co kdybyste, bratře Ješku, jeli kousek před námi… Podívat se po nějakém křižákovi?”

„Vždyť je po bitvě,” řekl Ondřej. „Bylo by lepší, kdybychom se poohlédli po noclehu.”

„Po noclehu?” řekl Jan. „Tuhle noc nebude spát žádný křižák, leda spánkem věčným. Rád bych byl při tom. A kdo z nás by nechtěl? Odpočiňte si chvíli, bratři, však jste na pochodu od rána. Třeba ta cesta nevede nikam, a museli byste se vracet - ještě k tomu po svých.”

Vyrazili jsme klusem do lesa. Jan z Vinného, jeho zbrojnoš Olbram, můj ustaraný Ondřej a já.

Cesta se kroutila lesem, vymletá dešti a místy kluzká kameny a kořeny, porostlými mechem. Přesahovaly přes ni větve stromů, a protože už slunce zapadlo, vládlo tu ponuré příšeří.

Když jsme tak chvíli ujížděli, zastavil náhle Jan svého koně a zvedl paži. Zastavili jsme také.

„Slyšíte?” řekl. „Někde před námi jede vůz. Přinejmenším jeden, ale možná, že budou dva.”

„Na každém z nich může být deset křižáků,” řekl Ondřej. „Uvidí-li, že jsme jen čtyři, budou se bránit, pane Jene.”

„Všechna čest tvé předvídavosti, bratře Opatrný,” odpověděl tiše Jan. „Dokonce může být na každém voze dvacet křižáků. Kdyby jich bylo padesát, co má být? Vzdají se tak jako tak.”

„Chceš je napadnout?” zeptal jsem se.

„Proč ne? Ale ne přímo z cesty. Jeď s Ondřejem lesem vlevo… My se dáme vpravo. Až je dohoníme, křikneme, že jsou obklíčeni, a vyzveme je, ať naházejí zbraně na hromadu. Teprve potom se podíváme, co mají pěkného na vozech. Zdá se, že si přivezli do Čech spoustu zbytečného haraburdí… Byla by hloupost, aby se s tím táhli zase zpátky.”

„Chceš s nimi hovořit po našem?”

„Nejspíš by mi nerozuměli… Zavoláš ty, Ješku. A tropte přitom co největší rámus, ať to vypadá, že je nás celý houf. Uděláme to také tak.”

„Jak poznám, kdy mám volat?”

„Vidíš… Dobrá rada drahá.”

„Zahoukám jako sova,” řekl Olbram. „Takhle.” Stáhl si rukavice dal ruce, sevřené v pěst, k ústům a vydal zdařilé zahoukání.

„Ach, pane Jene,” řekl Ondřej, „nebylo by lepší dojet pro bratry, které jsme zanechali na cestě?”

„Vrať se k nim,” řekl jsem. „Nebaví mě už poslouchat tvoje sýčkování.”

„Vrátím se k nim leda s tebou, pane Ješku.”

„Dobrá,” řekl jsem. „Ale mlč už, prosím tě.”

„Jeďme,” řekl netrpělivě Jan. „Nebo se nám vozy nakonec ztratí ve tmě.”

„Hlavně abych si Olbramovo houkání nespletl se skutečnou sovou,” řekl jsem a pobídl koně do lesa.

„Pravda,” řekl Jan. „Bude houkat třikrát.”

V lese se jelo o něco hůř, naštěstí tu nebylo mlází, ale jen staré, vysoké stromy. Nechal jsem koně, aby si hledal směr, a řídil jsem ho jen tak, abychom přibližně sledovali okraj lesa, lemujícího cestu. Du-sot kopyt tlumila vrstva jehličí a skřípot kol před námi bylo slyšet docela zřetelně. Jistou dobu zvuky sílily, zaslechli jsme dokonce hlas vozky, pobízejícího spřežení.

Popohnal jsem koně, pokud to v houstnoucí tmě bylo možné; každou chvilku jsem čekal smluvené trojí zahouknutí. Po mé pravici světlejší pruh prozrazoval sledovanou cestu, na které se měl už už objevit prchající povoz. Ale kočí nejspíš zrychlil, neboť zvuky najednou začaly slábnout.

Protože jsem nechtěl zůstal pozadu, znovu jsem popohnal koně. Ale ať jsem pospíchal, jak jsem pospíchal, vrzání kol bylo slabší a slabší, až jsem náhle neslyšel nic. Jel jsem tedy ještě chvíli, v domnění, že se zvuky sledovaného povozu znova ozvou. Ale nakonec jsem si musel přiznat, že je v lese naprosté ticho.

„Co tomu říkáš, Ondřeji?” zeptal jsem se.

„Co tomu mám říkat, pane Ješku…?” zašeptal. „Varoval jsem tě, aby ses nepouštěl do tak bláznivého podniku. Byl to nejspíš pekelný povoz a zavedl nás sem, abychom odtud už nikdy zdrávi nevyšli. Neslyšel jsi nikdy o bludných kořenech?”

„Hlouposti… Sjeďme k cestě a uvidíme.”

Obrátili jsme koně vpravo a po mírném svahu sestupovali mezi řidnoucími stromy. Dostali jsme se poměrně snadno na stezku, která se vzhledem nijak nelišila od místa, kde jsme ji opustili. Naneštěstí už byla taková tma, že jsme nerozeznali, jsou-li na ní stopy kol, ale i kdybv tu nějaké byly, mohly patřit docela jinému vozu. Dnes jich nepochybně projelo lesem víc než za celých deset let předtím.

„Vraťme se, pane Ješku,” řekl Ondřej.

Co nám zbývá jiného,” souhlasil jsem. „Ale přisámbůh - budu vypadat před Janem jako hlupák.”

Vydali jsme se zpět, ale mezitím padla noc, a protože měsíc ještě nevyšel, tápali jsme vpřed jen ve svitu hvězd. Doufal jsem, že nakonec zahlédneme zář ohně, který bratři možná roznítili, nebo že nám někdo vyjde vstříc.

Ondřej řekl, že má v brašně kousek svíčky, kdyby bylo nejhůř.

„Už jsi někdy jel na koni se svíčkou?” zeptal jsem se ho.

„Museli bychom je vést, pane Ješku,” odvětil.

Řekl jsem, že mě ani nenapadne slézat z koně, že jsem možná ještě mladý a zdaleka ne tak zkušený jako Ondřej, ale že jsem přece jen vladyka, stejně jako Bartoš z Valečova, který je hejtmanem, a že se proto nehodlám ploužit po svých jako obyčejný cepník…

Řekl bych býval podobných hloupostí celou měřici, kdyby mě náhle nepřerušilo zaržání koně, který stál uprostřed cesty a do něhož můj kůn málem narazil.

V prvním okamžiku jsem si myslel, že je to přípřež zmizelého povozu, vytasil jsem meč a couvl. Pak jsem zaslechl kdesi dole hlas, který německy zasténal: „Jsi-li náš, pomoz mi, pane…”

Seskočil jsem z koně a řekl Ondřejovi, aby vytáhl svou svíci a rozkřesal oheň. Chvíli trvalo, než zaplápolalo třaslavé světélko.

Nejprve jsem viděl bohatý postroj a pláty na hrudi mohutného koně. Potom třmen a v něm zaklíněnou nohu se stříbrnou ostruhou. Patřila jezdci v krásně zdobeném brnění, který ležel na zádech pod koněm. Byl bez přilby a tvář měl pokrytou zaschlými pramínky krve… A na hrudi měl namalovaný kříž.

„Pomohu ti, pane,” řekl jsem německy. „Ale nejdřív se vzdej.”

„A co mi zbývá jiného?” vzdychl. „Vždyť nemohu vstát.”

„Vzdáváš se tedy?”

„Ano… Vzdávám se. Jsem Bruno z Wessensteinu. Pomoz mi vyprostit nohu, pane. Zdá se, že ji mám zlomenou.”

„Dej mi svůj meč, pane,” řekl jsem.

„Eh…,” zasténal. „Seber si ho sám, pane. Ztratil jsem ho, když jsem padal. Někde tam leží i přilba. Padl jsem hlavou na kámen. Kdoví jak dlouho tady ležím v mrákotách.”

Řekl jsem Ondřejovi, aby křižákovi pomohl ze třmenu, a šel jsem se podívat po meči. Našel jsem ho dva sáhy za rytířovým koněm. Byl tam i kámen, na který zřejmě jezdec padl hlavou; opodál jsem zakopl o přilbu. Bruno z Wessensteinu měl štěstí, že kůň zůstal.stát. Kdyby se byl hnal po cestě dál, usmýkal by ho k smrti.

„Noha je jenom pohmožděná,” řekl mi Ondřej šeptem. „Možná, že je na tom pán líp, než se tváří. Měj se na pozoru, pane Ješku.”

Zeptal jsem se křižáka, jestli může vstát. Řekl, že to zkusí, ale když jsme mu pomohli na nohy, zaúpěl. „Ne… Je mi tak zle, jako bych měl smrt na jazyku.”

„Odneseme tě do lesa, pane,” řekljsem. „Občerstvíš se vínem… Musíme tu přečkat noc. Až se rozední, odvezeme tě do tábora.”

„Kde mě stejně zabijí,” vzdychl.

„Za tvůj život ručím… Jsi přece můj zajatec.”

„A co s ním budeš dělat, pane Ješku?” zeptal se Ondřej. „Chceš ho odvézt na Chuderov a žádat za něj výkupné? Kdopak pojede na ten jeho Wessenstein? Lepší by bylo nechat ho tady… Ať si pomůže, jak umí.”

„To není rytířské ani křesťanské,” rozhodl jsem. „Postaráme se o něj. Zítra uvidíme, co dál. Však mi někdo poradí. Třeba Jakub z Louže… Nebo i kníže Korybut.”

Odnesli jsme zraněného opodál a uložili ho na jeho plášť, prostřený do měkkého mechu. Přivedli jsme jeho koně a uvázali ho ke stromu. Pak jsme přivedli i svoje. Všechno jsme to dělali takřka po hmatu, protože Ondřejova lojovice dohořela. Domluvili jsme se, že budeme střídavě bdít, ale nakonec jsme bděli oba. Noc byla chladná a vítr, který se k ránu zvedl, k nám zanášel výkřiky, které zněly jako pláč zatracenců.

Konečně se začalo rozednívat. Ze tmy šedavě vystupovaly obrysy koní a já mohl pohlédnout do zajatcovy tváře.

V noci se mi zdál starší, teď jsem viděl, že mu nebude o mnoho víc než mně. Světlé vlasy měl slepené zaschlou krví, tvář popelavou a ztrhanou, bledé oči neklidně těkaly sem a tam. „Můj bože,” zašeptal. „Kde jsem…? A co tady dělám?!”

„Pustil ses na křížovou výpravu do Čech, pane,” řekl jsem mu.

„Ach, ano,” upamatoval se. „A - co? Zvítězili jsme?”

„Blouzníš, pane. Máš horečku.”

„Matko,” vzdychl, „pít. Vodu mi dones, matko…”

„Slyšíš, Ondřeji?” řekl jsem. „Dones vodu do přilbice. Jistě najdeš nějaký pramínek. Musíme mu dát napít.”

„Snad sis měl zařídit špitál, pane Ješku,” zabručel Ondřej. „Zapomínáš co tihle pánové napáchali v Brodě? Kolik mají na svědomí bolesti a utrpení? A ty se dojímáš nad tím, že pan Bruno z Wessensteinu volá po matce… Kdejaký lotr měl matku a vzpomene si na ni, když je mu nejhůř.”

„Dobrá. Zůstaň u něj a pro vodu dojdu já.“

„Taková šlechetnost není na místě.”

„Dost řečí… Dej mi svůj kapalín. A nechtěj, abych si myslel, že jsi starý a zbabělý hlupák.”

„Ovšem, že jsem starý a zbabělý hlupák, pane Ješku,” kývl. „Tady máš mou přilbu a dones vodu našemu milému bratru křižákovi. Ať ti Pán žehná za tvou dobrotu;”

Nechal jsem ho být, vzal jsem přilbu a pustil se úžlabinou, zarostlou kapradím. Půda tu byla vlhká a dalo se předpokládat, že hlouběji najdu vodu, aspoň tolik, co by postačilo na svlažení hrdla raněnému. Ještě bylo chladno, v trávě se třpytily drobné kapky ranní rosy a listí na stromech se třepotalo ve vánku. Nebe mělo ocelovou barvu a od východu růžovělo.

Pak jsem zaslechl zurčení a po pár krocích narazil na pramen, vyvěrající do mělké studánky. Voda byla křišťálová a ledová. Nejdřív jsem klekl a napil se přímo z pramene, potom jsem nabral plnou přilbu a dal se na zpáteční cestu. V lese zpívali kosi a drozdi, jako by byl nejhlubší mír. Kukačka mi odpočítávala dlouhý věk. Daleko mezi kmeny stromů se mihla srna.

Vtom se ke mně donesl výkřik a vysoké bolestné koňské zařičení. Strnul jsem jako solný sloup.

Ještě jednou kdosi vykřikl, zdálo se mi, že to byl Ondřejův hlas. Odhodil jsem přilbu s vodou a rozběhl se kapradím.

Nejdřív jsem viděl svého koně, který se svíjel na zemi a bil kopyty do vzduchu. Pak jsem zahlédl Ondřeje, ležícího s rozhozenýma rukama tváří k zemi. Opodál, s nohou vsunutou do třmenu, naskakoval na koně Bruno z Wessensteinu.

Vytrhl jsem meč z pochvy a rozběhl se k němu.

„Jen pojď, pane,” křikl na mě a vyhoupl se do sedla. „Dostaneš, co ti náleží.”

„To není hodné rytíře,” odpověděl jsem mu. „Vzdal ses mi, pane!”

„Láry fáry,” zasmál se. „Slovo dané kacířům neplatí.”

A pobídl koně přímo na mě.

Rozhlédl jsem se po Ondřejově koni, ale nebyl tu. Nejspíš se utrhl a utekl, když padl můj. Nezbylo mi než bojovat opěšalý předem ztracený boj.

Nejprve se mi podařilo uskočit, křižákův kůň se vzepjal a obrátil se skoro na místě. Ohnal jsem se mečem, ale zasáhl jen vzduch.

„Zkusme to ještě jednou,” křikl jezdec se smíchem. „Nebo se chceš vzdát? Ale my zajatce nebereme, pane…”

Jak se na mě hnal, klopýtl jsem a upadl. Už jsem se loučil se životem, když jsem koutkem oka zahlédl dva jezdce, jak prudce zastavili na cestě a otočili koně do lesa. Na štítu prvního z nich byly vymalované tři vlčí zuby.

„Teď se mnou, pane,” křikl Jan a obořil se na Bruna z Wessensteinu, zatímco jsem se koulel stranou. Slyšel jsem Olbrama, jak volá: „Mohu ho sestřelit samostřílem!”

„To je můj boj,” odmítl Jan. „Z cesty…!”

Olbram tedy pobídl koně ke mně, ale to už jsem byl na nohou a běžel k ležícímu Ondřejovi. Zbrojnoš, když viděl, že jsem v pořádku, zastavil koně na půl cestě, připraven jít na pomoc Janovi.

Klekl jsem ke starci, pod nímž krev třísnila mech, a opatrně jsem ho obrátil. Otevřel oči a s námahou se pousmál.

„Pane Ješku…,” chrčel. „Co tomu jen řekne pan Daneš…”

„Klidně lež,” řekl jsem. „Hned se podívám na tvé zranění.”

„Ne,” odpověděl. „K čemu? Probodl mě skrz naskrz.”

Na rtech se mu objevila růžová pěna.

„Ondřeji,” volal jsem. „Ondřeji…! Bůh nedopustí - “

„Jednou člověk musí jít,” řekl. „Jsem už starý. Škoda, že jsem neubránil….” Nedořekl a zavřel oči.

„„Co, Ondřeji?”

Chvilku jsem myslel, že zemřel, ohlédl jsem se přes rameno a viděl Jana, jak zle dotírá na křižáka. Meče třeskaly a od kopyt tančících koní odletovaly chuchvalce mechu.

Tápající ruka našla moji. Ondřej cosi šeptal, naklonil jsem se nad ním a přiložil mu ucho ke rtům. „Tvého koně,” řekl. „Neubránil jsem tvého koně…”

Pak se mu vyřinula krev z úst a zmlkl.

„A teď, pane, docela vážně,” křičel za mnou Jan. „Než tě zabiju, chci znát tvoje jméno. Jsem Jan z Vinného… Kdo jsi ty, pane?”

„Jsi zbabělec, pane,” řekl křižák, „nevidíš, že bojuji prostovlasý…?”

Protože si přitom ukázal na nepokrytou hlavu, Jan pochopil. „Pravda,” řekl. „Takhle je boj nerovný.” A odhodil vlastní přilbu do mechu. „A jméno…? Tvoje jméno, pane?!”

Křižák neodpovídal. Znova jsem se ohlédl.

„Hej, Ješku,” volal Jan, „řekni mu to po němečku!”

„Není třeba,” řekl jsem. „Je to Bruno z Wessensteinu.”

„Tak se pomodli, pane z Wessensteinu,” houkl Jan a pobídl koně přímo na křižáka. „Probodnu ti hrdlo.”

Pod nárazem Janova koně se křižákův zapotácel, jezdec ztratil rovnováhu a rozpřáhl ruce. V tu chvíli Janův meč bodl jako blesk. Kůň se vzepjal a Bruno z Wessensteinu se skácel naznak přes koňský zadek. Převalil se v trávě a znehybněl.

Postarej se o koně,” řekl Jan Olbramovi a rozjel se ke mně, zatímco zbrojnoš sklouzl ze sedla a uchopil křižákova koně za uzdu. Sklonil jsem se nad Ondřejem. Už nedýchal a jeho otevřené oči hleděly do korun stromů.

Pohřbili jsme Ondřeje pod vzrostlým dubem.

„Zachránil jsi mi život, Jene,” řekl jsem, když jsme urovnali nízký rov. „Kéž bych ti někdy mohl oplatit stejným.”

„Kdoví, zda se to už nestalo, “řekl Jan. „Tenkrát u Budyně. Nebo ve věži Šontálu… Ale smažme to. Ondřej už se raduje na nebesích a pan Bruno poslouchá vlastní pláč a skřípění zubů. Mysli teď trochu na sebe, Ješku… Přišel jsi o koně, vezmeš si křižáckého. A Olbram pro tebe má zbroj toho proradného Němčíka. Není k zahození, bratře.”

„Nechci ji,” řekl jsem.

„Ale to by byla hloupost,” přemlouval mě Jan. „Právem ti náleží.”

„Přemohl jsi ho přece ty…”

„Byl to tvůj zajatec, ne můj. Jen si ji vezmi - ostatně Olbram už to stejně všecko naložil na koně. Meč je z lepší oceli než tvůj, a nechceš-li nosit zbroj po německém rytíři, můžeš ji vždycky prodat. Má docela slušnou cenu

„Vezmi si ji tedy sám,” řekl jsem. „Potřebuješ peníze.”

Jan mě vzal za loket a vedl mě k Olbramovu koni. „Vidíš tu pěknou truhličku, kterou má Olbram přivázanou za sedlem? Je plná zlaťáků. Tím vyplatím Vinné Vchynským a ještě zbude Elišce na věno.” Zasmál se. „Ten vůz, který jsme pronásledovali, měl jen vozataje. Byl to nějaký zakuklený mníšek, a vsadil bych se, že ty peníze patřily někomu docela jinému. Nechal jsem ho žít, stejně byl strachem polomrtvý.”

Řekl jsem mu, jak se nám zvuk kol ztratil, přestože jsme ujížděli co nejrychleji.

„Žádné čáry v tom nejsou,” ujistil mě Jan. „I když to v té tmě mohlo vypadat všelijak. Cesta se dělila. Zatímco vůz jel vpravo a my s Olbramem za ním, ty jsi sledoval levou cestu… Obě jsou skoro rovnoběžné, ale dělí je horský hřbet. Proto ti ty zvuky zmizely.”

„Jaký jsem to hlupák,” povzdychl jsem si.„Nic si nevyčítej… Kdybych byl jel po levé straně já, stalo se to mně.”

„Jak jsi mě našel?”

„Když jsme dohonili vůz, a ty jsi neodpovídal na Olbramovo houkání, pokusili jsme se o přepad sami,” vysvětloval Jan. „Potom jsme se chvíli rozhlíželi a čekali, zda se neobjevíš. Když jsme se nedočkali vrátili jsme se. Protože už byla noc, bratři se položili táborem. Znepokojilo mě, že jsem vás mezi nimi nenašel, ale v té tmě nemělo smysl lámat koním hnáty. Počkali jsme tedy mezi bratřími do svítání a rozjeli se znova po cestě. Když jsme objevili rozcestí, bylo mi jasné, že jsi je ve tmě z lesa neviděl a sledoval tu druhou cestu. Dali jsme se tedy po ní - a přijeli jsme v pravý čas.”

„Škoda, že jste nepřijeli o chvilku dřív,” řekl jsem. „Ubohý Ondřej mohl žít.”

„Bůh tomu chtěl,” řekl Jan. „Mohli jsme také přijet později, a nežil bys ani ty. Pojďme… Vyskoč si na toho koně. Je to nádherné zvíře, snad nebude lekavé jako to první, které ti dal kníže.”

Rozloučil jsem se pohledem s místem posledního odpočinku věrného Ondřeje. Pak jsme se vydali na zpáteční cestu.

6

PO CELÝ DEN se naše vojsko znova shromažďovalo. Na vozech se kupily spousty spíže, kterou křižáci na útěku odhazovali, kde se dalo. Koňské potahy svážely děla - nepřítel nechal na bojišti všechna. Někteří z bojovníků, hlavně pak mému známému Odřivouovi podobní, se vraceli s hulákáním, od brady k pasu promáčení vínem a zamaštění slaninou.

Také mnoho křižáků padlo do zajetí, bratři je přiváděli v zástupech, vždy po dvou k sobě svázané, a vyprávěl, jak se někteří div že nepokoušeli zavrtat do země jako krtci. Pod jinými zase museli pokácet stromy, na kterých se vší mocí drželi v hrůze, že s nimi husité naloží co nejukrutněji.

I teď jim v očích seděl strach, ačkoliv svět neviděl takovou hranici, aby do ní mohli být vmeteni všichni naráz.

Viděl jsem i stohy vyšívaného hedvábí z křižáckých stanů. Mečů, kopí, pancéřů i samostřílů bylo tolik, že se prostě házely na hromady, a z těch si zase každý bral, co se mu líbilo. Nebylo v lidské moci všechno naložit na vozy a odvézt…

Netřeba vypočítávat sudy se střelným prachem, zásoby pochoutek a píci pro koně, ale nelze nepřipomenout panské korouhve ze všech končin Evropy - a zvlášť pak zlatý krucifix a roucho pana kardinála, který tak tak zachránil holý život.

Ještě ve čtvrtek přiváděli bratři zajatce, někteří prý dokonce prchali obráceným směrem, dočista popletení strachem.

Nezbývalo než radovat se a slavit vítězství. Leč moji radost kalila vzpomínka na nebohého starce, kterého jsme pochovali tak daleko od domova.

Toho dne navečer za mnou přišel Jakub z Louže, také se netvářil nejveseleji a řekl mi, že kněz Prokop odpoledne narychlo svolal hejtmany.

„Hned po poradě jsem mluvil s Bartošem Valečovským,” bručel ustaraně. „Přišla zpráva, že křižáci vtrhli do Čech i u Oseka - už před pěti dny, chlapče. Prokop chce s tábory táhnout na sever co nejrychleji, -připojíme se k nim. Nechci ti poroučet, chlapče, ale jistě máš dost rozumu, abys chápal, proč si přeju, abys jel se mnou.”

„Kdy vyrazíme?5’ zeptal jsem se.

„Za svítání,” odpověděl. „Chceš-li nějakého zbrojnoše, půjčí ti bratr Bartoš Jíru - nemáš-li už jiného.” Povzdychl si. „Jestli potáhnou na Ústí… Mají v cestě Chuderov i Louž.”

Vzpomněl jsem si na Ondřejovu předpověď.

„Dobře se na to vyspi,” řekl Jakub. „A postroj prohlédni, nebude to žádná vyjížďka za koroptvemi.”

„Poděkuj za mě bratru Bartošovi,” řekl jsem. „Pokud nenajdu jiného zbrojnoše, Jírou nepohrdnu. Ale poradím se ještě s Janem.”

Jakub mlčky přikývl, pleskl mě po rameni a odešel.

Potom jsem hodnou chvíli bloumal táborem, hledaje svého přítele Narazil jsem přitom na Vojtěcha Švestku, který se přehraboval v hromadě zbraní. „Hledám nějaký šikovný samostříl,” řekl mi, když jsme se pozdravili. „Meč je panská zbraň a nehodí se k lovu.”

„Chystáš se domů?” zeptal jsem se.

„Inu - vlastně nevím,” odpověděl. „Nemám rodinu a nikdo mě na naší samotě nečeká. Snad vstoupím do služby k některému zemanovi.”

„Nechtěl bys ke mně? Ondřeje mi zabili…”

„To je mi líto, pane bratře.”

Chvilku jsme mlčeli a Vojtěch potěžkával kuši, vytaženou zpod kupy jiných. „Tahle se mi zdá šikovná,” řekl. „Šipky by musely být hodně úzké a trochu delší než obvyklé střely… Říkal jsi, že hledáš zbrojnoše, pane bratře? Nevím, zda bych se ti hodil. Jsem tak trochu do větru.”

„A já zase bez peněz,” řekl jsem. „Díky za upřímnost.”

„Nápodobně,” zasmál se Vojtěch Švestka. „Přijímám.”

„Vezmeš si tuhle kuši?”

„Nejspíš ano. Ostatní jsou trochu těžké do ruky.”

„Pojďme tedy,” řekl jsem. „Rád bych se rozloučil s Janem z Vinného.”

Našel jsem Jana u stanu knížete Korybuta.

Seděl na hromadě barevných, zlatem protkávaných koberců a o cosi se přel s Litevcem Arnoldem.

„Tu je povolaný soudce, který rozhodne,” zvolal, když mě spatřil přicházet. „Ješku - ty jsi přece sedlák. A náš spor se týká obilí. Arnold přišel s hádankou, kterou slyšel od jakéhosi litevského kupce, ten prý ji přinesl až z Arábie…”

„Jdu se s tebou rozloučit, Jene,” řekl jsem.

Okamžitě zvážněl. „Rozloučit…? Proč? Slíbili jsme si přece, že pojedeme spolu -?”

„Musím s tábory. Za svítání vyjedeme.”

„Pravda… Docela jsem zapomněl, že jsi odtamtud.”

„Chuderov je od Oseká sotva čtyři míle.”

„Tenhle náš šikovný provazník jede s tebou?” zeptal se Jan.

„Jako můj zbrojnoš,” řekl jsem.

Jan se zasmál. „Nebude k zahození, Ješku… Může ve tvých službách pytlačit ve vartemberském revíru. Nebo jsi snad nebýval pytlákem?” obrátil se k Vojtěchovi. „Nerad bych se mýlil.”

„Býval jsem tak trochu všecko, pane bratře,” řekl Vojtěch. „Vynasnažím se abych byl panu z Chuderova co platný.”

„Kdo by neměl rád zvěřinu?” řekl Jan. „Srnčí kýta s třešňovou šalší je notné pochutnání. Ale vážně - říkáš za svítání, Ješku…?”

„Kněz Prokop tak rozhodl.”

„Dobrá,” kývl. „Nelučme se tedy ještě… Pohovořme si trochu. Rozloučit se můžeme ráno.”

Poslal jsem Vojtěcha, aby všechno připravil na cestu. Pak jsme si s Janem až do tmy povídali o svých plánech do budoucnosti. Můj přítel se těšil, že vyplatí rodnou tvrz a že se shledá se sestrou, zato moje plány byly mlhavé. Nejprve jsem musel dostat úrodu pod střechu… A obával jsem se, že najdu vypálená pole. Snažil jsem se nemyslet na tvrz, která by křižákům jistě neodolala. Nakonec Jan poznal, co mě trápí, a řekl mi, abych šel spát. Neboť ráno je moudřejší večera.

Pokusil jsem se tedy o spánek, ale do rána mě pronásledovaly vidiny vypálené tvrze.

Sotva začalo svítat, byl jsem na nohou. Snědl jsem pár soust pečeného zajíce, kterého kdovíkde lapil Vojtěch. Ač ho připravil na mateřídoušce a šalvěji, chutnalo mi nevalně.

„Jen jez, pane bratře,” nutil mě Vojtěch. „Pojedeme celý den a v sedle si nepochutnáš. Viděl jsem jednoho, který si při takovém jídle překousl jazyk.”

V táboře byl ruch. Vozkové zapřahali koně, poslové spěchali sem i tam, pěší houfy se řadily, vlály korouhve, zvedal se prach a paže se natahovaly k loučení. Vojtěch přivedl osedlaného koně a mermomocí mě nutil, abych se navlékl do ukořistěného brnění. Namítal jsem, že je příliš těžké a že mi doposud postačilo odění, které mi dal otec.

„Protože jsi zatím nenajel na křižácké kopí,” přemlouval mě Vojtěch. „Pořádný ocelový hrot tuhle pleteninu roztrhne… A i když třeba neprojde skrz, udělá ti pěkný šrám na žebrech.”

„Není čas upravovat řemení,” řekl jsem.

„Je upravené,” nato Vojtěch.

„Dejme tomu,” řekl jsem. „Aťsi je upravené, ať mi brnění padne jako ulité… Copak myslíš, že pojedu s křížem na prsou?”

„Za co mě máš, pane bratře…?!” řekl Vojtěch a ukázal mi náprsní plát.

Kříž byl pryč, namísto něj se v zeleném štítě stkvěly hrábě. “

„To je tvoje práce?” zeptal jsem se.

„Říkal jsem přece, že jsem býval tak trochu vším,” zubil se Vojtěch.„Barvy možná trochu lepí, ale na slunci brzy doschnou.”

Musel jsem se proti své vůli zasmát. „Dobrá,” řekl jsem. „Pomoz mi to navléknout. Nerad bych ti kazil radost, nejspíš jsi kvůli tomu celou noc nespal. Jenom nevím, jak barvy doschnou na slunci, nemyslíš přece, že se posadím na koně obráceně?!”

„Jsem to trulant,” řekl Vojtěch. „Zapomněl jsem, že jedeme na sever.”

Oblékl jsem tedy s jeho pomocí ocelové brnění po Brunovi z Wessensteinu. Dobře mi padlo a nebylo tak těžké, jak jsem se obával; I přilba byla mnohem pohodlnější než otcův šalíř, který mi za prudké jízdy často padal na nos. Když jsem sklapl hledí, připadal jsem si v náramném bezpečí - dokud jsem si nevzpomněl, jak jsem v boji o schodiště věže Šontálu přišel o meč, když jsem se čirou náhodou strefil přímo do skuliny křižákova hledí.

Vyhoupl jsem se do sedla svého nového koně. Vojtěch mi podal meč; právě jsem si ho připínal k závěsníku, když se objevil Jan.

„Už jsem se bál, že zapomeneš,” řekl jsem mu.

„Inu,” řekl, „hleďme!” Tančil přitom kolem mě s koněm a prohlížel si mě od hlavy k patě. „Dobře jsi udělal, že jsi to oblékl, Ješku. Padne ti… Je to skvělé brnění, a jistě neprohádám, když řeknu, že pochází z rukou nějakého flanderského mistra. Ocel je tenká jak pergamen, ale zadrží i střelu z hákovnice. Kdopak ti tak rychle namaloval erb?”

Řekl jsem, že Vojtěch. Přitom jsem si všiml, že přijel i Olbram, a že za sebou vede naloženého záložního koně. Uvědomil jsem si, že i Jan je ve válečném odění. „Také odjíždíš?” zeptal jsem se.

„Kníže se vrací do Polska,” odpověděl.

„Chceš říct, že jedete s námi?”

Uklonil se v sedle a řekl: „Pokud se to vznešenému panstvu líbí…”

Popojel jsem k němu a objal ho. „Jsem rád, že pojedeme společně.”

„I mě to těší,” řekl. „Není nad to mít s sebou někoho, kdo ti dluží záchranu života. A potom - tvůj zbrojnoš je jistě dobrý kuchař. Aspoň neznám pytláka, který by nedokázal upravit slepici tak, že ji nerozeznáš od bažanta.”

„Není to nic těžkého,” řekl Vojtěch. „Nějaké ty bylinky, bobule a vytrvalost. Jsou ovšem slepice, které jsou tím tvrdší, čím déle se vaří, pane bratře.”

„Vtipálku,” řekl Jan. „To jsou vejce.”

Ještě jsme se tomu smáli, když přijel Jakub z Louže se svým zbrojnošem Kunešem. Krátce nato jsme se sešikovali a vyrazili k severu. Vycházející slunce vykreslilo na pláň naše dlouhé stíny.

Postupovali jsme co nejrychleji, jen s malými přestávkami na odpočinek, a to ještě spíš kvůli koním než kvůli kvůli lidem. Přesto byl náš spěch zbytečný. Když jsme dotáhli na Žatecko, dověděli jsme se, že křižáci, kterých bylo jen něco ke třem tisícům, uprchli zpátky za hranice, hned jak se jim donesla zpráva o těžké porážce hlavních křižáckých vojsk u Domažlic.

Viděli jsme cestou spoustu vypálených a popleněných vesnic a pole zdupaná koňmi. Stále více jsem se v myšlenkách vracel k Chuderovu, kde už jistě byly žně v plném proudu.

Když dal potom nejvyšší hejtman na vybranou všem, kdož nepatřili k táborskému vojsku, zda se chtějí vrátit domů či táhnout s ním dál do Slezska, kde křižáci oblehli husitské město Němčí, řekl mi sám Jakub z Louže, abych neváhal.

„Na nováčka sis počínal dobře,” chválil mě. „Všiml si tě kníže Korybut i kněz Prokop… Není třeba, aby u vás utrpěla úroda. A sestra Majdalena mi možná odepíše pár hříchů, řekneš-li jí, kdo tě poslal domů.”

„Ty.se nevrátíš, bratře?” zeptal jsem se.

„Já, synku,” odvětil, „to dotáhnu do konce. Až uděláme pořádek ve Slezsku, potáhneme nejspíš na Moravu, proti Albrechtu Rakouskému. Pak bude konečně v Čechách i na Moravě čisto… a já se vrátím. Vyřiď mé pozdravení otci - a že se zastavím co nejdřív. Možná už o vánocích.”

Zeptal jsem se, zda nechce, abych navštívil Louž. Poděkoval mi a řekl, že tam stejně jde hospodářství od desíti k pěti, protože je sám víc na cestách než ve tvrzi.

„Kdo ti tam hospodaří?” zeptal jsem se.

„Čeleď, chlapče, čeleď,” řekl kysele. „Co vyhospodaří, stačí sníst. Zdá se mi, jako by na každém honu pěstovali jen jeden klásek. Nemám jim to za zlé… Ty nejlepší jsem poztrácel na všech možných bojištích a na Louži teď zůstává jen pár neduživců, pajdavých, švidravých a kdovíjak potrefených.”

Nabídl jsem mu, že na Louž přece jen zajedu a podívám se, zda by se nedalo zachránit aspoň něco. „Pánbůh ti za to požehnej, Ješku. Ale nezanedbej proto vlastní majetek.”

Šel jsem potom za Janem. Když jsem mu řekl, co mám v úmyslu, odvedl mě ke knížeti.

Leželi jsme právě táborem u města Bíliny, které spravoval husitský hejtman Jakoubek z Vřesovic. Prokop se rozhodl, že tu doplní spíž a dá bojovníkům odpočinout před tažením. Nemělo se sice dlouho stát, ale přesto robotný lid vztyčil stany pro hejtmany. V jednom z nich jsme našli knížete Korybuta v rozhovoru s polským rytířem.„Hleďme, bratr Jan,” řekl, když jsme vešli. „A ten statečný mládenec, kterému jsem se odvděčil jankovitým koněm. Vítejte, bratři. Jsem rád, že vám mohu nabídnout stín.”

„Přicházím s prosbou, bratře a pane kníže,” řekl Jan.

„Všechno, co je mé, je i tvoje, bratře…”

„Můj přítel Ješek z Chuderova opouští vojsko. I když je to dobrý bojovník, má na bedrech hospodářství - a jeho tvrz leží čtyři míle odtud.”

„Škoda,” řekl kníže. „Zda by si to nerozmyslel, kdybych mu nabídl místo ve své družině…?”

Vykoktal jsem, že je to pro mě velká čest, ale že můj otec je nemocný a žně už jistě začaly, a tak tedy - nevěděl jsem, jak dál.

„Bližší košile než kabát,” kývl kníže. „Nebudu tě nutit, bratře. Ostatně, kdoví, co by tě v mých službách čekalo. Všechna sláva polní tráva, jak se u vás říká… a se mnou se dočkáš spíš rány mečem. Jdi si tedy,za svou povinností, bratře, odlož meč a vezmi kosu. A abys na mě vzpomínal v dobrém,” stáhl z malíku nádherný prsten, „vezmi si tohle. Jako památku na náš společný boj.”

Řekl jsem, že nejsem hoden takového daru, ale kníže mi prsten sám vložil do dlaně a řekl: „Jen ber, ber… Patřil nějakému křižákovi. Je to lepší než kůň - a kdyby bylo nejhůř, můžeš to prodat.”

Poděkoval jsem tedy, celý rozechvělý knížecí přízní.

„Kdybych byl králem,” řekl, jakoby sám pro sebe, „pokládal bych takovým na rámě meč. Nejsou-li lepší tihle sedláci než korouhevní páni? Nomen omen… Otáčejí se jako jejich korouhve.”

Odmlčel se a zamyslel.

Protože jsme neodcházeli, obrátil se k Janovi a řekl: „Ale tys, bratře Jene, přišel s jakousi prosbou…?”

„Rád bych, bratře a pane kníže, opustil tvé služby,” řekl Jan.

„Člověk se nerad loučí s přáteli,” namítl kníže. „Zvlášť s takovými, jimž vděčí za svůj život.”

„Ješek vděčí za svůj život mně,” řekl Jan. „Také by se se mnou nerad loučil.”

„Ať tedy zůstane…!”

„Nejde jen o něj, bratře a pane,” pravil Jan. „Jde o mou sestru.”

„Pravda… Máš sestru Elišku.”

„Půl druhého roku o mně nemá zprávy. A na naší tvrzi je dluh. Teď ho mám čím vyplatit… Nebylo by rozumné vozit ty peníze s sebou do Slezska.”

„Postačí ti na všechno?” zeptal se kníže.

„Na dluh i Elišce na věno,” kývl Jan.

„Dluh i zvelebení tvrze,” řekl kníže. „Dovol, bratře, abych si věno tvé sestry vzal na starost sám.”

„Propouštíš mě tedy, bratře a pane…?!”

„Jsme přece bratři a ty jsi Čech, jdi si, kam tě srdce táhne. Nikdy

nezapomenu na tvou statečnost, ať už tenkrát v Glivicích či jinde, kde jsme spolu táhli polem.” Obrátil se k polskému rytíři a promluvil k němu jejich jazykem, porozuměl jsem, že mu dává pokyny ohledně Eliščina věna.

Pak nás kníže propustil, když ještě Jana vskutku bratrsky objal. Krátce nato přivezli dva polští zbrojnoši okovanou truhlici, naplněnou drahocennými rouchy, šperky a několika váčky se zlatými groši. Když jsem viděl, jak se Jan ušklíbá nad otevřenou truhlicí, zeptal jsem se ho, zda je snad nespokojen s jejím obsahem.

„Eh,” mávl rukou a zavřel víko, „říkám si, zda bych neměl koupit od Vchynských Oparno.”

Opustili jsme tábor krátce před polednem.

Bylo úmorné vedro, ale pokud jsme nechtěli dorazit na Chuderov až po západu slunce, bylo třeba jet. Nemohli jsme příliš uhánět. Janův záložní kůň, kterého vedl Olbram, byl tak zatížen zlatem, že mohl jet sotva krokem, a také naše válečné odění rychlé jízdě nepřálo. Plechy se rozpalovaly sluncem a při sebemenší námaze jsme se silně potili. Navrhl jsem, abychom se převlékli do obyčejných soukenných šatů, ale Jan řekl, že jsme jenom čtyři, a.obě truhlice nápadné. „Však víš, jaké jsou časy… Vystoupí na nás lapkové a na sukno stačí mizerný luk.”

Namítl jsem, že v našem kraji jsem o něčem podobném neslyšel.

„Nemusí to být obyčejní lapkové,” řekl Jan. „Sám ses přesvědčil, jaké lotříky najímají páni. Takový Vartemberk jich bude mít ve svých službách jistě habaděj, a kdovíjak jim platí.”

„Myslíš, že by je nechal loupit?”

„Není žalobce, není soudce. Jistě by se mu nepochlubili, a kolem je dost míst na to, aby čtyři okradení zmizeli beze stopy.”

Zůstali jsme tedy v plné zbroji.

Odpoledne jsme projížděli pod tvrzí Hradištěm, odkud na nás volali, zda jedeme od Prokopova vojska. Když jsme přisvědčili, přemlouvali nás mermomocí, abychom zastavili, odpočinuli si a vyprávěli. Nechtěli jsme se zdržovat, ale nakonec jsme aspoň koním popřáli vody z Bíliny a pohovořili krátce o bitvě, o které už tady slyšeli. Krátce nato jsme minuli Hliňany, tvrz postavenou podobně jako Hradiště na ostrohu nad řekou; slunce se zvolna sklánělo k západu, když se před námi vynořily hradby Ústí.

.„Když vidím Labe,” řekl Jan, „jako bych už byl doma.”

Cítil jsem stejně; když jsme objeli městské hradby a stoupali údolím mezi kopce, zdálo se mi, že mi stromy kynou na uvítanou. Vzpomněl jsem si přitom na Ondřeje a bylo mi teskno při pomyšlení, kde jsem ho musel zanechat.

Pak jsme vjeli do polí. Žně ještě nezačaly. Seskočil jsem z koně a utrhl klas. Zrní vypadávalo samo a stéblo se lámalo.

Ve vsi se mi zdálo, že se na mě lidé dívají úkosem; přisoudil jsem to svému brnění, pro které mě možná nepoznávali. Pobodl jsem koně ke tvrzi.

Vrata byla dokořán, o jednu z veřejí se opírala matka.

Vztáhla ke mně ruce, když mě poznala. Ve tváři měla stopy pláče.

„Matko,” řekl jsem, „vrátil jsem se živ a zdráv.”

„Ach, Ješku,” odpověděla se slzami v očích, „tři dny po tom, co jsi odjel, tvůj otec zemřel.“

7

NEMĚL JSEM mnoho času truchlit, slíbili jsme si s Janem, že se najisto znovu setkáme, a pak jsem se musel věnovat sklizni. Velice mi v tom pomohl Vojtěch Švestka, kterého jsem měl stále kolem sebe a do něhož se Václav i Markéta okamžitě zamilovali. Dovedl opravdu všechno, na potoce jim postavil mlýn, kterému scházelo jen aby opravdu mlel. Václavovi vyléčil nemocné štěně. Markétce vyřezal z lipového špalíku loutku, která měla pohyblivé nohy a ruce, a když ji ještě omaloval, byla jako živá.

Pletl se i Hátě do kuchyně, zpočátku ho vyháněla, že prý mužský do kuchyně nepatří. Ale Vojtěch měl dar, že si každého získal. Brzy mu stará Háta podstrojovala a občas se nechala slyšet, že jí tohleto koření do pečení poradil ten šibal; to se ví, dávno to koření zná, však dobře ví, kdy a kde se sbírá, ale kdo si to má všechno pamatovat?

Kdo se ale ve Vojtěchovi zhlížel nejvíc, byla bezesporu Blanka. Bylo to zřejmě proto, že s ní hovořil jako se sobě rovnou, a bylo-li třeba nakázat jí, aby udělala to či ono, nedal jí znát, že je to práce lehká, taková, na jakou se svými pokřivenými zády stačí. Dokonce ji čas od času pěkně proháněl a Blanka na něm přitom očima jen visela. Jednou jsem mu řekl, aby jí nevěnoval tolik pozornosti, že si bude děvče myslet kdovíco.

„Ať si myslí,” odpověděl Vojtěch. „Však už má léta, kdy si dívky myslívají všelicos, pane bratře.”

Vždycky jsem v ní viděl jen zmrzačeného chudáka, který žije z naší milosti; když jsem něco v tom smyslu Vojtěchovi řekl, prohlásil: „A zdalipak jsi, pane bratře, viděl, jaké má oči?”

Neopomněl jsem se tedy při nejbližší příležitosti podívat a shledal jsem, že Vojtěch ví, co říká. Blanka měla oči zelené, daleko od sebe posazené, s dlouhými brvami a tmavým obočím. Brzy však nezůstalo jen u toho - děvče si na mé matce vyprosilo něco stužek a vpletlo si je do rusých vlasů, dříve jen do copu utažených. Změnila se tak jako kouzlem, a nebýt její pokřivené postavy, byla by jistě nejhezčí z celé vsi.

Po žních jsem si na pár dní zajel na Louž. Zjistil jsem, že Jakub přeháněl a že jeho čeleď není z nejhorších. Sýpka byla plná. a dobytek, i když nebyl tlustý, nebyl ani hubený. I tvrz byla v dobrém stavu a přilehlý rybník právě tak.

Tak uplynulo září a přišel říjen. Vycházeli jsme s Vojtěchem na lov a když bylo deštivo, věnovali jsme se opravám uvnitř tvrze, kde

Vojtěch nenašel nic, co by se nedalo vyčistit, opravit nebo předělat.

Tu dřely dveře o podlahu, tam zase netěsnil okenní rám, dlaždice na podlaze kuchyně byly prošlapané a komíny netáhly, jak by měly. Takže jsme se den ze dne zabývali tesařinou, abychom se vzápětí měnili v zedníky nebo kameníky.

Čas od času jsem zašel s matkou na otcův hrob; nikdy jsem jí nevyprávěl, co by byl jistě rád slyšel otec. Poznal jsem, jak ji těší, že jsem pověsil meč na skobu v síni, kde na něj zvolna sedal prach.

Potom došly zprávy, jak Prokopovo vojsko vyhnalo křižáky z Moravy. Zdálo se, že v Čechách konečně zavládne pokoj a pořádek. I matka těmi novinami pookřála a zase se začala starat o hospodářství. Nemohli jsme si sice příliš dopřávat, ale nikdo z našich nehladověl, dobytek se rozmnožil a koně dobrou pící a zahálkou tloustli.

Do svátků Narození Páně chybělo čtrnáct dní, když napadl první poprašek sněhu. Voda v příkopu byla už delší čas zamrzlá a na polích posedávaly vrány.

Jednoho rána, necelý týden před vánoci, jsem právě snídal mléko a chléb, když přišel Vojtěch se zprávou, že na cestě pod vsí zahlédl jezdce.

„Mohl by to být Jakub z Louže,” řekl jsem. „Sliboval přece, že do vánoc jistě navštíví Chuderov.”

„Myslím, že to není Jakub z Louže,” zavrtěl hlavou Vojtěch. „Přijel by sám - nanejvýš s Kunešem nebo jiným zbrojnošem…”

„Je jich víc?”

„Řekl bych, že pět. Viděl jsem vztyčená kopí.”

Vstal jsem od nedojedené snídaně a vyšel ven. Vrata byla zavřená, vystoupil jsem tedy po žebříku a vyhlédl přes ohradu.

Právě projížděli vsí, v čele pěti jezdců jel vyšňořený rytíř. Jezdec za ním nesl korouhev. Jak ji vítr rozvinul, viděl jsem, že je černozlatá.

„Je to nějaký Vartemberk,” řekl jsem.

„Nevíš, co tu může chtít, pane bratře?”

„Nemám tušení,” řekl jsem po pravdě. „Naše tvrz jim přece nepatří.”

Brzy jsem rozeznal rytířovu tvář pod rendlíkovitým kloboukem. Byl to Jan z Vartemberka, kterému se říkalo Blankštejn podle Blankenštejna, na kterém sídlil. Děčínský Zikmund z Vartemberka byl jeho starší bratr.

„Otevřeme bránu,” řekl jsem.

„Já bych počkal, pane bratře,” mínil Vojtěch. „Třeba jenom jedou kolem.”

„Nechci vypadat, že se hradím před sousedy.”

„Jak si přeješ, pane bratře,” řekl Vojtěch. „Ale já si myslím, že od takových sousedů raději dál.”

„Počkejme tedy…”

Zastavili na doslech od tvrze. Jeden z kopiníků se od nich odpojil a rozjel se k bráně. Když spatřil moji tvář na vrcholku ohrady, zavolal na mě.

„Pán z Vartemberka na Blankenštejně si přeje promluvit s paní Majdalenou z Chuderova.”

„Nikdo ho nezval,” řekl tiše Vojtěch

„Vyřídím to,” odpověděl jsem jezdci. „Ať tvůj pán chvíli počká.”

„Dobrá,” kývl jezdec. „Jenom ho nenechte čekat dlouho. Není

zvyklý čekat…”

Po těch slovech obrátil a rozjel se zpět ke skupince jezdců, jejichž koně přešlapovali ve sněhu.

Počkej tady,” řekl jsem Vojtěchovi. „Jdu vyřídit matce, že se po ní shání Blankštejn. Myslím, že ji taková návštěva příliš nepotěší.”

Matka byla v síni s Václavem a Markétou. Když jsem jí řekl, kdo přijel, nechápavě se na mě podívala.

„Blankštejn…?! Nevím, co by mně mohl chtít? Neznám ho. Dokonce jsem ho ani nikdy neviděla, i když sídlí tak blízko. Ješku… Otec neměl rád pány z Vartemberka.”

„Nemůžeš návštěvu odmítnout,” řekl jsem. „Žádá o ni zdvořile. A i když mu Chuderov nepatří, měli bychom s ním vycházet jako dobří sousedé.”

„Dobře, Ješku,” kývla. „Pozvi ho dál. Snad bychom mu měli podat víno. Řekni Hatě, ať se o to postará. A děti odveď, Vojtěch jim slíbil sanici. Blanka ať je teple oblékne…!”

Svěřil jsem děti Blance a došel za Hátou do kuchyně.

Když jsem vyšel na dvůr, děti už tam byly, zabalené až po nosíky. Řekl jsem Vojtěchovi, aby vzal saně a šel s nimi ven.

„Jděte zadní brankou,” dodal jsem.

„My chceme vidět rytíře,” bránila se Markétka.

„K čemu potřebuješ vidět cizího, panno Markétko?” škádlil ji Vojtěch. „Popros Ješka, ať si oblékne brnění, které si přivezl. Takového rytíře jen tak někde neuvidíš.”

„Nechci, aby sem jezdil Blankštejn,” řekl Václav. „Kdybych byl velký, zahnal bych ho.”

„Však to uděláš, až vyrosteš,” smál se Vojtěch. „Běžte napřed, Blanko… Přijdu za vámi hned, jen co vytáhnu saně z kolny.” A když Blanka s dětmi odešla, zeptal se mě: „Paní Majdalena ho přijme?”

„Nevím, proč by ho neměla přijmout,” řekl jsem. „Nezdržuj mě. Už takhle necháváme hosta čekat dost dlouho na mrazu.”

Vojtěch pokrčil rameny a zmizel v kolně. Šel jsem ke vratům a zvedl těžkou závoru, potom jsem otevřel jedno křídlo tak, aby projel kůň s jezdcem, a vyšel jsem před vrata. Vartemberský houfec se ke mně rozjel.

„Má snad paní Majdalena jen jednoho pacholka?” řekl Blankštejn, když dojel ke vratům a pohlédl na prázdný dvůr.

Nebyl to starý muž, ale byl značně otylý a ve tvářích modravými žilkami prokvetlý, rty pod nehezkým, trochu rozplesklým nosem měl odulé, s opovržlivě pokleslými koutky. Jako by z něj čišela zloba a potměšilost, i kůň převzal cosi ze svého pána.

„Nejsem pacholek, pane,” řekl jsem.

„Ne…?!” Znělo to urážlivě.

„Jsem Ješek z Chuderova,” představil jsem se, pamětliv vlastních slov o zdvořilém chování k sousedům. „Nejstarší syn Daneše z Chuderova, který byl donedávna majitelem tvrze…Zemřel v červnu, pane.”

„A tak,” pokývl. „Ty jsi tedy rytíř z Chuderova…?!”

Prohlédl si mě od hlavy k patě. Měl jsem na sobě jenom prostou kytlici, přepásanou obyčejným opaskem, a selské kožené nohavice s dlabanými dřeváky, zatímco se Jan z Vartemberka honosil stříbrem prošívaným kabátcem, přes něj měl vlněný klok a ještě plášť s ozdobnými přezkami. Shledal jsem ale s potěšením, že jeho meč není zdaleka tak krásný jako můj, pověšený v síni.

„Jsem rytíř z Chuderova,” opakoval jsem. „Nechceš mi říct, pane, proč si přeješ mluvit s mou matkou?”

„Raději bych to řekl jí. Bude na její vůli, zda se ti svěří… pane. A teď laskavě odstup, ať mohu dovnitř. Už tady stojím a čekám déle, než jsem v podobných případech ochoten.”

„Pane,” řekl jsem a uvolnil vjezd, „vejděte v pokoji. Ale pomni, že nejsme tvoji nájemci.”

„Zatím ne,” ušklíbl se. „Zatím ne.”

Projel kolem mě, nelíbilo se mi tolik jezdců ve dvoře, ale nemohl jsem jim dost dobře zavřít těžká vrata před nosem. Blankštejn zastavil uprostřed dvora, seskočil z koně a přehodil mu uzdu, jezdci zůstali v sedlech, jen jeden z nich seskočil a ujal se pánova nehezkého hnědáka.

„Pojď, pane,” vyzval jsem ho. „Dovedu tě za matkou.”

Matka seděla na stolici u krbu, byla jistě v rozpacích z nečekané návštěvy, ale nedala to na sobě znát.

„Vítej, pane,” řekla. „A ty, Ješku, pošli Hátu, ať pro hosta donese víno.”

„Není třeba,” řekl Blankštejn. „Dovedu si chuť vašeho moku představit, paní. Nezdržím se ostatně déle než na pár slov.”

Vrátil jsem se na dvůr. Zbrojnoši si mě nevšímali. Obešel jsem tedy stavení a vyhlédl zadní brankou. Zatímco Blanka sjížděla s dětmi na saních ze stráně, stál Vojtěch u veřeje, opřený o nataženou kuši.

Oddychl jsem si, když Vartemberkova jízda opustila tvrz. Zavřel jsem za nimi bránu, zajistil ji závorou a šel jsem za matkou. Ještě seděla u krbu, ruce měla složené v klíně a nepokojně si je mnula, jako by jí byla zima. Přitáhl jsem si k ní stolici a pohlédl jí zblízka do tváře. Všiml jsem si, jak jí šedivějí vlasy, vyčnívající z čepce. Protože stále mlčela, zeptal jsem se na důvod Blankštejnovy návštěvy.

„Milý Ješku,” řekla tiše, „zdá se, že se tvůj otec dopustil neopatrnosti, o které nikdo z nás neměl tušení..“

„ Jaké neopatrnosti…?”

„Nechce se mi tomu věřit,” vzdychla matka. „Ale viděla jsem otcův podpis, Ješku. Otec si prý od pana Vartemberka vypůjčil peníze…”

„Peníze…? A kdy, matko?”

„Prý krátce po bitvě u Ústí. Je to možné, tehdy jsme na tom nebyli právě nejlíp. Ale já si nevzpomínám, že by byl někdy jel na Blankenštejn. Vždyť nemohl do sedla… I mnohem později vyjel na koni nanejvýš obhlédnout pole.”

„Hodně peněz, matko?”

„Kývla. „Čtyřicet kop českých grošů, Ješku.”

„To je skoro dva a půl tisíce,” řekl jsem.

Mlčela a hleděla nepřítomně kamsi do kouta.

„I kdybychom prodali veškerou úrodu a dobytek, bude to málo,” řekl jsem. „A nemůžeme prodávat pole, která nás živí.”

„Však já vím,” přikývla matka.

„Ale jak si mohl otec vypůjčit takovou částku, abychom o tom nic nevěděli…?! To je přede celá truhlice!”

Matka pokrčila rameny. „Nevím… Ale viděla jsem jeho podpis, Ješku.”

„Co jsi Blankštejnovi řekla?”

„Co jsem mohla říct? Žádala jsem o poshovění.”

„A on? Co on, matko?”

„Řekl, že počká. Tři měsíce. Do té doby chce vrátit celou částku. A pokud ji do té doby nevrátíme, navrhl mi, abychom dali do zástavy Chuderov. Potom prý nebude spěchat.”

„Ten lotr,” řekl jsem.

„Ješku…!:’

„Copak nevidíš, že mu nejde o nic jiného?” řekl jsem. „Všechno kolem mu patří. Jenom naše tvrz ne. Divíš se, že se jí chce zmocnit? A protože už nejsou takové časy, aby prostě přijel a vyhnal nás, zkouší to takhle. Je to přece Vartemberk, matko. Lapka, který nosí vznešený erb.”

„Ale ten otcův podpis…”

„Kdoví, byl-li to otcův podpis. Otec nepsal tolik listů, abys mohla s určitostí říct, co je jeho podpis a co ne. Proč Blankštejn čekal tak dlouho, když si otec peníze půjčil před pěti léty? Prostě proto, že žádný dluh nebyl. Teprve po otcově smrti přijel vymáhat peníze…”

„I kdyby to byla pravda, nedokážeš mu to.”

„Řeknu Hatě, aby došla pro Vojtěcha. Možná, že bude mít nějaký nápad.”

„Chceš-li se svěřovat cizímu…”

„Však on není tak docela cizí. A nemáme se za co stydět.”

Matce nezbylo než souhlasit. Zavolal jsem Hátu a požádal ji, aby pro Vojtěcha došla. Za chvíli jsme slyšeli, jak střásá sníh z bot dole pod schodištěm. Když vešel, zastavil se u dveří. Pro mě to už dávno byl víc přítel než zbrojnoš, ale k matce se vždycky choval s úctou, jako by to byla paní bohatého hradu, a ne obyčejná selka, jen sňatkem povýšená do zemanského stavu.

„Pověz mu to tedy, Ješku,” řekla.

V krátkosti jsem Vojtěchovi vyložil, co nám přinesla nečekaná návštěva Jana z Vartemberka.

„To je zlá věc,” řekl.

„Myslím, že podpis není pravý,” řekl jsem.

„To je možné,“ kývl. „Ale jak to dokázat?”

„Však se na to ptám taky.”

„Odvolat se…?”

„Ke komu?“

„Nevím, pane bratře. Soudit se s takovým pánem, to by mohlo trvat měsíce. Kdepak - musíš si to vyřídit sám. Snad bychom měli přemýšlet, jak sehnat peníze.”

„Ty chceš, abych mu zaplatil?”

„Tím bys mu vytřel zrak, pane bratře. Je přesvědčen, že těch čtyřicet kop nemáš. Dostane-li je, musí vrátit úpis. A pokud mu jde o Chuderov, bude si muset dát zajit chuť.”

„Ale to jsme zase tam, kde jsme byli,” namítl jsem. „Kde mám vzít čtyřicet kop? Mám prodat vesnici?”

„Prodej prsten od Korybuta,” řekl Vojtěch. „Nevím, zda stojí za takové peníze, ale tací páni, jako je ten polský kníže, mají ve zvyku nosit na prstě třeba hrad i s okolím. Pokud se nemýlím, je to rubín a pár pěkných diamantů.”

„Kdo by ode mne takový prsten koupil?”

„Nevím… Musel bys zajet do Litoměřic…”

Mlčel jsem a přemýšlel, nechtělo se mi vzdát se vzácné památky.

„Říkal jsi, Ješku,” řekla matka, „že poblíž Litoměřic bydlí tvůj přítel. Snad by ti poradil…?”

„No ovšem,” řekl Vojtěch. „Pan bratr Jan z Vinného. Možná, že by ti půjčil zbytek, kdybys za prsten dostal míň.”

„Něco takového nemohu od Jana žádat,” řekl jsem.

„Zkusit bys to mohl, pane bratře.”

„Vždyť nemáme jinou možnost,” přidala se matka. „Vím, že by ses nerad loučil s prstenem… Ale k čemu ti bude, přijdeme-li o domov? A pokud je tady ještě tvůj přítel Jan z Vinného… Snad najdete nějaké řešení, Ješku.”

„Mám osedlat, pane bratře?” řekl Vojtěch. Rozmýšlel jsem se jen chvilku.

„Dobrá,” řekl jsem. „Osedlej mi Křižáka. A připrav se také na cestu. Vyhlídka na setkání s Janem mě teší… Ale nejsem si tak docela jistý, že mu dokážu říct o půjčku.”

„Tím se netrap, pane bratře,” řekl Vojtěch. „Jak znám pana Jana, jistě už stejně dávno žádné peníze nemá.”

8

VEČER UŽ JSME BYLI v Litoměřicích. Vyhledal jsem šenk U dvou pávů, kde tentokrát nehlučely hlasy bojovníků, ale posedávali tu měšťané u konvic piva a horkého vína.

Vojtěch mě před odjezdem z Chuderova přemlouval, abych se navlékl do svého flanderského brnění, ale nepřesvědčil mě. Pokud v srpnu odění rozpalovalo slunce, dovedl jsem si představit, jak bych v prosinci ve studené oceli mrzl. Oblékl jsem si prošívaný kabátec s kápí, na kterou jsem nasadil starý šalíř po otci. Ale vzal jsem si křižácký meč, zatímco Vojtěch si navíc přivěsil k sedlu svůj nerozlučný samostříl a toulec, naditý šipkami.

Protože jsem pochopitelně na takovou cestu nevezl štít, vypadali jsme s Vojtěchem jako dvojice obyčejných pocestných, kteří dbají o svoji bezpečnost. Jenom můj kůň, který si už zvykl na nové jméno, ani v prostém postroji nezapřel, že pochází z panské stáje.

Hostinský U dvou pávů mě na prvý pohled poznal.

„Pane,” řekl mi v ústrety, „buď bohu chvála, že ses vrátil živ a zdráv. Vítej v mém chudém domě.”

„Jestlipak ti bratři konšelé nahradili ušlý zisk?” zeptal jsem se.

„Ach, pane,” odpověděl zkormouceně, „kdybych dělal takové obchody jen dvakrát do roka, jsem už dávno na mizině.”

Poručili jsme si pivo a večeři, dostali jsme hrách se slaninou a čerstvý chléb. Hostinský nás usadil vzadu, u stolu, kde jsem kdysi strávil noc s Jakubem z Louže a Bartošem z Valečova. U vedlejšího stolu seděl osamělý host, oděný v kápi, která mu stínila obličej, nejspíš pocestný jako my. Před sebou měl holbu a vypadal, že klímá.

Když jsme dojedli a napili se piva, natáhli jsme si spokojeně nohy na trnož. Kývl jsem na hostinského, a když se naklonil nad stolem, zeptal jsem se ho, kudy se dostaneme na Vinné.

„Pane,” řekl, „nechcete tam snad vyrazit v noci?”

„Prý to není daleko,” řekl jsem.

„Opravdu není,” kývl. „Necelá hodina jízdy. Ale v tomhle počasí, pane… Venku začalo chumelit. A cesta vede přes Žitenice a Ploskovice…”

„Copak je tak hrozného na Žitenicích a Ploskovicích?” zeptal se Vojtěch. „Snad tam nestraší…?”

„Ne, to ne… Ale musíte jet kolem johanitských tvrzí.”

„Slyšel jsem, že tam rytíři johanité dávno nejsou,” řekl jsem. „Vyhnal je přece Jan Žižka, krčmáři.”

„Právě,” řekl hostinský. „Ve tvrzích je chvíli ten a chvíli zase onen. Jednou se tam hoduje a jindy jenom zotvíraná vrata vržou ve větru.Už i pocestné tam oloupili… A lapkové prý se ukrývali právě tam. Nejezděte, pane… Počkejte, až bude bílý den.”

„Vždyť je to skoro za hradbami. Proč tam neudělají pořádek litoměřičtí? Copak tu není dost silná posádka?”

„Jak to mám vědět?” pokrčil rameny krčmář. „Možná, že mají bratři konšelé jiné starosti… Nebo si myslí, že jim po johanitském majetku nic není.”

„Dobrá… Pojedeme tedy ráno,” rozhodl jsem.

Nebál jsem se sice nějakých lapků, ale nechtěl jsem pokoušet osud. Měl jsem ve váčku na krku příliš velký majetek, který mohl zachránit Chuderov před lačným Blankštejnem.

„Mám nahoře pěknou světnici,” řekl hostinský. „Svrchní i spodní peřiny prachovým peřím plněné. Budeš spát jako nemluvně, pane.”

„Jsme dva.”

„Nevadí… Nechceš-li, pane, aby tvůj přítel spal na lavici, přidám do jizby slamník.”

„Učiň to,” řekl jsem. „Je to vskutku můj přítel.”

„Pane bratře,” řekl Vojtěch, když hostinský odešel, „měl bys mít na paměti, že nemám žádný erb jako ty.”

„Přestaň,” okřikl jsem ho. „Už nějaký čas vím, k čemu tyhle erby jsou.”

„Co hledáš, pane, na Vinném?” ozval se náhle skřípavý hlas od vedlejšího stolu.

Ohlédl jsem se; náš soused na nás hleděl zpod kápě. Na první pohled se mi nezamlouval. Měl bledé, skoro bezbarvé oči a hubenou tvář mnicha, co se stále postí. I rty měl úzké a bezkrevné. Ze způsobu, jakým promluvil, jsem usoudil, že je to Němec. Přesto jsem nechtěl být nezdvořilý.

„Chci navštívit majitele tvrze,” řekl jsem.

„Je to tvůj přítel, pane?” vyptával se muž v kápi.

Neměl jsem chuť vykládat, proč jedu za Janem.

„Neznám ho,” řekl jsem. „Měl jsem cestu do Litoměřic a slíbil jsem, že vyřídím vzkaz.”

„Ach tak,” pokývl Němec. „A odkud, pane?”

„Z Ústí,” řekl jsem. „Ale ty jsi nejspíš také na cestě, pane…?!”

Přikývl. „Jedu zdaleka … Odpusť mi, pane, mou troufalost, myslel jsem jenom, že bych ti mohl prospět. Jedeš na Vinné a já mám také cestu tamtudy. Nebude-li ti moje společnost na obtíž, povedu tě. Mohl bys zbloudit v tomhle počasí.”

„Proč by mi měla být tvoje společnost na obtíž?”

Muž vzal svou konvici a vstal. „Doufám, že si mohu přisednout, pane… Už tři dny jsem sám v sedle i po hospodách. Člověku je smutno, když stále hovoří jen s koněm.”

Nemohl jsem dost dobře odmítnout, kývl jsem tedy a neznámý se posadil proti mně. Jak přicházel ke stolu, všiml jsem si, že má pod pláštěm meč.

„Domníváš se,pane,” řekl jsem, „že cesta není dost bezpečná?”

Usmál se. Trochu mě z toho úsměvu zamrazilo, protože to nebyl lidský úsměv. Jako by se usmálo nějaké zvíře… Možná had nebo dravý pták, napadlo mě.

„Hostinský přehání,” řekl. „Slyšel jsem o tom přepadení… Pocestný byl nějaký zazobaný kupec, ti lidé byli žebráci, kterých je želbohu v Čechách mnoho. Válka nadělala z lidí nuzáky, a když se na ně boháč místo almužny oboří… Nu, kdo by se divil, že si chtěli pomoci jinak, pane.”

„Ty, pane, bys dal almužnu?”

„Vždycky s sebou nosím míšek, abych mohl ulehčit bídným,” řekl. „Je to přece povinnost každého dobrého křesťana. A netážu se chuďasa, zda si pomoc zaslouží. Neboť to rozsoudí Pán.”

Napadlo mě, že si náhoda s oním mužem nepěkně zahrála; dala mu dobré srdce a odpuzující zevnějšek.

„Až vyřídíš své poslání na Vinném,” zeptal se, „vrátíš se do Ostí?”

„Ještě nevím,” řekl jsem po pravdě, vyčítaje si přitom, že jsem předtím zalhal. „Možná, že se ještě jednou zastavím v Litoměřicích. Chci prodat nějaký šperk…”

„Budeš hledat kupce?”

„Ano. Ale nejdřív nějakého zlatníka.”

„Aby ti šperk ocenil..?”

Kývl jsem, teď mě zase mrzelo, že jsem nedržel jazyk za zuby. Ale nemohl jsem dost dobře najednou začít hovořit o něčem jiném. Také mě v tu chvíli nenapadlo, o čem.

„Mohl bych se podívat sám,” nabídl se muž. „Vyznám se trochu ve špercích, kovech i drahokamech…”

Řekl jsem si, že se v hospodě nemůže nic stát, sáhl jsem tedy po váčku, rozvázal tkanici a rozbalil kousek jelenice. Kameny v prstenu zajiskřily ve svitu lojovice.

„To je pěkná práce,” řekl náš společník a sáhl po prstenu. „Je to rodinná památka?”

„Ne… Dostal jsem ho.”

„Ale to musíš mít, pane, vznešené známosti… Tenhle kámen je sice trochu odřený, a tuhle zase kousek zasazení chybí. Ale i tak… Nejspíš to bude jeden z těch klenotů, které si přiváželi křižáci ze Svaté země. Neloučil bych se s ním snadno, kdyby mi patřil.”

Vrátil mi prsten. Zeptal jsem se, zda by dokázal odhadnout jeho cenu.

Pokrčil rameny. „V téhle době, pane… Nevím, zda by si někdo z litoměřických měšťanů mohl dovolit koupi. Snad nějaký pán. Jan ze Smiřic nebo některý z Vartemberků. Neodvažuji se říct, jakou má hodnotu.”

„Říkal jsi, pane, že se vyznáš v drahokamech,” řekl Vojtěch, který po celou dobu mlčel a vypadal, že se zajímá jen o svou konvici.

Muž po něm střelil pohledem a pak se usmál.

„Nejsem boháč,” řekl. „Když jsem tvrdil, že se vyznám v drahokamech, myslel jsem tím obyčejné šperky… Tohle… Ne, opravdu nevím. Jenom jedno mohu říct - jeho cena je veliká.”

Vrátil jsem prsten do váčku. Pak přišel hostinský a oznámil, že je naše jizba připravená. Rozhodli jsme se tedy, že půjdeme spát.

„A ty, pane?” zeptal jsem se našeho společníka, „také máš najatou ložnici?”

Zavrtěl hlavou. „Mám prosté způsoby… Zabalím se do houně a vyspím se u svého koně. Pán s vámi…”

Hostinský vzal kahanec a vedl nás po kamenných schodech.

Ohlédl jsem se, když jsme vycházeli ze šenku; neznámý se vrátil ke svému stolu a už zase vypadal, že spí.

„Poslyš,” řekl jsem hostinskému, když jsme vešli do malé, ale pěkně vybílené jizby s velkou postelí a slamníkem, položeným u stěny, stejně jako postel nastlaným peřinami, „ty znáš toho člověka, který s námi seděl?”

„Znám i neznám, pane,” řekl hostinský.

„Co tím myslíš?”

„Čas od času zastaví v mé hospodě… Myslím, že je to někdo z lidí pana arcibiskupa. Od té doby, co prodal Roudnici, sídlí na Helfenburku.”

„Proč myslíš, že je z jeho lidí?”

„Někdy jezdívám na trh do Ouštku, pane. Viděl jsem ho tam na náměstí. Nakupoval drůbež…”

„Takže může být i z Ouštku…?”

„Myslím, že ne, pane. Kdyby byl z Ouštku, nejezdil by nakupovat drůbež na koni. Viděl jsem i vůz, který tam byl s ním. Jistě nakupovali pro pana arcibiskupa… On si prý potrpí na dobrou kuchyň, slyšel jsem.”

„Mohl nakupovat pro sebe.”

„Ale pane,” usmál se krčmář, „vypadá spíš, že vůbec nejí. A jestliže přijel do Ouštku na koni, nebydlí tam. V okolí není místo, odkudby mohl přijet, kromě Helfenburku. Jsou tam sice poblíž Liběšice kde je tvrz, ale to je jenom hrad s posádkou, která se jistě neživí krůtami”

„Vidím, že jsi o svém hostu přemýšlel,” řekl jsem. „Proč? Něco se ti na něm nelíbí?”

„Inu, pane,” ošíval se hostinský, „moje hospoda je pořádná. Znám všechny měšťany, co ke mně chodí, i pocestné, kteří tu čas od času přespí. Jenom o tomhle pánovi jsem nevěděl nic. Sedí, nejí, málo pije… Vypadá, že spí. Ale spí opravdu? Možná, že poslouchá, jaké se vedou řeči. A na nocleh je vždycky ve stáji… Zabalí se do houně vedle svého koně a spí s mečem pod hlavou. Snad doručuje Jeho Milosti listy, proto je tak opatrný. Ostatně vypadá jako církevní osoba, i když je ozbrojený jako rytíř.”

„Cesta na Ouštek vede přes Žitenice a Ploskovice?” zeptal se Vojtěch.

„Ale kdepak,” zavrtěl hlavou krčmář. „To je docela jiná cesta.”

„Nu, asi to bude nějaký arcibiskupův správce,” řekl jsem. „Zdá se, že je to Němec - a arcibiskup Konrád je přece taky odněkud z Vestfálska.”

„Nejspíš to tak bude, pane.”

Když se krčmář vzdálil, zastrčil za ním Vojtěch petlici. „Nevím, pane bratře,” řekl přitom, „jestli bylo opatrné ukazovat mu, že nosíš na krku ve váčku Karlštejn.”

„Já vím, že to byla hloupost,” souhlasil jsem. „Co naděláme - už se stalo. Ostatně proč bych nemohl ukázat prsten správci pana arcibiskupa?”

„Jestli je to opravdu správce. Mně se ten člověk nelíbí.”

Řekl jsem, jak na mě působil jeho úsměv. „Jenže na zdání nemůžeš dát,” dodal jsem. „Je štědrý k nuzákům…”

„Však já na zdání nedávám,” řekl Vojtěch. „Jestli jezdí na Ouštek, nemá co dělat na Ploskovicích. A pokud poznal, že prsten pochází od kdovíjakých Saracénů, proč potom řekl, že se v drahých klenotech nevyzná?!”

„Třeba je jenom zvědavý. Co se nám může stát? Jsme přece dva, a dobře ozbrojení.”

„To je pravda, jenže pojedeme kolem dvou tvrzí, které jsou náramně podezřelé. A tenhle pán, který se obléká jako mnich, nosí meč jako rytíř a vypadá přitom jako ďábel, tam může mít společníky.”

„Pro které nakupuje krůty až v Ouštku,” řekl jsem se smíchem. „To svíčka maluje na zdech stíny. Zhasni ji.” Protože jsme se mezi řečí odstrojili, popřáli jsme si dobré noci a záhy usnuli.

Když jsme ráno sešli do šenku, náš známý ze včerejšího večera už na nás čekal. Venku sotva svítalo a šetrný hostinský zapálil jen louč, v jejímž zarudlém, mihotavém svitu vypadal mužův obličej ještě nepříjemněji než večer. Posadil jsem k němu s nechutí, ale když hostinský přinesl chléb, slaninu a prosnou kaši ze které v chladném šenku stoupala pára, nechuť mě z velké části opustila. Po snídani jsme zaplatili hostinskému a vyšli na dvůr, kde byly stáje. V noci napadla spousta sněhu, který ještě stále vířil ve větru.

„Cesty budou zaváté,” řekl jsem:

„Co na tom,” pokrčil rameny náš dobrovolný průvodce. „Mému koni sníh nevadí… a tvůj kůň, pane, teprve není žádná herka. Dlouho jsem neviděl tak krásné a dobře živené zvíře. Srst má jako aksamit, nohy suché, svaly má pod kůží jako provazy - a to nemluvím o hřívě. V kohoutku je nadmíru vysoký a má krásně utvářenou hlavu… Řekl bych, že v sobě má anglickou i maurskou krev. Pokud je to tvůj kůň, pane.”

„Je to můj kůň,” řekl jsem. „Zdá se, že se nevyznáš jen v klenotech.”

„Mám koně rád,” řekl.

„A klenoty…?”

„Kůň je služebník člověka… Klenoty? To je jen světská marnost.”

„Přesto se v nich vyznáš.”

„Ano… Ale to jen proto, že jsem jedním z těch, co je hlídají.”

„Nerozumím, pane.”

„Jsem jedním ze služebníků Jeho Milosti arcibiskupa Konráda z Vechty,” řekl. „Pokud ti není známo, pane, na Helfenburku, který je v současnosti sídlem Jeho Milosti, jsou uloženy relikvie a klenoty svatovítského chrámu i pražského biskupství. Je tam ostatkový kříž, který má větší cenu než celý Helfenburk… Žiju mezi poklady, pane. Je to všechno pokušení a marnost, i když to slouží slávě boží. Ale není hříchem, rozeznáš-li rubín od spinelu. Jmenuji se Kuno… a jsem pouhý klerik.”

„Já jsem rytíř Ješek z Chuderova,” představil jsem se.

„Jistě mi odpustíš, že tvůj rod neznám,” řekl Kuno. „A musí to být rod znamenitý, soudím-li podle klenotů a koní.”

Po chvíli už jsme projížděli městskou bránou. Chumelilo víc a víc, a všichni jsme si stáhli kápě do očí. Jeli jsme s Kunem bok po boku a Vojtěch za námi. Když jsme opustili město, zeptal se Kuno, je-li Chuderov nějaký hrad poblíž Ústí.

Řekl jsem mu, že je to jenom malá tvrz a že jsem dostal prsten od

knížete Korybuta, s nímž jsem bojoval u Domažlic. Zajímal se živě o podrobnosti, a tak jsem vyprávěl o svých zážitcích. Musel jsem v tom vynechat Jana z Vinného, kterého jsem včera zapřel, a chvílemi jsem měl dost práce, abych se nezapletl.

Brzy jsme projeli Žitenicemi, ale ve vánici jsem spatřil jen několik nezřetelných zdí a ucítil kouř z hořícího dřeva.

„Jedeš tedy na Helfenburk, pane?” zeptal jsem se, když jsme chvíli mlčeli, protože nám vítr fičel do tváří.

„Ano,” odpověděl. „Vyřizoval jsem pro Jeho Milost jistou záleží-tost v Praze. Jsem rád, že se vracím. Život ve velkém městě není pro mne… Raději mám rozjímání v tichu hradní kaple a klidné studium teologických spisů.”

„Ale cesta na Helfenburk přece nevede tudy…?”

Zdálo se mi, že zaváhal. „Dá se jet i touhle cestou… A já mám cosi k vyřízení v Ploskovicích..” Pousmál se. „Jeho Milost tam má své chudé.”

Brzy nato se ve vířícím sněhu objevila další stavení; Kuno zastavil koně na rozcestí, v závějích sotva znatelném, a řekl: „To jsou Ploskovice. Pojedete-li touhle cestou, zavede vás přímo na Vinné. Pán s vámi.”

Poděkoval jsem za doprovod. Kuno pokývl hlavou a otočil koně. Vítr zvedl oblak sněhu a vrhl mi ho přímo do tváře. Když jsem si protřel oči, byli jsme na rozcestí sami.

„Jsem šťastný, že jsme se ho zbavili,” řekl Vojtěch, když jsme vyrazili úzkou cestou do kopce. „Copak asi chce v Ploskovicích?”

„Zdá se, že tam veze almužnu,” řekl jsem. „Arcibiskup tam prý má své chudé.”

„Co říkal ještě, pane bratře ? “

„Jenom jsme tak hovořili…”

„O pokladech na Helfenburku?”

„Byl prý v Praze… Ale město se mu prý valně nezamlouvá. Říkal, že radši rozjímá v hradní kapli.”

„O čem asi rozjímá? O ceně svatovítských klenotů?”

„Nesuďme ukvapeně,” řekl jsem. „Netvrdím, že bych si Kuna vybral za společníka. Ale proč bych ho podezíral z kdovíjakých nešlechetných úmyslů, když je to přece člověk pana arcibiskupa?”

„Slyšel jsem o Jeho Milosti samé pěkné véci,“ řekl Vojtěch.

Zeptal jsem se ho kde.

„Mezi tábory,” odpověděl. „Šelma Antikristova mu říkali. Na co prý potřebujeme papeženeckého arcibiskupa? Stejně přistoupil ke čtyřem artikulům, aby si zachoval dobré bydlo.”

„Ale ve třetím artikulu se přeci praví, že kněží nemají mít žádný majetek,“ namítl jsem.

„Inu, tomuhle ještě nějaký zbyl,” řekl Vojtěch. „Ale jestli mě zrak neklame, tamhleto bude tvrz, kterou hledáme. Namoutě-nevypadá

to jako sídlo, kde by půjčovali peníze.”

Skoro jsme si v hovoru nevšimli, že jsme vjeli mezi několik roubených stavení. Ze dvou komínů stoupal kouř, který vítr srážel na zasněženou pláň. Přímo proti nám se na malém návrší tyčila stavba z klád vymazaných jílem. Vrata v hrazení byla dokořán a vjezd do nádvoří zavátý sněhem. Pobídli jsme koně do vrat, bořili se hluboko do závěje, neporušené jedinou šlépějí. Vysoké stavení, podobné hradní věži, na nás zíralo osleplými okny. Jedna uvolněná okenice vrzala a tloukla ve větru.

„Hej,” zvolal jsem. „Je tu někdo?” Odpověděla mi jen ozvěna a zakrákorání havrana, který se vznesl, vyplašen mým křikem, a zmizel ve vánici.

„Třeba to vůbec není Janova tvrz,” řekl jsem.

„Pojďme dovnitř,” řekl Vojtěch.

Popojeli jsme ke vchodu do stavení. Vojtěch seskočil a zabušil na dubové fošny.

„Holá,” křikl, „otevřete…!” Ale hned nato se ke mně obrátil a řekl: „Nikdo tam není, pane bratře. Podívej se na ty hřeby. Dveře jsou zatlučené zvenku.”

„Vůbec tomu nerozumím,” řekl jsem.

„Snad to opravdu není Vinné,” řekl Vojtěch a rukavicí smetl sníh, který napadal na sedlo jeho koně. „Zeptejme se v některé chalupě.”

V té chvíli kdosi za námi houkl do větru: „Kdo jste a co tu chcete?!”

Ohlédli jsme se. Ve vratech hrazení stál po kolena ve sněhu muž v hnědé kytlici a mířil na nás těžkou kuší.

„Hledáme Jana z Vinného,” řekl jsem. „Je tohle Vinné?”

„Je to Vinné,” potvrdil muž a sklonil zbraň. „Co chcete bratru Kříšťánkovi…?”

„Jsem jeho přítel, Ješek z Chuderova.”

„Neznám tě, pane,” zněla odpověď. „Bratr Jan tu není.”

„Podívej se, milý bratře,” řekl Vojtěch, „přijeli jsme z Litoměřic a jsme celí promrzlí. Snad bychom si mohli pohovořit někde v teple. Snadno ti dokážeme, že nejsme žádní lapkové, jak si asi myslíš. Ostatně, příteli - který lapka by si vybral Vinné? Z téhle strašidelné stodoly se dají ukrást nanejvýš hřebíky.”

„Dobrá, pojďte,” řekl muž.

Rozjeli jsme se za ním, vedl nás k jedné z chalup, kde se kouřilo z komína. Kuši měl stále nataženou a měřil si nás podezíravý očima.

„Tam je stáj,” ukázal nám. „Zaveďte tam koně, chcete-li.”

Ve stáji byl vedle dvou strakatých krav jen hubený grošák. Zavedli jsme koně do volných stání a smetli z nich tající sníh. „Můžete jim hodit něco sena,” řekl muž, který se svou nataženou kuší zůstal u dveří

„Rád ti ho zaplatím,” řekl jsem.

„Nech si své peníze, pane,” odpověděl.

Dali jsme tedy koním po otýpce a následovali muže dvířky, která vedla přímo do síně, kde hřadovaly slepice. Rozehnal je na všechny strany a otevřel další dveře. Byla tam nevelká jizba, zpola zaplněná pecí, seděla u ní žena a kolébala nemluvně. Další tri děti po nás zvědavě pokukovaly z ovčích kůží, prostřených na peci těsně pod nízkým stropem. Okénka byla zakryta houněmi a na hrubém stole hořel olejový kahanec.

„Sedněte si,” pokynul nám muž na lavici u stěny.

Žena na nás hleděla ulekanýma očima.

„Nemusíš se bát, sestro,” řekl jsem.

„Nebojí se,” zabručel muž a opřel se rukou, zavřenou v pěst, o stůl. „Říkají mi Hubatý…”

„Jistě proto, že toho tolik namluvíš, bratře,” řekl Vojtěch.

„Nevím,” řekl muž. „Jmenuju se Hanuš.” Obrátil se ke mně. „Ty jsi tedy, pane, Ješek z Chuderova? A tenhle - ?”

„Jmenuje se Vojtěch a říkají mu Švestka.”

„Hm,” kývl Hanuš. „Asi proto, že je tak promodralý.”

„Oplatil jsi mi nemístný šprým,” zasmál se Vojtěch. „Promodral jsem cestou. Taky nevím, proč mi neříkají třeba Jablko. To je tvoje žena?”

„Tak,” řekl. „Anna.”

Zdálo se, že trochu roztává.

„Poslyš, bratře Hanuši,” řekl jsem, „bojoval jsem s bratrem Janem u Domažlic, rozešli jsme se v srpnu na Chuderově a slíbili si, že se sejdeme. Rád bych se s ním shledal. Kdy se vrátí?”

Hanuš se posadil na lavici proti nám. „Nevím, kdy se vrátí,” řekl. „Neviděli jsme ho tu dva roky, pane bratře.”

Chvílí jsem na něj nevěřícné civěl. Dítě v kolébce zaplakalo, v komíně zakvílela meluzína. „Hajej…, nynej,” prozpěvovala tiše Anna.

„Tak počkej, bratře Hanuši,” řekl Vojtěch, „abychom si rozuměliTy říkáš, že jsi dva roky Jana z Vinného neviděl?”

„Neviděl a nic o něm neslyšel,” řekl Hanuš. „Jsem rád, že byl ještě živ a zdráv. Ale poslyšte, bratři - on příliš nestojí o svoje statky, proto se taky po něm nijak nesháníme.”

„Ani ty statky, zdá se, za moc nestojí,” řekl jsem. „Ty jsi správce Vinného? Neřekl bych, že tvrzi věnuješ nějakou obzvláštní péči.”

„Pane bratře,” ohradil se Hanuš, „staral jsem se o tvrz, jak se dalo. Ale od té doby, co v ní nikdo nesídlí, chátrá. Když se v krbech netopí, vlézá do zdí vlhkost. Tu a tam poopravím střechu, opravoval jsem právě stěžeje vrat, když mi do toho přišel sníh. Proto jsem také zatloukl dveře hřeby, aby si z tvrze neudělal nocležnu někdo nepovolaný.”

,Kdo například?” zeptal se Vojtěch.

„Dějí se tu v kraji všelijaké věci,” řekl Hanuš.

„Jaké věci?”

„Lapkové,” vysvětloval Hanuš. „Přepadávají na cestě. I na ženské mají spadeno.”

„Vida,” řekl mi Vojtěch. „Hostinský měl pravdu.”

„Ty jsi je viděl?” zeptal jsem se Hanuše.

„Neviděl,” řekl. „Sem se neodváží. Nežiju tu sám, pane bratře. Je nás tu dvanáct mužů… A někteří z nich bojovali ještě s bratrem Kříš-ťanem, otcem bratra Jana.”

„Dobře učinil, že tu nenechal svou sestru,” řekl jsem.

„Ta je v bezpečí,” kývl Hanuš.

„Miřejovice jsou pevná tvrz?”

„Panna Eliška není na Miřejovicích. Před půl rokem byl pan Kuneš jmenován purkrabím na Helfenburku, tam si žádný lapka netroufne.”

„Na Helfenburku…!” řekl Vojtěch.

„Tak proto Jan nepřijel na Vinné,” řekl jsem. „Nejdříve jel za sestrou do Miřejovic a odtamtud rovnou na Helfenburk.”

„Že by se ani nepodíval na svou tvrz?” zapochyboval Vojtěch. „Chystal se ji přece obnovit.”

„Možná, že se přidal k Prokopovi, když táhl na Moravu - a pak se mohl zatoulat kdovíkam. Třeba se znovu připojil k družině knížete Korybuta, vždyť Prokop přece táhl také do Slezska, a kdoví, zda kníže nejel na Moravu za ním. Pokud Jan uložil peníze,na Helfenburku, nemusí se o ně bát.”

„Bratr Jan měl peníze?” podivil se Hanuš.

„Dost, aby zvelebil tvrz. Něco ukořistil křižákům v bitvě u Domažlic a něco mu dal kníže Korybut za věrné služby.”

„Vypravíme se tedy na Helfenburk, pane bratře?” zeptal se Vojtěch.

„Nejezděte,” řekla tiše Anna.

„No však,” přidal se Hanuš. „Vždyť se tam čerti žení. Jste jen dva… Počkejte do zítřka.. Vyčasí se a cesta bude bezpečnější.”

„Nebojím se nějakých lotříků,” řekl jsem. „Vrátíme se do Litoměřic a přenocujeme U dvou pávů. A časně ráno vyjedeme na Ouštek.“

„Jak myslíš, pane bratře,” pokrčil rameny Hanuš. „Ale nenechám vás jet samotné. Počkejte chvíli, zajdu pro Jaroslava a Zdeňka. Oba jsou dobří střelci a nějakou půtku s lapky by jen uvítali. Pojedu také - na pět jezdců si jistě netroufnou.”

Za časného rána na druhý den jsme už ujížděli po ouštecké cestě. Včera jsme dojeli do Litoměřic v doprovodu tří střelců bez nesnází. Nepotkali jsme a ani neviděli nikoho, a když jsme se loučili u městské brány, slíbili jsme Hanušovi, že se vrátíme se zprávami. Vyspali jsme se pak dobře U dvou pávů a zrána opustili Litoměřice.

Protože jsme v silném mrazu ujížděli zčerstva, dohonili jsme houfec asi desíti jezdců, po zuby ozbrojených. Všichni měli meče i kopí a u sedel se jim houpaly samostříly. Dověděli jsme se od nich, že jedou posílit husitskou posádku do Ouštku, kde už pátý rok sedí Václav Carda z Petrovic, jeden z husitských hejtmanů.

Když jsem se přiznal, že jsem o něm nikdy neslyšel, řekl mi jeden z jezdců, jménem Vít, že bratr Carda léta pobýval v Praze, kde prý patřil k přátelům knížete Korybuta, a že dokonce vedl pražské vojsko při dobývání Roudnice před třemi roky, i u Domažlic vedl jízdu jednoho šiku. Teď že ale opevňuje ouštecký hrad i městské hradby, protože mnozí páni z okolí nepřejí husitství, nebo se jako husité jen tváří

- a že tedy pevných hradeb a odhodlaných bratří není nazbyt. „Ostatně,” dodal, „nejedeš také do Ouštku, bratře?”

„Na Helfenburk,” řekl jsem. „Je to za Ouštkem, slabá půlhodina.”

„A co budeš dělat v doupěti té šelmy Antikristovy?” zeptal se podezíravě a změřil si můj křižácký meč.

„Jsem dobrý husita,” ujistil jsem ho. „Můj otec bojoval pod Janem Žižkou… A já sám jsem bojoval v srpnu u Domažlic, bratře.”

„Však já také.” kývl. „I tuhle bratr Mireš a tihle dva. Byli jsme mezi posilci pod hejtmanem Strakou.”

„Já byl v jízdní záloze… V Prokopově šiku.”

„Tam byl bratr Jakub z Louže…?”

„Ano. Je to můj dobrý přítel. Velel nám kníže Korybut.”

„Ty tedy znáš i knížete, bratře?”

„Znám.”

Na chvilku se odmlčel, když jsme zdolávali kluzké návrší. „Nediv se mi bratře,” řekl, když jsme vyjeli nahoru a sjížděli do údolí, „že se tak vyptávám.Myslím, že Helfenburk není dobré místo pro našince.” „Hledám přítele,” vysvětloval jsem. „Jana z Vinného. Svěřil sestru panu z Miřeiovic, který je na Helfenburku purkrabím.“

„A kdo je to-ten tvůj přítel?”

„Syn Kříšťana ze Žernosek.”

„Někdejšího Žižkova hejtmana…?”

Vysvětlil jsem mu, jak jsem se spřátelil s Janem, a že jsme se domluvili na setkání. Také jsem mu vyprávěl o zchátralé tvrzi a o dvou truhlách, které Jan získal u Domažlic.

„A s těmi truhlicemi nedojel na Vinné…?!” vrtěl hlavou Vít. „To je nadmíru divné, bratře. Já jsem starý podezíravý chlap… Víš určitě, že ti lidé na Vinném nelhali?”

„Proč by lhali?”

„Inu, aby se mohli o zlato rozdělit sami,” řekl Vít.

„A kde by potom byl Jan?!”

,,Búh ví. Ale je dost močálů a rybníků, bratře.”

Řekl jsem, že tomu nevěřím. Hanuš Hubatý se mi zdál poctivý a poskytl nám doprovod, aby nás uchránil před lupiči. Nehledě na to, že jsme v jeho stavení neviděli nic, co by svědčilo o nabytém bohatství. Také jsem řekl, že je Vinné tuze chatrné stavení, a že by bylo jen moudré, kdyby Jan spěchal uložit obě truhlice u pana Kuneše z Miřejovic, o kterém mi řekl, že je to poctivý a zbožný rytíř.

„Pan z Miřejovic možná,” kývl Vít. „Nezapomeň ale, že skutečným pánem Helfenburku je Konrád z Vechty. A hrad patří Janu ze Smiřic, což je také jeden z těch, kvůli nimž bratr Carda opevňuje městské hradby Ouštku.”

Jak jsme hovořili, cesta ubíhala. Krátce před tím, než jsme dojeli na dohled oušteckých hradeb, jsme minuli ves, nad níž se mezi třemi rybníky tyčila kamenná tvrz.

„To jsou Liběšice,” řekl Vít. „Patří děčínskému Vartemberkovi. Taky jeden takový…” Mávl rukou a odplivl si. Zdálo se mi, že jsou Vartemberkové všude; pokud jsou místa, která jim nepatří, dovedou je získat. A nevadí jim příliš, zatíží-li si přitom svědomí nějakým tím hříchem.

Vjeli jsme do ouštecké brány spolu s Vítem a jeho jezdci. Hned za bránou se cesta dvojila, vpravo stoupala ke hradu, vlevo vedla na náměstí. Protože Vít spěchal za bratrem Cardou, rozloučili jsme se a pokračovali s Vojtěchem do města. Na rynku jsme vyhledali šenk, protože jsme byli řádně promrzlí a naše koně právě tak.Město se nám líbilo, náměstí bylo obklopené pěknými domy s podloubím, stály tu dvě kašny z pískovce, a rozličná domovní znamení z kamene i kovu vyvedená svědčila o mnohých řemeslech. Samotný hrad, jehož jedna mohutná zeď byla částí opevnění města, byl výstavný a jistě by se těžko dobýval, viděli jsme i novotou zářící čtyřpatrovou věž z tesaných pískovcových kvádrů, která posilovala městské hradby od jihu.

V šenku jsme zastihli společnost bratří, kteří střídmě popíjeli pivo a rozmlouvali hlavně o své práci. Vyptávali se nás, odkud a kam jedeme, a když se dověděli, že jsme bojovali u Domažlic, museli jsme vyprávět; vypili jsme přitom i něco piva a dobře pojedli mastné polévky i chutného chleba. Bylo to příjemné posezení, zvlášť po cestě v mrazivém povětří, a když jsme se konečně zvedli od stolu, začalo se stmívat.

Vyptali jsme se ještě na cestu, protože i zdejším měšťanům bylo divné, co nás vede na arcibiskupský hrad. Vymluvili jsme se na zprávy, které vezeme z Litoměřic purkrabímu. Poradili nám, abychom vyjeli z města druhou bránou a jeli údolím potoka, hrad prý uvidíme trochu vpravo od cesty, která pokračuje dál na Rašovice. Pojedeme-li po ní, brzy se dostaneme k odbočce, vedoucí přímo k němu.

Poděkovali jsme a rozloučili se. Vojtěch vyvedl koně, dosyta nakrmené ovsem, a zamířili jsme kolem kostela ke druhé bráně.

Když jsme vjeli do hlubokého údolí, kde podle potoka vedla sotva znatelná stopa koňských kopyt, bylo už značné šero. Ale protože bylo na Helfenburk sotva půl hodiny cesty, nedělali jsme si s tím starosti, i když zasněžený les okolo působil smutně a ponuře.

V jednom zákrutu potoka jsme narazili na rozcestí. „Hleďme,” řekl Vojtěch, „údolí se dvojí. V hospodě nám o ničem takovém neříkali.”

„Máme jet po potoce,” řekl jsem.

Vojtěch pobídl koně podle břehu. „Inu, nevím, pane bratře,” řekl. „I potok se rozdvojuje. A nechtěl bych přísahat, který z nich je právě ten náš.”

„Kam vedou stopy?”

„Doleva,” odpověděl Vojtěch, nakloněný v sedle. „Ale jedny vedou taky do lesa…” Ukázal rukou. „Někam támhle… Jak trčí ta skála.”

Žádnou jsem v houstnoucí tmě neviděl, popojel jsem tedy k Vojtěchovi.

„Musíš se sehnout, pane bratře,” řekl. „Je vidět proti obloze.”

„Co je nám po stopách? Potřebujeme se dostat na Helfenburk, kolem nějaké skály v lese k němu jistě cesta nevede.”

„Nejdemi ani tak o tu skálu, „řekl tiše Vojtěch a sáhl po samostřílu. „Ale o tamtoho jezdce, který se za ní schovává.”

„Proč myslíš, že se tam někdo schovává?”

Vojtěch seskočil z koně, opřel samostříl o zem a natáhl tětivu. Pak vzal z toulce střelu a vložil ji do žlábku. „Ty stopy vedou jenom tam a ne zpátky,” řekl. „A tam dál je pro koně příliš prudký svah.”

Chtěl jsem mu říci, že vidí strašidla, když se ozvalo zahvízdnutí a z lesa se vyřítil jezdec; zároveň zadusala kopyta po cestě vedoucí od města, a další dva muži vyjeli ze zatáčky před námi.

„Vzdejte se,” křikl kdosi. „Nebo ztratíte život.”

Slyšel jsem zadrnčení tětivy Vojtěchova samostřílu. Jezdec, který vyjel z lesa, rozhodil rukama a svezl se ze sedla na zem. Vytasil jsem meč a strhl koně z cesty dvěma jezdcům, kteří se hnali ze zátočiny. V té chvíli už byl i Vojtěch na koni a potýkal se s mužem, který nám vpadl do zad.

„Jsou jenom tři, pane bratře,” křikl na mě.

Mávl jsem mečem po jednom z jezdců, když mě dvojice míjela, a zaslechl jsem nesrozumitelnou kletbu. Pak se na mě vrhl vzpínající se kůň. Pokusil jsem se uhnout, ale můj Křižák přitom zakolísal. Stiskl jsem ho koleny, abych nespadl, a ocitl jsem se těsně u cizího jezdce. Protože jsem po něm z takové blízkosti nemohl tnout, uchopil jsem ho levou rukou za krk; kůň pod ním podjel a jezdec spadl.

Slyšel jsem třesk mečů, jak se Vojtěch potýkal se svým soupeřem. Pobodl jsem koně, který byl dvěma skoky u bojující dvojice. Zdálo se mi, že Vojtěch ustupuje. Ve chvíli, kdy se zadní nohy jeho koně začaly smekat po břehu potoka, napadl jsem Vojtěchova soupeře sám.

Nebyl to zřejmě žádný nováček, koně ovládal mistrovsky a jeho meč jsem několikrát tak tak zastavil na píď od svých prsou. Náš souboj ukončila náhoda, jeho kůň uklouzl po zledovatělém sněhu, jezdec ztratil rovnováhu a meč mu vypadl z ruky. Vzápětí se dal na kvapný ústup a pohltila ho tma.

Rozhlédl jsem se a zahlédl dalšího z jezdců, jak mizí směrem k Ouštku. Byl to zřejmě ten, kterého jsem poranil hned na počátku ooje, když se hnal kolem mne,. Další muž právě naskakoval na koně. Když viděl,, že je sám proti dvěma, vrazil koni ostruhy do slabin a s kletbami se rozjel za svým druhem, prchajícím k městu.

Na místě zůstal jenom muž, jehož srazila Vojtěchova střela. Jehokůň nejspíš utekl, když ztratil jezdce.

„Díky, pane bratře,” řekl Vojtěch. „Už jsem měl namále.”

„Nebýt tady toho,” ukázal jsem na ležící tělo, „myslel bych si, že se to všechno jenom zdálo.”

„Byl by to pěkně divoký sen,” mínil Vojtěch a sklonil se nad padlým.

„Žije?” zeptal jsem se.

„Obávám se, že je po něm, pane bratře… Ale střelu si vezmu. Je to poctivá střela a není třeba, aby ji pohřbili s takovým nectným lotří-kem, který přepadává pocestné.”

Pokud nám to dovolila tma, prohlédli jsme si mrtvého. Byl to divoce vyhlížející hromotluk, zarostlý dávno nečesaným vousem. Měl soukennou kytli, kožené nohavice a těžké jezdecké boty s ostruhami. Ještě třímal v zaťaté pěsti krátký a široký meč; opodál se válel kapalín který mu při pádu sletěl z hlavy.

„Nemá na prsou napsáno, jak se jmenuje,” řekl Vojtěch a otíral šipku o sníh. „Stejně by nám to k ničemu nebylo. Ale byla to pěkná mela, jen co je pravda, pane bratře. I když mi v jednu chvíli bylo úzko.”

„Utíkali k městu,” řekl jsem.

„Ale dva čekali před námi,” řekl Vojtěch. „Nebyla to náhoda… Řekl bych, že měli špeha v té hospodě v Ouštku.”

„Snad bychom se měli vrátit a oznámit to oušteckému rychtáři…”

„Jsou stále ještě tři,” namítl Vojtěch. „Pokud mohu radit, pane bratře - jeďme dál. Pan Kuneš má jistě na Helfenburku dost lidí, kteří se mohou po těch darebácích poohlédnout.”

Pokračovali jsme tedy v cestě a zakrátko se na návrší vpravo od nás objevil tmavý obrys s několika osvětlenými okny. Po chvilce jsme dojeli na rozcestí, z něhož stoupala cesta ke hradu.

9

JAK JSME SE blížili, vystupovala před námi ze tmy vysoká věž. A nebyli jsme ještě ani u hradního příkopu, když se z jejího ochozu ozval hlas strážného, který se tázal, kdo jsme a co chceme.

„Pan Ješek z Chuderova se svým zbrojnošem,” předešel mě Vojtěch.

„Rád by navštívil pana purkrabího.”

„Počkejte tedy, pane,” houkl strážný.

Protože jsme se při zvolání z věže zastavili, popojeli jsme nyní až k příkopu. Věž stála na pískovcové skále, přitesáno, aby se nedala zlézt Hned vedle věže stála brána, zakrytá zvednutým padacím mostem. O něco níž ve svahu byla jiná, širší brána, ke které odbočovala cesta pro povozy. Vlevo od věže navazovaly na skálu vysoké hradby, mizející ve tmě.

„Je to pěkně velký hrad,” řekl jsem.

„Taky se mi nelíbí,” přiznal Vojtěch. „Ale přesto už bych byl rád uvnitř, za té rvačky jsem se zahřál a tady pěkně fouká, pane bratře.”

Chvíli jsme čekali, pak skulinami brány zablikalo světlo pochodně a kladky zaskřípaly. Vjel jsem do brány s Vojtěchem v patách.

Za bránou nás očekávali čtyři muži s kopími. Další otáčel klikou a navíjel na rumpál řetězy padacího mostu. Jeden z kopiníků, který držel pochodeň, řekl: „Následuj mě, pane… Dole u hradeb jsou stáje. Tvůj zbrojnoš se může postarat o koně. Pak tě zavedu do paláce.”

„Dobrá,” řekl jsem. „Veď nás.”

Muž s pochodní zabočil vpravo, dostali jsme se tak na cestu vedoucí od spodní brány. Jeli jsme podél vnější hradby, k níž přiléhala roubená stavení. Vlevo nad námi se táhla další, nižší zeď, za níž vystupovaly proti nebi obrysy paláce. Byla to ona budova, jejíž osvětlená okna jsme viděli z údolí.

„Tady je stáj, pane,” řekl náš průvodce. „Až tvůj zbrojnoš opatří koně, zavedu ho do čeledníku.”

Seskočil jsem a předal uzdu Vojtěchovi.

„Buď opatrný… na svoje koleno, pane,” řekl Vojtěch.

Pochopil jsem, jak to myslí. „Neboj se, Vojtěchu,” odpověděl jsem. „Kdyby mě začalo zlobit, zavolám tě.”

Zbrojnoš s pochodní mlčky čekal.

„Pojďme,” řekl jsem.

Vedl mě dál parkánem, až jsme obešli další přitesanou skálu. Pak jsme minuli malou vypadni branku, u které stála tichá stráž; obrátili jsme se vlevo a dostali se tak na širší nádvoří, zprava lemované hradbami. Na krytém ochozu bylo slyšet kroky přecházející hlídky. Můj průvodce mě dovedl až k točitému schodišti, stoupajícímu po skále, na jehož úpatí stál jakýsi muž, který zbrojnoši velitelsky pokynul.Zbrojnoš se obrátil a odešel. Protože jsem se ocitl ve tmě a nevěděl kdo je muž přede mnou, mlčel jsem a čekal.

„Jaké to milé setkání, pane rytíři,” řekl muž ve tmě. „Nečekal jsem že se znovu setkáme… A tak brzy.”

Byl to klerik Kuno.

„Račiž za mnou,” řekl. „Schody jsou příkré… Nechodíme tu s pochodněmi od té doby, co staré schodiště pana z Jenštejna shořelo.”

„Jsem rád, že tu nacházím známého,” řekl jsem neupřímně.

„A já zase, že ti mohu znova prokázat službu, pane,” odpověděl Kuno a pustil se po schodišti.

Škobrtal jsem za ním. Když jsme vystoupili na dřevěnou pavlač, postavenou na vrcholku skály, vedl mě vlevo podle palácové zdi. Pak jsme zahnuli za roh budovy, do úzké uličky mezi dvěma zdmi, levá se zdála být zdí kaple, podle klidného svitu svíček, vycházejícího z pootevřených dveří se zaklenutým obloukem. Kuno otevřel dveře vpravo, nechal mě projít a opět zavřel. V krátké chodbě poprská val a čadil plamen louče v železném držáku.

Po úzkém točitém schodišti jsme vystoupili o poschodí výš, byla tam další dvířka. Škvírami mezi fošnami prosvítalo světlo.

„Vstup a buď vítán,” řekl Kuno a otevřel. „Pán žehnej chvíli, která tě zavedla do mého prostého obydlí.”

Nebylo to právě prosté obydlí, řekl jsem si ale v duchu, že obýváte-li tak velký a vznešený hrad, na němž sídlí arcibiskup, získáte jistě na prostotu docela odlišný názor, než když je vaším domovem obyčejná tvrz.

Byl tu veliký kamenný krb, v němž za kovovou mříží plál oheň. Na stole s vyřezávaným trnožem stála konvice a poloplný pohár ze zeleného skla. Leželo tam i několik tlustých, zotvíraných knih a mezi nimi cínový talíř s obranými kostmi kuřete. V rohu vyšívané koltry zakrývaly lože a u stolu stála dvě křesla, také bohatě zdobená řezbami. Na římse krbu ležela vybílená lidská lebka.

„Non remanebis,” usmál se Kuno, který si všiml mého pohledu. „Nebo také memento moři… Nevyznáš-li se v latině, pane, tedy-pamatuj na smrt.”

Jaksi mi ta slova nezazněla příjemně.

„Rád si připomínám,” dodal Kuno, „že jsem smrtelný člověk… Pomáhá to vzdorovat pokušení.”

„Je mnoho pokušení na Helfenburku?” zeptal jsem se.

„Pokušení je všude,” odvětil. „Ale posaď se přece, pane rytíři. Přitáhni si křeslo ke krbu, ohřej si nohy a vyprávěj, co tě přivádí.

„Nic zvláštního,” řekl jsem. „Nezastihl jsem Jana z Vinného v trzi a protože jsem se dověděl, že jeho sestra mešká na Helfenberku rozhodl jsem se, že vzkaz vyřídím jí.”

„Pokud vím, ptal ses po purkrabím.”

„Panna Eliška prý žije u něj.”

„Zdálo se ti nezdvořilé ptát se přímo po ní…?”

Přikývl jsem. „Ale proč,” zeptal jsem se, „mě nezavedli k panu Kunešovi?“

„Prostě proto, že pan Kuneš stůně,” řekl Kuno. „Kdybys byl řekl, že jedeš za pannou Eliškou, nezavedli by tě ke mně. Zastupuji pana purkrabího… A budu ho zastupovat, dokud se neuzdraví.”

„Má lékaře?”

Já jsem lékař… Studoval jsem dokonce na univerzitě. Pouštím panu” Kunešovi žilou a podávám mu dryák, který jsem sám připravil. Jeho zdraví se zvolna lepší, ale nesmí příliš bdít. Ve spánku se síly lépe obnovují.”

„Nechtěl jsem vlastně hovořit jen s pannou Eliškou,” řekl jsem. „Chtěl jsem panu Kunešovi oznámit, že cestou mě a mého zbrojnoše přepadli; myslel jsem, že by mohl poslat hlídku, aby se po lupičích poohlédla.”

„Ale proč jsi to neřekl hned, pane?!” zvolal Kuno. „Kde se to stalo? Někde pod hradem? Ale to nemůžeme nechat jen tak. Samozřejmě, že hned pošlu hejtmana s jízdními, aby se pokusili ty darebáky dostihnout. Kolik jich bylo? Měli koně? A jak se ti podařilo vyváznout?”

V rychlosti jsem vylíčil, jak se událost zběhla; sotva jsem skončil, vyběhl Kuno z komnaty, aby dal příkaz hejtmanovi.

Hleděl jsem střídavě na lebku a kosti z kuřete, lebka ve mně vyvolávala tíseň a kuře hlad. Po chvilce se ozvaly kroky a hlasy. Vrátil se Kuno a přivedl s sebou muže, zahaleného do černého pláště.

„To je hejtman,” řekl. „Rytíř Otto z Grunenfeldu. Rád by slyšel přímo od tebe, jak se to stalo; jezdci už sedlají.”

Hejtman přistoupil blíž; jak dopadla záře krbu na jeho obličej, poznal jsem Odřivouse.

„My se přece známe,” řekl jsem.

„Máš pravdu, pane,” odpověděl. „Bojovali jsme u Domažlic.”

„Setkali jsme se už v Litoměřicích,“ připomněl jsem mu.

„Ba, setkali,” přikývl. „Měli jsme spolu jakousi rozpravu o erbech. Ale o to se teď nejedná… Kolik bylo těch pobudů, pane?”

„Čtyři, hejtmane. Jednoho z nich najdete na cestě, alespoň se nebude muset řídit podle mého popisu, nevyznám se tu.”

„Byli čtyři… A kolik bylo vás?”

„Dva. Já a zbrojnoš.”

„Museli jste se bít jako ďábli, pane,” zasmál se ponuře.

„Měli smůlu,” řekl jsem. „Prvního sestřelil můj zbrojnoš samostřílem z koně dřív než mohl zasáhnout do boje. Druhého jsem poranil jen náhodou a třetí upustil meč, když mu klopýtl kůň. Poslední se dal na útěk, když viděl, že je sám.”

„Hlupáci,” zabručel Otto z Grunenfeldu.

„Také se mi zdá,” přikývl Kuno. „Tu potyčku prohráli vlastní vinou. Nechat se sestřelit z koně jako shnilá hruška! Pravdu díš, pane hejtmane, byli to hlupáci. Počítám, že je přivedete všechny. Měli by-chom je pro výstrahu zvěšet na věž, ale buďme milosrdní. Pošleme je panu ze Smiřic, ať je vyslechne útrpným právem a popraví na Roudnici. Věž Helfenburku je příliš pěkná, aby ji hyzdili viselci… A pokud je snad přece jen nedohoníte, přivezte aspoň toho mrtvého, kdož ví, třeba ho někdo z posádky pozná.”

„Posádka se nestýká s lapky,” odsekl hejtman.

„To jistě ne,” řekl Kuno. „Ale lapka se přece nechlubí svým řemeslem, ani je nemá vepsáno ve tváři. Počkáme, hejtmane, a uvidíme.”

Otto z Grunenfeldu se sehnul a odešel nízkými dvířky.

„Tak vy jste spolu rozprávěli o erbech,” řekl Kuno, když hejtmanovy kroky na schodišti dozněly. „Zajímavé. Víš, pane z Chuderova, Otto z Grunenfeldu není příliš honěný v kusech obecných i heroldských.” Tiše se zasmál. „Ba, v ničem není honěný, vyjma v ohánění se mečem. Je to ovšem odvážný rytíř, co na tom, že se neumí podepsat? V jeho rodě to uměl málokdo, a přece mají pověst bez poskvrny. Snad jsou trochu divocí… Ale je to snad vina jejich mečů, prý samy vyskakují z pochvy.”

Neřekl jsem, že mě Otto z Grunenfeldu urazil, nezdálo se mi vhodné vzpomínat na to ve chvíli, kdy jel pronásledovat tlupu, která mi usilovala o život.

„Jaký že to máš erb, pane?” zeptal se Kuno.

„Pouhé hrábě,” řekl jsem.

„Ale to je přece prastaré znamení Hrabišiců!”

Řekl jsem mu o svém příbuzenství s Rýzmburky.

„Hejtman ti nejspíš závidí,” řekl Kuno. „Jeho erbovní znamení je mnohem mladší a zdaleka není tak neobvyklé.”

Pokrčil jsem rameny.

„Přinesou ti večeři,” řekl Kuno. „Doufám, že ti přijde k chuti kuře, jak ho upravuje arcibiskupský kuchař. A víno máme z Roudnice. Ne že bych holdoval trunku,” zasmál se svým nepříjemně skřípavým smíchem. „To si jen občas zpříjemňuji dlouhé večerní hodiny studia. Přinesou i světlo, abychom si lépe viděli do tváře.”

„Myslel jsem, že promluvím s pannou Eliškou.”

„Už jsem vzkázal paní Kateřině… Panna Eliška už naneštěstí odešla na lože. Uvidíš ji ráno, pane… Snad tvoje zpráva tolik nespěchá. Nebo ano…?”

„Moje zpráva opravdu nespěchá,” přiznal jsem. „Ale já bych se rád vrátil domů. I tak mě mrzí, že vzkaz nevyřídím osobně panu z Vinného… Myslel jsem si, že ho třeba najdu tady.”

„Milý pane,” pousmál se Kuno, „byl bych ti řekl, že je tady, už v Litoměřicích, a ušetřil bych ti zbytečnou cestu na Vinné.”

„Nemohl jsi vědět, zda tu je či není, vracel jsi se přece z Prahy…”

„To je pravda,” pokývl. „Mohl tu být v těch deseti dnech, co jsem byl na cestě. Ale nebyl tady, jistě by mi to řekli. Poslyš, pane - a to na Vinném nevědí, kde je?”

„Nebyl prý doma dva roky.”

„Někdo domů spěchá, jiný si domova neváží. Ale jaký by to byl Stvořitel, kdyby udělal všechny lidi stejně? Nu, příliš se už nezdržíš, pane; ráno vyřídíš svůj vzkaz a rozjedeš se domů, budeš-li chtít. Ale pokud se ti zalíbí Helfenburk, můžeš zůstat; budeš mým milým hostem.”

„Snad jindy,” řekl jsem. „Nechci, aby měla matka obavy.”

„Má je proč mít?”

„Proč se ptáš, pane?”

„Myslím na ten drahocenný skvost, o který jsi dnes málem přišel… Nevěděli o něm ti darebáci?”

V té chvíli jsem se rozhodl pro další lež.

„Nemám ho u sebe.” řekl jsem. „Na Vinném mě varovali před lapky. Zašel jsem tedy za litoměřickým rychtářem a nechal u něj prsten v úschově.”

„Škoda,” řekl Kuno. „Možná, že by ho koupila Jeho Milost.”

Řekl jsem si, že jsem lhal zbytečně, ale pokud bych chtěl skutečně prsten prodat, mohl jsem se na Helfenburk vrátit.

Protože hned nato přinesli večeři a víno, Kuno se odmlčel, abych se mohl v klidu najíst. Nikdy jsem nic tak chutného nejedl, pokud jsme na Chuderově večeřeli kuře, bylo jen upečené, někdy s mateřídouškou, jindy s šalvěji čí s česnekem. Tohle mělo tisíc neznámých příchutí. I víno mi chutnalo víc než kdy jindy.

Po večeři, snad pro mou nasycenost, hovor vázl. Kuno si povšiml, že potlačuji zívání, a když se ani hejtman nevracel, zavolal stráž, která mě s loučí doprovodila do malé jizby s postelí.

Ač jsem měl spoustu znepokojivých myšlenek, po těžkém víně jsem brzy upadl do neklidného spánku.

Ráno mě probudily hlasy stráží, řičení koní a také sluneční světlo, které svítilo do jizby úzkým zaklenutým oknem, zaskleným nazelenalými kolečky v olověném zasazení. Po chvilce potýkání s přimrzlým rámem jsem jedno z křídel otevřel a vyhlédl ven.

Hluboko pode mnou byla hradní studně, kde právě dvě děvečky otáčely rumpálem; jedna z nich, obtloustlá a nečesaná, zaslechla skřípnutí okna a pohlédla nahoru. Když viděla můj rozespalý obličej, strčila loktem do druhé, aby se také podívala. Pak se obě daly do smíchu.

Zavřel jsem okno, protože mě rozrazila zima, a rychle jsem se oblékl. Když jsem vyšel na chodbu, našel jsem tam strážného, který mi řekl, že mě má zavést za panem Kunem. Šel jsem tam tedy za ním.

Našel jsem Kuna u bohatě prostřeného stolu. Nedal jsem se pobízet a pustil se do bílého chleba, medu a sladké kaše. Během jídla, které tu zřejmě bylo jenom pro mě, jsem si vzpomněl, že jsme se včera nedočkali návratu Otty z Grunenfeldu, a zeptal jsem se, co je nového.

„Nenašli živé ani mrtvého,” odpověděl Kuno. „Zdá se, že se lotříci po tvém odjezdu vrátili a vzali svého zabitého druha s sebou. Hejtman sledoval jejich stopu až k Ouštku, tam se ztratila.”

„Rád bych vyřídil svou věc a odjel,” řekl jsem. „Ve dne bude cesta jistě bezpečná.”

„Dám ti doprovod.”

„Není třeba…”

Kuno se zasmál. „Myslím, že jste sis hejtmanem nepadli do oka…”

Pokrčil jsem rameny.

„No - nic ve zlém, pane rytíři,” řekl Kuno. „Zavedu tě teď za pannou Eliškou, abys jí mohl vyřídit ten vzkaz; bude ale nejspíš zklamaná, domnívá se, že jí neseš zprávy o bratrovi.”

„To je mi líto,” řekl jsem.

„Možná, že ji tvá zpráva potěší i tak…?!”

„Snad.”

„Však ji na tobě nevymáhám, pojďme tedy.”

Vyšli jsme na pavlač, která se táhla podél celého paláce. Vedla k lávce, spojující palác s další budovou, postavenou též na příkrém pískovcovém útesu. Ležela mezi palácem a velkou věží, která chránila bránu.

Přešli jsme lávku a ocitli se v síni, osvětlené třemi okny ve výklencích; stěny byly vyzdobeny malbou, v rohu stál krb, v němž se netopilo, a v protějším rohu byl vchod na točité schodiště. Vstříc nám vyšla starší žena, zahalená v loktuši, a uctivě se uklonila.„Řekni paní,” oslovil ji Kuno, „že přišel pan Ješek z Chuderova, který nese vzkaz panně Elišce z Vinného.”

„Pan rytíř má vejít.”

„Pojďme,” řekl Kuno.

Zdálo se mi, že stará žena zaváhala. Mohlo to být proto, že se pozvání netýkalo Kuna. Ale neodvážila se ho zastavit. Obrátila se a pustila se po schodišti, zametajíc sukní prach. Po dvou zákrutech jsme se ocitli před dveřmi, žena na ně zaklepala a po vyzvání zevnitř otevřela.

„Pan rytíř… a pan Kuno, paní,” řekla.

Kuno mi dal ve dveřích přednost, potom vešel za mnou a zabouchl dveře naší průvodkyni před nosem.

„Nuže, to je pan Ješek z Chuderova, paní Kateřino,” řekl. „Doufám, že zpráva, kterou přináší vaší chráněnce, není špatná, a pokud je špatná, pak snad ne tolik, aby se její následky nedaly napravit. Všechno se dá napravit, má-li člověk víru…”

Uklonil jsem se oběma ženám, které byly v komnatě, teprve potom jsem se rozhlédl.

Byla to útulná jizba a bylo znát, že je to jizba ženská. Byly tu jemné čalouny, nábytek byl měkce vyložený kožešinami a na podlaze z kamenných dlaždic byl rozprostřen koberec s vetkanými květy a ptáky. Také zde byl krb, v němž hořící polena podpíral ozdobný železný kozlík. U jednoho z oken stál rám s napnutým plátnem, a křehká dívka odložila barevnou nit, aby mi úklonou odpověděla na pozdrav.

Stejně pokývla hlavou paní, která stála opřená o krb. Měla hrdou, ale přívětivou tvář s malými ruměnci, kterou snad trochu hyzdil velký nos. Ale vcelku to byla veskrze příjemná paní, které bych svěřil svou sestru bez váhání.

„Snad bys měl navštívit manžela, pane,” řekla Kunovi. „Možná, že zprávy, které pan rytíř přináší, nejsou určeny pro tvoje uši.”

„Jsem klerik, paní,” odpověděl Kuno. „Do jisté míry osoba církevní. Moje ústa jsou uzamčena tomu, co uši zaslechnou.”

„Až se budu chtít zpovídat, vyhledám kněze,” řekla paní a její pohled zpřísněl. „Můj manžel je purkrabím na Helfenburku, ne ty. Prosím, nech nás teď o samotě.”

„Jak si přeješ, paní,” usmál se Kuno. „Myslel jsem, že bych mohl přispět radou…”

„Bude-li jí třeba, zavolám tě.”

Na to Kuno neřekl nic, lehce se uklonil a s nepříjemným úsměvem odešel.Hleděl jsem na dívku u vyšívacího rámu.

Měla jiskrné a velké hnědé oči s dlouhými řasami pod tmavým obočím, jako olůvkem načrtnutým. Vlasy měla zapletené do dvou těžkých vrkočů, byly tmavě hnědé s nazlátlým nádechem, takže ve světle, dopadajícím do komnaty oknem, hrály do barvy vyleštěné mědi. Na hebké mléčné pleti byl kolem kořene drobného, rovného nosu jemný poprašek pih; když se usmála jasně červenými rty, odhalila dvě řady pravidelných zubů. Jak znehybněla v očekávání, skýtala obraz tak utěšený a líbezný, že jsem ztratil řeč a cítil, jak mi srdce buší.

Potěšila mě i podoba s Janem, ale všechno, co bylo u Jana silné, honosné a halasné, zjemnělo u Elišky v milé, krásné a skromné.

„Nuže, pane rytíři?” řekla paní z Miřejovic. „Nebo snad tvoje noviny nejsou ani pro moje uši?”

„Nevím, jsou-li to vůbec noviny,” řekl jsem. „Myslím, že před tebou nemusím nic skrývat, paní… Ale přesto - “

„Neboj se, pane. Zdi jsou dost tlusté. A za dveřmi stojí stará Kunhuta. Její ústa jsou uzamčena stokrát líp než ústa našeho milého pana Kuna, který se učinil purkrabím.”

„Panno Eliško,” řekl jsem, a zdálo se mi přitom, že se červenám, „nejdřív mi řekni, jaké máš zprávy o svém bratrovi? Jsem jeho přítel…. Zachránil mi život u Domažlic a rád bych mu to někdy oplatil.”

Eliška hluboce vzdychla.

„Pane Ješku,” řekla, a její hlas byl stejně líbezný jako tvář, „ráda poznávám přítele svého bratra, kterého mám ráda nade vše… Zprávy nemám o Janovi žádné už celé dva roky, těší mě však, že ti zachránil život u Domažlic. Za prvé proto, že jsi mi na první pohled milý, a za druhé z toho důvodu že se díky tomu o něm dovídám aspoň něco. Ale pověz, pane Ješku, kde je teď? Uvidím ho brzy? Vždyť kromě něj nikoho nemám, a nebýt paní Kateřiny…”

Mlčel jsem v rozpacích. Paní Kateřina mi přistrčila stolici a řekla, abych se posadil. Potom sama usedla u krbu a zahleděla se na ihě s trpělivým úsměvem.

„Nuže, panno Eliško a paní,” řekl jsem, „Jan pobýval dlouhé měsíce ve Slezsku, choval se tam jako pravý rytíř a vysloužil si vděčnost knížete Korybuta. S ním pak přijel k Prokopovu vojsku, kde jsme se spřátelili. Protože nabyl jistého jmění, rozhodl se částí zvelebit Vinné a druhou část dát věnem tobě, panno Eliško. Rozešli jsme se na naší tvrzi, která stojí poblíž Ústí, třiadvacátého srpna. Od té doby, zdá se, o něm nikdo neslyšel. Proto jsem přijel na Helfenburk, na Vinném mi řekli, že pan Kuneš je tu purkrabím a že tě odvezl s sebou.”

„Můj bože,” řekla Eliška.

„Jako bys neznala Jana,” řekla paní Kateřina. „To nic neznamená.”

„Také bych si myslel, že to nic neznamená, kdyby s sebou nevezl dvě truhlice plné zlata,” řekl jsem. „Nic na světě mi není tak protivné jako to, že musím znepokojit právě tebe, panno Eliško, ale je třeba říct si vše, co víme, abychom rozluštili to zlověstné tajemství.”

„Pane rytíři,” řekla paní Kateřina, „Jan z Vinného neměl peníze poprvé. Jakýmsi zvláštním řízením osudu o ně pokaždé přišel. Nedivila bych se, kdyby je ztratil někde na cestě a vydal se hledat jiné, jako to nesčíslněkrát učinil.”

„Jakpak by je mohl ztratit,” řekl jsem. „Pochybuji, že by takové jmění rozdal nebo prohrál v nějaké hříšné hře v kostky či karty.”

„Ach… Jan nikdy nehrál,” řekla Eliška.

„Co ty víš, dítě…,” povzdechla paní Kateřina.

„Taky nevěřím, že by hrál,” řekl jsem. „Proto uvažuju o jiné možnosti, jak ozbrojený rytíř, doprovázený zbrojnošem, přišel o celé jmění.”

„Byl s ním Olbram?” zeptala se živě Eliška.

„Ano, panno Eliško.”

„Ten by jistě Jana nenechal - ” nedopověděla.

„Opravdu nemáš tušení, kde by mohl být, panno Eliško?” zeptal jsem se. „Myslel jsem, že třeba uložil peníze na Helfenburku a odjel s Prokopovým vojskem na Moravu a odtamtud zase s knížetem… Ale pokud to neudělal a o peníze nepřišel, musel je uložit jinde.”

„Nejel na Oparno?” řekla paní Kateřina.

„To je pravda,” kývla Eliška. „Možná, že vyplatil Vinné a zbytek svěřil do opatrování panu strýci…”

Paní Kateřina pokrčila smutně rameny. „Není to právě nejlepší strýc.”

„Ach, pane Ješku,” obrátila se ke mně Eliška a sepjala ruce, „prosím, zajed na Oparno, bojím se o bratra, vždycky vyhledával nebezpečí a mému strachu se smál. Najdi mi ho a přiveď…”

„Budeš-li moci, pane Ješku,” řekla paní Kateřina, „učiň to pro nás. Jan by měl Elišku odvézt z Helfenburku. Čím dřív, tím líp.”

Eliščina tvář byla v té chvíli zaražená a smutná; napadlo mě, že je tu něco, o čem se paní Kateřině přede mnou nechce hovořit. Ale nechtěl jsem naléhat. Ať to bylo, co bylo, rozhodl jsem se rázem.

„Panno Eliško,” řekl jsem, „dávám své rytířské slovo, že udělám všechno, abych Jana našel a přivedl. Dovol mi, abych zajel na Oparno tvým jménem.”

„Na to nepotřebuješ svolení,” řekla Eliška. „Prosím tě o to, pane Ješku.”

„Pak tedy sbohem,” řekl jsem. „Doufám, že se vrátím s dobrými zprávami. Rád učiním pro sestru, čím jsem povinován bratrovi, a bude to jen malá splátka na dluh.” Eliška se na mě usmála, uklonil jsem se a odešel.

Kuno mě čekal na pavlači, ač vítr profukoval pod její střechou jako komínem a hvízdal ve skulinách skály pod námi.

„Nuže, pane?” řekl. „Spokojenost na obou stranách?”

„Jak se daří panu Kunešovi?” zeptal jsem se.

„Nevalně, pane,” odpověděl. „Je to neposlušný nemocný, nedbá rady a brání se spánku. Ale to všechno překonáme s pomocí boží. Doufám, že tě mohu pozvat na oběd, včera jsme se dobře bavili.”

Poděkoval jsem a oznámil, že ihned odjedu.

„To nevypadá na spěch poslušného syna,” řekl a zahrozil mi prstem. „Spíš se mi jeví jako oddaná snaha splnit poslání, uložené udatnému rytíři…”

„Prostě spěchám,” řekl jsem. „A nemám už na Helfenburku co pohledávat.”

„To není právě zdvořile řečeno… Ale nebudu tě zdržovat, pane. Hej,” křikl dolů na jednoho ze zbrojnošů, kterých bylo porůznu na nádvoří snad dvacet, „Heřmane! Řekni zbrojnoši pana z Chuderova, aby osedlal. Pán odjíždí.” Obrátil se ke mně. „Vzhledem ke včerejší události, milý příteli, doprovodí vás hlídka až k Ouštku. Dál už je jistě silnice bezpečná.”

Věděl jsem, že mu to nevymluvím, souhlasil jsem tedy.

Usmál se na mě svým podivným úsměvem a pokynul mi. „Chraniž tě Pán na tvé cestě, ať vede kamkoliv,” řekl. „Snad se ještě někdy setkáme…”

„Sbohem, pane,” odpověděl jsem. „A děkuji za pohostinství.”

„Mohlo být delší… Sbohem.”

Obrátil se ke mně zády a zašel za roh budovy. Sešel jsem tedy po schodech na nádvoří a pustil se kolem paláce a vypadni branky k parkánu, kde jsem včera nechal Vojtěcha.

Našel jsem ho před stájemi, kam právě vyvedl koně. Všiml jsem si, že už jsou osedlaní, ačkoliv zbrojnoš s rozkazem přišel okamžik přede mnou.

„Můžeme vyjet hned, pane bratře,” řekl Vojtěch. „Předpokládal jsem, že bude naspěch, a neodsedlával jsem. Vynahradím to koním příště.”

Pochopil jsem, jak to myslí. „To je v pořádku,” řekl jsem. „Opravdu spěchám. Matka má už jistě obavy. Jeďme.”

Zbrojnoš, který postával opodál, opřený o kopí, vypadal, že ho na-řeči za mák nezajímají.

„Ještě jsem neviděl tak vzorné střežený hrad,” řekl mi šeptem Vojtěch. „Ten muž stojí před kurníkem, pane bratře.”

Vyskočili jsme do sedel a klusali k bráně. Most byl zdvižený a čtyři strážní přežvykovali uzené maso. Nebyli to ti, kteří nám otvírali včera, tihle se zdáli být jaksi nepořádnější a táhlo z nich víno či pivo.

„Otevřete,” houkl na ně Vojtěch. „Pan z Chuderova odjíždí.”

„Pomalu, brachu,” řekl jeden z nich, odulý a sprostého vzezření. „Pan hejtman nakázal, abychom nikoho nepouštěli.”

„Nesmysl,” řekl jsem. „Právě jsem se rozloučil s panem Kunem… Zastupuje přece purkrabího.”

„To je možné, pane,” pokrčil rameny, žvýkaje.

„Tak se hni,” rozkřikl jsem se. „Spusťte most!”

Zbrojnoš se na mě podíval, potom se rozkročil a vylivl žvanec přímo pod kopyta mého koně. Vzkypěla ve mně žluč, a už jsem sahal po meči, když se od parkánu přihnali čtyři jezdci; vedl je hejtman Otto z Grunenfeldu. V té chvíli zařinčely řetězy, zaskřípěly kladky a most začal klesat.

„Račiž, pane,” řekl Otto. „Vyprovodím tě, aby zase někdo nedostal zálusk na tvou urozenou kůži.”

Opanoval jsem se a pobídl koně. Vojtěch mě následoval a za námi vyjeli z brány Otto z Grunenfeldu a jeho tři jezdci.

Ujížděli jsme mlčky. Když jsme se ocitli na dohled oušteckých hradeb, jezdci na hejtmanův povel zastavili.

„Tady už jsi v bezpečí, pane,” řekl Otto. „A budeš v bezpečí i nadále, pokud se vyhneš Helfenburku. Rozuměl jsi mi, pane? Líčíš na vysokou, ale obora ti nepatří.”

„Mám tomu rozumět tak, že ji máš v pachtu ty, pane z Grunnenfeldu?” zeptal jsem se.

„Co jsem řekl, to jsem řekl, pane,” odpověděl vztekle. „Jeď a sem se už nikdy nevracej. Hrabej si vlastní seno.”

„Vždycky je lepší seno než hnůj,” odsekl jsem. „Ale i ten je někdy třeba vykydat. Sbohem, pane. Nemám čas na zbytečné hádky.”

Otto z Grunenfeldu si odplivl, zuřivě si mě změřil a obrátil koně. Za chvilku nám zmizel i se svými muži v zátočině.

Rozjeli jsme se k bráně Ouštku.

Zeptali jsme se stráže u městské brány, zda někdo vjížděl do Ouštku včera po setmění; strážný řekl, že neví, protože nastoupil teprve ráno. Ale potřebujeme-li vědět naléhavě, ať počkáme, že vzbudí bratra Jaroše.„Vzbuď ho, bratře,” řekl jsem. „Přepadli nás lapkové a utíkali k městu, když jsme je zahnali.”

„Myslíš, pane bratře, že pocházeli z Ouštku…?!” vmísil se do hovoru druhý strážný.

„Nevím. Možná, že vůbec do města nejeli.”

„Vzbudím Jaroše,” řekl první.

Zakrátko vyšel z vrátnice, přilepené ke hradbám vedle brány, roz-cuchaný muž v košili a nohavicích, protíral si oči a zíval přitom na celé kolo.

„Ách…,” udělal. „To snad ani není křesťanské, tahat z lože bližního v takovéhle zimě…” Přejel si zkříženýma rukama od ramen k loktům a zpátky. „Co jsem to slyšel? Lapkové v Ouštku?!”

Opakoval jsem, co nás potkalo, a zeptal se, zda večer někoho ne-vpouštěli branou do města.

„Ne, pane bratře,” zavrtěl hlavou. „Na vás dva si pamatuju, vyjížděli jste za šera, chvilku předtím, než jsme zavřeli bránu. Pak už nejel nikdo ven ani zpátky. Za to ručím. Ale měli byste se poptat také u druhé brány, město se dá objet.”

Poděkovali jsme; Jaroš řekl, abychom přepadem’ oznámili na hradě. Slíbili jsme, že tak učiníme, a vydali se ke druhé bráně. Nepořídili jsme tam však o nic líp, a vrátili jsme se na náměstí, kde jsme zašli do hospody. Nesla pěkné jméno U chmelové kytky.

Přestože bylo před polednem bylo tu prázdno. Hostinský nám nabídl vařenou šunku a křen; když nám jídlo přinesl, zeptal jsem se ho zda dobře zná všechny své hosty. Byl stejně upovídaný jako majitel hospody U dvou pávů v Litoměřicích, a byl by nám s chutí vypočítal všechny bednáře, platnéře, pekaře, sedláře i postoloprty, co jich bylo v Ouštku.

„Nemusíš nám říkat o známých,” přerušil Vojtěch jeho litanii, „pověz nám, jestli tu včera nebyl někdo cizí.”

„Kromě vás dvou nikdo,” řekl krčmář. „Také tu nikdo cizí nebývá, pokud právě není trh… A i tak jsou mi hosté povědomí. Bývají tu litoměřičtí… Někdy i z Lipé.”

„Jako třeba hostinský od Dvou pávů?” zeptal se Vojtěch.

„Vy znáte Matouše Tlustého?”

„Nevíme, že se mu říká Tlustý… Ale nocovali jsme u něj na včerejšek.”

„Hostinský U kola je také Matouš,” vysvětloval krčmář. „Proto říkají mému strýci Tlustý, aby se to nepletlo.”

„Je to tvůj strýc…?”

„Manžel mé sestřenice. Čím chcete zapít ten křen…?”

„Dones nám pivo,” řekl jsem.Dojedli jsme a otřeli si ruce do utěráku, který nám hostinský přinesl zároveň s dřevěnou mísou.

„Pročpak se na tebe hejtman tak obořil, pane bratře?” zeptal se Vojtěch, když před nás hostinský postavil korbele a odešel. „Řekl bych, že se mu nezamlouvala tvoje návštěva u panny Elišky z Vinného - pokud jsi ji navštívil.”

„Navštívil jsem ji.”

„No - a? Zdá se mi, že se ti o ní nechce mluvit, pane bratře. Jistě proto, že je mrzutá, hubatá a ošklivá.”

Tvářil se vážně, ale v očích měl smích.

„Máš pravdu, Vojtěchu,” zasmál jsem se také. „Nechce se mi ani myslet na to, že o ni má zájem ten prožluklý Odřivous. Paní Kateřina mi řekla, že by Jan měl Elišku odvézt z Helfenburku co nejdřív. Nevěděl jsem proč; po tom, co mi řekl Otto z Grunenfeldu, mi však začíná svítat.”

„Proč Odřivous, pane bratře?”

„Ondřej ho tak nazval. Vysmíval se v Litoměřicích mému erbovnímu znamení. Sám má ve znaku zavinutou střelu, které se říká odřivous podle nějaké staré povídačky, jak kdosi při souboji ustřelil svému silnějšímu soupeři šípem frňousy.”

„Myslel jsem, že je to zápalná střela.”

„Taky že je, a tenhle Otto z Grunenfeldu je jistě z těch, co neváhají zapálit bližním střechu nad hlavou.”

„Jen proto, že se smál tvému erbu, pane bratře? Nebo proto, že se zajímá o pannu Elišku?”

„Nejen proto. Viděl jsem ho, když zapaloval stodoly a pole u Bu-dyně.”

„Katolíkům…” řekl Vojtěch.

„Pravda, byli to katolíci,” souhlasil jsem. „Ale když jsem je viděl ležet tvářemi v prachu pod kopyty Grunenfeldových jezdců, bylo mi jich líto, stejně jako by to byli bratři pod obojí. A nebyl jsem sám, zastal se jich i Jakub z Louže, Bartoš z Valečova i kníže Korybut.”

„A co záležitost Jana z Vinného, pane bratře?” zeptal se Vojtěch po chvilce.

Vylíčil jsem mu, jak jsem povečeřel s Kunem, a jak jsem ráno hovořil s pannou Eliškou, která není ani mrzutá, ani hubatá, natož pak ošklivá. „Nelíbí se mi, jak je Kuno zvědavý,” řekl jsem nakonec. „Jako by mu velice záleželo na tom, aby se dověděl, jakou to zprávu vlastně Janově sestře nesu.”

„Mně se nelíbí spousta věcí,” řekl Vojtěch. „Helfenburk je sídlo arcibiskupa; ať už je, pro mě za mě, jaký chce, neměl by na svém hradě trpět děvečky, které jsou necudné a vedou všelijaké smilné řeči. A posádka je také divná. Viděl jsem tam sice takové, jakým bych klidně svěřil do úschovy měšec, kdybych nějaký měl, ale před jinými bych zase schoval i zlámanou čamrdu. Ve strážnici se holduje trunku a pleská čertovými obrázky, podkoní, se kterým jsem se o tom chtěl dát do řeči, povídal, že o ničem neví, a pokud by věděl, nechce nic slyšet, a i kdyby slyšel, nebude se o tom bavit s člověkem, kterého nezná. Tak jsem šel za ženskými, které přece nejdou daleko pro nějakou klevetu, a hned ta první mi po pár slovech řekla, že jsem švarný mládenec, a lákala mě do stodoly - že prý je tam měkké seno.”

„Snad je to tím, že je pan Kuneš nemocný,” řekl jsem. Vzpomněl jsem si přitom na dvě děvečky ráno u studně, jak si na mě ukazovaly a smály se.

„Viděl jsi ho, pane bratře?”

„Neviděl, prý se léčí spánkem.”

„Vida,” řekl Vojtěch a zhluboka se napil piva. „Čímpak se asi léčí Jeho Milost arcibiskup Konrád z Vechty, kterého jsme také ani nezahlédli?”

10

CESTOU K LITOMĚŘICŮM jsme v ledovém větru mlčeli a věnovali se jen svým myšlenkám. Nevím, o čem přemýšlel Vojtěch, já měl plnou hlavu úkolu, který mi svěřila Eliška, a připadal jsem si jako jeden z těch rytířů, co ve šraňcích nasazovali životy pro úsměv dámy svého srdce.

Ve městě jsme tentokrát nezastavili, ale dali se převézt prámem přes Labe u Žernosek. Kolem zvolna zamrzající řeky trčely na stráních ze sněhu keře vinné révy a z komínů viničných domků stoupal dým.

Zeptal jsem se převozníka, kudy nejlépe na Oparno.

„Ten kopec naproti nám je Lovoš,” řekl. „Pojedete údolím vpravo od něj, pane.”

„Je to daleko?”

„Není. Vaše koně budou pod hradem za slabou půlhodinku.”

„Nemůžeme zabloudit?”

„Kdepak, pane. Údolím teče potok Stepelín, budete-li se držet cesty podle něj, dojedete do vsi pod hradem. Jmenuje se také Oparno.”

Řídili jsme se jeho radou a krátce před západem slunce jsme vjeli mezi vesnické chalupy. Protože bylo údolí úzké, brodili jsme se roz-bředlým sněhem, plným močůvky a splašků. Už z vesnice jsme dobře viděli hrad, který se zdál být velice starobylý; hradní cesta vedla přes dva příkopy, první byl překlenutý dřevěným mostem a vedl do podhradí, za kterým byl teprve hradní příkop s bránou a padacím mostem. Vysoko na obloze kroužily vrány a z hradu se jasně nesl štěkot psa.

Tentokrát jsme nemuseli čekat před branou, padací most byl spuštěn a strážný se jen zeptal, kdo jsem a co chci. Když se dověděl, že vezu panu Vchynskému vzkaz od jeho příbuzné, pustil nás beze všeho dál.

Na nádvoří jsme zastihli brunátného muže, který zřejmě cvičil psa. Házel mu ohlodanou kost a nutil ho, aby ji přinesl zpět a složil mu ji k nohám. Pes sice kost nosil, ale odmítal ji vydat, a muž vypadal, že se tím dobře baví.

„Hledáme pana Smila Vchynského z Vchynic,” ohlásil jsem.

„Člověk pořád něco hledá,” řekl muž. „Například já hledám pořádného loveckého psa; všichni se naučí přinést střelenou zvěř. Ale než jim ji vezmete z tlamy, oškubají peří. Nebo potrhají kůži.”

„Možná, že je to špatným plemenem, pane,” řekl jsem.

„Nebo špatným psářem,” odpověděl. „Já psy cvičím k smrti rád, mám jich plný psinec. Ale kdybych byl někdo jiný, asi bych si psa nesvěřil.” Zahodil kost a přivolal psa. „Pojď sem, Artuši,” řekl a podrbal ho mezi ušima. „Nemůžeš za to, že je tvůj pán mizerný cvičitel.”

Pak se obrátil ke mně a zeptal se, kdo u všech všudy vlastně jsem, a jak to přijde, že se se mnou baví o psech.

„Jsem rytíř Ješek z Chuderova,” řekl jsem. „Přijel jsem jako posel panny Elišky z Vinného.”

„A tak,” kývl. „To přijíždíš za mnou, pane. Já jsem Vchynský a tenhle hrad, který pamatuje Přemysla Otakara, mi patří. Předpokládám, že Eliška žádá další prominutí platu… Je to hodné děvče a já mám měkké srdce. Ale její bratr je ničema, pane. Starý Kříšťan byl také pořád jednou nohou kdes, a přesto platil do grošíku. Zatímco tenhle Kříšťánek je nejspíš jenom samá rytířská sláva, a peníze žádné. Pojď, pane… Je čas na kus podsvinčete se zelím. Načal jsem nový sud, je ostré jako meč. Tvůj zbrojnoš se o sebe postará.”

Když jsem seskočil z koně, řekl pan Vchynský, že je to nádherné zvíře, a že by ho s radostí koupil. Odpověděl jsem, že nemám jiného, a že je to válečná kořist z bitvy u Domažlic, které bych se nerad zřekl.

„Tak to nechme být,” mávl rukou Vchynský. „Ostatně mám koní dost. Doufám, že tvůj zbrojnoš ví, co ten kůň chce. Ve stáji si může vybrat obroku i ovsa, co hrdlo ráčí. Pojďme, pane, nerad nechávám podsvinčata čekat.”

Komnata, ve které jsme večeřeli, měla daleko do nádhery Helfenburku. Na první pohled byla stejně starobylá jako hrad, a ubrusy a nádobí jakbysmet. I manželka mého hostitele, hubená a žlutá paní Tymka, byla nejspíš starší než Vchynský, a po celou dobu večeře pozorovala zakřiknuté děti. Hned jak dojedly dala je odvést chůvou; sama se zdržela, jen aby okousala kosti, které děti nechaly.

Sotva se za ní zavřely dveře, dal Vchynský přinést víno, potom spokojeně říhl, otřel si ruce do ubrusu a pohodlně se opřel v bytelném křesle. „Říkal jsi něco o mé příbuzné,” řekl a sáhl po sklenici.

„Dává se ptát, pane,” odpověděl jsem, „zda se u tebe nezastavil její bratr Jan v srpnu. A pokud se zastavil, zda řekl, kam má namířeno.”

„Nezastavil,” řekl Vchynský. „A nemám o něm ponětí. Ne že bych ho neviděl rád, dluží mi už druhý rok plat na Vinném. Když jsem s ním mluvil naposled, to už bude víc než dva roky, vychloubal se, že zakrátko tvrz vyplatí. Řekl jsem mu tenkrát - milý Jene, buď rád, že máš na tvrzi věčný plat, který není nijak velký. Při dobrém hospodaření to ani nepocítíš a máš klidné a příjemné bydlo pro sebe i svou rodinu. Ale budeš-li pobíhat světem za vidinou velkého jmění, přijdeš o všechno a nakonec i o Vinné, protože všechno má svůj konec, i moje trpělivost.”

„Co tomu řekl Jan?” zeptal jsem se.

„Nadal mi vydřiduchů a špatných strýců,“ pousmál se bolestně Vchynský. „Já přece nemohu za to, že si žernosecký Kříšťan vypůjčil od mého otce na zakoupení tvrze a že se uvázal k věčnému platu. Nejsem zlý člověk, ale co je moc, je moc. Prominul jsem Elišce dvě splátky. Třetí neprominu. Jak jsem slyšel, zdržuje se nyní s panem Kunešem z Miřejovic na Helfenburku, zatímco ve Vinném hospodaří správce. Dovedu si představit, jak hospodaří… Od desíti k pěti. Když nedostanu dluh a třetí splátku, milý pane, vezmu si tvrz. Protože za rok za dva už by nebylo co brát.”

„Nemyslím, že se tam špatně hospodaří,” řekl jsem. „Chyba je, že ve tvrzi nikdo nebydlí…”

„Ty jsi tam byl, pane?”

„Ano… Když jsem hledal Jana z Vinného.”

„Jak vypadá tvrz?”

„Jako neobývané stavení,” řekl jsem. „Ale pokud tě zajímá, pane, jestli není na spadnutí, mohu tě potěšit. Střechu ještě má a dveře jsou zatlučené hřebíky.”

„A co je vlastně s Janem - a jak jsi k tomu všemu přišel ty, parte Ješku…?!”

„Když jsme se v srpnu rozešli - přijeli jsme s Prokopovým vojskem od Domažlic, kde jsme se seznámili -, měl peníze na vykoupení tvrze, a ještě mnohem víc. Před několika dny jsem ho jel navštívit na Vinné, ale nebyl tam. Proto jsem vyhledal pannu Elišku. Nevěděla o svém bratru nic, ale napadlo ji, že se možná zastavil u tebe, pane… Aby vyplatil Vinné. Proto jsem přijel.”

„Takže ne kvůli dluhu?!”

„Obávám se, pane, že se peněz nedočkáš, dokud nenajdu Jana.”

„Pakliže bude ještě nějaké mít. Ostatně - kde je vzal? Dal se na olupování pocestných?”

„Ne, pane. Křivdíš mu. Poznal jsem ho jako statečného rytíře, jistě neměl tušení, že jeho sestra řádně nezaplatila. Kdyby to byl věděl, určitě by za tebou přijel.”

„Láry fáry,” mávl rukou Vchynský. „Kde tedy je?”

„Nevím,” řekl jsem. „Ale slíbil jsem, že ho najdu.”

„Elišce…?”

„Ano, panně Elišce.”

„Takovým děvčatům se lehce slibuje, možná, že jsi vzal na svá bedra těžší kříž, než uneseš. Samozřejmě, budu rád, uspěješ-li. Je to i v mém zájmu, i když bych Jana za syna nechtěl. Ale pro jeho sestru mám slabost. Pokud ti mohu nějak pomoci…”

„Chceš-li mi opravdu pomoci, pane,” řekl jsem, „promiň panně Elišce i třetí splátku. Jistě Jana najdu a o své peníze nepřijdeš.”

„Já ti navrhnu něco jiného, pane Ješku. Prominu Elišce třetí splátku, ale nenajdeš-li Jana z Vinného do velikonoc, zaplatíš mi sám.”

Chtěl jsem říci, že nemám ani vindru, že dlužím čtyřicet kop Vartemberkovi, a že jsem si chtěl od Jana sám vypůjčit; pak jsem si ale vzpomněl na prsten, o který měl podle Kunových slov zájem sám arcibiskup Konrád, a řekl jsem, že souhlasím.

Nato Vchynský zavolal písaře, který sepsal úmluvu. Pak mi podal namočený brk a já napsal na dolní okraj: rytíř Ješek Chuderovský z Chuderova.

Když jsem o tom řekl druhý den ráno Vojtěchovi, dělal nejdřív, že popuká smíchy. Potom zvážněl a řekl: „Nechci hanět příbuzenstvo pana Jana, ale tenhle Vchynský z Vchynic je vykutálený strýček.”

Měl jsem vztek; jak se na Oparně dobře jedlo, tak se tam špatně spalo. Postel byla hrbolatá a málo nastlaná, a ještě když jsme sjížděli oparenským údolím k řece, bolela mě záda. A k tomu jsem si udělal další dluh, přičemž jsem neměl ani tušení, kde budu hledat svého ztraceného přítele.

„Dejme tomu, že pan bratr Jan spěchal za sestrou, když se s tebou tehdy na Chuderově rozloučil,” řekl Vojtěch u přívozu. „Teprve cestou se přihodilo něco, co mu v tom zabránilo. Měli bychom se také poptat na Miřejovicích… Nevěděl přece, že jeho sestra je na Helfenburku.”

„Myslíš, že by lidé pana Kuneše nepodali na Helfenburk zprávu, že byl Jan na Miřejovicích?”

„A proč by takovou zprávu podávali? Došla by přece později než Jan z Vinného. Neměla by smysl. A protože čeledi pana Kuneše vlastně do činění pánů nic není, prostě se o to dál nestarali.”

Byla to nová naděje. „Dobrá,” řekl jsem. „Vydejme se tedy na Miřejovice. Máš pravdu, Vojtěchu, nesmíme opominout ani tu nejmenší možnost, že se o Janovi něco dovíme.”

„Zastavíme v Litoměřicích?”

„Ne. Jeďme rovnou… Chci mít jistotu.”

Vojtěch se obrátil na převozníka s dotazem na Miřejovice.

„Vždyť je to tuhle kousek,” zněla odpověď. „Buď pojedete k Radobýlu a před ním se dáte doleva, nebo můžete jet kolem Kamýku…Ale tamtudy je to hodně do kopce. A taky byste jeli hodně blízko hradu, prý tam je nějaké nové panstvo, a kdoví, co je to zač.”

Byli jsme v půli řeky, když se převozník Vojtěcha zeptal: „A copak, že takhle pořád jezdíte sem a tam? Snad taky nechcete koupit nějaký hrádek? Tenkrát v létě, to jel pan rytíř do boje, k bratru Prokopovi, však mi to jeho zbrojnoš vykládal cestou. Byl to taky takový plesnivý dědek jako já, a tak jsme si hned rozuměli. Ale teď už je po válkách.”

„Možná, že jsi dědek,” řekl Vojtěch. „Ale paměť máš jako zvon.”

„Jak by ne,” šklíbil se samolibě převozník. „Však se jenom modlím, aby bylo dost vody, ale zase ne moc - a přitom koukám na lidi a přemýšlím, co jsou zač a kam jedou. Víš, bratře, převozník, to je něco jako svatý Petr, ať mě Pán za to rouhání netrestá. Tohle je poctivý a zbožný křesťan, říkám si. A tenhleten vypadá, že by člověku ukradl nos mezi očima, pokud by nedokázal něco horšího.”

„Naštěstí o nich nerozhoduješ,” řekl jsem. „Co kdyby ses mýlil?”

„Však o to nestojím,” odpověděl. „On se každý za své skutky odměny dočká sám, pane bratře.”

„Poslyš,” řekl Vojtěch, „když máš tak dobrou paměť, jestlipak jsi nepřevážel třiadvacátého srpna mladého rytíře se zbrojnošem? Oba byli na koních jako my a měli s sebou záložního, který nesl dvě truhlice. A rytíř byl ve válečném odění.”

„To já nevím, kolikátého bylo,” zamyslel se stařík nahlas. „Vedro bylo, to ano. Takže to mohlo být v srpnu. Možná i třiadvacátého. Já dny nepočítám. Tady u řeky se nechce… Poznám jaro, léto, podzim, zimu… Vím, kdy je neděle. Ale kolikátého je…?”

„Jeli tudy?” přerušil jsem ho.

„Nejspíš ano,” kývl. „Ten mladý rytíř povídal svému zbrojnoši cosi o nějakém Liškovi, že bude rád, nejspíš jeli za nějakým měšťanem do Litoměřic. Ale neposlouchal jsem, tehdy bylo na prámu víc lidí…”

„To nebyli oni,” řekl jsem.

„Ten mladý rytíř mi dal zlaťák,” vzpomínal převozník. Povídám mu - ale jakpak ti vrátím, pane bratře? Vždyť tohle nevydělám za rok. A on se jen smál, ať prý si to nechám pro vnoučata.”

„Byl to on,” řekl Vojtěch. „Neříkal Liška, ale Eliška.”

Vypodobnil jsem převozníkovi Jana i Olbrama. „To byli jistě oni,” kývl. „A ty jejich truhlice musely být pěkně těžké. Kůň sotva vylezl z prámu na břeh.”

„Nevšiml sis, kam jeli?”

Převozník se poškrábal na holé hlavě pod kápí. „Inu, řekl bych, že někam k Radobýlu, bratře. Proto jsem si taky myslel, že jedou do Litoměřic.”

„A nebyl tehdy na tvém prámu někdo, kdo by ukradl bližnímu nos mezi očima?”

„To už se moc ptáš, bratře. Možná, že byl, ale takovou paměť zase nemám. Tenkrát byl prám plný a já měl dost práce s bidlem, i když bylo málo vody.”

Protože jsme se během rozhovoru ocitli na druhém břehu, poděkovali jsme převozníkovi za jeho zprávy a přiměřeně mu zaplatili.

„Jestli Jan do Miřejovic nedojel,” řekl jsem, když jsme vyrazili k vrchu Radobýlu, „zmizel někde tady. A do Žitenic a Ploskovic bys dohodil kamenem. Bojím se, Vojtěchu, že v tom mají prsty ti lapkové…”

Vojtěch jenom zachmuřeně přikývl.

Na Miřejovicích jsme se dověděli, že se tady Jan zastavil a přenocoval. Potom se rozjel přímo na Helfenburk.

Protože Jan vyrazil z Miřejovic ráno a měl zřejmě v úmyslu dojet na Helfenburk ještě téhož dne, pustili jsme z hlavy lapky. Jistě by nepřepadli po zuby ozbrojeného rytíře se stejně ozbrojeným průvodcem za bílého dne.

Hnali jsme koně zpátky do Ouštku, kam jsme dorazili kolem poledního.

Hostinský U chmelové kytky si na Jana nevzpomínal, usoudili jsme tedy, že Jan městem jen projel, jestli ovšem nezmizel už cestou z Litoměřic - pokud přes Litoměřice jel.

„Zapomněli jsme hlásit na hradě přepadení,” řekl mi Vojtěch, když jsme před hospodou nasedali na koně. „Snad bys měl zajít přímo za městským hejtmanem, pane bratře. Kdoví, zda se u něj bratr Jan nezastavil?”

Nebyl to špatný nápad. Nechal jsem tedy Vojtěcha v hospodě a rozjel jsem se k hradu.

Stráž u brány držel jeden z jezdců, které jsme poznali při své minulé cestě z Litoměřic. Řekl mi, že najdu hejtmana na hradbách, kde dohlíží na rozestavení děl. Přivázal jsem tedy koně hned za bránou a vydal se pěšky nádvořím, až jsem našel dřevěné lešení s kladkostrojem, kterým několik mužů vytanovalo na hradební zeď těžké železné hlavně. Práci řídil hubený a šlachovitý křikloun ve stejně hrubé kytlici, jaké měli ostatní, ale s dlouhým mečem navíc. „Hej,” volal, „ty, Jíro, přitáhni. Víc…! Chlapisko jako dub, ale co se sílou, neví. Jestli vám ta hlaveň spadne, praskne.” Přiskočil k provazu a zatáhl. „Takhle. A vy tam nahoře, Tomáši a ty druhý, natočte ten kus doleva… Eh, nevíte, kde máte levou ruku?” Když byla hlaveň šťastně nahoře, povšiml si mě.

„Vítej, bratře,” řekl. „Ty jsi posel od bratra Jakoubka?”

„Nejsem,” odpověděl jsem. „Hledám bratra hejtmana.”

„To jsem já,” řekl.

„Jsem rytíř Ješek z Chuderova,” představil jsem se.

„Já Václav Carda z Petrovic, bratře,” odpověděl. „Pojď kousek dál, ať ti nějaký kus nespadne na nohu. Copak si přeješ od hejtmana?”

„Je to trochu složité…”

„Dobrá. Pojďme si pohovořit támhle do kovárny. Je tam teplo, bratře.”

Odvedl mě k roubené přístavbě mezi hradbami a palácem. „Já v paláci jenom spím,” vysvětloval. „Takže se tam ani netopí. Nemám čas zvelebovat nějaké paláce. Co tohle město potřebuje, je pořádné opevnění. Okolo je plno všelijakých chytráků, ale na mě si nepřijdou.” V kovárně hořelo dřevěné uhlí ve výhni s měchem, tovaryš dmýchal do výhně a kovář ohříval kus železa, který obracel kleštěmi. „Tak vyprávěj, bratře,” vyzval mě hejtman.

Nejprve jsem mu řekl o přepadení; když se potom zeptal, co jsem pohledával na Helfenburku, vylíčil jsem mu svoje strastiplné hledání ztraceného přítele. Protože do mého vyprávění bušil kovář kladivem, obával jsem se, že z něho hejtman moc nemá. Ale Václav Carda z Petrovic byl zřejmě jeden z těch lidí, co kolem sebe stále potřebují ruch a shon, a nic si nedělají z toho, že jedním uchem poslouchají to a druhým ono. Kupodivu jim přitom z uší nic nevypadne - či aspoň ne to důležité.

„To je podivná historie,” řekl, když jsem skončil. „To je veskrze podivná historie. Jestlipak tě napadlo, bratře, spojit ty dvě věci dohromady?”

„Myslíš, pane bratře, že ti lapkové přepadli i Jana?”

„Ne tak docela. Ale ty nemáš ponětí, co je to vlastně Helfenburk, bratře, i když, jak říkáš, jsi tam dokonce přenocoval…”

„Neříkám, že se mi tam zdálo být všechno v nejlepším pořádku,” přiznal jsem.

„Co se ti nezdálo…?”

Řekl jsem mu o Kunovi, nemoci purkrabího a podezřelých úmyslech Otty z Grunenfeldu; přiznal jsem také, že mnohem víc vypozoroval Vojtěch mezi zbrojnoši a čeledí.

„Kdepak jsi toho svého Vojtěcha nechal?” zeptal se hejtman.

Když jsem mu řekl, že v hospodě U chmelové kytky, poslal mě pro něj, že chce všechno slyšet na vlastní uši; a když jsem Vojtěcha přivedl, bylo přece jen zatopeno v krbu jedné komnaty v paláci a na stole ležel chléb a maso. Protože se tam ale nejspíš netopilo od minulé zimy, bylo tam i přes plápolající oheň jako v nějaké jeskyni. Nepadal tam sice sníh a nefoukal vítr, ale to bylo taky všechno.

S hejtmanem Václavem Cardou z Petrovic nás čekal i husitský kněz jménem Martin, o kterém nám hejtman řekl, že přijel na Oušteíc hlásat slovo boží až z Prahy. Hned na první pohled se mi zalíbil, a zdálo se mi, že je to jeden z těch kněží, kteří neváhali za naši společnou věc táhnout proti nepříteli v prvních řadách vojska; nikdy nečekali odměnu na tomto světě, a nemysleli si přitom, že hlásání boží pravdy musí být bezpodmínečně přísná a ponurá záležitost. Martin byl mladý a usmíval se, čímž mě přivedl do lepší nálady. Žel, Čím déle jsme hovořili o Helfenburku, tím rychleji mě zase opouštěla.

„Pověz, bratře, co se ti nezdálo patřičné mezi čeledí a branným lidem na Helfenburku?” obrátil se hejtman na Vojtěcha, když jsme se posadili na studené stolice a natáhli nohy ke krbu.

„Viděl jsem tam, pane bratře,” řekl Vojtěch, „že se ve strážnici lípají karty a haraší vrhcábem; hraje se tam o peníze, jaké jsem neměl ve svém váčku pohromadě ani za dobrých časů. Přesto ale tihle zazobanci, kterým na groši nesejde, ani pořádné váčky nemají. Chovají se drze a zpupně, jako by jim služba na Helfenburku předem zaručovala odpuštění všech hříchů. Jsou tam ale i pořádní lidé, jenže ti mají strach a hledí si svého.”

„Slyšeli jsme tu o jistém Ottovi z Grunenfeldu,” řekl hejtman. „Zdá se, že ta cháska, která neoplývá ctnostmi, ale zato penězi, patří k němu. Ti pořádní jsou lidé pana Kuneše.”

„Který je nemocný, jak se povídá,” řekl bratr Martin. „Co vlastně víte o té nemoci, bratři?”

„Kuno mi řekl, že mu pouští žilou a léčí ho dryákem, který sám připravil,” řekl jsem. „Pan Kuneš prý má co nejvíce spát, protože se ve spánku obnovují síly…”

„A protože ve spánku nevidí, kam spěje hrad a lidi v něm,” řekl Václav Carda z Petrovic. ,,Viděl jsem toho klerika, jezdí do Ouštku nakupovat drůbež a zeleninu. Nedal bych si od něj léčit ani záděru. Vypadá jako zloduch, řekl bych skoro jako sám Antikrist, kdyby nebyl tak bledý.”

„Myslíš, bratře hejtmane, že tím dryákem - ?” Bratr Martin nedořekl, jako by se vlastní myšlenky štítil.

Hejtman si uhodil pěstí na koleno. „Jak by ne. Buď pana Kuneše pomalu tráví, nebo ho udržuje ve spánku, aby neviděl a neslyšel.”

„Ale proč by to dělal?” zeptal jsem se.

„Protože je domluven s tím Němcem,” řekl hejtman. „Říká se, že helfenburští jezdí do vesnic po okolí, berou si, co chtějí, a ubližují ženským. Měl by si v tom udělat pořádek pan Smiřický, je to jeho majetek.”

„Myslel jsem, že Helfenburk patří panu arcibiskupovi…”

„Patřil, stejně tak mu patřila Roudnice. Dnes už není pravda ani to, ani ono. Prodal všecko Janu za Smiřic za čtyři tisíce kop. Nemá už nic kromě těch peněz a svého naskrz hříšného života. Král Václav si na něj potrpěl, že prý vedle teologie znal i astrologii a alchymii. Dnes už se Konrád z Vechty teologií netrápí. Slyšel jsem, že s tím zlopověst-ným klerikem míchají masti, po kterých se létá v noci v povětří. Obcují s dáblem a černými silami… A je-li jim pro čarování třeba krve nevinné panny, Otto z Grunenfeldu jim ji opatří v některé vesnici.”

„To je pravdě nepodobné,” řekl bratr Martin.

„Ouštek je dobře hrazený i střežený,” řekl hejtman. „Ale i tak se do města ledacos donese.”

„Kdyby to byla pravda,” řekl kněz, „snad by bylo tvou svatou povinností, bratře hejtmane, vzít branný lid a vyhladit tu Sodomu z povrchu zemského.”

„Jenže ta Sodoma patří Janu ze Smiřic a dobře za ni zaplatil… Nemohu se přece pustit do obléhání Helfenburku. Vždyť by to bylo vyhlášení války Smiřickým. Ať jsou páni, jací chtějí, hlásí se k nám. Pustíme-li se do nich, zakrátko bude válčit bratr proti bratru, a sami dokonáme to, co se křižákům a Zikmundovi za celá léta nepodařilo.”

„A co tedy oznámit panu ze Smiřic - “

„Kdepak, bratře kněze. Snad nemyslíš, že neví, co je Jeho Milost zač? Vždyť s ním čachruje s církevním majetkem a sám Konrád ho kdysi jmenoval purkrabím na Roudnici, tehdy Jan ze Smiřic držel jenom Mělník. Přinejlepším mi pošle list, kterým mě ujistí, že všechno řádně vyšetří. A budu-li trvat na tom, aby to opravdu učinil, pošle mi další list s oznámením, že všechno, co jsem mu ráčil sdělit, jsou jen mizerné pomluvy. Není to žádný hlupák a kluzký je jako úhoř.”

„Snad by se dalo dokázat, že to nejsou jen pomluvy, bratře hejtmane,” řekl Vojtěch. „Možná, že by bývalo stačilo dovézt mrtvého lapku do Ouštku, třeba by ho tu někdo poznal. Ten darebák vypadal stejně jako Grunenfeldovi vrhcábníci…”

Václav Carda z Petrovic mlčel a zamyšleně si hryzl knír.

Řekl jsem, jak jsem Kunovi ukázal v Litoměřicích U dvou pávů prsten, a jak potom Kuno jel na Ploskovice, ačkoliv tamtudy cesta na Helfenburk nevede.

„No bodejť, pane bratře,” řekl Vojtěch. „Už mi svítá. Upozornil na nás tlupu, která se tam schovává; když jsme se vraceli z Vinného do Litoměřic, doprovázel nás Hanuš a jeho dva střelci. Z Litoměřic do Ouštku jsme jeli s Vítem a dalšími desíti ozbrojenci. Teprv z Ouštku jsme vyjeli sami a přepadli nás.”

„A když jsem řekl Ottovi z Grunenfeldu, jak jsme ve dvou ty čtyři přemohli, řekl, že jsou to hlupáci…!”

„Ale proč nás nechali odjet z Helfenburku?”

„Protože jsem Kunovi namluvil, že u sebe prsten nemám. Že jsem ho nechal v úschově u litoměřického rychtáře.”

„A to ti nestačí, bratře?” řekl Martin hejtmanovi.

„Je mi líto,” zabručel Václav Carda. „To není žádný důkaz.”

„A co když ten zlosyn pana Kuneše docela umoří?” zvolal Martin. „Co když ta nevinná dívka sejde ze světa jako její bratr, o jehož peníze teď ti pekla zplozenci vrhají kostkami? Ó… Neuval na svou duši smrtelný hřích tím, že nezabráníš zločinu!”

Hejtman se ošíval. „To je právě to, že žádný zločin nevidím. Až spatřím Konráda z Vechty, jak letí na pometle kolem hradeb, dám na něj střílet ze všech kusů, co jich tu mám. Ale pouhé domněnky, bratře kněze…”

„Je snad třeba zavraždit pana Kuneše a tu dívku zneuctít, abys konečně učinil zadost spravedlnosti?!” horlil kněz.

Hejtman mlčel a kopal do polena, které se vyvalilo z krbu.

„Opatřím ti důkazy, bratře hejtmane,” řekl jsem.

„Jak to chceš udělat?” zapochyboval hejtman.

„Kuno mi řekl, že by arcibiskup koupil můj prsten. Pojedu tedy znova na Helfenburk a nabídnu mu ho. Třeba ho i prodám, bude-li to nutné. Budu smlouvat o ceně, abych se tam zdržel co nejdéle. Snad se mi podaří promluvit s panem Kunešem, a najdu možná i takový důkaz, jaký potřebuješ. Viděl jsem přece obsah Janových truhel… Kdybych něco z toho objevil, snad by to jako důkaz stačilo.”

Hejtman zavrtěl hlavou. „Ale taky se může stát, že už o tobě neuslyším,” řekl. „Co potom?”

„Smluvme si den a hodinu, kdy se vrátím,” navrhl jsem. „Pokud tady do té doby nebudu, zabránili mi v odjezdu. Potom bys snad mohl jet na Helfenburk pod záminkou, že chceš navštívit purkrabího.”

„Bůh ti žehnej, bratře,” řekl kněz Martin.

„Hloupé to není,” kývl hejtman. „I když tam sám mnoho nepořídím. Mohou mi nabulíkovat, co budou chtít.”

„Potom si tedy vezmi padesát ozbrojenců,” řekl kněz. „Ukryj je poblíž brány, a až ti otevřou, vezměte ji šturmem. Co je nám po nějakém Janu ze Smiřic, za jehož korouhví se skrývají prostopášnosti a zločiny?”

„To není špatný nápad,” pousmál se Václav Carda z Petrovic. „Nechceš, bratře kněze, vyměnit sutanu za drátěnou košili a zúčastnit se toho také?”

„Kdyby to bylo nutné a Pán to chtěl…”

„Dobrá. Nezbývá než určit čas, kdy se bratr Ješek vrátí - pokud se vrátí. Snad do Hodu Božího?”

„Souhlasím,” řekl jsem. „Když se nevrátím do setmění, hledejte mě na Helfenburku.”

Když jsme cválali náměstím, řekl mi Vojtěch, že zná plno lepších způsobů, jak přijít o krk, a když jsem se ho zeptal, proč mi tedy některý neporadil, odpověděl: „Blázen všude bratra najde.”

U městské brány nás napadlo, že bychom neměli jet údolím potoka. Mohlo by se stát, že nás znovu přepadnou, a nemuselo by to tentokrát dopadnout jako minule. Zeptali jsme se tedy stráže na jinou cestu.

„Museli byste přes Rašovice,” řekl strážný. „Je to trochu delší cesta, ale zato mnohem pohodlnější.”

Dali jsme si ji popsat a vyjeli jsme z městské brány.

Cesta obcházela údolí velkým obloukem a byla o tolik delší, že jsme dojeli do Rasovic UŽ za soumraku. Míjeli jsme právě první chalupy, když se mému koni uvolnila podkova.

„Snad tu bude nějaká kovárna,” řekl Vojtěch. „Počkáš-li, pane bratře, hned se po ní porozhlédnu.”

Rozjel se k nejbližšímu stavení a zabušil na okenici.

Dlouho trvalo, než se pootevřely dveře chalupy, a kdosi zvnitřku hovořil s Vojtěchem skulinou, kterou by sotva prošel meč. „Ti lidé mají vskutku pěkně nahnáno,” řekl mi, když se vrátil. „Kovárna je někde támhle… Prý u ní stojí stará lípa. Snad bys učinil líp, kdybys koně vedl, pane bratře.”

Seskočil jsem a vzal Křižáka za uzdu.

Brzy jsme našli prastarý vykotlaný strom. Za vysokou ohradou, obloženou částmi vozů a hromadami kol bez obručí, se krčila chalupa, z jejíhož komína stoupal skoro bezbarvý dým, jaký vydává rozpálená výheň. Pak jsme zaslechli zvonivé rány kladiva, syčení železa ponořeného do vody a hlasy dvou mužů.

„Hej, kováři,” zvolal Vojtěch a zabušil na vrata.

Bylo slyšet vrznutí dvířek za ohradou a pak se ozval hlas, který se otázal, kdo jsme a co chceme.

„Nic víc než připevnit koni uvolněnou podkovu,” odpověděl Vojtěch.

Chvíli bylo ticho, potom zaskřípělo jedno křídlo vrat.

„Vjeďte dovnitř, pane,” řekl černovlasý a černovousý hromotluk v kožené zástěře. „Hned se dám do práce.”

Z jedné strany přiléhal k chalupě přístřešek, pod nímž byla výheň.Přes silný mráz tu bylo teplo, sníh před otevřenou stěnou přístřešku tál a střecha byla ověšena rampouchy.

„Zaveď koně sem, pane,” řekl kovář.

Předal jsem uzdu Vojtěchovi a zeptal se kováře, kde má tovaryše.

„Nemám tovaryše,” odpověděl.

„Ale…?!” podivil se Vojtěch. „A s kým jsi to tedy hovořil, příteli?”

„Sám se sebou,” zabručel kovář. „Často hovořím sám se sebou… Nebo se modlím. Když je člověk celý den sám…”

„Tak to ti nejspíš pánbůh odpovídal,” řekl Vojtěch.

Kovář mlčel a připravoval si nářadí.

„Poslyš,” řekl jsem mu, „nelíbí se mi, že toho chlapa zapíráš. Není to nakonec někdo z těch lapků, kteří žijí na úkor poctivých lidí?”

Kovář, který právě uchopil těžké kladivo, řekl: „Odpusť mi mou smělost, pane… Ale kdo jsi ty, že se takhle vyptáváš?”

„Rytíř Ješek z Chuderova,” řekl jsem. „Nepatřím k lidem Jeho Milosti, pokud si to myslíš. Přijel jsem - “

Přerušilo mě vrznutí vrátek, která se rozletěla v temném koutě, kdosi celý umouněný a stejně jako kovář do kožené zástěry zahalený se ke mně rozběhl. Sáhl jsem po meči, ale muž rozpřáhl prázdné ruce a zvolal: „Pan bratr Ješek! Požehnána buď tahle chvíle… Pusť kladivo, mistře Matouši! Tohle jsou přátelé, bratři…!”

Přemýšlel jsem, odkud tu začerněnou a divokým vousem obrostlou tvář znám.

„Nedivím se, že mě nepoznáváš, pane bratře,” řekl muž. „Jmenuju se Olbram a jsem zbrojnoš Jana z Vinného.”

Seděli jsme v kovářové chalupě kolem sazemi povlečeného kouta, kde hořel oheň na otevřeném ohništi. Na kůžemi vyloženém lůžku u stěny se krčilo děvče a hladilo mourovaté kotě. Hledělo před sebe nepřítomným pohledem a jeho rty se tiše pohybovaly.

„Co to říká?” zeptal jsem se.

„Modlí se,” řekl kovář. „Od té doby se jenom modlí. Neslyšel jsem od ní nic jiného než modlitby. Nepoznává mě… Hladí kočku a modlí se…” Zakryl si tvář černýma rukama.

„Uzdraví se,” řekl Olbram. „Jistě se uzdraví, mistře Matouši…” Obrátil se k nám. „Jednou prý přišli z Helfenburku, že potřebují děvečku k posluze. Máš dceru, kováři, a Jeho Milost dobře platí, říkali. A pak mu ji po dvou měsících poslali nazpět - že už jim k ničemu není.”

„Takhle mi ji vrátili,” řekl kovář. „Sám pánbůh ví, co zažila, než se z ní stalo tohle. Proklatá…!”

„Matouš není jediný, koho tu stihlo neštěstí,” řekl Olbram. „Sousedovo děvče se nevrátilo vůbec. A když se ptal na hradě, vykoupali ho v pomyjích a vyhnali.”

„A Jan, Olbrame? Co je s Janem…?”

Olbram se na chvíli odmlčel a škrábal se ve vousu. „To kdybych věděl, pane bratře,” řekl potom. „Proč myslíš, že jsem tady? Tehdy v srpnu v Miřejovicích jsme slyšeli všelijaké řeči, třeba že byl pan Ku-neš jmenován purkrabím na Helfenburku, aby tam udělal pořádek, a kdesi cosi. Také prý s sebou neměl brát pannu Elišku, povídali. Jenže kdo prý si vybere? V okolí Miřejovic jsou lapkové a pan Kuneš odvezl většinu posádky s sebou. To aby panna Eliška nevystrčila z tvrze ani špičku nosu.”

„Říkali, že má pan Kuneš udělat na Helfenburku pořádek?”

„Ba. Pan Kuneš je počtář nad počtáře. A pan Smiřický nejspíš chtěl, aby se podíval, jak se tu hospodaří. Pěstuje se tady nejen pšenice, ale i chmel, réva a ledacos jiného, ale výdělek cestou do pokladny pana Smiřického nejspíš pokaždé šlápne na bludný kořen.”

„Pan Kuneš měl ten kořen najít?”

„Ano. Nezdálo se mu to prý natolik nebezpečné, aby s sebou nemohl pannu Elišku vzít; ale protože s cestami je to poněkud jinak, doprovázelo je třicet jezdců.”

„Kdy to bylo?”

„Krátce před naším příjezdem.”

„A dál? Co bylo dál?”

„Cestou z Litoměřic do Ouštku se k nám přidal pocestný. Vypadal jako kejklíř a hrozný mluvka to byl. Řekl nám, že se všude dobře uživí, protože prodává masti na bolesti pro lidi i krávy. Nu, myslím, že měl i provaz z oběšence a mandragoru. Zdálo se, že zná kdeco. Krom jiného přišla řeč taky na Helfenburk; povídal, že se mu vyhne na sto honů, prý se tam dějí všelijaké věci…”

„Jaké?” zeptal se Vojtěch.

„Říkal, že je helfenburská posádka tlupa lotříků, před kterými se celé okolí třese…”

„Víš, kdo je na Helfenburku hejtmanem?”

„Nějaký Otto z Grunenfeldu.”

„Je to Odřivous. Ten, co vás přepadl u Budyně.”

„Opravdu…? Zdál se mi povědomý, když jsem ho pozoroval škvírou v okenici. Ale byl příliš daleko.”

„Kdypak nám řekneš, co je s Janem z Vinného?” řekl Vojtěch. „Vždyť to z tebe leze jak zauzlované konopí.”

„Inu, panu Janovi se to všechno hrubě nelíbilo,” pokračoval Olbram. „Ale protože na hrad kvůli panně Elišce musel, našli jsme v lese šikovné místečko a schovali tam truhlice. Pan Jan řekl, abych je zpovzdáli nenápadné hlídal, a jel na hrad sám.”

„Dobře, to bylo v srpnu. Teď je prosinec.”

„Když se pan Jan nevracel, nevěděl jsem, co počít. Nemohl jsem se přece potulovat po lese. Proto jsem se nakonec schoval tady, mistr mě před místními vydává za potulného tovaryše. Truhlice jsme v noci přenesli a zakopali ve sklepě. Možná, že pan Jan někam ve spěchu odjel… Nevím. Myslel jsem, že se nějak domluvím s pannou Eliškou, ale neopouští Helfenburk. Ani pana Kuneše jsem neviděl.”

„Byli jsme na hradě předevčírem,” řekl jsem. „O Janovi tam nikdo nic neví, jako by tam vůbec nikdy nebyl.”

„A panna Eliška?”

„Mluvil jsem s ní. Také neví nic.”

„Ani panKuneš…?!”

„Je nemocný, prý neví ani o sobě.”

Olbram mlčel, ruce opřené o kolena, a hleděl do ohně.

„Zabili ho,” řekl kovář.

Nechtělo se mi něčemu takovému uvěřit, přestože to bylo nejpravděpodobnější vysvětlení. Jan vjel do brány hradu po západu slunce stejně jako já. Protože to bylo v létě, byla také mnohem pozdější hodina. Eliška už jistě spala, proto o jeho příjezdu neví - stejně jako paní Kateřina. A druhý den už se s Janem sejít nemohly…

Bylo to hrozné pomyšlení.

„Ale-proč…?” ptal jsem se.

„Třeba viděl něco, co neměl,” uvažoval mistr Matouš. „Báli se, že s jejich veselým živobytím bude konec.”

„Co uděláme, bratři?” zeptal se Olbram.

„Pojedeme na Helfenburk,” řekl jsem.

11

KDYŽ SE PŘED NÁMI otevřela brána Helfenburku, byla už skoro tma. Za bránou plápolaly pochodně a v hloučku zbrojnošů stál se založenýma rukama hejtman Otto z Grunenfeldu.

„Zdá se, že sis moje poučení příliš k srdci nevzal, milý pane,” řekl mi v ústrety.

„Nejedu za tebou, pane,” odsekl jsem.

„Vím, za kým jedeš,” ušklíbl se. „Jedeš marně.”

„Pan Kuno není na hradě…?”

„Pan Kuno? Myslel jsem, že tě zajímá panna Eliška!”

„Ne, pane,” řekl jsem. „Žádný vzkaz pro ni tentokrát nemám…”

„Potom mi odpusť moje poněkud nezdvořilé uvítání,” pravil s neupřímným úsměvem Otto z Grunenfeldu. „Co jsme si, to jsme si, pane rytíři.”

„Vítám tvou dobrou vůli,” řekl jsem. „Dávno vím, že erby nejsou všechno. Odpusť mi i ty, pokud jsem tě ve zlosti urazil, pane.”

Otto z Grunenfeldu se hlasitě zachechtal. „Jsem rád, že se na to díváš právě takhle. Budu rád, staneš-li se hostem na mé svatbě, pane.”

„Na tvé svatbě…?!”

„Ano. Zítra mě Jeho Milost oddá s pannou Eliškou z Vinného.”

„Cože?” zakoktal jsem.

„Něco na tom se ti snad nezdá, pane?!”

Ucítil jsem, jak mě Vojtěch kopl do nohy.

„Ale ne…,” řekl jsem. „Proč by si tak udatný rytíř nemohl vzít, koho se mu zachce? A panna Eliška - souhlasí?”

„Jistěže souhlasí. Proč by si tak sličná panna nemohla vyvolit, koho se jí zachce, pane z Chuderova?”

Uvědomil jsem si, že držím jílec meče.

„Zdá se mi, že máš nějaké starosti,” řekl zlomyslně Otto.

Pustil jsem meč. „Snad bych ti měl blahopřát,” řekl jsem.

„Ne předem, pane, ne předem. Prý to nepřináší štěstí.” Obrátil se ke zbrojnošům a rozkřikl se: „No tak, neslyšeli jste, že pan z Chuderova přijel navštívit pana Kuna? Postarejte se o jeho krásného koně i muže, sám ho doprovodím do paláce.”

Nezbylo mi než se rozejít s Vojtěchem i Olbramem.

Zatímco je ozbrojenci doprovázeli s pochodněmi ke stájím, vedl mě hejtman chodníčkem pod věží. Vedl přímo na nádvoří. Také zde hořely pochodně a pacholci skládali kolem do země zaraženého kůlu polena a otýpky chrastí.

„Máš štěstí, pane,” řekl Otto z Grunenfeldu, „zítra tu bude svatba a dnes pěkná podívaná.”

„Jaká podívaná?”

„Je to k neuvěření,” řekl hejtman, „ale i na tak svatém místě, jako je arcibiskupské zboží, se najde čarodějnice. Ďáblem posedlá, bohem zatracená… Jeho Milost arcibiskup z ní marně ďábla vymítal.”

„Upálíte ji…?”

„Jak by ne?! Zachráníme její ubohou duši.”

Nikdy jsem nic takového neviděl, a nemyslel jsem si, že by to mohla být podívaná tak pěkná, že bych se bez ní neobešel, ale protože jsme si s Vojtěchem a Olbramem řekli, že nesmíme zavdat příčinu k jakémukoli nedorozumění, mlčel jsem.

„Máš o zbrojnoše víc,” řekl Odřivous, když jsme došli ke schodišti.

„I lapků mohlo být tentokrát dvakrát tolik.”

„Ale nebylo.”

„Ne. Nikoho jsme neviděli.”

„Půjdu napřed,” řekl Otto z Grunenfeldu.

Následoval jsem ho cestou, povědomou od minulé návštěvy. Nakonec jsme došli ke Kunovým dveřím, na které Ondřivous zabušil a které na vyzvání otevřel. „Pan z Chuderova,” řekl. „Bude hostem na mé svatbě,”

Kuno seděl u stolu, na němž ležel svazek starého a ušpiněného pergamenu vedle dvou svícnů s tlustými voskovicemi. Před naším příchodem zřejmě četl, teď odstrčil pergamen a usmál se mi vstříc svým hadím úsměvem.

„Pan Ješek z Chuderova,” řekl. „Nečekal jsem, že se sejdeme tak brzy. Vítej, milý pane… Díky, hejtmane, že jsi pana rytíře uvedl… Kdybychom byli v Praze, řekl bych ti: Navštiv lazebníka.”

„Co tím myslíš, pane?” zabručel Otto z Griinenfeldu.

„Milý příteli,” řekl Kuno se smíchem, „nic víc než tvou zítřejší svatbu. Nechceš snad přistoupit k oltáři s vousem mastným od slaniny a vést sličnou nevěstu rukama páchnoucíma koňským potem?”

„Eh,” udělal Odřivous, „snad máš pravdu.”

„Pán s tebou,” řekl Kuno. „Jistěže mám pravdu, hejtmane.”

Otto chtěl zřejmě ještě něco říct, potom jenom zachraptěl a odešel.

„Je to na mou duši zábavné,” řekl Kuno. „Jako kdyby věž Helfenburku začala skládat milostné veršíky… Ale k věci, pane, nepředpokládám, že jsi přijel skutečně na svatbu.”

„Ne… To opravdu ne, pane.”

„Dokonce si troufám předpokládat, že tak ctnostnému rytíři s erbovním znamením prastarého českého rodu není tohle spojení po chuti.”

„Pokud si ho panna Eliška z Vinného chce vzít…?”

„Ale, ale, příteli… Když jsi ji minule opouštěl, vznášel ses.”

„To bylo jen zdání, pane.”

„Nu, panna Eliška si ho opravdu chce vzít. Náš hrdinný hejtman zřejmě má něco, kvůli čemu té dívce nic jiného nezbývá. Ale tak je to vždycky. Já osobně to ovšem nechápu, jaký vzlet proti tomu v sobě skrývá věda! Právě čtu spis, který před dávnými lety sepsal jeden učený filozof… Leč posaď se, pane, a řekni, s čím přicházíš.”

„Říkal jsi, pane, že by Jeho Milost možná koupila můj prsten.”

„Už znáš jeho cenu?”

„Ano. Chci za něj čtyřicet kop českých grošů.”

„Rád bych se na něj ještě jednou podíval…”

Opět jsem musel zalhat, po tom, co jsem slyšel u mistra Matouše, mě ani nenapadlo brát prsten s sebou. Svěřil jsem ho kováři, který ho ukryl pod práh dveří.

„Nezdálo se mi bezpečné vozit ho cestou, kde jsme byli minule přepadeni,” řekl jsem. „Vyzvedl jsem ho sice v Litoměřicích, ale nechal jsem ho v úschově v Ouštku.”

„Máš tam přátele…?”

„To ne, uschoval mi ho rychtář.”

„Ach tak. A ty chceš čtyřicet kop…”

„Ano. Pokud by se to ovšem Jeho Milosti zdálo mnoho - “

„Může se mu to zdát mnoho za šperk, který neviděl.”

„Viděl jsi ho přece ty, pane, a šperkům rozumíš. Pokud bude mít Jeho Milost zájem… Peněz má jistě dost z prodeje Roudnice a Helfenburku panu Smiřickému.”

„Snad má,” pokrčil rameny Kuno. „Nestarám se o to. Na co potřebuješ právě čtyřicet kop, pane z Chuderova?”

Řekl jsem si, že tady pravda neuškodí. „Je to dluh,” řekl jsem. „Otec si kdysi vypůjčil bez našeho vědomí, v srpnu zemřel a věřitel se přihlásil.”

„S úpisem, pane?”

„Ano. Byl na něm otcův podpis.”

„A když nezaplatíš?”

„Chce do zástavy tvrz.”

„A jmenuje se Jan z Vartemberka, což?”

„Jak to víš, pane?”

„Je to jeho způsob,” řekl Kuno. „Dejme tomu, že se vaše pozemky vklínily do jeho jako sekyra. A on chce celé poleno. Nemám pravdu?”

„Obávám se, že máš, pane.”

„Vidíš, milý příteli. Kdybys byl ženichem Elišky z Vinného ty, bylo by ti možná pomoženo.”

„Pane… Eliška z Vinného je stejně chudá jako já.”

„Jakpak to víš?”

Jeho oči se na mě studeně upřely, byl bych si nejraději ukousl jazyk ale už se stalo. Nebylo nejlehčí mít se před ním na pozoru. Jistě byl mnohem chytřejší než já a věděl, co chce. Zatímco já se nechával hloupě ukolébat jeho jistě předstíraným zájmem o mou osobu.

„Viděl jsem její tvrz, pane,” řekl jsem.

„Ach, ano, už si vzpomínám. Vždyť jsem ti k ní ukazoval cestu A jak tedy vypadá ta tvrz?”

„Tvoje jizba má větší cenu, pane.”

„Moje jizba má větší cenu než celý Helfenburk, i s poklady od svatého Víta,” řekl. „Tenhle spis obsahuje věci tak vzrušující, že bych je nevyměnil ani za svatý grál - ačkoliv za ten možná ano.”

„Nerozumím takovým věcem, pane.”

„Kdo z nás jim rozumí? Zachytáváme jen smítka a skulinkami nahlížíme do boží kuchyně… Astrologie, magie, alchymie - to jsou dveře k vědění o věcech, o jakých nemáme zdání. Jenže ta dvířka mají složité zámky a většinou k nim lidé dávno ztratili klíč, pokud ho vůbec někdy měli - či pokud takový klíč někde ve světě je. Možná, že je mimo svět… Kdo to ví?”

Mlčel jsem, protože jsem neměl tušení, o čem Kuno mluví.

„Pojďme,” řekl a vstal od stolu. „Je čas k večeři… Většinou v tomhle divném hradě každý večeří sám, ale dnes je předvečer Narození Páně.”

Večeřeli jsme ve velkém sále paláce.

V čele stolu seděla jeho Milost arcibiskup Konrád z Vechty, šelma Antikristova.

Byl to prošedivělý a možná i nemocný stařec. Oči měl zarudlé a slzely mu, nos naběhlý do fialová, a měl silně zkažené zuby. Kuno mě poučil, že si potrpí na projevenou úctu, musel jsem tedy, když mě představoval, pokleknout a políbit prsten na jeho ruce. Všiml jsem si přitom, jak je vyhublá, svraštělá a roztřesená. Nezeptal se mě, co tu hledám, a vzápětí zapomněl na mou přítomnost.

Kuno seděl po jeho levici, naproti Kunovi hejtman Otto z Grunenfeldu. Vedle Kuna zasedla panna Eliška, bledá a ztrápená. Když mě poznala, sklopila oči. Byl jsem rád, že mě posadili naproti ní, ale hovořit jsem s ní mohl jen očima, protože sám jsem seděl vedle Odřivouse. Tak jako tak jsem nevěřil, že si ho vyvolila dobrovolně. Kuno přece řekl: Náš hejtman má zřejmě něco, kvůli čemu té dívce nic jiného nezbývá. Bylo třeba vyzvědět, co to je. U druhé, kratší strany stolu, naproti arcibiskupovi, seděla paní Kateřina.Vypadala stejně ztrápeně jako její svěřenka a já si znovu vzpomněl, jak zdůrazňovala, že by Eliška měla opustit Helfenburk. Snad se to týkalo téhož tajemství, kterým Otto z Grunenfeldu přinutil Elišku k souhlasu.

U stolu se hovořilo po němečku, jediná Eliška zřejmě nerozuměla. Ale na ni se s otázkami nikdo neobracel, stejně jako na paní Kateřinu. Mě si ostatně také nevšímali, takže jsem se skoro vyděsil, když jsem zaslechl skuhravý hlas Konráda z Vechty, který pravil: „Říká se mi, že něco prodáváš, pane z Chuderova…?”

„Ano… Prsten,” odpověděl jsem zmateně.

„Milosti,” napověděl mi Kuno.

„Prsten, Milosti,” opakoval jsem.

Konrádovy krhavé oči se do mě zabodly jako mučicí nástroje. „Říká se mi také, že za ten prsten žádáš čtyřicet kop českých grošů. Jak víš, že za to stojí?”

„Dal mi ho kníže Korybut, Milosti,” odpověděl jsem.

„Eh… A proč myslíš, že by kníže rozdával drahé prsteny?”

„Myslím, že je to drahý prsten…, Milosti.”

Arcibiskup se zasmál skřípavým smíchem. „Slyšíš, Kuno? Myslí… A chce čtyřicet kop. Stojí nám za čtyřicet kop?”

„Ne za víc, Milosti, ne za víc,” řekl Kuno. „Ale je to nádherný šperk. Velký rubín s diamanty… A v krásném zasazení, jaké se dělá na Východě.”

„Možná, že ho koupím,” zachichotal se Konrád z Vechty. „Koupím ho… a dám ho nevěstě jako svatební dar. Nevěstě… Hej, pane z Grunenfeldu,” rozkřikl se, jako by hejtman seděl na druhém konci sálu, „slyšíš? Koupím tvé manželce zajíce v pytli. Ale proč ne? Není-li tvoje vyvolená také jenom zajíc v pytli? Kdopak ví, jak se budeš tvářit zítra… a pozítří?”

Eliška naštěstí nerozuměla, o čem arcibiskup mluví. Já to pochopil velice dobře a bylo na mě nejspíš znát, co si o žertech Jeho Milosti myslím, protože se na mě Kuno zamračil.

„Panna Eliška,” řekl Odřivous, „bude jistě poslušnou manželkou, Milosti.”

Konrád z Vechty se dal do smíchu; hleděl jsem, jak mu slina stéká po bradě, a v duchu se modlil, abych vydržel až do konce. Bylo už po jídle a večer pokročil, v té chvíli bylo na stole víno, které služky hojně nalévaly. Nejvíc pil arcibiskup a Otto z Grunenfeldu. Kuno před sebou měl stále první pohár, já se snažil nepít vůbec, paní Kateřina s Eliškou se svých sklenic také sotva dotkly.

„Svatba,” řekl Konrád, když se dosyta vysmál a otřel si rukáv sliny, „jak je to dlouho, co jsem naposledy oddával? Skoro jsem zapomněl. Ale nevadí. I kdyby obřad nebyl docela v pořádku je v pořádku ženich. A ten už to spraví… Co, hejtmane?”

Znovu se dal do smíchu.

Jedna ze služek se naklonila, aby mu dolila víno, všiml jsem si jak se na ni podíval. „Máme tu ještě jeden zbožný úkol,” řekl. „Pojďme Hejtmane, řekni, ať ti ji přivedou. Pokusím se ještě jednou o záchranu té nešťastnice. Ale předem vím, že nedokážu to, co očistný oheň. Jenže nedá-li mi Pán sílu, jistě ví proč. Pojďme.”

Paní z Miřejovic vstala a řekla: „Milosti… Dovol, abychom s pannou Eliškou odešly spát. Je pozdní hodina.”

„Ne, paní Kateřino,” řekl Konrád. „Půjdete na pavlač a připojíte svou modlitbu k modlitbám všech zbožných na Helfenburku. I tak nebude modliteb dost.”

„Ale já nechci, aby Eliška - “

„Silentium!” rozkřikl se Konrád. „Ženo, z tebe hřích pochází. Jedna z vašeho zlořečeného plemene dnes shoří na hranici. Co je mi po tvé schovance? Zítra ji dostane hejtman, dnes se bude modlit za spásu duše té ďáblovy děvky, aby se zítra jiní modlili za ni.”

Vyšli jsme na pavlač. Čekala tam Kunhuta, která přinesla své paní a Elišce teplé pláště a kukly. Foukal ledový vítr a plameny pochodní dole na nádvoří sršely jiskrami.

Podíval jsem se přes zábradlí na dav, který se shromáždil kolem přichystané hranice. Byli tam zbrojnoši i čeleď, ozývaly se hrubé hlasy a chichotání. Kdosi vřískl a zaštěkal pes. Vítr smetl z hradeb sníh a jedna z pochodní uhasla. Otto z Grunenfeldu sešel po schodech a udílel komusi rozkazy. Dva muži s pochodněmi zdola osvětlili schodiště a arcibiskup Konrád, nadzvedávaje si rukama sutanu, kráčel opatrně dolů, podpírán Kunem.

„Byl jsi na Oparně, pane?” zašeptal vedle mě hlas.

„Nic tam o Janovi nevědí,” odpověděl jsem stejně tiše. „Ale řekni mi, panno Eliško, proč - “

„Pst… Já nechci, pane. Jako že je Bůh nade mnou, nechci! Ale musím… Jinak je Jan ztracen.”

Odmlčela se, Kuno se vracel po schodišti. Když vystoupil na pavlač, opřel se vedle mě o zábradlí a řekl: „Takováhle podívaná mě poněkud nudí. Ale nesluší se odporovat Jeho Milosti arcibiskupovi, byť i byl v papežské klatbě. Ostatně my přece papeže nepotřebujeme, nemyslíš, pane?“

„Nepotřebujeme ani arcibiskupa,” odsekl jsem.

„Pomalu, pomalu, pane,” zašeptal. „Ctím názor každého, ale pokud vím, zbaví tě Jeho Milost starostí s Vartemberkem.”

Nevěděl jsem, co na to říct, a tak jsem mlčel.

Dole se dav pohnul a za rohem skály od velké věže vyšel průvod s pochodněmi. Nejdříve jsem dobře nerozeznával jednotlivé postavy Když se světla, z nichž kanuly do sněhu žhavé krůpěje, přiblížila pod

pavlač spatřil jsem dva muže v kápích, kteří mezi sebou vedli jakousi ženu, bosou a jen do roztrhané košile zahalenou. Zdálo se, že ji nohy neposlouchají, a že si není vědoma, co se s ní děje.

„Vždyť je to jen nějaká obyčejná služka,” řekl jsem. „Proč by to měla být čarodějnice?”

„Stává se to,” odvětil Kuno. „Ďábel nespí… A pak má Jeho Milost plné ruce práce.” Tiše se zasmál. „Nebo naopak…”

„Však už to nebude dlouho trvat,” řekl jsem,

Kuno mi nečekanou silou stiskl předloktí. „Máš pro tohle tvrzení nějaký důvod, pane?” zasyčel. „Nebo myslíš to divadlo dole?!”

„A co jiného bych měl myslet?” řekl jsem.

„Odpusť mi, že jsem tě měl za hloupého sedláka… Děkuji ti za varování. Bude-li to v mých silách, oplatím ti brzy tvou službu. Tušil jsem, že patříš k lidem Jana ze Smiřic.”

„Nevím, o čem mluvíš, pane.”

„Tím lépe,” zašeptal. „Tím lépe.”

Pacholci dole přivázali děvče ke kůlu a začali je obkládat otýpkami chrastí. Viděl jsem arcibiskupa, jak přistupuje blíž a cosi dívce říká. Zdálo se, že ho nevnímá. Potom Konrád z Věchty uchopil svůj zlatý, drahokamy vykládaný kříž na dlouhém řetěze a podržel ho spoutané před očima. Pak jsem náhle zaslechl smích; nejdříve jsem nepochopil, kdo se to směje. Byl to smích zalykavý, nepřirozený a nejspíš nezadržitelný.

„Tak se směje ďábel,” řekl Kuno.

Smála se oběť u kůlu.

Arcibiskup se zapotácel zpět a zakryl si tvář rukávem sutany.

Děvče se smálo dál, zatímco pacholci kladli poslední otepi a rozštípána polena. Nakonec byla vidět jen hlava trčící z hranice a dávící se tím strašným smíchem.

„Není jí pomoci,” křikl Konrád z Vechty. „Zapalte!”

Kdosi hodil pochodeň, vzápětí letěly další. Ozval se prudký praskot vyschlého dříví. Plameny vyšlehly a smích se změnil v šílený křik, který vzápětí odumřel. Dav se tlačil a stoupal na špičky, aby hned nato couval před žárem plamenů.

„Můj bože… Ne!” zašeptala Eliška.

„Pojď, dítě,” řekla jí paní Kateřina.

Vzala Elišku kolem ramen a odváděla ji po pavlači ve svitu hořící hranice, jejíž plamen zbarvil stěnu paláce do ruda.

„Hej,” křikl kdosi zdola. „Kampak?!” Spatřil jsem Ottu z Grunenfeldu, jak rychle stoupá po schodišti

Zatímco paní Kateřina s Eliškou spěchaly k můstku mezi palácem a purkrabstvím, postavil jsem se do cestv Odřivousovi.

„Uhni, pane,” zařval na mě. „Nepleť se do mých záležitostí!”

„Možná, že jsou to tvoje záležitosti,” řekl jsem. „Ale panna Eliška by měla být ušetřena toho krutého divadla.”

„Už zase strkáš svoje hrábě kam nemáš!”

„Nelíbí-li se ti moje hrábě, snad se ti zalíbí meč,” křikl jsem a tasil.

„Dobrá,” zavrčel. „Dostaneš, po čem toužíš, pane. Hej… Stráže!” V tu chvíli vytasil také a vrhl se na mě.

„Myslel jsem, že jsi statečný rytíř,” řekl jsem, bráně se jeho zuřivým výpadům. „Kolik potřebuješ mužů na zdolání jednoho jediného?”

„Uvidíme, jak budeš tancovat,” odpověděl.

Nikdo z davu dole si nevšiml třeskání čepelí na pavlači, hleděli do ohně, posedlí smrtí bližního. Mžikem oka jsem zahlédl Konráda z Vechty. Klečel čelem k ohni a upíraje zrak k nebi, modlil se, zlatý kříž v sepjatých rukou. Pod koleny měl rozprostřený koberec.

Otto z Grunenfeldu nemohl nijak využít svých zbrojnošů, kteří přispěchali na jeho volání. Pavlač byla tak úzká, že na ní nemohlo bojovat víc mužů najednou než dva. Ale protože jich proti mně stálo nejmíň deset, mohli se střídat, zatímco mně ruka umdlévala. Couval jsem a brzy jsem se ocitl u rohu paláce; pak jsem musel na lávku. Podařilo se mi zasáhnout jednoho z Odřivousových mužů tak, že přepadl přes zábradlí a zřítil se dolů. Hned nato jsem srazil dalšího na prkna lávky. Ostatní to trochu zdrželo, když třetí z útočníků klopýtl o padlého.

Vtom za mnou skříply dveře.

„Sem, pane,” řekl hlas. „Rychle!”

Odrazil jsem třetího muže a couvl do dveří; stála tam Kunhuta s paní Kateřinou. „Pospěš, rytíři,” řekla paní Kateřina. „Zatlač na vrata a zastrč závoru.”

Zabouchli jsme dveře a závora klapla. Vzápětí se zvenku snesla na dveře sprška ran.

Zastrčil jsem ještě druhou závoru, těžkou kládu zapadající po obou stranách dveřní zárubně do silných železných ok. Dveře byly záměrně umístěny tak, že můstek nesměřoval přímo k nim, takže v případě obléhání nebylo možné použít beranu.

„Pojď, pane Ješku,” řekla paní z Miřejovic. „Nahoře bude klidněji.“

„Jsi statečná, paní,” řekl jsem. „Ale přinesou-li sekery, dveře dlouho neodolají.”

„Přesto pojď,” opakovala. „Panna Eliška z Vinného s tebou chce

mluvit.”

Bylo tu temno, ale vzápětí přišla Kunhuta s loučí. Následoval jsem tedy paní Kateřinu po schodišti, až jsme vešli do komnaty, kde jsme hovořili minule. Zdálo se mi to být velice dávno, ač to bylo teprve předevčírem. V krbu dohasínaly oharky a Kunhuta zastrčila louč do držáku na stěně. V jejím slabém svitu se mi Eliška zdála krásnější než kdy jindy, škoda jen, že měla ve tváři těžký zármutek.

„Obávám se, že není mnoho času, pane Ješku,” řekla. „Ráda bych ti vysvětlila, proč se musím vdát za Ottu z Grunenfeldu…”

„Nejsi povinna zpovídat se mi,” řekl jsem.

„Jako příteli svého bratra ano,” řekla. „Ale nejdřív mi pověz, co jsi zjistil na Oparně.”

Řekl jsem jí v krátkosti, jak jsem pochodil u pana Vchynského, a že se Jan zastavil na Miřejovicích, odkud zamířil na Helfenburk, kam skutečně dojel a kde beze stopy zmizel.

„Slyšíš, paní Kateřino?” řekla Eliška. „Myslela jsem si, že to takhle nějak bude. Otto z Grunenfeldu se Jana zmocnil. Buď ho někde drží v zajetí, nebo- ” Nedořekla a kousla se do rtu. „Pane Ješku… Přišel za mnou s tímhle,” dodala a vytáhla ze záňadří kousek bílé látky.

Přistoupil jsem blíž a podíval se; byl to šátek, který Jan nosil pro štěstí, se dvěma holubičkami, držícími v zobáčcích rozmarýnový věnec.

„Znám ten šáteček,” řekl jsem. „Jan ho měl stále u sebe. Říkal mi, že jsi mu ho dala na cestu.”

„Ano… Sama jsem ho vyšívala,” kývla Eliška. „Otto z Grunenfeldu mi ho přinesl na důkaz toho, že je Jan v jeho moci. A řekl mi, že jeho život záleží na mé povolnosti.”

„Ach, ten darebák,” řekl jsem.

„Vskutku, je to člověk velice špatný a nezaslouží si být rytířem,” řekla paní Kateřina. „Jenže sňatek je pro pannu Elišku jediná možnost, jak zachránit bratra. Nikdo na Helfenburku pro nás nehne prstem, a pomoci zvenku se nedovoláme…”

„Je tady ještě jiná možnost,” řekl jsem. „Půjdu a zabiju pana z Grunenfeldu.”

„Ne,” řekla Eliška. „Aby tě vzápětí ubili jeho pacholci? Na něco takového nepřistoupím. Zůstaneš-li živ, možná, že se s Janem nakonec přece jen setkáš. A pak pomstíte moji pohanu.”

„Nevěř Ottovi, panno Eliško. Jan by šátek dobrovolně nevydal. Neříkám to rád, ale pravděpodobnější je, že je mrtvý. A tvoje oběť bude zbytečná.”

„Ukaž mi jeho mrtvé tělo,” řekla s pláčem Eliška. „Pak se radši nechám zabít, než abych se provdala za toho ukrutného a ošklivého Němčíka.”

Zdola se ozvaly rány seker.

„Měli bychom najít nějaké řešení,” řekla paní Kateřina. „Co chvíli bude Otto z Grunenfeldu zde… Ale to už bude pozdě. Zabiješ dva tři, pane Ješku. A pak oni zabijí tebe.”

„Nezabijí-li mě tak jako tak… Ale nebude to pro ně snadná práce.”

„Mluvíš jako rytíř, pane, ale k ničemu to není. Pokud je Jan z Vinného živ, musí se Eliška za Ottu provdat. A ty musíš žít…”

„Vezme-li si panna Eliška toho lotra,” řekl jsem, „život pro mě ztratí cenu. A dokud nějaký mám, chci ho obětovat pro ni…”

Paní Kateřina se proti své vůli usmála, Elišku polil ruměnec a odvrátila tvář.

„Slib nám, pane Ješku, že se nedopustíš nějaké nepředloženosti,” řekla paní Kateřina. „V sázce je přece život tvého přítele.”

Vytrhl jsem meč z pochvy a řekl: „Vezměte si tedy můj meč, paní; protože jen tak dokážu mlčet, až Konrád z Vechty oddá pannu Elišku s oním bídákem Ottou z Grunenfeldu.”

„Ponech si ho,” řekla paní Kateřina. „Budeš mlčet, protože tě o to prosíme.”

V té chvíli jsem si vzpomněl na svou úmluvu s Václavem Cardou z Petrovic.

„Paní,” řekl jsem, „ještě je tady jedna možnost. Včera jsem v Ouštku hovořil s hejtmanem. Ví, že Helfenburku vládne tlupa lotrů. Slíbil jsem mu, že opatřím důkazy. A domluvili jsme se, že pokud se nevrátím zítra do setmění, přitáhne sem s vojskem.”

„Zítra po setmění bude pozdě na všechno,” řekla Eliška.

„Pokud se svatba nezdrží,” řekla paní Kateřina.

„Ale jak…?!” vzdychla Eliška.

„Například kdybys onemocněla…”

Chvilku jsme mlčeli, zdola bylo slyšet tříštění dřeva.

„Vždyť jsme proto odešli,” řekla paní Kateřina. „Udělalo se ti slabo, nevolno… Pak jsi omdlela. Bude třeba nechat tě na pokoji, dokud nevzpamatuješ… Snad to dokážeme. Do zítřejšího soumraku přece není daleko!”

„A pan Ješek?” řekla Eliška. „Nezabijí ho?”

„Jdu dolů,” řekla paní Kateřina. „Polož se na lože, dítě. Ty tady počkej, pane Ješku… Promluvím s nimi.”

Eliška ulehla a zavřela oči. „Ješku,” zašeptala zabijí-li tě… Vím, že je Jan mrtvý. Ztratím-li i tebe, Otto z Grunenfeldu mě nedostane. Umřu taky.“

Mlčel jsem a klekl si k jejímu loži. Když ke mně natáhla paži, políbil jsem jí špičky prstů. Dlouze vzdychla, jako vzdychá dítě.

Slyšel jsem zdola nesrozumitelné hlasy, pak se ozvaly kroky na schodech, ale nebyla to hřmotná chůze Odřivouse. Vstal jsem od Eliščina lože a povytáhl z pochvy meč.

Do dveří vešla nejdřív paní Kateřina, za ní vstoupil Kuno a zavřel za sebou. Rozhlédl se po komnatě, a když zahlédl můj připravený meč, sotva znatelně se pousmál.

„Nuže, milý příteli,” řekl, „zdá se, že přicházím brzy vyrovnat svůj dluh.”

„Nevím, o čem mluvíš, pane,” řekl jsem.

„Ty přece nikdy nevíš, o čem mluvím,” odpověděl. „Zato já chápu velice dobře tvoje zakuklené narážky. Prokázal jsi mi velikou službu, a doufám, že stačím tvé rady využít, dřív než bude pozdě. Leč já jsem člověk víry - dum spiro, spero. Copak je naší milé panně Elišce?”

„Jen se podívej,” řekla paní Markéta. „Omdlela z té hrozné podívané.”

Kuno se sklonil nad Eliškou; dostal jsem strach, aby se neprozradila. Ale Eliška ležela nehybně, tvář plnou mrákotné bledosti.

„To je těžká mdloba,” řekl Kuno. „Obávám se, že si pan z Grunenfeldu bude muset počkat… Tady je každá rada drahá, a nepomohlo by tu celé lékařské konsilium. Zatáhněte koltry, paní z Miřejovic. Ať leží v temnotě. Až odejdeme, vysvlečte ji. Omývejte jí čelo vínem, svařeným s mátou. Vysvětlím hejtmanovi, že musí mít trpělivost.” Hnul se ke dveřím, ale zastavil se na prahu. „Ty pojď se mnou, pane z Chuderova…”

„Budou mě chtít zabít,” řekl jsem.

„Co záleží na tom, co chtějí?” usmál se Kuno. „Záleží na tom, co chce Jeho arcibiskupská Milost Konrád z Vechty.”

„A co chce?”

„Většinou to, co chci já,” odpověděl Kuno. „Někdy se ho ani nemusím ptát. Pojďme, pane. Paní Kateřina s Kunhutou si už s naší nemocnou poradí.”

Uklonil jsem se tedy a následoval Kuna po schodišti.

„Výborně, pane,” řekl mi v zákrutu schodů. „Výborně… Pokud to byl tvůj nápad. Víno s mátou samozřejmě nepomůže, ale také neuškodí. Zdá se, že ti na štěstí toho děvčete záleží. Mám pro tebe slabost, nevím proč. A pan Otto z Grunenfeldu se v poslední době příliš snažil být nade mnou. Je to pyšný a nebezpečný protivník, ale ještě mu zatopím, než se rozejdeme navěky.”

Vyšli jsme vraty, zpola rozbitými údery seker. Otto stál na můstku s vytaseným mečem.

„Uvolni cestu, hejtmane,” řekl Kuno. „Pan z Chuderova je pod ochranou Jeho arcibiskupské Milosti.”

Odřivous couvl, narazil na muže za sebou a zaklel.

„A panna Eliška?” zeptal se. „Co je s ní?”

„Upadla do těžké mdloby, pane,” řekl Kuno.

„Do mdloby? A jak dlouho bude trvat ta - mdloba?!”

Kuno pokrčil rameny. „Kdopak ví? Snad den, snad týden…”

„Ale ty jsi přece lékař?!”

„Dovedu léčit těla,” řekl Kuno. „Tohle je choroba ducha.”

Otto z Grunenfeldu vypadal, že se na Kuna vrhne, pak zuřivě zarazil meč do pochvy, obrátil se na patě a odešel po lávce, poháněje před sebou své ozbrojence.

Dole na nádvoří pomalu dohasínala hranice, kolem které se komíhaly potácivé stíny.

12

ZATÍMCO OTTO z Grunenfeldu sešel se svými muži na nádvoří, vedl mě Kuno ke vchodu do paláce. „Jeho Milost bude sloužit půlnoční mši,” řekl mi. „Musím se podívat, zda je vše, jak má být. Jdi zatím nahoru, pane, cestu znáš. Přijdu za tebou.”

Šel jsem tedy. Tápal jsem rukou po stěně, dokud jsem nespatřil světlo pronikající skulinami dveří Kunovy komnaty. Vešel jsem dovnitř a zavřel za sebou.

Na stole stále ležel onen pergamen, o němž mi Kuno řekl, že má

větší cenu než celý Helfenburk i s uloženými poklady; dovolil jsem si do něj nahlédnout, ale neporozuměl jsem ničemu, protože byl psán

divným písmem a neznámým jazykem. Rozdmychal jsem trochu oheň v krbu, sedl jsem si a čekal.

Zvenku bylo slyšet hlasy. Pak jsem si uvědomil, že do půlnoci nebude jistě daleko, pokud už neminula. Arcibiskup měl sloužit půlnoční mši…

Kdesi se ozval červotoč; Ondřej říkával, že věští smrt. Kdo měl na Helfenburku zemřít? Já, nebo někdo jiný…?

Panna Eliška.

Srdce se mi sevřelo pomyšlením na utrpení, které ji potkalo.

Konečně se vrátil Kuno, skoro jsem už spal, a probral jsem se světlem svíček, které rozsvítil přinesenou loučí.

„Milý pane,” řekl, „mám teď jakési neodkladné záležitosti. Udělej si tu pohodlí, nechceš-li nocovat tam, co posledně. Ale tady jsou lepší závory.”

„A - mše?” zeptal jsem se.

„Už je po ní,” odpověděl. „Věru, byla to krásná mše.” Zasmál se, jako by myslel něco docela jiného. „Možná, že se do rána nevrátím… A pokud ano, nebudu tě budit.”

Všiml jsem si, že s sebou přinesl kožený tlumok, zpola naplněný, teď do něj skládal jakési podivné instrumenty, které vytahoval z truhly vedle krbu. Když byl hotov a zavřel víko truhly, přidal do vaku i pergamen ze stolu.

„Vypadá to, že odjíždíš,” řekl jsem, ještě celý zmámený polospán-kem, do kterého jsem před Kunovým příchodem upadl.

„To je jen zdání, které si nech pro sebe co nejdéle,” řekl. „Zítra budeš v bezpečí, předpokládám. Otto z Grunenfeldu bude mít spoustu starostí se svou svatbou.”

„Pane,” řekl jsem. „K tomu spojení nesmí dojít.”

„Však k němu nedojde,” řekl Kuno na prahu dveří. „Sbohem.”

Neřekl své obvyklé „Pán s tebou,” chtěl jsem cosi odpovědět, ale dveře se zavřely.Zhasil jsem tedy svíce a pootevřel okno, vedoucí na nádvoří.

Hranice už uhasla, bylo vidět jen velkou černou skvrnu na sněhu, tu a tam pableskující řeřavými oharky. Zdálo se, že lidé šli spát.

Pak jsem zaslechl sovu.

Už jsem chtěl zavřít okno, když sova zahoukala znova.

Cosi se mi na tom houkání nezdálo, nato jsem si uvědomil, že se zvuk nese odkudsi zdola, zpod pavlače. Čekal jsem. Bylo slyšet kradmé kroky a ještě jednou soví houkání. Ozvalo se třikrát, stejně jako předtím.

Houkat jako sova jsem neuměl. Vzal jsem tedy ze svícnu jednu z voskovic, pootevřel okno ještě víc a vyhodil svíčku na nádvoří.

Chvíli bylo ticho, potom zavrzaly schody a čísi stín vystoupil na pavlač.

„Hej,” ozval se hlas, „co tu chceš, chlape?”

Otto z Grunenfeldu postavil na pavlač stráž.

„Bratře,” odpověděl hlas, v němž jsem poznal Olbrama. „Mikeš vyhrál ve vrhcábu nad hejtmanem druhé hlídky tři mázy, a protože nechce, abys tady sušil pysk, posílá ti konvici…”

„To je něco jiného,” řekl strážný. „Však tady se trunku nedočkám, leda že bych si zašel nahoru k tomu fraucimóru. Třeba by mě dámy uvítaly.”

Slyšel jsem kroky na pavlači, pak se ozvalo tiché zaúpění.

Čekání se mi zdálo nekonečné. Na protějším hradebním ochozu přešla hlídka.

„Pane bratře,” zašeptal dole Olbram, „jsi tady?”

„Nad tebou v okně,” odpověděl jsem co nejtišeji.

„Dostanu se k tobě, nebo sejdeš dolů? Zdá se, že tu nikdo není.”

„Za rohem jsou dveře do paláce… Naproti kapli. Půjdu ti naproti.”

„Dobrá,” řekl. „Nerad bych bloudil chodbami.”

Zapálil jsem zbylou svíčku v krbu, zavřel okno a sestoupil po schodišti. V paláci bylo hrobové ticho, jako by tu nebyl nikdo živý.

Chvíli nato jsem zastrčil petlice a zasadil svíčku zpátky do svícnu.

„To bychom měli, pane bratře,” řekl Olbram.

Hleděl jsem na něj, utíral do ubrusu čepel dýky.

„Neměl jsem na vybranou,” řekl. „Je to smrtelný hřích, ale ne ve válce. A tohle není nic jiného než válka.”

„Máš pravdu,” řekl jsem. „A je to smutné.”

„Ba, smutné,” kývl. „Zvlášť když se taková válka vede i proti nevinným pannám. Ale řeknu ti něco, co tě potěší, pane bratře; pan Jan je na svobodě a touhle dobou už doufám uhání k Ouštku.”

Překvapením jsem ztratil řeč.

„Jaká to panská jizba,” řekl Olbram a zastrčil dýku za pás. „Kdopak tu bydlí? Náš Odřivous jistě ne. Ten teď sedí s vojáky, hraje v kostky a pije víno, co máz, to hlt. Spát bude, zdá se, na hnoji.”

„Ale kdo se tu stará o Ottu z Grunenfeldu?” řekl jsem. „Mluv, pro

boha na nebesích! Co znamenalo to povídání o tom, že Jan - “

„Jenom to, co jsem řekl,” zašklebil se Olbram. „Bylo to takhle, pane bratře. Víš, jak se Vojtěch každému vemluví. Nuže, zatímco jsi ve večeřadle pojídal s Jeho Milostí pečené skřivánky, předvedl Vojtěch místním utřinosům pár kejklů s kostkami. Když si pak natočil vína z ucha jistého podhejtmana Mikeše a utrhl si levý palec, aby si ho zase přilepil, byl mezi nimi jako doma. Já se zatím bavil s jednou děvečkou… Nejspíš je to další hřích, který jsem byl nucen spáchat… Ale jak jsem řekl, válka je válka, a člověk na to nesmí hledět přísně.”

„Budeš-li už konečně mluvit o Janovi?!”

„Vždyť o něm mluvím stále,” řekl Olbram. „Vojtěch se sice mnoho nedověděl, ale náramně se spřátelil s tou nejhorší sebrankou, což se nám ještě může hodit. Zato moje líbezná libolíčka si pustila hubu na špacír. Že prý je tu vězení, ve kterém drží její sestru v řemesle, protože ji posedl ďábel. A že prý bude upálená a kdesi cosi. Dobře jí tak, povídala. Dělala oči na Jeho Milost, až v ní rozpoznal čarodějnici. Víš, co si myslím, pane bratře? Že si ta šelma Antikristova vybírá z děveček, tropí s nimi freje, a potom má hříšné ujímání. Takže činí pokání a děvečky pro jistotu posílá na hranici, aby se zbavil pokušení.”

„Dobrá - ale co Jan?”

„Už jsem u toho, pane bratře. V tom vězení prý sedí nějaký pán, co sem přijel v létě. Že to dobře ví, povídala. Žalářník je její bratr.”

„Lotři… Darebáci.”

„Nech meč v pochvě, pane bratře… Když jsem se tohle dověděl, už jsem neměl stání. Pak jsem se domluvil s Vojtěchem. A jak začal ten mumraj kolem hranice, počkali jsme si u vrat do sklepení. Je to sice blízko strážnice, ale kdekdo běžel na nádvoří, i hlídky. Takže jsme počkali, až vyvedou tu nešťastnici, pro kterou jsme nic udělat nemohli, a zmáčkli jsme žalářníka, který se opozdil zamykáním. Potom jsme odemkli, vtáhli ho dovnitř a zamkli za sebou. Zámek byl naštěstí na mříži, takže to zvnitřku šlo. Sešli jsme dolů po schodech a svítili si přitom žalářníkovým kahancem. Až docela dole jsme našli pana Jana, byl sice v okovech, ale měli jsme klíč. Báli jsme se, že nebude při síle, ale pan Jan není žádný třasořitka. Ukovali jsme na jeho místo žalářníka, bude se divit, až se probudí.”

„A kde je Jan teď?”

„Využili jsme toho, že i stráže na hradbách civěly na oheň. Na jedné straně hradeb vůbec nikdo nebyl. A tak Vojtěch spustil dolů ten svůj oblíbený řemen a pan Jan po něm slezl. Byl sice trochu krátký, ale skočit se dalo. Dole jsou závěje, dopadl jako do peří.”

„Běžel pěšky do Ouštku?”

„Ne, pane bratře. Tolik síly v něm zase nebylo. Poslal jsem ho k mistru Matoušovi… Má přece ve stáji našeho záložního koně, který nesl truhlice.”

„Bude mu kovář věřit?”

„Řekne mu, že přichází od tebe, pane bratře. Bude se ptát po prstenu, ukrytém pod prahem.”

„Myslíš, že přivede vojsko z Ouštku?”

„Jak by ne, ouštecký hejtman je přece jedním z přátel knížete Korybuta. A pan Jan knížeti zachránil život.”

„Řekl vám Jan, proč ho věznili?”

„Přiznával se k tomu nerad, pane bratře. Když tehdy vjel do hradu a prohlásil se za bratra panny Elišky, přivítali ho tak pěkně, že povolil v ostražitosti. A protože mlčení není jeho nejsilnější stránkou, pod vlivem toho milého přijetí a nějaké té holby navíc se pochlubil jměním, nabytým u Domažlic. Ráno se vzbudil ve vězení a od té doby se namlčel víc než dost. Věděl, že ho zabijí, když prozradí, kde zlato nechal.”

Zeptal jsem se na Vojtěcha.

„Vojtěch?” opáčil Olbram. „Hraje vrhcáby s Mikešem. Všichni kolem řvou smíchy nad jeho povídačkami, takže se nestarají o výměnu stráží. Doufejme, že na toho chlapa na pavlači do rána nepřijdou, ale snad by to tolik nevadilo. Narafičil jsem ho, jako by upadl a vrazil si vlastní dýku do břicha.”

Když Olbram odešel, upadl jsem záhy do neklidného spánku. Přece jen jsem byl k smrti unavený po všem, co mě potkalo. Zdálo se mi o příšerách, sápajících se na Elišku, a zachraňoval jsem ji z hořící hranice.

Probudil jsem se až za bílého dne. Slyšel jsem hlasy na nádvoří a řičení koní ze stájí v parkánu, a dostal jsem náhle strach, že jsem cosi zmeškal. Protože jsem spal oblečený, promnul jsem si jenom oči a pootevřel okno, abych se podíval, co se na nádvoří děje.

Dole nakládali dva pacholci lopatami na káru popel smíchaný se sněhem, postával u nich zbrojnoš, kopí v ohbí lokte, a leštil si kusem hadru přilbu.

„Copak, Hynku,” řekl mu jeden z pacholků a opřel se bradou o lopatu, „vypadáš, že se chystáš na námluvy.”

„Jak by ne,” křikl z ochozu hradební zdi strážný. „Svatby se tu přece nekonají každý den.”

„Slyšel jsem, že panna nevěsta churaví,” řekl pacholek.

„Však on ji hejtman uzdraví,” zasmál se zbrojnoš. „Svatba má být o deváté… A taky že bude. Však se na to hejtman posiloval celou noc. Eh, to bylo vína! Snad spořádal sám celý sud, braši.”

Šla mi z toho hlava kolem.

Od věže přispěchal mečem opásaný muž, nejspíš jeden z podhejt-manů.

„Pospěšte si,” houkl. „Hejtman tu nechce mít to svinstvo, naházejte na to sníh, jestli to nestačíte vyvézt.”

Stál jsem u okna, a nevěděl, co počít, roztřásla mě zima, ale okno jsem nezavřel. Nechápal jsem, jak chce Odři vous donutit Elišku, aby vstala z lože a šla s ním do kaple. Kdybych jí tak mohl říct, že je Jan živ a na svobodě!

Jenže dole na pavlači stála nová stráž. Mrtvého zřejmě našli a odklidili, když jsem spal…

Pak jsem se rozhodl, že vyčkám do poslední chvíle, možná, že dřív dorazí Jan s oušteckými. Pokud nepřijdou včas, křiknu na Elišku v kapli: Jan žije a je v bezpečí!

Pak ať mě třeba zabijí.

Z okna jsem měl všechno jako na dlani. Nesměl jsem se ukvapit, třeba se mezitím vrátí Kuno… Řekl přece, že ke svatbě nedojde. Věděl možná něco, co nevím já.

Od věže se ozval zvuk kroků, hned nato se objevil Otto z Grunenfeldu v čele ozbrojeného houfu. Zdálo se, že jdou přímo z pitky, která trvala celou noc. Hlučně na sebe pokřikovali a mávali zbraněmi. Odřivous byl ve svém válečném odění, na hlavě přilbu s volskými rohy a na ramenou honosný plášť, podšitý kožešinou.

Když došli pod okna paláce, podíval se hejtman k mému pootevřenému oknu a rozkřikl se: „Hej, Kuno! Slíbil jsi být svědkem na mé svatbě!”

Protože mu nikdo neodpověděl, obrátil se ke svým lidem a řekl: „Ten chlap asi vyspává, jdi nahoru, Hugo, a zatahej ho pořádně za nohu. Ale pozor, je z lepšího těsta než my. O samotnou nohu nestojím, neumí se podepsat.”

Zbrojnoši se zachechtali a Otto z Grunenfeldu si samolibě nakroutil knír, nejspíš řádně slepený vínem. „Nebudu čekat,” řekl, zatímco jeden z mužů zamířil nahoru po schodišti. „Zajdu pro nevěstu.”

Nechtěl jsem, aby mě našli v Kunově komnatě. Protože se nebylo kam ukrýt, vyběhl jsem ze dveří a pustil se po schodech nahoru. Za prvním zákrutem jsem se opřel o stěnu a čekal.

Zaslechl jsem Hugovy kroky a bušení na dveře, potom hlas, který volal: „Hej, pane Kuno! Nato dveře vrzly, kroky zazněly z komnaty. Pak se dveře zase zavřely a zbrojnoš sestupoval dolů. Vklouzl jsem znova do komnaty a vyhlédl z okna.

Přišel jsem právě včas. Otto z Griinenfeldu smýkal po pavlači Elišku, která nejspíš, stejně jako já, spala oblečená. Nezbývalo jí než jít, jinak by ji Odřivous vlekl za sebou třeba za vlasy.

„Tady je,” lomozil, „naše krásná nevěsta. Byla prý nemocná, říkal ten zlolajný doktorský tlučhuba. Nejspíš byla, ale když jsem si pro ni došel, neodolala. ,I kdybych měla smrt na jazyku,’ povídala, ,běžela bych za tebou k oltáři.’”

V té chvíli vyběhl z paláce zbrojnoš Hugo.

„Ták co je s tím chytrákem?” křikl Odřivous. „Chci mu ukázat, že jsem doktor nad doktory. Povídal, že prý týden, a tady je panna Eliška živá a zdravá. Kde je? Obléká se?”

„Není tam, hejtmane,” řekl Hugo.

Otto z Grunenfeldu se rozhlédl. „Hej,” zařval. „Viděl ho někdo?”

Nikdo neodpověděl.

„Bude u Jeho Milosti, hlupáci,” řekl Odřivous. „Do kaple… Klekneme a budeme rozjímat, než přijdou. Povzneseme mysl k bohu. Však vám to jenom prospěje, lotrovská chásko. Zdalipak jste dnes v noci vynechali aspoň jeden z hříchů proti desateru?!”

„Já jeden vynechal, hejtmane,” ozval se nahrbený skřet s pokleslými koleny, kterému přilba ohýbala uši. „Chtěl jsem hřešit, ale nikam jsem nedosáhl.”

„Však já ti najdu nevěstu, Křivonožko,” zařičel Odřivous. „Nebude možná tak krásná jako moje, ale dosáhneš na ni.”

Dav se chechtal a tlačil na schodiště. Odřivous táhl Elišku po pavlači, až mi zmizeli za rohem paláce.

Na konci dlouhého zástupu, který vystupoval po schodech na pavlač, jsem spatřil Olbrama s Vojtěchem. Rozhodl jsem se tedy sejít dolů a připojit se k nim. Vchod do kaple byl v úzké uličce, přímo proti brance paláce, a když jsem vyšel ven, ocitl jsem se za zády svých druhů. Před námi se tlačila hlava na hlavě, zbrojnoši, děvečky, pacholci. Nebyla tu paní Kateřina a Kunhuta. Předpokládal jsem, že je dal Otto z Grunenfeldu střežit v purkrabství, obávaje se, že by rušily obřad.

Položil jsem Vojtěchovi ruku na rameno, ohlédl se a tiše řekl:

„Smůla se nám lepí na paty, pane bratře. Pan Jan přijede pozdě, ten Antikristův papež je oddá a panna Eliška bude patřit Odřivousovi.”

„Nebude,” řekl jsem.

„A co chceš dělat, pane bratře?”

„Zavolám na pannu Elišku, že je Jan zachráněn, podvoluje se přece jenom proto, že se bojí o jeho život. Potom odmítne a Konrád je neoddá.”

„Má to dva háčky, pane bratře,” řekl Vojtěch. „Za prvé nás rozsekají na drobné kousky a panna Eliška se pro tebe upláče - “

„Jak jsi na to přišel?”

„Jako přijdu na všechno.”

„A ten druhý háček?”

„Arcibiskup je oddá i tak, bude mu dočista lhostejné, jestli nevěsta říká ano či ne. A jak jednou odříká, co kněz odříkat má…”

„Dobře, Vojtěchu. Protlačím se tedy k oltáři a zabiju Odřivouse.”

„V kapli? Vražda v kostele, pomysli, pane bratře…”

„Copak to bude vražda?” řekl jsem.

„Pak tedy počkej, pane bratře. Nejdřív bude mše, stačím si doběhnout pro samostříl. Tady odtud se mu trefím přímo do zátylku.”

„A to není vražda v kostele?!”

„Jak se to vezme,” řekl Vojtěch. „Já přece v kostele nebudu.”

Vzápětí se ztratil jako duch.

V kapli bylo ticho, jen občas rušené potlačeným zíváním. Viděl jsem rudý zátylek Otty z Grunenfeldu a představoval si, jak se do něj zaryje šipka z Vojtěchova samostřílu. Ale co pak?

Mohli bychom se dát na útěk, leč brány jsou jistě zavřené. Bude to marný a předem prohraný boj, ale Otto z Grunenfeldu Elišku nedostane.

Vojtěch se ještě nevrátil, když ticho v kapli přerušil hřmotný a chraplavý hlas Odřivouse.

„Trvá to moc dlouho… Nevěsta vypadá, že omdlí. Hej, Křivonožko… Jdi do sakristie. Ať si Jeho Milost pospíší.”

„Ale tam se přece nesmí,” namítl Křivonožka.

„Já tady poroučím,” rozkřikl se Otto z Grunenfeldu. „Jdi, hlupáku. Jeho Milost možná v sakristii usnula, noc byla pro všechny dlouhá.”

Zahlédl jsem přes hlavy lidí Křivonožku, když vystoupil na schod vedle oltáře. Vešel do malých dvířek v pozadí.

Hned nato se ozvalo zaječení a skřet vyběhl ven. „Ďábel…,” skře-hotal. „Ďábel!”

Odřivous se vztyčil. „Jaký ďábel, hlupče?”

„Jeho Milost,” blábolil zbrojnoš, „leží tam… tváří na podlaze…”„Cože? Co je s Jeho arcibiskupskou Milostí?”

„Jeho Milost je celá zčernalá,” řekl Křivonožka, bázlivě zíraje přes rameno ke dveřím sakristie. „Ohořelá!”

Sotva jsme stačili uskočit do branky paláce, jak se z kaple vyřítil poděšený dav. Hnal se kolem nás, křižoval se a tlačil na schodiště, kdosi tam klopýtl a jiný se převalil přes něj, šlapali po sobě a prchali před neznámou hrůzou, poslední se vyřítil Otto z Grunenfeldu, táhnoucí Elišku.

Kuno měl pravdu, ke svatbě nedošlo.

Hned nato se vrátil Vojtěch. Když jsme mu řekli, co se stalo, prohlásil, že se jako zbožný muž ďábla nebojí, a že se půjde podívat, čeho se vlastně ten chlap polekal.

Odvážili jsme se tedy také. Prošli jsme tichou kaplí, kde se válely odhozené přilbice, a dokonce dvě nebo tři škorně, jak si zbrojnoši dělali pohodlí. Minuli jsme oltář a nahlédli do dvířek sakristie.

„Eh, fuj,” řekl Olbram a pokřižoval se.

Na podlaze ležel tváří dolů Konrád z Vechty, na holé lebce trčely zčernalé příškvarky vlasů a sutana byla zuhelnatělá. Jenom bot se oheň nedotkl. Trčely proti nám, obrácené špičkami k sobě, jako by k ležícímu tělu nepatřily.

„To je trest boží za tu upálenou,” řekl Olbram. „Blesk z nebes…”

„Snad,” řekl jsem. „Zdá se, že nemá na krku svůj zlatý řetěz s krucifixem…”

„A támhle jsou otevřené truhlice,” řekl Vojtěch. „Modlete se za mě, ať mě Pán neztrestá, že jsem tak dovolený.”

Vešel dovnitř a sklonil se nad mrtvolou, dokonce nadzvedl jednu z rozpřažených paží, jako by cosi hledal. Pak nahlédl do truhlic a vrátil se k nám. „Blesk boží může mít různé podoby,” řekl. „Například tenhle přišel v přestrojení za svícen, co leží pod mrtvým.”

„I tak nechápu, co se stalo,” řekl jsem.

„Pane bratře,” řekl Vojtěch, „šelma Antikristova byla stará a zničená pitím a neřestmi. Prostě sem přišel po tom veselí na nádvoří, trefil ho šlak, a upadl na svícen. Od svíčky se na něm vzňala sutana a vlasy. Teprve potom přišel někdo jiný, sebral mu kříž a vyraboval truhlice. Copak v nich asi bylo? Nejspíš ty svatovítské poklady.”

„Kuno,” řekl jsem. „V noci zmizel z Helfenburku.”

„Bránou nejel,” řekl Vojtěch. „Seděl jsem ve strážnici celou noc… Ale někdo ukradl tvého koně, pane bratře.”

„Mého Křižáka…?!”

„Nestačil jsem ti to ještě říct, pane bratře,” řekl zkroušeně Vojtěch.

„Je tady malá výpadní branka,” řekl Olbram. „Kuno měl jistě stráži čím zaplatit za mlčení. Proto se taky nikdo neozval, když se po něm Odřivous ptal.”

„Co teď?” zeptal jsem se.

Vojtěch si sedl na jednu z lavic. „Nic,” řekl. „Vsadím se, že sem nikdo ani nepáchne. Panna Eliška je zatím také v bezpečí, vždyť tu jiný kněz není. A co nevidět musí přijet pan Jan s oušteckými.”

„Už aby tu byl,” řekl Olbram.

„Když mě vezmeš na ramena,” řekl mu Vojtěch „podívám se z okna. Aspoň se dozvíme, co se děje. Támhle z toho, vede na parkán. Zdá se mi, že slyším koně.”

Olbram se rozkročil a opřel se o zeď. Vojtěch se mu mrštně vyšplhal na ramena a vyhlédl z okna, kde mezi skleněnými kolečky jedno chybělo. „Hleďme,” řekl. „Vyvádějí koně ze stájí… Koněberkové! Vždyť vyvádějí i naše. Pane bratře, to se mi nelíbí. Zdá se, že mají pěkně napilno.”

Vtom se ozvalo vzdálené řinčení řetězů.

„Ach, mizerové,” řekl Vojtěch. „Odjíždějí z hradu.”

Vyběhli jsme z kaple, nádvoří bylo liduprázdné. Teprve pod věží jsme narazili na houfec zbrojnošů. Tasili jsme, ale nikdo se nám nepostavil. Když jsme doběhli k bráně, zela před námi dokořán. Zahlédli jsme jen sníh, zvířený kopyty koní.

„Ach, pane,” ozval se za námi hlas, „co bude dál?” Vojtěch se obrátil. „Hleďme,” řekl. „To je Heřman… Měli jste nahnáno, když vám velel Grunenfeld, teď si můžete velet sami.” Otočil se ke mně. „To jsou lidé pana Kuneše, pane bratře. Věděli, že je Odřivousova tlupa samý lapka a násilník. Jenže měli plné nohavice. Kdyby měli jen trochu odvahy, byl by tu dávno pořádek. Co teď s nimi? Ať jdou do kurníku a sednou si tam na vejce. Jsou tak opatrní, že zaručeně žádné nerozsednou.”

„Neměl nám kdo poručit, pane,” řekl Heřman. „Pan Kuneš je nemocný… Kdo by nás vedl?”

„Tady je váš nový hejtman,” řekl Vojtěch. „Pan Ješek z Chuderova. Řekne vám, co máte dělat, nebo vás pošle ke všem čertům. Ale poslechnete v každém případě.”

Heřman se obrátil na houfec, tlačící se za ním. „Poslechneme,” ozvalo se mezi zbrojnoši. „Poroučej, pane…”

„Zavřete bránu,” řekl jsem. „Kdyby se vrátil Otto z Grunenfeldu, ať si pěkně zůstane venku. Podívejte se, kam zalezla čeleď. Potom obsaďte hradby a věž.”

„A my, hejtmane?” řekl Vojtěch.

„My půjdeme za panem Kunešem.”

„Jak se ti líbí, hejtmane.”

„A přestaneš mi říkat hejtmane,” řekl jsem. „Nemám náladu na žerty, protože jsme tam, kde jsme byli. Panna Eliška je stále v drápech Odřivouse, který může potkat kněze kdekoliv na cestě.”

Zařinčely řetězy a most se zdvíhal. Obrátili jsme se a šli zpátky kolem věže a nádvořím ke schodišti na pavlač. Stála tam stará Kunhuta s rukama sepjatýma a rozježenými vlasy pod nakřivo naraženým čepcem.

„Kde je paní Kateřina?” zavolal jsem na ni.

„U pana Kuneše, pane rytíři,” odpověděla. „Zdá se, že se probral…”

Vystoupili jsme po schodišti a vešli do purkrabství, Kunhuta spěchala před námi, zametajíc sukní schody.

Paní z Miřejovic jsme zastihli o poschodí výš, nad komnatou, kde jsem včera zanechal ubohou Elišku. Seděla u lože, na kterém zpola seděl vychrtlý muž, zarostlý dlouho neholeným vousem.

Než jsem stačil promluvit, řekl Vojtěch: „Pane purkrabí, přišel hradní hejtman, pan Ješek z Chuderova.”

„Slyším ráda, pane Ješku, že jsi hejtmanem na tomto ubohém hradě,” řekla paní Kateřina. „Nedovedu si to vysvětlit, ale vidím v tom prst boží. Řekni - Eliška je zachráněna?” .

„Není, paní,” řekl jsem. „Otto z Grunenfeldu opustil Helfenburk a odvezl ji s sebou. Nemůžeme je pronásledovat, protože nemáme koně.”

„A-byli oddáni…?”

„To naštěstí ne. Arcibiskup v noci zemřel.”

„Zemřel… A - Kuno? Je přece klerik.”

„Když zjistil smrt Konráda z Vechty, utekl.”

„Jde mi z toho hlava kolem,” řekl tiše pan Kuneš. „Arcibiskup zemřel… A-ten Kuno… Proč utekl?”

„Ukradl klenoty z kaple,” řekl jsem.

„Bože na nebesích,” vzdychl Kuneš z Miřejovic. „A ještě k tomu Eliška… Co tomu jen řekne pan Smiřický? Celou dobu jsem tu ležel jak Lazar.”

„Dovolíš-li, pane,” ozval se Vojtěch, „léčil tě Kuno, jak jsem slyšel. Není to podivné, že jsi se začal uzdravovat, když ti nepodal lék?”

„No ovšem,” řekl jsem. „Ten jeho dryák byl jistě nějaké uspáva-dlo.”

„Ale - proč?” zeptal se purkrabí.

„Protože Kuno a Otto z Grunenfeldu kradli, loupili a tu a tam od-vlékli na Helfenburk nějaké děvče,” řekl jsem. „Pro sebe a pro Konráda z Vechty. Jak se zdá, rád vymítal ďábla a upaloval čarodějnice, pane Kuneši.”

„Otto z Grunenfeldu…? Vždyť mi ho doporučil sám pán ze Smiřic…!”

„Pán ze Smiřic,” řekla paní Kateřina, „má tolik nájemných rytířů ve svých službách, že je ani nezná. Jakpak by mohl vědět, co v nich vězí? Tenhle Otto by byl hrdelní zločinec, i kdyby neudělal nic z toho, co mu přisuzuje pan Ješek. Unesl tu nebohou dívku, které zahubil bratra.”

„Nezahubil,” řekl jsem. „Vojtěch a Olbram ho v noci vysvobodili z hradního vězení. Jel do Ouštku pro pomoc.”

„Bůh vám žehnej,” řekla paní z Miřejovic.

„Eh, paní,” řeklOlbram, „nechci slyšet, co nám pan Jan řekne, až se doví, že jsme nechali Odřivouse uprchnout s pannou Eliškou.”

„Odřivouse…?” podivil se purkrabí.

„Ottu z Grunenfeldu,” řekl jsem. „Má ve znaku zavinutou střelu.”

Vtom jsme zaslechli dusot kopyt, sílil a mohutněl, až ztichl před hradbami Helfenburku.

Chvíli nato jsme si padli s Janem do náručí.

„A - moje sestra?” ptal se Jan.

Byl pohublý a pod očima měl modravé stíny.

„Jene,” řekl jsem, „dělali jsme možné i nemožné. K oddavkám nedošlo… Ale Otto z Grunenfeldu se svými lidmi odjel z hradu, Elišku vzali s sebou.”

Stáli jsme na spuštěném padacím mostě, za mnou Vojtěch a Olbram, za Janem snad padesát jezdců s Václavem Cardou z Petrovic v čele.

„Můj bože,” vzdychl Jan. „Přece to všecko nebylo marné?!”

„Tak dost řečí,” přerušil nás ouštecký hejtman. „Máme čerstvé koně a je nás přes padesát. Obraťme a vydejme se za nimi. K ránu napadl sníh, stopa bude zřetelná. Doženeme je… Kdy odjeli, bratře Ješku?”

„Nebude to ani hodina,” řekl jsem. „Máš pro nás koně, bratře hejtmane?”

„Nechám tu tři z bratří, aby byli k ruce panu Kunešovi,” rozhodl Václav Carda. „Hej, Beneši, Bárto, Janku - předejte koně bratru Ješkovi. Zastavíme se pro vás na zpáteční cestě.”

Chvíli nato jsme uháněli zasněženou krajinou, kudy se jako silnice táhla stopa Odřivousova houfu.)

13

NEJPRVE SE ZDÁLO, jak řekl Václav Carda z Petrovic, že prchající směřují ke hradu Hřídelíku, nedávno prý opuštěnému. Ale pak se stopa stočila víc k západu, jako by se pronásledovaní chtěli dostat k Labi. Snažili jsme se jet co nejrychleji. Ale velice kopcovitá krajina nabádala k rozvaze, pokud jsme neměli uštvat koně. Vystupovali jsme tedy do vrchů krokem, abychom se dali do cvalu, jakmile to dovolil svah, nebo aspoň rovina.

Bylo k polednímu, a projížděli jsme právě hustým lesem, když jsme na malé pasece zahlédli koně. Stál se svěšenou hlavou, a jen pošvihávání oháňky svědčilo o tom, že není dřevěný.

„Ale, pane bratře,” řekl mi Vojtěch, který měl skvělý zrak, „dal bych za to všechno, co jsem vyhrál v kostkách na Helfenburku, že je to tvůj Křižák.”

„Nevěděl jsem, že jsi něco vyhrál,” poznamenal Olbram.

„Musel jsem si nějak osladit pobyt v té hříšné společnosti,” odsekl Vojtěch. „Je to on! Zdá se, že shodil jezdce a přemýšlí, má-li se vrátit.”

Teď jsem koně poznal i já. Stál vedle cesty, a když spatřil náš houf, zvedl hlavu, zastříhal ušima a zařehtal.

Dojeli jsme k němu a zastavili.

„Je tu všude krev,” řekl hejtman. „A plno stop okolo.”

Vypadalo to, jako by se tu strhla nějaká bitka, sníh byl podupán v širokém kruhu, krev zhruba uprostřed. Kapky značily cestu kohosi, kdo se namáhavě vlekl do blízkého mlází.

Vojtěch s Olbramem se po stopě rozjeli, ostatní čekali na cestě.

U mlází Vojtěch seskočil z koně a pro cosi se sehnul. Pak se pokusil proniknout hlouběji do smrčiny, ale vzápětí se vrátil, naskočil na koně a rozjel se zpátky, sledován Olbramem.

„Pane bratře,” řekl, když dojel na cestu, „zdá se, že tady dostihli jezdce, který u sebe měl tohle.”

Natáhl paži a podal mi zlatý kříž na přetrženém řetězu.

„To je arcibiskupův kříž!”

„Myslím, že to byl Kuno,” řekl Vojtěch. „Jel v noci a nejspíš bloudil. Proto ho tady dohonili. A došlo ke sporu. Snad pro ty ukradené poklady. Poranili ho, ale nedostihli. Kůň vjel do mlází, tam hned na okraji jezdec spadl. Možná, že mu vzali náklad, proto ho už nepronásledovali. Kůň se potom vrátil sám k cestě…”

„A jezdec?”

„Zdá se, že se plížil dál… Ztratil ten kříž, nejspíš byl těžce raněn, když se nevrátil ke koni. Tam za mlázím je hluboká rokle, plná sněhu…”

„Jeďme dál,” rozhodl jsem. „Nejspíš není křesťanské necha ho někde ležet. Ale přednější je panna Eliška. Ostatně by tu mohli zůstat dva nebo tři jezdci a podívat se po něm.”

„Kde je ten selský synek, kterého jsem učil ohánět se mečem?” divil se Jan. „Máš pravdu… Jeďme dál - a ty tu nech dva muže, bratře hejtmane. Je-li ten lotřík naživu, bude souzen pro krádež církevních pokladů.”

„Byl bych raději, kdyby se našly ty poklady,” řekl Václav Carda z Petrovic. „Jistě by se daly vyměnit za pár pořádných děl a střelný prach.”

Dva muži se rozjeli po krvavé stopě. Přesedl jsem na Křižáka, půjčeného koně jsme nechali na místě, kdyby bylo třeba převézt zraněného. Protože byl Křižák odpočatý, musel jsem stále čekat na ostatní.

Za časného odpoledne jsme dostihli na břehu Labe početnou skupinu jezdců, kteří se postavili k obraně, když nás zahlédli. Došlo ke krátkému, ale úpornému boji, po němž zůstalo osm mužů v krvi na sněhu. Dva se dali na útěk po zamrzlé řece, ale nedaleko od břehu se pod nimi prolomil led. Záhy zmizeli i s koňmi. Zbylí se vzdali. Bohužel, i jeden z našich zaplatil bitku životem. Dva byli zraněni, ale ne tak těžce, aby nemohli pokračovat v jízdě.

Od zajatců jsme se dověděli, že Ottovi z Grunenfeldu zůstali jen čtyři muži; jeden z nich vedl koně, na kterém jela Eliška.

Neměli jsme čas zdržovat se, proto jsme u zajatců nechali šest střelců s kušemi a pokračovali v jízdě dál sami.

Hnali jsme se podle Labe směrem k Těchlovicům. Tam jsme se od vesničanů dověděli, že pět mužů a jedná žena projelo vsí před slabou půlhodinou. Jeli jsme tedy dál a po chvíli se na strmé skále vlevo od cesty objevil ponurý hrad.

Stopa neomylně mířila k němu.

„Ten hrad znám,” řekl hejtman. „Říká se mu Vrabinec a náleží Vartemberkům. Nedivil bych se, kdyby tam Grunenfeldovi poskytli útočiště a před námi zavřeli bránu.”

„Bude-li brána toho hnízda zavřená,” řekl Jan, „dostane se dovnitř doopravdy leda vrabec.”

„Jeďme, dokud je vidět,” rozhodl hejtman. „Brány hradů jsou za světla dostupnější. Uvidíme, co nás čeká nahoře. Pochybuji, že by tu sídlil některý z Vartemberků, pro ně je to jistě poněkud nepohodlné. A s purkrabím se snad domluvíme po dobrém.”

Pustili jsme se tedy příkře stoupající cestou, která obtáčela černý útes od západu. Když jsme byli skoro na úpatí skály, spatřili jsme několik hrazených stavení, jako přilepených pod zdmi z kamene, stejně černého jako skála, na které stál hrad. Blížili jsme se k nim, když nám vyjel vstříc jezdec.

Zastavili jsme se a nechali ho dojet až k nám.

„Kdo jste a co chcete?” zeptal se.

Byl zahalen do soukenné kápě, ale podle meče vypadal na hejtmana hradní posádky.

„Přijde na to, pane,” řekl Václav Carda z Petrovic. „Kdo je pánem na Vrabinci?”

„Paní Anežka z Vartemberka,” zněla odpověď.

„Paní Anežka z Vartemberka a Šternberka…?!” řekl hejtman. „Sídlí teď na hradě?”

„Ne stále, pane. Kdo jsi, že se vyptáváš?”

„Rytíř Václav Carda z Petrovic, hejtman na Ouštku.”

„Jsem Jindřich Konojedský z Konojed… Hejtman na Vrabinci, pane.”

„Dobrá, pane z Konojed, půjdu přímo k věci. Zdá se, že krátce před námi přijel na hrad rytíř Otto z Grunenfeldu.”

„Nebudu to popírat, pane z Petrovic,” řekl hradní hejtman.

„Nuže, pane, onen Otto z Grunenfeldu unesl pannu Elišku, sestru zde přítomného rytíře Jana z Vinného. Předpokládám, že mu neposkytnete ochranu a vydáte nám ho.”

„To je těžká věc, pane… Požádal o ochranu paní Anežku.”

„Požádal ji o ochranu?!”

„Přesně tak, pane. Ta panna je, zdá se, jeho pravoplatnou nevěstou…”

„To tvrdí on,” rozkřikl se Jan. „Nikdy by nesvolila - “

„Ale ona svolila,” řekl hradní hejtman. „Rytíř z Grunenfeldu požádal paní z Vartemberka, aby je oddal hradní kaplan.”

„A on to udělal?” vykřikl jsem celý zděšený tou představou.

„Zatím ne,” řekl hejtman. „Chystá se to učinit při večerní bohoslužbě.”

„Pane,” řekl Václav Carda, „žádám o rozmluvu s paní ze Šternberka.”

„A z Vartemberka,” dodal hradní hejtman. „Počkáš-li, pane, dojdu jí to vyřídit. Ale neměj mi za zlé, nebude-li mít kdy.”

„Pokud nebude mít kdy, pane hejtmane,” řekl Jan, „upozorni ji, že zaútočíme na to její vrabčí hnízdo.”

„Račiž si posloužit, pane,” odvětil hejtman. „Vaše koně jistě dovedou lézt po skalách. Bude to pěkná podívaná.” S těmi slovy obrátil koně a beze spěchu se rozjel ke hradu, černému jako hrob.

„Uvidíme,” řekl Václav Carda. „Naštěstí paní Anežku tak trochu znám. Je to hrdá, ale spravedlivá paní. Neoslyší nás, zatím si myslí, že poskytla útočiště pronásledovaným. Až vyslechne druhou stranu, změní názor. Zastrč ten meč, bratře Jene. A neříkej takové hlouposti… Že zaútočíme na hrad! I paní Anežce musí být jasné, jaký je to nesmysl.”

Jan jenom cosi zabručel a obrátil se ke hradu zády.

Čekali jsme v houstnoucím soumraku. Trvalo dlouho, než se mezi sruby znovu objevil Jindřich z Konojed.

„Máte jet dovnitř, pane z Petrovic,” řekl. „Ty a dva průvodci. Ostatní ať počkají venku, dojde-li k dohodě, poskytneme jim útulek ve srubech.”

„Dobrá,” řekl hejtman. „Bratře Jene… a ty, bratře Ješku. Jeďme. A vy, bratři - kdybychom se dlouho nevraceli, vezměte bránu šturmem. Vaše koně nemusí lézt po stěnách, stačí, když tam v těch srubech najdete žebříky.”

„Ve srubech je třicet mužů,” řekl Jindřich z Konojed.

„Mužů snad,“ řekl náš hejtman. „Tohle jsou bratři.”

Jindřich z Konojed pokrčil rameny a rozjel se před námi ke hradu. Jeli jsme mu v patách a černá skála Vrabince před námi vyvstávala jako vy kotlaný zub.

Hradní hejtman nás zavedl do malého sálu.

Hrad byl velice stísněný na samém vrcholku skály, a pokud se zdě zdržovala paní z Vartemberka, pak nejspíš pro samotu a rozhled po labském údolí, který musel být za slunečného dne překrásný.

Paní, která nás čekala v sále u hořícího krbu, byla velice mladá a hezká, i když měla ve tváři vepsánu rodovou hrdost a pýchu. Uklonili jsme se, držíce přilby v podpaží.

„Pan rytíř Carda z Petrovic,” řekla paní Anežka. „Viděli jsme se kdysi v Praze, pane… Slyšela jsem, že tě sem přivádí jakási podivná záležitost. Cekám tedy, že mi vysvětlíš, proč jsi odhodlán dobývat se svými lidmi můj hrad… Předem tě upozorňuji, že dojde-li k tomu, budu se bránit.”

„Tvoje láska ke spravedlnosti je známá,” řekl hejtman. „Věřím, že nebude třeba lít vroucí smolu na hlavy mých bratří, paní.”

„Děkuji za milou poklonu,” usmála se. „Vysvětli mi tedy, oč se jedná.”

„Prostě o to, že jsi byla oklamána, paní,” řekl hejtman. „Přijala jsi pod svou ochranu Ottu z Grunenfeldu, rytíře jen podle jména. Ve skutečnosti je to násilník, který jako hejtman Helfenburku olupoval pocestné a nechal své lidi znásilňovat panny. Svoje zločiny dovršil, když unesl pannu Elišku, sestru zde přítomného rytíře Jana z Vinného, aby ji donutil k manželství.”

„Ale ona si ho chce vzít, pane,” ohradila se paní Anežka z Vartemberka.

„Protože držel Jana z Vinného od srpna ve vězení na Helfenburku,” řekl jsem. „Nikdo neměl tušení, že je Jan přikován ve sklepení, a jeho sestře Grunenfeld řekl, že na tom sňatku záleží Janův život. Proto si ho chce vzít, aby zachránila bratra.”

„Ale její bratr je na svobodě…?!”

„Teprve včera jsme mu pomohli z vězení, panna Eliška o tom neví.”

„A kdo jsi ty, pane…?”

„Rytíř Ješek z Chuderova. Janův přítel.”

Usmála se. „A panny Elišky?”

„Samozřejmě také, paní,” řekl jsem a cítil, jak se přitom červenám.

„Pojďme tedy,” řekla Anežka z Vartemberka. „Zavoláme pana z Grunenfeldu… Uvidíme, zda se obhájí.”

Vyšli jsme na malé nádvoří a zabočili za roh paláce. Stáli tu dva unavení koně před nízkým vchodem do nevelké kaple, zčásti vestavěné do skály.

„Zavolej ty dva, pane z Konojed,” přikázala paní Anežka hradnímu hejtmanovi, který nás doprovázel se čtyřmi muži, nesoucími pochodně.

Hejtman zašel do kaple; cítil jsem, jak mi srdce buší.

Pak se otevřely dveře a vyšel Odřivous s Eliškou, která sotva stála na nohou.

„Sestro!” vykřikl Jan.

Okamžik se zdálo, že Eliška hlas nepoznala, potom se vytrhla Ottovi z Grunenfeldu a rozběhla se k nám, do Janovy rozevřené náruče. „Bratře,” říkala hlasem, plným slz. „Bratříčku…”

Využil jsem toho, že Odřivous vykročil za Eliškou, a rychle jsem přistoupil k jeho koni, který měl za sedlem těžký vak. Zdálo se mi, že ten vak nevidím poprvé. Vytáhl jsem dýku, přeřízl řemen, stahující otvor, a sáhl jsem dovnitř. Vzápětí jsem držel těžký zlatý kříž se zasklenou schránkou uprostřed, ozdobený mnoha drahokamy, v nichž se zajiskřila záře pochodní.

„To je tvůj konec, pane z Grunenfeldu,” řekl jsem. „Panna Eliška dokazuje tvou lež… a tohle je ostatkový kříž ze svatovítského chrámu, který jsi ukradl na Helfenburku.”

„Lžeš,” rozkřikl se Odřivous. „Zabavil jsem ho skutečnému zloději, abych ho vrátil, kam patří.”

„A zloděje jsi zavraždil, aby o tom pomlčel,” řekl jsem. „To je ovšem mezi zloději běžná věc, nestojí to za řeč.”

„Co tím chceš říct?”

„Nebyl jsi snad hejtmanem tlupy, která olupovala pocestné od Helfenburku až po Litoměřice? Chceš snad tvrdit, že nevíš o uvěznění Jana z Vinného? A že jsi nechtěl zneuctít jeho sestru…?!”

„Dotýkáš se mé rytířské cti,” řekl Otto z Griinenfeldu, a neznaje se zlostí, tasil meč. „Ty urážky můžeš smýt jedině svou vlastní krví.”

„Počkat,” rozkřikl se hradní hejtman. „Žádal jsi ochranu, které se ti dostalo, nezneužívej pohostinnosti paní z Vartemberka. Rytíř z Chuderova je tu stejným hostem jako ty.”

Tasil jsem také. Jak Odřivous sklapl hledí své rohaté přilby, uvědomil jsem si, že jsem prostovlasý. V tom okamžiku po mně Grunenfeld ťal s takovou silou, že by mě byl jistě rozsekl ve dví, kdybych neuskočil stranou. Vzápětí máchl mečem znova, odrazil jsem ho vlastní čepelí, až se zajiskřilo.

„Chopte se ho,” rozkázal Jindřich z Konojed.

„Ne,” řekl jsem. „To je moje záležitost.”

„Má pravdu, hejtmane,” řekla paní Anežka. „Nechť tuhle při rozsoudí bůh.”

Dál už jsem neslyšel nic, musel jsem se soustředit na boj se soupeřem, který byl očividně zkušenější než já.

Chvíli jsme se potýkali, uskakujíce a klouzajíce po zledovatělé skále. Otto z Grunenfeldu si zřejmě byl jistý vítězstvím, a kryl se jen ledabyle. Využil jsem toho k divokému výpadu, ale Odřivous vyskočil na skalní výstupek, kde začínalo úzké schodiště, vedoucí na malou hlásku. Pustil jsem se za ním, tady už kolem mě nemohl kroužit, ale byl stále nade mnou. Jeho meč mi svištěl kolem hlavy, odrážel jsem ho jen s velkou námahou. Bylo jen otázkou času, kdy mě zasáhne. Vystoupil jsem o schod výš, takže musel couvnout, aby mohl využít celé délky meče. Opakoval jsem to, až se ocitl na malé plošince před hláskou. Měla nízký vchod z dubových fošen, viděl jsem, jak se o ně můj soupeř opírá. Snad chtěl ustoupit dovnitř hlásky, ale dveře nešly otevřít.

Najednou se divoce rozhlédl, a v tu chvíli jsem dal všechny zbylé síly do zuřivého výpadu proti jeho spuštěnému hledí. Nezasáhl jsem ho, protože uskočil, pak jsem spatřil, jak se jeho obrněná postava kymácí na okraji skály…

Poslední, co jsem viděl, byla přilba s volskými rohy, naklánějící se dozadu, stále víc a víc…

Otto z Griinenfeldu ani nevykřikl. Zdálo se mi, že uběhla věčnost, než se kdesi hluboko dole ozvalo třeskuté zadunění, které vrátila ozvěna.

Zastrčil jsem meč do pochvy a na roztřesených nohou jsem se vracel na nádvoří. Stálo tam plno lidí z hradní posádky, které přilákal náš zběsilý souboj. Nerozeznával jsem v šeru jejich tváře.

„Jsi vskutku statečný rytíř, pane z Chuderova,” řekla mi vstříc paní Anežka. „Dokázal jsi svoji pravdu. Mohu-li ti nějak prospět, požádej mě o to, není-li ti ovšem dostatečnou odměnou vděčnost panny Elišky.”

Byl jsem v té chvíli docela popletený, a nevěděl jsem, co říci, když paní z Vartemberka vložila Eliščinu ruku do mojí.

Strávili jsme na Vrabinci šťastné dva dny.

Potom jsem se rozloučil s Eliškou, která na nějaký čas přijala pohostinství paní Anežky z Vartemberka; odjel jsem s Vojtěchem na Chuderov a doprovázelo nás deset bratří, které nám dal jako stráž ouštecký hejtman Václav Carda z Petrovic. Sám se vrátil na Helfenburk, když předtím vypravil posla se zprávou k pánu ze Smiřic na Roudnici. Jan a Olbram odjeli s ním, vyzvednout truhlice do Rašovic.

Matka byla přešťastná, že jsem se v pořádku vrátil; mínila ale, že co se dluhu týče, není nám nikterak pomoženo. Naštěstí za několik dní přijel Blankštejnův správce, aby nám vyřídil, že se nám otcův dluh promíjí na přímluvu paní Anežky z Vartemberka.

Krátce nato jsem se dočkal Jana a Elišky. Oba přijeli v doprovodu bratra Hanuše a několika střelců. Přivezli písemné poděkování od Jana ze Smiřic a také úpis, který jsem podepsal panu Vchynskému na Oparně.

Nakonec mi Jan vrátil knížecí prsten.

Protože ho kníže Korybut nosil na malíku, padl Elišce na prsteník jako ulitý.