Zločiny z neřesti Jiří Vlk

SKVRNA NA DUHOVCE

„Ježíšmarjá, Fanouši, vidíš to taky?“

,.Co? Kde?“

„No tam, pod jezem přece!“

Pražská navigace dává mnoha milencům pocit bezpečí a jakési intimity. A právě tento pocit vzal onoho dubnového odpoledne roku 1981 za své.

Ve vlnách pod jezem, které obvykle vytvářejí zpětný

proud, se převalovalo nahé lidské tělo. Vlastně spíš torzo.

Trup bez hlavy a spodní části těla, ale na rozdíl od sochař

ských torz, která nemívají ruce, tento lidský pozůstatek ruce mel. Pažemi do široka roztaženými jakoby žehnal Praze i řece Vltavě, která ho vyvrhovala z města na jednom ze svých posledních jezů. Nebo možná hrozil.

Mladí milenci, kteří trup uviděli, se k sobě přitiskli hrůzou.

František nápadně pobledl a zdálo se, že bude zvracet. Jeden z náhodných vírů pod jezem posunul zbytek těla blíž k navigaci, kde oba stáli, takže mohli postřehnout, že jde o ženské tělo.

„Je to, byla to ženská… Kdo jí to mohl udělat?“ zajektal zuby František, pak se chytil za žaludek, sehnul se a prudce dávil.

Mezitím se torza zmocnil hlavní proud, takže s pažemi stále rozpřaženými jako odpočívající bezhlavý plavec odplouvalo pomalu níž po řece.

„Musíme to ohlásit,“ rozhodla Jitka, která se ukázala, jak už to většinou u žen bývá, coby rozhodnější polovina páru.

„To nám nikdo neuvěří. Vždyť už to odplouvá. Někde to najdou, budeme mít opletačky…,“ namítal František.

„Ba ne, někdo ji zabil, musejí ho najít!“ kategoricky prosadila svou Jitka.

Na místním oddělení VB jim uvěřili, nemohli jim neuvěřit.

Svěží zeleň na Františkových tvářích byla přesvědčivá. Vyro

2

zuměli samozřejmě městskou správu a poříční oddíl.Trvalo deset dnů, než motorový člun pravidelně brázdící řeku propátral všechny zátočiny a všechna tichá místa, kde proud odkládá svůj náklad. V mírném ohybu řeky u Libčic, s nímž už měli příslušníci poříčního oddílu své zkušenosti, byl trup nalezen.

„Podle stavu těla bych řekl, že ve vodě byla dva až tři měsíce. To víte, je zima, bližší údaj vám sotvakdo poskytne…,“

pokrčil rameny soudní znalec.

Vrah tedy měl náskok. Vrah? Ze zbytku těla nebylo mož

né usoudit, jak žena zemřela. Ale vražda se nabízela jako nejpravděpodobnější příčina smrti, protože proč by se jinak kdokoli chtěl zbavit těla, navíc tak strašným způsobem?

Pachatel byl samozřejmě neznámý, ale aby byla vůbec

naděje ho zjistit, bylo nejprve třeba pokusit se určit totožnost mrtvé.

Pitva o ní mnoho neřekla. Byla menší postavy, tak kolem metru padesáti, mladá, kolem dvacítky, zdravá. Podle ochlupení v podpaží nejspíše černovlasá nebo tmavovlasá.

„Což při vymoženostech dnešní chemie nemusí zase tak mnoho znamenat,“ skepticky poznamenal kapitán Velek při čtení pitevního protokolu.

Snímat otisky z macerovaných prstů s naprosto svraskalou kůží je práce i pro zkušeného kriminalistického technika nepříjemná. Tady se navíc ukázala jako zbytečná. V kriminalistické evidenci otisky prstů neznámé nebyly.

Pátrání bylo nutno vést dvěma směry: Jednak se pokusit zjistit místo, odkud byl trup do Vltavy vhozen. Směr to byl málo nadějný, protože řeka je příliš dlouhá a pohyb lidí na ní příliš náhodný.

Přesto se detektivové rozběhli za správci zdymadel, trenéry veslařských klubů i šífáky, aby se jich zeptali, zda viděli někde něco podezřelého.

Druhý směr byl o něco nadějnější. Za dva až tři měsíce,

3

které uplynuly od vraždy, snad někdo mladou ženu postrádal.

Bylo proto třeba porovnat evidenci pohřešovaných s údaji, které prozatím byly o lidském torzu k dispozici.

Bylo třeba vzít v úvahu údaje celostátní, zavražděná nemusela nutně pocházet z Prahy, i když kriminalistický čich napovídal, že bude nejspíš z hlavního města.

Za poslední tři měsíce bylo pohřešovaných žen přes čty

řicet. V průběhu prověřování samozřejmě přibývaly další.

Nejdřív bylo možné vyřadit ty, u nichž byly k dispozici otisky prstů. Žádný z nich se totiž s otisky mrtvé neshodoval. Zbylo dvacet mladých žen, u nichž bylo nutné prověřovat jeden údaj za druhým.

K dispozici bylo stále jen torzo trupu. Dalo se sice předpokládat, že kalný tok nejdelší české řeky ukrývá další části, ale prozatím je nikdo neobjevil.

Přibližné výšce odpovídala pohřešovaná Veronika Kotlá

řova. Uklízečka v n. p. Avia.

„Taková malá, kozatá,“ popsal ji její nadřízený. „Cikánka, mladá holka, ale slušná. Do práce chodila pravidelně, dělala dobře, pořádná byla. A v polovině února najednou zmizela. Nikomu nic neřekla, kdo ví, kde je jí konec.“

I když čas pochopitelně tlačil, bylo třeba postupovat takticky. Uhodit rovnou na rodiče nebylo možné, ty bylo třeba vyslýchat, jako by stále šlo o pátrání po pohřešované osobě. Nakonec třeba byla těhotná a snažili se ji ukrýt sami.

„Nebyla těhotná?“ ptal se kapitán Velek.

„Nie, to by mi povedala,“ ohradila se matka. „Mála váznu známost, ale Laco je teraz na vojně. A Veronika sa ráda zabá

vala, do vinární a tak, ale nevěrná mu nebola. To by ju zabil…“

Však právě, chmurně si pomyslel kapitán Velek a v duchu si dělal uzel na kapesníku, neboť bylo nutno prověřit pohyb Ladislava Gábora za uplynulé nejméně dva měsíce. Tedy, pokud tělo patří Veronice Kotlářové.

4

„A nějaké zvláštní znamení neměla? Tetování nebo tak?“

ptal se znovu kapitán.

„Mála. Bola na Slovensku, za rodinou, a dala si vytetovat monogram, tu,“ ukazovala matka na místo mezi palcem a ukazováčkem levé ruky. „Mála tam V. K.“

„A nějaké oděvní svršky, pokud možno blůzku nebo košili, ale nevyprané, můžete mi dát?“ požádal kapitán paní Kotlá

řovou.

„A na čo to potřebujete?“ podezřívavě se zeptala, když mu shledala pár kousků oděvu své dcery.

„Kvůli pachovým stopám,“ vysvětlil kapitán, ve skutečnosti však potřeboval z mikrostop potu, kousků kůže uvízlých na oděvu zjistit krevní skupinu Veroniky Kotlářové. Ze svršků byla zjištěna krevní skupina 0, zatímco mrtvá měla krevní skupinu A. Bylo vyšetřování na špatné stopě?

„Prosím tě, a ověřil sis, zda ti skutečně dala její svršky?

Co když popadla první, co jí přišlo pod ruku? Mohl to mezitím nosit někdo jiný,“ upozornil kapitána Velká náčelník na mož

nost nedbalého zajištění důkazu.

Ukázalo se, že ledabylost znamenala podstatné zdržení.

Podruhé si kapitán nezávisle dvěma svědky i sourozenci ově

řil, zda věci patřily Veronice a ne někomu z bratranců nebo jiných příbuzných, kteří se v bytě často střídali. Pro jistotu nechal odebrat krev ještě oběma rodičům. Otec měl AB, matka A. Svršky podruhé vybrané pečlivěji patřily rovněž nositeli krevní skupiny A, takže trup mohl, ale nemusel patřit Veronice.

Stopy tetování na ruce totiž nalezeny nebyly.

„Podívejte se, mohlo jít o nepravé tetování, o obtisk, dneska to přichází do módy, takže ten se nutně vymaceroval,“

uklidňoval Velká patolog.

Ten, dosud rozmrzelý nad chybou při obstarání svršků, zavolal okresní správu SNB v Martině a požádal o objasnění, zda příbuzný Veroniky, jehož jméno si ověřil u jejích rodičů, skutečně tetování provedl.

5

Druhý den se dozvěděl, že mladík se dušoval, že šlo o tetování pravé. Jehličkou a razítkovou barvou.

„I to je možné,“ krčil rameny patolog. „Podívejte, i když to bylo v zimě, přece jen trup ležel ve vodě dlouho, byly tam hnilobné změny, mění se barvy pokožky, tetování mohlo zaniknout.“

Uběhly tři měsíce a vyšetřovací tým stále narážel na překážku v podobě nejisté totožnosti oběti. Pravděpodobnost, že jde o Veroniku, byla však natolik vysoká, že kapitán Velek to stanovil jako pracovní verzi.

Bylo rozhodnuto znovu předvolat rodiče a podrobně je vyslechnout ke stykům jejich dcery. Ladislav Gábor, snoubenec, už mezitím ze hry vypadl, protože v kritické době se ze své posádky v jednom malérn moravském městě určitě nevzdálil.

„Tak, paní Kotlářova, probereme si to znovu všecko ještě jednou. Co měla Veronika naposledy na sobě, co víte o jejích kamarádech nebo kamarádkách?“ začal kapitán Velek s výslechem. Přitom pozoroval mouchu, která otupělá letním vedrem narážela bezvýsledně na okenní tabulku, třebaže druhá polovina okna byla otevřená. Její bzučení mu šlo na nervy, vstal a sebral ze stolu svazek lejster, aby mouchu posunul směrem ke kýžené svobodě. Vtom zazvonil telefon.

„Cože, kde? U Žlutých lázní? Jedu tam!“ Přešel rychle do vedlejší místnosti, aby dal pokyny k dokončení výslechu. „Sepíše to s vámi někdo jiný,“ omluvil se svědkyni a seběhl po schodech.

Naštěstí bylo poměrně časné dopoledne, takže Žluté lázně nebyly dosud obsypány příliš mnoha naháči. Těch pár zvě

davců udržovali od neforemného balíku v patřičné vzdálenosti dva muži v uniformě.

„Viděl jsem, jak po vodě plave nějaký balík, skočil jsem do loďky a vytáhl to na břeh. A hned se mi udělalo blbě, musel jsem si cvaknout,“ pozvedl plavčík poloprázdnou láhev rumu.

6

„Nechcete taky?“ nabídl nezištně.

Velek násilím potlačil chuť si také loknout. Balík, tvořený květovaným igelitovým ubrusem a jakýmsi pytlem z umělé hmoty, obsahoval zbylou část těla, tedy nohy a část pánve.

Bylo téměř jisté, že jde o pozůstatky téže ženy.

Znovu nastalo martyrium prověřování lodníků, jachtám, rybářů, desítek svědků, vyskytujících se pracovně nebo rekreačně na březích řeky od Modřan i Zbraslavi. Marně, od činu a tedy i od vhození mrtvoly do vody uplynula příliš dlouhá doba.

Patologové potvrdili, že části mrtvoly patří k sobě, upřesnili i výšku, která téměř přesně odpovídala údajům o Veronice Kotlářové.

Pátrání se soustředilo kolem její osoby.

Ukázalo se, že se skutečně ráda bavila, v zaměstnání se kolem ní točila řada mužů, někteří i ženatí. Nesnažil se někdo z nich odstranit nepohodlnou milenku?

„Máme tady taky Kubánce,“ uvedl mistr v Avii. „Nějaký Pedro, ten na ní mohl oči nechat. Jo, a potom se hádala s druhou uklízečkou. Řvala jedna na druhou, že je zlodějka, něco se jim ztratilo ze skříňky. A ta druhá, Margita, vyhrožovala, že ji zabije. Taky cikánka, kdo by je bral vážně…“

Bylo nutno prověřit i tuto stopu. Byla slepá. Na kritickou dobu měla Margita Bílá přesvědčivé alibi. Ležela s jakousi gynekologickou poruchou v nemocnici.

Pedro mohl být pachatelem. Horká latinskoamerická

krev, zhrzená žádost…

„Jednou ji k něčemu přemlouval v dílně, hučel do ní jak do jalový krávy, i když teda česky moc nemluví. Snažil se ji obejmout, ona se mu vytrhla a on jí dal facku,“ vypověděla jedna z dělnic.

Kapitán Velek s povzdechem listoval seznamem tlumoč

níků ze španělštiny. Bez něj by Pedrův výslech neměl žádný význam.

Pedro přiznal, že se mu Veronika líbila.

7

„Pozval jsem ji párkrát na pivo, i na večeři. Jednou jsme byli v Jizerce, pak jsme byli u Nováků. To bylo 17. února. Druhý den jsme tam šli znovu, protože jí se tam líbilo. Ano, osmnáctého. A tam si k nám přisedl nějaký chlap. To mě dost mrzelo, protože já mluvím česky dost špatně, i když všecko rozumím. Tak mluvil většinou on. Dělal vtipy, ona se smála. Ří

kal, že byl fotograf, ale pak se mu stalo něco s očima.

Fakt, měl děsný brejle‘. Takový skla jak do baterky.

Hrozně tlustý. A v jednom oku měl takovou bílou tečku. Takovou skvrnku. Ještě nikdy jsem to u nikoho neviděl.

Šli jsme domů asi v deset. Já jsem myslel, že Veroniku doprovodím, ale ona se k tomu chlapovi měla víc. Tak jsem se urazil. Čekali na tramvaj v Jindřišské, já jsem jel opačným směrem. Od té doby jsem ji neviděl.“

Kromě skvrny na duhovce nebylo na popisu neznámého

nic zvláštního. Průměrná výška, vlasy „takové české“, tedy hnědé, spíš do tmavá.

Samozřejmě, Pedro si všechno mohl vymyslet. Žárlivý byl jako Othello. Na druhou stranu rozkouskování mrtvoly vyžadovalo určitě delší dobu, ten, kdo tuhle řezničinu prováděl, měl o anatomii pramalé znalosti. Na ubytovně, kde bydleli všichni nejméně po dvou, umývárny a sprchy společné, se určitě něco takového provést nedalo. Ubrusy i igelit, do nichž byly zabaleny nohy, nikdy nikdo u Pedra neviděl a na ubytovně se nic podobného nevyskytovalo.

Nezbývalo než pátrat po muži se skvrnou na duhovce.

Policejní kreslíř vypracoval podle Pedrova popisu portrét muže se silnými brýlemi, který byl dán k dispozici pro pátrání. Skvrna na duhovce mohla být podle lékařů způsobena nejspíš oční operací, bylo tedy třeba pustit se do seznamu pacientů očních klinik a zkoumat, který muž mezi pětadvaceti až pětatřiceti lety se podrobil operaci, jež by zanechala obdobný následek. Prá

ce úmorná, nudná, úřednická. Jako většina policejního pátrání.

Část mužů z týmu ovšem stále ještě prošlapávala cestič

8

ky kolem Vltavy, aby se bezvýsledně vyptávala rybářů i lidí, jejichž okna vedou k řece.

Ochladilo se, byl už říjen. Jeden z operativců si zaskočil na kafe najedno z místních oddělení VB, které bylo blízko ná

břeží.

Přitom vytáhl identifikační portrét a s malou nadějí v hlase se zeptal: „Nemáte tu takovýho ptáka v rajónu?‘“

„Ukaž,“ natáhl ruku praporčík, který měl službu. „No jo, člověče, to by mohl být Fišer. Ivan Fišer. Ty brejle, no jo, a ta tečka v oku. Invalida, ale čilej. Krade jak straka, tak měl nějaký strkačky s našima hochama. Útok na veřejnýho činitele. Ale teď sedí, pokud vím.“

„Ve výkonu trestu?“

„Ne, zatím ve vazbě. Má znásilnění.“

Znásilnění! Delikt, který by mohl souviset i s vraždou Veroniky Kotlářové. Kapitán Velek se seznámil se spisem. Fišer navázal známost s dvacetiletou dívkou. Pozval ji do bytu, tam ji škrtil, svázal, nutil ji sníst nějaké prášky, přivázal ji k posteli a v průběhu noci ji několikrát znásilnil. Jeho těhotná manželka byla v té době u rodičů v Pardubicích.

Ještě před rekognicí nechal Velek prověřit činnost podezřelého v únoru. Sousedé vypověděli, že v bytě projevoval nezvyklou aktivitu. Maloval prý, natíral podlahu, uklízel. Prý, aby se dítě narodilo do čistého.

„U něj starost dost nezvyklá,“ ušklíbla se sousedka.

„Jen panička vytáhla paty, tahal si domů kurvy a musel s nima dost vyvádět. Některý ječely jako pominutý, připadalo mi, že je snad mlátí, nebo co.“

Dost indicií na to, aby bylo možné přistoupit k rekognici.

Ivan Fišer byl předveden z vazby a postaven mezi pět dalších mužů s brýlemi, přibližně stejně vysokých a přibližně stejně oblečených.

„To je on,“ ukázal opakovaně Pedro na Fišera, i když si muži vyměnili pořadí.

9

Domovní prohlídka přinesla další významný důkaz. Byla *

nalezena ubrusovina se stejnými květy, Jaké byly na obalu balíku s částí trupu. Podlaha byla pečlivě natřená, v koupelně dokonce úplně vyměněná. V domácnosti byla i pečlivě vyčiš

těná pilka na železo a různé nože.

Pod tíhou důkazů se Ivan Fišer nakonec doznal. Lavíroval, taktizoval. Nejprve jakýkoli kontakt s Veronikou Kotlářovou popíral. Později musel přiznat, že s ní byl u Nováků, potom připustil, že ji pozval do bytu.

K pohlavnímu styku prý se nedala nutit, ale pak uklouzla a upadla hrdlem na pelest. Byla mrtvá, nevěděl, co dál.

Proč věc nehlásil? Nechtěl rozrušovat těhotnou manželku, nikdo by mu prý nevěřil. Nakonec doznal, že Veroniku k pohlavnímu styku donutil skrčením. Snad nějak víc přitlačil, chroptěla, neprobrala se. Nevěděl, co s mrtvolou. Vypil půl láhve vodky, odtáhl tělo do vany a vzal lovecký nůž… Pracoval téměř celou noc. Horní část těla vložil do velkého kufru, spodní zabalil do závěsu v koupelně. Hlavu oddělil také a dal ji do tašky. V noci pak šel s kufrem k řece. Uvědomil si, že z břehu jej do vody vhodit nemůže, nedohodil by dost daleko. Schoval kufr ve křoví, vrátil se domů pro nářadí a u jedné z loděk vypá

čil zámek. Dovesloval doprostřed proudu a kufr hodil do vody.

Druhý den podobně naložil se spodní částí trupu, tu však dal ještě do pytle, který zatížil kameny. Hlavu, která nebyla nikdy nalezena, hodil do vody z železničního mostu.

Pak uklidil byt, krevní stopy však nedokázal odstranit. Vyměnil proto podlahu, v obývacím pokoji ji několikrát natřel.

Půldruhého roku po nálezu rozřezané ženy byl novodobý případ Otýlie Vranské uzavřen. Vrah byl postaven před soud.

10

MANŽELSKÝ VÍCEÚHELNÍK

Polena v krbu příjemně praskala, i když majitel výstavné chaty Milan Petrželka co chvíli podotknul, že měl vzít raději březová, u nichž nehrozí nebezpečí, že odskočí žhavý uhlík a propálí díru do pravé kožešiny pohozené na dlaždičkách před krbem. Říkal to ale jenom na půl úst a ve chvíli, kdy ostatní mlčeli. Kromě něho byla v místnosti ještě jeho manželka Andě

la a kamarád z vedlejší chaty Vašek Brzlík s manželkou Kvě

tou. Scházeli se spolu takhle každý víkend už od té doby, kdy Brzlíkovi koupili chatu vedle té, kterou Petrželkovi právě dokončili. A jezdili sem i s dětmi, kvůli kterým to kupovali i budovali, jak všichni shodně tvrdili, od časného jara do pozdního podzimu. V zimě spíš zamířili do zasněžených hor a od chaty si tak trochu odpočinuli. Vždyť i když je to všechno fajn, někdy se ta nuda zdá přímo šílená. I ty pravidelné sobotní dýchánky, myslel si Brzlík. Vždyť už si dohromady nemají pomalu ani co říci. Všechno už bylo řečeno…

„Nepůjdeme domů?“ naklonil se ke Květě, rozebírající právě s Andělou tajemství jakéhosi vzoru na svetr.

„Jenom co dopiju a dopovíme si to,“ souhlasila Brzlíková a poposedla v křesle.

„Kam byste chodili,“ namítal Petrželka, kterému se nechtělo zůstat u nedopité láhve pouze s manželkou. „Děti už dávno spí, takže není žádný spěch a žádná starost.“

„Představ si,“ pronesl Brzlík náhle zcela bez souvislosti, jelikož nahlas vyslovil to, nad čím právě přemýšlel, „že kolega se teď vrátil ze Švédska ze služební cesty a tam zjistil, že na pornofilmy už nikdo nechodí,“ kývnul hlavou směrem k Milanovi.

„Jak to prosím tě zjistil?“ trochu ironicky se ho zeptala Květa.

„Asi se tam šel podívat, ne?“ odsekl jí ostře.

„Ti chlapi mají stejně výhody,“ posteskla si Květa. „Do

11

stanou se do ciziny a ještě k tomu za státní peníze, když rozumně hospodaří s dietama, můžou něco přivézt domů man

želce a dětem a navíc se dostanou i na pornoušky! O tom se třeba mně může jenom zdát.“

„Ten kolega říkal,“ pokračoval Václav Brzlík, „že ve Švédsku už nikdo nechodí ani na obyčejný striptýz. Že je tam teď největším trhákem sexuální divadlo.“

„Co to jako má být?“ probral se trochu Milan.

„No přece všechno na scéně a všechno živě před lidma.

Se vším všudy.“

„Promiň, že budu osobní,“ durdil se Petrželka, „ale neříkej mi, že bys mohl, kdyby na tebe čumělo pět set lidí!“

Květa Brzlíková se hlasitě zasmála: „To se ptáš toho pravého. On u toho ani žádný lidi mít nemusí, aby…“

„Už tolik nepij,“ varoval ji manžel. „Pak vykládáš nesmysly“

To už se bavil i Petrželka: „Kamaráde, jak se ti vysmívá i vlastní žena, je s tebou amen. To je první krok na cestě k tomu, aby ti začala nasazovat parohy! To já jsem v tomhle smě

ru velice opatrný a svoji zahrádku obdělávám často, pečlivě a s láskou. To se totiž doma musí, víš? A teprve pak můžeš bez obav z maléru vyrazit i do světa za jinejma.“

„Ty vyrážíš?“ pochybovačně se zeptal Brzlík a úkosem se přitom díval na kamarádovu manželku. Ale Milan jen mávnul rukou a šel přiložit do krbu.

„Kam jsme se jen od toho pornofilmu dostali,“ pokrčila rameny Květa Brzlíková a řekla to jenom proto, že v hovoru vznikla dramatická pauza.

„Tebe by to zajímalo?“ nadhodila Anděla.

„Člověk by měl vidět všechno, nebo snad ne?“

„A už jste někdy viděli video?“ ptal se Petrželka obou Brzlíkových.

„Zrovna minulý týden v Kotvě,“ odpověděl Vašek. „Dvacet dva tisíc. O tom si můžeme nechat dlouho jenom zdát.“

12

„Když Květa říkala, že člověk má vidět všechno, tak bych měl takový návrh…,“ začal Petrželka zeširoka.

„Zkrať to,“ skočila mu do řeči manželka. „Milan chce říci, že s sebou video máme. Půjčil mu ho jeden známý z práce.

Jenom na tenhle víkend. A dal mu dva pornofilmy^ Taky jsme je ještě neviděli, ale nechtěli jsme vám to nabízet. Říkali jsme si, že se asi moc nehodí koukat na to takhle ve čtyřech…“

„Ty jsi říkala,“ opravil ji Milan. „Já jsem si naopak myslel, že by to bylo velice pěkné. Čím víc lidí, tím větší erotické dusno prý vzniká. Alespoň ten známý to tvrdí. A užije prý se pak spousta legrace.“

„Nevím, odkdy tomu říkáš legrace,“ pochybovačně prohlásila Petrželková, „ale na tom teď nezáleží. Co se dusna tý

če, myslím si, že se to jednak přehání, jednak já jsem dost imunní. A navíc starostlivá máma, takže se jdu podívat, jestli děti doopravdy spí, aby nás tu nepřepadly ve chvíli, kdy by na obrazovce měly být nejméně tři hvězdičky.“

„Vůbec by jim nedošlo, oč jde,“ namítl Vašek Brzlík. „Jsou ještě malé.“

„Jen aby,“ zvedla se Květa s tím, že skočí vedle, aby mě

la jistotu, že i jejich kluci…

„A vem tu flašku metaxy, co je ve sklípku. Přijde nejspíš k chuti.“

Oba muži zatím podle návodu nainstalovali video a litovali, že filmy jsou barevné, zatímco televize černobílá. Mezitím se jejich manželky vrátily, otevřela se láhev koňaku, všichni si zapálili a napjatě očekávali, co přijde. Nějaký ten pornografický časopis jim už do ruky přišel, ale film…

Začalo to zcela neškodně, ale během tří čtyř minut byl jakýsi řemeslník, který přišel cosi opravit do bytu, v posteli s paní domu, pak se služkou, nakonec s oběma.

„Ten aby na to měl zbrojní pas,“ komentoval řemeslníkovu mužnost Milan Petrželka, ale nikdo se k němu se žádným komentářem nepřipojil. A tak zmlknul i on a všichni čtyři se vě

13

novali nezvyklé podívané.

Film zhruba po třiceti minutách skončil a Václav Brzlík vstal, aby rozsvítil.

„Dáme si ještě ten druhej, co říkáte,“ nabízel Milan.

„Nech mě chvilku vydechnout,“ pokusila se Květa o vtip.

„To teda byla síla.“

„Raději se zatím napijeme. Pak uvidíme, co dál,“ navrhla Anděla a šla do lednice pro novou láhev něčeho ostrého, protože metaxa v rekordně krátké době došla.

Sotva po dvaceti minutách se Květa osmělila: „Víš co, Milane, dej tam ten druhý film, ať neotravujeme do rána.“

„Pospícháš do postýlky?“ zajímalo Milana. „Řekni poctivě: udělalo to s tebou něco? Já jenom, jestli se má Vašek na co těšit.“

„Má,“ řekla už trochu opilá Květa nahlas. „Nikdy bych to do toho blbýho kina neřekla, ale mně se chtělo už při něm…“

15„Květo, trochu se mírni,“ šermoval rukou její manžel a vy„datně si přihnul ze sklenice. „Nebo si o nás budou slušný lidi myslet, že jsme nějací maniaci.“

„Na tom by přece nebylo nic špatného,“ namítal Milan, chopil se láhve a zase všem nalil. „Ale kdybys to opravdu nemohla během druhého filmu vydržet, můžete s Vašíkem klidně začít. Nám s Andělou to vadit nebude. Nanejvýš se přidáme!“

podíval se po manželce, co tomu říká, ale ta mlčela. V plamínku jediné svíčky jí přes celou místnost neviděl do obličeje.

„Tak co je tam dál?“ ptal se Vašek.

„Já na mou duši nevím,“ odpověděl mu Milan. „Je to ně

mecký jako ten první. A já německy neumím. Anglicky jo, ale Němci dělaj prý pornouše lip… Ale co na tom záleží. Hlavně když je to pěkně natvrdo!“ I on už začínal být dosti opilý, jako ostatně všichni v místnosti.

Obrazovka se rozsvítila a postupně jim ukázala dva man

želské páry. Chystaly se na večírek, ale ještě než odešly z domu, skočily do postele a pak i na jiná místa v bytě a před

14

váděly, co všechno se dá ve dvou také dělat. Pak muž z jednoho páru odešel do garáže a jel autem pro ten druhý pár, čímž vznikl trojlístek, který pokračoval ve stejném duchu.

Ta zbylá manželka asi tušila, že něco není v pořádku, protože se manžel nevrací, nebo snad také nabyla dojmu, že by o ně

co mohla přijít, tak si zavolala taxíka, a když si to v autě odbyla s řidičem, dozvonila se na ty tři, takže nakonec byli čtyři a na večírek asi zapomněli jak pánové, tak dámy.

„Oni čtyři, my taky čtyři,“ počítal Milan, když film skončil.

„Počkej, snad nechceš říct, že bychom se o něco podobného měli pokusit také,“ kroutila hlavou Anděla. „To si člověk myslí, že po těch letech svého muže dokonale zná…“

„Neříkám, že se vším všudy, ale částečně. Třeba že bychom si pro dnešní noc vyměnili manželky. Co tomu říkáš, Vašku?“

„Snad bychom se jich na to měli zeptat,“ cítil Vašek, jak mu vysychá v krku. „Já jenom… jsme dobrý kamarádi, abychom to jedním večerem nepohnojili…“

„Právě že by to bylo jenom dneska a pak už nikdy,“ přemlouval ho Milan. „Holky, co vy na to? Nemáte chuť na jedno zaručeně bezpečné dobrodružství?“

„Pojďte se na to ještě napít,“ sháněla se Květa po sklínce. Anděla se chopila láhve a rozlila zbytek. „My teda dneska jedeme, už tam zase nic není. Když, tak jedině víno.“

„Ale tohle je ještě kořalka,“ ujišťoval se Vašek. „Ale poslední,“ odpověděla Anděla.

„Tak na ex,“ vybídl všechny Milan. „A pak se zeptám

krásných žen, zda jdou do té hry se svými muži. Tak ano, nebo ne?“

Květa i Anděla vypily, co měly nalito, podívaly se na sebe a souhlasně kývly: „Když o to, vy chlapi, tak stojíte,“ řekla Kvě

ta za obě.

„Ale slibme si, že zítra ráno nebude nikdo nikomu nic vy

čítat, že o tom nepadne ani slovo,“ žádal Vašek.

15

„Jedině v případě, že by se to tak zalíbilo, že by si to třeba po měsíci vyžádalo opakování,“ vytvářel si Milan prostor.

„Tak jak dál?“ začal se Vašek přesunovat k Anděle.

„Rozbalíme to tady každý v jiném koutě nebo…“

„Vy běžte do naší chaty a my s Milanem zůstaneme tady,“ rozhodla Květa. „Jsou dvě hodiny, ráno v pět jde každý domů. Ale pozor, nikdo dřív a nikdo později. Co oči nevidí…“

Popadla Andělu a vystrčila ji na verandu.

„Pojď,“ uchopil Vašek Andělu v pase. Otočila se na něho a přivinula se mu k boku.

Padesát metrů prošli mlčky. Když už byli v chatě, zkontroloval Vašek spící děti a pak se posadil na válendu stojící v přízemí hned vedle vchodu, která tam byla ještě s jednou pro případné návštěvy rodičů a přátel. Anděla už na ní seděla. Objal ji, políbil a položil jí ruku na ňadro. Zdálo se mu, že se lehounce otřásla. „Tobě se do toho nechce?“ zeptal sejí tedy rovnou. „Já osobně bych byl pro všema deseti, když už se to takhle vyvinulo, mělo by se to i dokončit, ale rozhodně nemám v úmyslu tě znásilnit. Takže jestli nechceš, nemusíme.“

„Jenomže já chci,“ zašeptala. „V životě jsem Milanovi nezahnula. Ani teď mu vlastně nezahnu. Tohle je přece hra a ne nevěra… Navíc, abych ti pravdu řekla, on je na postel dost žhavý, ale mně to nikdy moc neříkalo. Jenomže v tuhle chvíli vím, že s tebou se tuhle noc milovat musím. Třeba kvůli tomu, aby mne jednou nenapadlo hrát si na počestnou a něco Milanovi nebo Květě vyčítat. A taky, že se mi chce…“ *

V tutéž dobu se už Milan s Květou milovali. Než se svlékli, měli spoustu řečí o tom, že budou lepší než ti z videa, ale uplynulo sotva pár minut a leželi vedle sebe, Milan prudce oddechoval a nikterak to nevypadalo, že si bere jenom oddechový čas, po němž hodlá pokračovat. „Je tu ještě nějaké pití?“ ptal se Květy.

„Já nevím, ty jsi tu doma, ale Anděla říkala, že už jenom víno.“

16

„Jdu pro něj,“ vyskočil z postele a ihned se oblékl. Květa pochopila teď už zcela jasně, že je to pokyn i pro ni. Když Milan přišel s lahví vína, seděla v křesle a kouřila, jako kdyby se nikdy nic nestalo.

„Tak co, ono to vlastně ani nestálo za to, viď,“ řekl Milan a otevřel láhev.

„V žádném případě,“ odpověděla mu dost tvrdě, ale když viděla jeho náhle utrápený obličej, snažila se svá slova poně

kud zmírnit: „To víš, napoprvé. Příště nám to půjde lépe,“ dodala povzbudivě, přičemž si myslela pravý opak, totiž že s tímhle jinak velice dobře vypadajícím chlapem by vlezla do postele jedině tenkrát, kdyby na světě už žádní jiní mužští nebyli… A to má pořád vychloubačných řečí a pořád mluví o sexu… Sáhla po slabé přikrývce a hodila si ji na kolena: „Přilož ještě nějaké poleno.“

„Proč?“ namítl Milan. „Skočím pro Andělu, ať jde spát.

Určitě dopadli s Vaškem jako my.“

„To tě nesmí ani napadnout,“ zvedla Květa prst. „Řeklo se v pět. Máš ještě dvě hodiny času. Zatím si tedy můžeme tak akorát zdřímnout.“

„To je přece blbost,“ zlobil se Milan. „Určitě se chystají taky spát. Pokud už vůbec nespí. Třeba spolu ani nic neměli.

Jak znám Andělu, moc se do sexu nehrne, nedivil bych se, kdyby na poslední chvíli cukla.“

„To všechno sis měl rozmyslet dřív,“ zakroutila hlavou Květa a zatvářila se nevrle. „Nakonec ty jsi ten, kdo s tím vším začal!“

„Ale tys byla první, kdo se mnou souhlasil. Skoro jsi to všechno vyprovokovala!“

„Taky se nikam nehrnu. A tobě radím to samé.“

„Ale můžou se vzbudit děti. Naše i vaše. Pak by viděly, co nemají.“

„Před pátou se nevzbudí. A dej už pokoj,“ doopravdy se zlobila Květa. Tohle tedy opravdu neměla zapotřebí. Za Vaška

17

by Milana rozhodně nevyměnila. Vašek je chlap… Trochu se usmála, protože mohla srovnávat. Párkrát svému manželovi už nevěrná byla. Ale vždycky se utvrdila, že jak praví přísloví, všude dobře, doma nejlépe.

Přehodila si deku přes hlavu a během několika minut

skutečně usnula.

Milan seděl u stolku a kouřil jednu cigaretu za druhou, občas se jen malinko napil vína. Vydržel tak necelou půlhodinku. Pak na sebe natáhl svetr a vyšel před chatu. Dojde vedle, uvažoval, vzbudí Andělu a odvede ji do jejich ložnice. Květa ať v tom křesle třeba zmrzne… Ale jak se dostane dovnitř, napadlo ho, když stál před chatou Brzlíkových. Určitě se zamkli.

Udělal ještě několik kroků ke dveřím a ve svitu měsíce zahlédl, že dveře do přízemní haly jsou trochu pootevřené. Došel až k nim a už se chystal otevřít je dokořán, když si uvědomil hlas své ženy, která musela být někde hned za těmi dveřmi. Byl to hlas tak vzrušený a plný smyslnosti, že jej takto z Anděliných úst slyšel ponejprv. Pak si uvědomil slova, věty a jejich vý

znam. Anděla doslova prosila Vaška, aby ji miloval dál, že tohle ještě nikdy s Milanem nezažila, že vůbec nevěděla, že ně

co podobného je možné…

Milan uskočil od dveří, jako kdyby slyšel syčet zmiji. Couval ke své chatě, zabočil do dřevníku a vytáhl sekeru zaseknutou ve špalku: „Já ti dám, ty mrcho!“

Vrazil pak do haly a nepříčetně tloukl sekerou do obou těl zmítajících se na válendě. Zmítajících se už nikoliv vášní, ale bolestí.

Anděla Petrželková tento útok nepřežila, Václav Brzlík byl tři měsíce po něm v nemocničním ošetření.

Milan Petrželka, zřejmě při vědomí, jaký rozsudek by ho nejspíš čekal, navíc pak pravděpodobně veden výčitkami svě

domí vůči svým dětem, spáchal ve vězení sebevraždu oběšením…

18

MRTVÁ Z KOLEJIŠTĚ

Strojvedoucí prudce stáhl rychlobrzdu, ale už předem věděl, že to nebude nic platné. Lokomotiva zezadu tlačená čty

řiceti plně naloženými vagóny s uhlím se za ohlušujícího skří

potu a s jiskrami odletujícími od kol dál sunula po kolejnicích, aby na své předem určené dráze smetla lidské tělo, které strojvůdce sice včas zaznamenal, ale…

„Sebevražda,“ řekl pevným a neochvějným hlasem ná

čelník nejbližší stanice a ukázal prstem na strojvedoucího, sedícího na traťmistrovské pěšině a odpalujícího jednu cigaretu od druhé. „Tohle je ještě mladej kluk, i když jako fira moc dobrej, a je to jeho první smrťák. Ale zeptejte se starýho Ouřady, topiče, kterej na tyhle mašině fofruje uhelkou už nejmíň třicet let, jestli je na dráze nějaké novum zajet sebevraha. Koleje, pane kapitáne,“ poučoval náčelník kriminalistu Broučka, „to je pro sebevrahy jistota sama. Podívejte, znal jsem jednoho, ten se pistolí střelil do spánku a přežil to, jenom byl do smrti slepej. Jinej skočí do vody a on ho z ní někdo vytáhne. To všechno se na kolejích stát nemůže. A sebevrazi to moc dobře vě

dí…“

Kapitán Brouček na tom byl naprosto stejně jako strojvedoucí. A i když mrtvých ve své služební kariéře neviděl zase tak málo, posuzováno ovšem měřítkem okresu, který v počtu nepřirozených úmrtí jen o málo převyšoval celostátní průměr, na dráze byl jako vyšetřovatel poprvé. Přesto naprosto nesouhlasil s teorií železničního náčelníka a nevěřil, že tahle mladá žena, přepůlená koly lokomotivy v pase, si sáhla na život sama. Statnému muži v modré uniformě však neříkal nic, zato svému kolegovi nadporučíku Karlíčkovi nemínil tajit žádný ze svých myšlenkových pochodů. „Na sebevraždu nevěřím,“ prohlásil.

„Máš pro to nějaký důvod?“ zajímalo Karlíčka.

19

„Prosím tě, vždyť se stačí na tu ženskou podívat!“ málem se zlobil Brouček.

„Na kterou půlku, na horní nebo na spodní?“

„Na spodní,“ trpělivě řekl Brouček, protože otázka, jakkoli se zdála morbidní, měla svou logiku.

„Co je na ní divného? Že není moc potlučená?“

„Ale ne,“ namítl Brouček. „Je od pasu dolů nahá. Neříkej mi, že mladá ženská, která si bude chtít takovýmhle způsobem vzít život, si stáhne1 sukni a spodní prádlo, ale svetr si na sobě nechá!“

„No to máš pravdu,“ souhlasil Karlíček. „Ale jak víš, že měla sukni?“

„To je fakt. Mohla mít i kalhoty. Rozhodně ne šaty… Kam běžíš?“

„Říct klukům, ať pořádně prohledají okolí, jestli nějaký ošacení nenajdou. Vlak ji takhle svléknout nemohl, to se musí přiznat.“

Fotograf ještě několikrát stiskl spoušť aparátu a pak oznámil Broučkovi, že jestli nemá nějaké zvláštní požadavky, on tu skončil.

Kapitán zavrtěl hlavou: „Ne. Jen si pospěš, abys měl co ; nejdřív fotky obličeje. Měla by být dost k poznání, až na nějakou tu odřeninu obličej deformovaný nemá. Někdo by ji měl poznat. Pak se nám bude pracovat lip.“

Fotograf na to neřekl ani slovo a odešel k autu.

To bylo pro dva muže, opřené o plechovou skříň černého furgonu, znamením, aby vzali do rukou igelitový vak. Přistoupili k Broučkovi.

„Tak už ji můžeme naložit, pane kapitán?“

„Jasně,“ pokusil se o úsměv, který měl být povzbudivý, protože pohřebákům jejich práci nezáviděl.

„A šoupneme ji jako vždycky, když máme co do činění

s váma, rovnou na soudní,“ ujišťoval se jeden z nich.

Když se mu dostalo kladné odpovědi, zdálo se, že se za

20

tvářil nadmíru spokojeně. Kdo ho znal blíže, ten by uhodl proč: zase bude mít večer v hospodě pro kamarády zajímavou historku… „Pane kapitán,“ žádal proto konkrétní doplňky, „byla alespoň znásilněná?“

„To nemůžu vědět,“ odpověděl po pravdě.

„Taky bejt nemusela,“ dostal pohřebák nápad. „Ona si to s nějakým frajerem mohla rozdat na kolejích, je to sice blbý, ale každej má nějaký libůstky, ten její, když jel vlak, mohl utéct a ona to už nestačila…“ Zarazil se a čekal, co na to kapitán odpoví. Byl si jistý, že v hospodě tahle verze obstojí.

„Asi jste měl nastoupit k nám,“ vyhnul se Brouček přímé odpovědi a pohřebák se polichoceně zachechtal.

„Je to celé trochu podivné, kamaráde,“ vysvětloval soudní patolog doktor Salát kapitánu Broučkovi. „Vezmu to z opač

ného konce, takže se k tomu podstatnému dostanu až nakonec, ale chci ti to udělat napínavé… Tak v prvé řadě se jedná o ženu ve stáří zhruba dvaceti pěti let, která nemá žádné zvláštní znamení. Podrobnosti si přečteš v protokolu. Podle mého je důležité, že ještě nerodila. Do jiného stavu ani přijít nemohla.

Popisuju to zase v protokolu, ale zjednodušeně řečeno měla malou gynekologickou vadu, kterou by ovšem odstranila jednoduchá operace. Protože o její odstranění neusilovala, řekl bych, že nebyla vdaná, a když, tak krátce… Ale to už jsou dedukce doktora… Ženské, když tři roky po svatbě ještě nechovají, zpravidla běží k lékaři… Ale abych se vrátil k faktům: před smrtí nejen že nebyla znásilněna, ale vůbec neměla pohlavní styk.

A teď to nejdůležitější: Předtím, než ji přejel vlak, ji někdo škrtil a tloukl do hlavy nějakým pádným, ale ostrým předmě

tem. Na koleje nebyla položena úplně mrtvá, ale v hlubokém bezvědomí. Je otázkou, zda by několikanásobné proražení lebky, které bezpochyby nezpůsobil vlak, přežila, ale podle vitální reakce tkáně byla skutečně usmrcena až vlakem.

Víc ti toho neřeknu. Detaily se dočteš, ale tohle je to pod

21

statné.“

Brouček pokýval hlavou. Intuitivně vyloučil sebevraždu už na trati. Jeho odhad se potvrdil. Bude proto vyšetřovat vraždu.

I když dosud ještě neví, kdo je oběť. Uniformovaní kolegové zatím marně běhají po městě s fotografií mrtvé. Neuspěli ani na místě činu, kde prolezli každé křovíčko široko daleko a spodní díl oblečení mrtvé nenašli…

Rozloučil se, nasedl do auta a s deskami v ruce se po dvaceti minutách marně snažil přivolat výtah v policejní budově, aby ho vyvezl pod střechu do jeho kanceláře, kde díky neexistující izolaci v létě umíral žárem a v zimě mrazem.

Výtah jako obvykle nebyl v provozu, a tak se s mírným klením vydal do pátého poschodí, když do něho zezadu strčil Karlíček: „Raduj se, už víme, co je to za ženskou!“

Předpokládal, že se hovoří o mrtvé z kolejiště, a byl rá

zem pozornost sama.

„Kateřina Vávrová, dvacet šest let, svobodná, ale tři roky žila s nějakým Václavem Vránou, před rokem mu utekla. Pracovala vždycky jen příležitostně, a přestože byla vyučená jako chemická laborantka, většinou uklízela v kancelářích. Pomalu rok ji tu nikdo neviděl, pak se objevila na druhém konci okresu, alespoň to tak nahlásili z oddělení z Bytče. Nastoupila u nich v obci na inzerát jako krmička ve statku a je už několik dní pohřešována…“

„Šikovní kluci,“ pochválil Brouček všechny, kdož se na těchto zjištěních podíleli, včetně kolegy Karlíčka. „A teď bychom se měli honem vypravit za tím Vránou.“

„Jako za podezřelým?“ ptal se Karlíček. „Přece ji už rok neviděl…“

„Jednak to nemusí být pravda a jednak kdo nám o ní řekne víc než on?“

V domku Václava Vrány jim otevřela hezká mladá blon—

dýnka a posadila je do obývacího pokoje. Manžel prý seká na dvoře dříví, hned pro něho dojde. Velká svatební fotografie ve

22

stříbrném rámu, zavěšená v ložnici nad manželskými postelemi, kam nahlédli otevřenými dveřmi, dávala jednoznačně najevo změnu ve Vránově životě.

„Takže na vraždu ze žárlivosti to nevypadá, co?“ ptal se Karlíček Broučka. Než však stačil kapitán cokoli odpovědět, stál v pokoji Vrána a přes rameno mu nakukovala manželka.

„Máte to tady moc hezké, paní Vránová,“ zahlaholil Brou

ček. „A jestlipak vaříte dobrou kávu?“ zeptal se sledován vydě

šeným pohledem kolegy Karlíčka, který věděl, že si Brouček nikdy sám neřekne ani o sklenku vody, byť by měl žízní uschnout.

„Pane Vráno,“ ztišil kapitán hlas, sotva mladá žena zmizela v kuchyni, „nechceme o určitých věcech hovořit před manželkou, takže…“

Bylo vidět, že Vrána je rád. „O co jde?“

„Víte, že je Kateřina mrtvá?“

„Jasně, přišel sem okrskář s její fotkou.“

„A kde jste byl před třemi dny ve tři hodiny odpoledne?“

„Na odpolední šichtě. Dvacet lidí mi to dosvědčí. Ale doufám, že si nemyslíte…“

„Jaká vlastně byla Kateřina?“ pokračoval Brouček ve vý

slechu, protože výslech to přece jenom byl. „Myslím povahově…“

„Počkejte, vy jste mi neodpověděl,“ tiše, ale důrazně zaprotestoval Vrána. „Tak já to vezmu z jedny vody načisto! Pá

nové, já byl rád, že utekla! Vždyť to byla kurva k pohledání! Ta šla s každým, kdo měl kalhoty a pár korun. Nikdy zadarmo, to si pamatujte. Alespoň panáka jste předtím musel zaplatit. Mne se to samosebou netýkalo, ale nasazovala mi parohy snad s půlkou okresu! Mám pocit, že stovku za to snad od nikoho nedostala, protože na to byla dost pitomá a vědělo se o ní, že jde s každým, ale já tvrdím, že jí o ty prachy ani nešlo. Ona se tím jenom stavěla do jiné role. Jako že vám za peníze poslou

ží, když to podle mého názoru bylo přesně naopak. Sloužili jí

23

všichni, kteří s ní spali. Ona byla totiž hrozně náruživá a z postele by nejraději vůbec nevylezla. A v tý posteli, pánové, to teda uměla kousky, že byste z toho byli tumpachový. Proto jsem ji nějak nemohl vyrazit i s futrama, i když by si to, mrcha, zasloužila… teda o mrtvých jen dobře… Nakonec jsem byl ale rád, že zmizela. Před měsícem jsem se dokonce i oženil. Maruška je čistotná, stará se o mě, v milování je docela učenlivá.

Jenomže takovej divoch, jako byla Kateřina, z ní nikdy nebude.

Na to musí mít ženská čerta v těle. Ale zase nemusím mít strach vytáhnout paty z baráku,“ dodal Vrána spokojeně a pomohl ženě rozdat šálky s kouřící kávou.

Brouček se rychle napil, aby raději spláchl myšlenku, jež ho napadla po posledních Vránových slovech, totiž že tichá voda břehy mele a že on viděl v životě pěkných pár tichých, hodných, vzorných, ale přesto nevěrných manželek včetně jeho vlastní, s níž se před dvěma roky rozvedl.

Vypili kávu, rozloučili se, na Vránově pracovišti si ověřili jeho alibi, a protože stoprocentně sedělo, vydali se na druhý konec okresu, na statek do Bytče. Inženýr Kalina věděl o Kate

řině Vávrové jen jedno: „Byla to mrcha a nechtělo sejí dělat.

Sháněla místo jenom kvůli tomu, že jsme nabízeli i byt. Ale neměla si do něj ani co dát. Měla tam jenom postel, a i tu jsme jí museli půjčit. Jenomže jak to tak vypadalo, jiný nábytek ani nepotřebovala. Slejzali se u ní chlapi jako švábi na pivo. Byla tu sotva měsíc a jak si je dokázala zotročit! Ona se s nima vyspala a oni chodili krmit za ni. To víte, že se to dlouho neutajilo. Ženské na ni vlítly a pořádně jí pošramotily fasádu…“

„Od té doby dala pokoj?“ zeptal se Brouček.

„Dala. Alespoň si to myslím. Chlapi se k ní báli zajít. Až na Jožku Tantílka. Ten byl u ní pečený vařený, myslím, že mu to víc než vyhovovalo.“

„Kdo to je?“

„Jeden náš zaměstnanec. Kočí. S koňma to umí dokonale.

24

S lidmi už tak ne. Je to ale teprve mladíček. Devatenáct let. Kateřinu miloval. A podle mého ona snad jeho taky…“

Jožku našli v maštali s vidlemi v ruce. Řekli mu, kdo jsou, a bez otálení se ho zeptali, jaké má alibi na kritický den a hodinu, kdy byla vlakem přejeta Kateřina Vávrová.

Když odpovídal, málem měl slzy v očích: „Žádné. Já s ní těsně předtím byl. Jenomže ona mi pak utekla s jiným…“

„A kde jste byli?“ ptal se Brouček.

„Jeli jsme do Kazdeře, mám tam bratrance,“ vysvětloval Jožka. „Jenomže ve vlaku si k nám sedl nějaký cizí chlápek a hned začal Kateřinu oblbovat, takže ona s ním ještě před Kazdeří vystoupila. Já vystoupil o stanici dál.“

„To už byla Kazdeř?“

„Nebyla. Já ale už za bratrancem nechtěl. Jel jsem se Kateřinou trochu pochlubit, tak co sám… Vrátil jsem se domů.

Pak jsem se dozvěděl, že ji někdo znásilnil a ona se pak nějak dostala pod vlak…“

Brouček se úkosem podíval na Karlíčka. Záchytný bod

byl tu: „Kdo vám řekl o tom znásilnění?“

„Už ani nevím.“

„Nebyl jste to náhodou vy, kdo ji znásilnil?“ tvrdě pronesl Karlíček, „když to tak dobře víte!“ ‚

„Se mnou šla vždycky zadarmo a ráda!“ bránil se. „Každý to ví…“

„Můžeme u vás udělat domovní prohlídku?“ zeptal se

Brouček.

„Máte povolení od prokurátora?“

Nečekali od něho tak rychlou a informovanou reakci.

„Nemáme,“ odtušil Brouček. „Ale není pro nás problém si ho okamžitě opatřit.“

„Až ho budete mít, prosím,“ vstal a začal vidlemi nabírat z jedné hromady slámu a házet ji na druhou.

„Zůstaň tady,“ nařídil Brouček Karlíčkovi. „Já jsem za chvíli zpátky. A nespusť ho z očí.“

25

Téměř hodinu přehazoval Jožka bezúčelně hromadu

slámy. A celou tu dobu se na něho Karlíček díval. Pak ho to napadlo: „Přeházej to zpátky. Slyšíš? A rychle!“

Když se Brouček vrátil s podepsaným povolením k domovní prohlídce, nebylo už potřebné. Na podlaze maštale, pod hromadou slámy, na kterou Jožka vrstvil další, ležela sukně a kalhotky zavražděné Kateřiny Vávrové.

„Tak jsem ji zabil, no,“ přiznal Jožka kupodivu klidně.

„Všechno bylo skoro tak, jak jsem to už řekl. S tím rozdí

lem, že když Kateřina vystupovala s tím chlápkem, vylezl jsem za nimi. Nevšímali si mě, asi je ani nenapadlo, že bych je mohl sledovat. Šli podél trati, kam až chtěli dojít, nevím. Najednou se zastavili a začali selíbat, ten chlap zvedl Kateřině sukni a začal ji osahávat, jí se to asi líbilo, protože neucukla a smála se. až pištěla… Jenomže já ji doopravdy miloval, tak jsem se na to nemohl dívat. Sehnul jsem se a našel jsem mezi pražci největší kámen, který se tam povaloval. Už zdálky jsem křičel, že je oba zabiju… Chlap se lekl a začal utíkat. Nechal jsem ho být. Jenomže Kateřina mi začala strašně nadávat a fackovat mě. Že prý jsem pěkný kripl, že mohla mít od toho chlápka stovku… Popadl mě vztek a pak už pořádně nevím, jak se to odehrálo. Udeřil jsem ji několikrát do hlavy tím kamenem. Když upadla, ještě jsem ji škrtil. Pak se mi zdálo, že už nedýchá.

Napadlo mě, že když ji položím na koleje a přejede ji vlak, a je to dost frekventovaná trať, takže jsem se nemusel bát, že ji dřív někdo najde, tak bude tak roztlučená, že už nikdo nic nepozná.“

„A proč jste jí sundal sukni a prádlo?“ položil Brouček pro dnešek poslední otázku.

„Aby to vypadalo, zeje to práce nějakého sexuálního maniaka, který ji znásilnil. Tím jsem si chtěl také obstarat alibi.

Každý tady ví, že já takový nejsem. Já bych ji znásilňovat nemusel. Se mnou šla vždycky dobrovolně. A potom, já bych ji ani znásilnit nedokázal…“

26

PUTUJÍCÍ VRAH

„Chci s někým mluvit,“ namáhavě ze sebe vypravila asi třicetiletá žena v uválených šatech a se stopami zaschlé krve na krku, v obličeji a na nahých pažích. Nadstrážmistr Vaněček, sloužící té noci u vchodu do budovy policejního ředitelství v N., viděl, jak se opřela o malý dřevěný pultík skleněné kukaně a zimničně se chvěla, třebaže teploměr ještě v jedenáct hodin v noci ukazoval málem pětadvacet stupňů pravého a nefalšovaného léta.

Vaněček se ani nepokusil vtipkovat, ač tomu byl jinak vždy nakloněn, a okamžitě zvedl telefon, aby informoval operačního důstojníka. „S kým chce ta žena mluvit?“ ptal se operační, aniž by přitom odtrhl oči od několika obrazovek průmyslové televize, která střežila vybrané budovy.

„Nevím,“ odpověděl Vaněček po pravdě. „Neptal jsem se.

Ale vypadá to, že byla někým přepadena. Přinejmenším…“

„Zavolám k tomu Kalouse,“ rozhodl operační. „Radost ze mne sice mít nebude, před půl hodinou šel teprve domů, ale on to s ženskými všeho věku umí z kriminalistů rozhodně nejlíp. Ty ji zatím pozvi na kafe. A zeptej se jí, jestli nechce zavolat doktora. Jasný?“

Nadstrážmistr kývnul, jako kdyby u nich na okrese byl videotelefon zcela běžnou záležitostí, a bez dalších slov zavěsil.

Kalous tu byl dřív, než si žena stačila vypít kávu. Z předchozího telefonického rozhovoru neslyšela ani slovo, Kalous ji proto nemohl překvapit. Jestliže operační důstojník říkal, že to umí se ženami všech věkových kategorií, každý by zřejmě očekával elegantního a nejspíš velice přitažlivého šviháka středních let. Místo toho se přibatolil malý, tlustý a plešatý strýc těsně před důchodem, v saku, které by potřebovalo čistírnu, v košili s roztřepanými manžetami a v botách, jejichž tvar připomínal zdeformované rohlíky a barva nebyla identifikova

27

telná, jelikož ji kryl silný nános prachu a špíny ulice. Kalous byl starý mládenec žijící bez matky, bez milenky a bez ženských vůbec, což na něm bylo dost znát.

Nicméně detektiv to byl ohromný, navíc pak specialista na ženské problémy, protože ženy se před ním naprosto neostýchaly hovořit, nic nezakrývaly, před ním se snad ani nestyděly vymluvit se i z těch nejhříšnějších a někdy i nejhrůznějších myšlenek. Byl by zřejmě výborným psychologem v manželské poradně. Vyšetřoval však násilné trestné činy včetně vražd.

„Kterej dobytek vás takhle zřídil?“ prohodil Kalous, sotva společně vešli do jeho kanceláře.

„Vy víte, co se mi stalo?“ V ženiných očích se objevily slzy.

„Slepej ještě nejsem,“ zabručel a podíval se na ni tak, že ji pláč přešel. Byl věcný a sucharský, jelikož nechtěl, aby mu vyslýchané polovinu výslechu proplakaly. Ne snad že by je nelitoval. Ale rozhodně to na sobě nedával znát.

„Máte občanku?“ natáhl k ženě ruku. I tohle patřilo k jeho zavedenému rituálu. Než napíše nacionálie, příchozí se uklidní, ať je to kdokoliv. Vždyť on i ten nejnevinnější člověk se na policii cítí pokaždé tak nějak nesvůj.

„Vy jste si k nám tedy vyjela dát se znásilnit,“ spíš konstatoval, než se ptal Kalous. „Bydlíte v Praze a sem k nám…“

„Přijela jsem na dovolenou. S dcerou. Bydlíme v kempu.

Jenomže tam zrovna dneska nefunguje telefon. Tak jsem dala Kačenku spát, řekla jedněm manželům, aby se mi na ni občas podívali, a šla na náměstí, kde je automat na místní i meziměstské hovory. Slíbila jsem matce, že jí občas večer brnknu.

Je už dost stará…“

„A když jste se vracela z města do kempu…,“ pokračoval za ni Kalous.

„No právě, hned za mostem přes řeku. Zatlačil mě z mostu ke stromům u vody a tam mne znásilnil…“

28

„Nic víc?“ nedůvěřivě se na ni podíval Kalous.

„Chtěl mě zabít,“ odpověděla mu pevně.

Startér chvilku nervózně vrčel, ale silný motor po chvíli naskočil. Muž za volantem nákladního auta se protáhl na sedadle, pak zařadil rychlost a pomalu se rozjel. Ráno musí být v Chebu. Když nepichne nebo se nestane něco nepředvídaného, pohodlně to stihne. A nikdo se nikdy nedozví, že byl v noci v N. a co tam dělal. Firma naštěstí věří šoférům a tachografové kotoučky vůbec nekontroluje. Jezdíš včas, šetříš naftu a pneumatiky, nemáš dopravní nehody a nekradeš, jsi jejich člověk. Pavel Baroch takový byl. A jeho vztah k ženám nikoho nezajímal.

Kdysi byl ženatý, pak se rozvedl, na dítě platí srážkami ze mzdy, o které sám požádal. Všichni si tedy říkali, pokud je to vůbec napadlo, že Baroch je naprosto normální a obyčejný chlap. Jenomže on takový nebyl.

V den, kdy se ocitl v N., hledala policie v šestnácti okresech republiky pachatele brutálních znásilnění a jedné vraždy.

Kdyby se bývaly poznatky policistů na základě výpovědí zná

silněných žen, ta mrtvá rovněž poskytla kriminalistům určité stopy, nějakým způsobem přenesly do jednoho centra, pak by si jistě ten, komu by protokoly přišly do ruky, všiml, že šestnáct znásilnění a jedna vražda mají mnoho společných znaků. Dokonce tolik, že by je mohla spáchat i jedna osoba, byť místa jednotlivých případů dělily i stovky kilometrů.

Baroch se nepřítomně usmíval. Dnes to bylo obzvlášť pří

jemné. Ta ženská se tolik bránila, že byl vzrušen na nejvyšší míru. A když ji škrtil a škrábal, nacházel se na vrcholu slasti.

Možná by i křičela, ale on už věděl, jak stisknout ženské krk, aby ze sebe vydala jen polohlasné kvílení. Jestli někdy něčeho litoval, pak faktu, že svým obětem nikdy neviděl pořádně do obličeje. Nanejvýš letmo, ale i to jen výjimečně. Přepadal ženské zásadně ve skutečně temných zákoutích. A okamžitě je varoval, že otočíli se, zabije je zcela bez milosti a chladno

29

krevně. Prozrazení se nebál. Nasazoval si na hlavu jakousi kuklu s vystřiženými průzory pro oči. Ale moc toho neviděl. Měl totiž ze všeho nejraději, bylali k němu jeho oběť obrácena zá

dy…

Náklaďák s rozsvícenými dálkovými světly uháněl po nepříliš široké, zato zcela pusté silnici. Co vyjel z N., nepotkal Baroch jediné auto. To, které parkuje v dálce před ním, je první.

Nemínil zastavit, i když viděl křiklavě svítivou barvu rozloženého výstražného trojúhelníku. Teprve když prsty světel dosáhly ke stojící škodovce, sundal spíš podvědomě než úmyslně nohu z plynového pedálu. Pod zvednutou zadní kapotou spatřil štíhlé ženské tělo v tričku a krátké sukni. Ruce a hlava byly ponořeny v motorovém prostoru a z dáky na ně nebylo příliš vidět. Baroch šlápl na brzdu. Mírně vysazený ženin zadeček ho k tomu přiměl a on poslechl hlas, který se v něm ozýval. Vzduchové brzdy odfoukly tak hlasitě, že to řidička nemohla přeslechnout. Ale ohlédla se, pokud vůbec, jen neznatelně. S úlevou čekala, až k ní šofér dojde, zeptá se jí, co se stalo, a ona se narovná, pohodí dlouhou hřívou nádherných vlasů rámujících stejně atraktivní obličej a s úsměvem prohodí, že neví, zkrátka nejede to. Muž jistě dokáže spravit auto, když jezdí s náklaďákem, myslela si a naprosto si neuvědomila, že řidič vypnul světla svého vozu, že její škodovka stojí pro závadu na elektroinstalaci, takže rovněž nesvítí, že její oči a úsměv nebude tudíž vidět, jelikož noc je sice teplá, ale nesmírně tmavá.

Když se kroky zastavily až těsně za ní, chtěla udělat to, co si naplánovala. Jenomže najednou už to nešlo. Baroch ji pěstí udeřil do krku a vysoukal ze sebe: „Neohlížej se, nebo tě zabiju!“ Dvojím škubnutím z ní serval sukni i kalhotky. Rozhodla se, že bude tak pasivní, jak to jen bude možné, že přečká ponižující znásilnění bez hysterie a odporu, jenom aby se nestalo něco horšího.

30

Dalším úderem ji ohnul ještě více, vlastně jí horní polovinu těla nacpal do motoru. Pak se na ni přitiskl. Její štíhlé drobné tělo doslova zaúpělo pod náporem Barochových dvou metrů a sto pěti kilogramů. Ale i to by ještě vydržela. Nikoli však bolest, se kterou do ní vstoupil. Chtěla vykřiknout, ale škrtil ji tak, že jenom chroptěla. Bolestí se zmítala s jedinou myšlenkou: vymanit se tomu děsivému monstru drtícímu ji zvenčí i uvnitř. Ale on na každý její pohyb a každý sten reagoval jen dalšími ranami a silnějším stiskem prstů okolo jejího hrdla.

Zkusila to ještě jednou. Zcela mimovolně, ovládaná už pouze pudem sebezáchovy, několikrát škubla tělem ve snaze vyklouznout a utéci. Ten za ní stiskl její krk ještě silněji. Pak už necítila nic. Upadla do bezvědomí, z něhož se už k životu neprobrala.

Baroch si snad ani nevšiml, že dívka je mrtvá. Jeho rozkoš byla silnější než všechno ostatní. Teprve když pomalu při

šel k sobě, všiml si, že nejeví známky života. Chytil ji okolo pasu a pokusil se ji postavit. Zhroutila se tiše na černý asfalt. Baroch přemýšlel jenom velice krátce. Nic nebude uklízet, nic nebude maskovat. Odjede dřív, než ho tady někdo uvidí. Musí rychle. Dvě ženy za noc. A jedna z nich mrtvá. Porušil tak trochu svoje zásady. Ale stálo to za to. Teď se v tomhle okrese na ženskou alespoň dva roky ani nepodívá…

„No nazdar,“ ulevil si Kalous nahlas. „Pokus o vraždu. A my o něm,“ myslel tím pachatele, „nemáme ani zdání. Hlavně aby se dlouho necoural na svobodě. Nebo provede kdovíco.“

„Já vím, kdo to byl,“ odpověděla Kalousovi žena, ačkoli on mluvil spíše pro sebe.

„Jak to můžete tvrdit s takovou určitostí?“ zapochyboval kriminalista a zalistoval v popsaných stránkách protokolu, které zaplnili společným úsilím v předchozích padesátí minutách.

„Takže vy trváte na tom, že vás chtěl zabít, a ještě víte, kdo to byl?“ stále nechtěl věřit Kalous. „Uvedla jste, že byla tma a vů

bec jste mu neviděla do obličeje, jelikož vám tak ublížil, že jste

31

nebyla s to zvednout hlavu.“

„Poznala jsem ale jeho hlas a…“

„A co ještě?“ jakoby bez zájmu prohodil plešatý a tlustý kriminalista.

„Jeho přirození,“ zašeptala, ale necítila se být otázkou ani odpovědí ponížena. Kalous se totiž naprosto ničemu nedivil. „Zřejmě by mohlo sloužit jako zvláštní znamení,“ opět spíš jen konstatoval.

„Ano,“ pokračovala naprosto v klidu a bez ostychu. „Jsem normální ženská. Nic moc do světa, ale zase žádná puťka od plotny. Pár chlapů se mi do postele už v životě položilo. Ale ve srovnání s ním byl i ten nejvyvinutější z nich trpaslík. Mého muže by snad mohli vystavovat jako šílenou abnormalitu…“

„Vy jste přece rozvedená.“

„Ale s ním. S Barochem. A kvůli tomu. Snad bych si ho ani nebrala, ale přišla jsem do jiného stavu. Spát s ním jednou nebo dvakrát bylo zajímavé dobrodružství, ale denně, jak si to on představoval, byl v tomhle směru velice aktivní, to nešlo. I tak jsem si užila víc bolesti než čeho jiného. Zpočátku ani tak ne. To byl milý, ohleduplný, vyšli jsme si vstříc a bylo to skutečně pěkné… Jenomže pak se nějak změnil. Čím víc jsem se bránila, tím byl spokojenější a chtivější. Ke konci mne už i bil a škrtil… Rozvedli jsme se, ale tohle, co jsem řekla teď vám, jsem u soudu nevyprávěla.“

Kalous nehnul ani brvou, a přesto byl pozornost sama.

Před nějakým týdnem mu kolega kriminalista z druhého konce republiky na nějakém školení vykládal, že vyšetřovali znásilnění provedené velice brutálním způsobem, kdy poškozená musela být důkladně ošetřena lékařem a po propuštění z nemocnice mu řekla: „Kdybych tušila, že i tohle můžou mít chlapi v kalhotách, chodila bych s břitvou v kabelce.“

Kriminalista zvedl vyzvánějící telefon: „Říkáš na silnici dvanáct kilometrů od města? Připrav výjezd, vyjíždíme,“ odpovídal operačnímu důstojníkovi. „A dej odvézt paní Barochovou

32

do kempu. Už tak jsme ji zdrželi. Zítra to s ní někdo dopíše.

Možná i já…“ Zavěsil a otočil se k mlčící ženě.

„Víte, kde je váš bývalý manžel zaměstnán?“

„Jistě. Jeho účtárna mi posílá alimenty.“ Vzala kousek papíru a podanou tužku a úhledným písmem napsala kompletní adresu.

Do Chebu Baroch dojel včas. Odsud už byl odvezen

s pouty na zápěstí. Když mu po několika hodinách Kalous nabídl cigaretu, docela ochotně se rozpovídal. Líčil dvě vraždy a téměř dvě desítky znásilnění s takovým prožitkem, že to Kalous v jednu chvíli málem nevydržel a zuřivě vyskočil ze židle.

Pro jistotu si pak dal ruce raději za záda…

POHŘEBNÍ KYTICE

Doktor Mareš s trochou nostalgie sledoval, jak se vyčáhlí mládenci pošťuchují, aby se seřadili ke stužkování. Pro jejich hubené krky byly límce košil poněkud příliš velké, saka tmavých obleků na nich trochu plandala, neboť návyk nosit oblek se u nich dosud nevytvořil a v důsledku džínosvetrové módy u většiny z nich možná ani nevytvoří. To jejich protějšky v bílém, růžovém, bleděmodrém tylu, taftu, krepdešínu, či jak se tyhle zpropadené materiály všechny jmenují, projevovaly už daleko víc než jen pouhé zárodky elegance.

Jako lékař samozřejmě věděl, že dívky jsou v tomhle vě

ku prostě vyspělejší. Z čistě biologického hlediska se rozdíl časem patrně vyrovnává, ale protože doktor překročil šedesátku a poznal v životě mnoho mužů a mnoho žen a mnoho jejích osudů, přemýšlel o tom, zda se tento rozdíl vyrovnává skuteč

ně. V jeho věku už takovéto myšlenky nejsou nepatřičné ani na maturitním plese vnučky, kam byl pozván. Povzdechl si, napil se červeného vína a hledal v kapse doutník.

33

Zazněl tuš a maturanti kráčeli na parket k slavnostnímu stužkování. Vnučka Martina k němu přiběhla celá rozzářená:

„Dědo, že si se mnou zatančíš, když už teď jsem dospělá!“

„Jenom skoro, maturitu ještě nemáš. Ale něco pomalejší

ho, na tyhle divoký rytmy dám přednost mladším.“

Páry se začaly zvedat, parket se plnil dychtivým mládím.

Doktor Mareš pozoroval, jak mladičká profesorka, opírající se o sloup, vrtí hlavou a odmítá tanec se svým kolegou, rovněž téměř čerstvým absolventem filozofie, který byl v městečku nový a mimořádně nastoupil v pololetí za dlouhodobě nemocného profesora Kalistu. Mareš věděl, že Kalista se už nejspíš do školy nevrátí. Karciom plic. Ale tuhle diagnózu dosud před nemocným tajili.

Když odmítnutý mladík procházel kolem jeho stolu, doktor vstal a zastoupil mu cestu.

„Promiňte, pane profesore. Mareš, doktor Mareš jméno mé. Mám tady vnučku, Martinu…,“ mávl rukou někam směrem jia parket. „Nevypil byste se mnou u baru jeden koňak? Zvu vás.“

„Já? Jistě, proč ne… Já jsem Pele.“

„Já vím,“ stiskl Mareš podávanou ruku. „Angličtina, dějepis. To víte, tohle město není velké a starý lékař je něco jako zpovědník.“ *

Když se usadili na barových stoličkách a v napoleonkách se zatřpytila zlatohnědá tekutina, zapálil si Mareš nový doutník. Přes plamen zápalky pozoroval zvědavý výraz tváře svého společníka.

„Ano, máte pravdu, nepozval jsem vás jen tak. Odpusťte starému člověku, že se plete do záležitostí jiných, ale viděl jsem, jak jste dostal košem od své kolegyně, profesorky Sitenské. Nic by mi do toho nemuselo být, ale vím, že se o ni zají

máte delší dobu… No delší dobu, těch pár měsíců, co jste tady…“

Mladík se chystal něco namítnou, ale lékař mu chlácholi

34

vě položil ruku na paži: „Nechtě na hlavě. Ony ty děti, které učíte, leccos postřehnou a leccos doma povědí. A protože z jistých náznaků soudím, že váš zájem není jen povrchní, a protože Věra, tedy profesorka Sitenská, tady na rozdíl od vás vyrůstala dost mi na ní záleží, v zájmu věci trochu poruším lé

kařské tajemství a něco vám o ní povím.

Něco, co by vám pomohlo pochopit její trochu rozporuplné chování k vám a k mužům vůbec. Můžete se jistě ptát, proč chodí na plesy a netančí. Ona ovšem tančí, ale výhradně s žá

ky nebo jejich otci. To je jaksi její společenská povinnost, víte sám, že město je malé. Na jiné zábavy nechodí. Možná se vám také zdá, že v jistém rozporu s její plachostí je ten její vyzývavý melír, ty šedivé pruhy ve vlasech, které působí, to připouštím, nápadně a dráždivě.

Tak právě o tom je můj příběh. Je to už hezky dávno, léta ani nemá cenu počítat. Věře bylo tenkrát sedm let, právě začala chodit do druhé třídy.

Jednoho odpoledne počátkem září sbírala u hřiště, je tam takový hájek nebo parčík z vzrostlých kaštanů, tak tam s kamarádkou, stejně starou, sbíraly kaštany. Nějaká Zorka Najmanová, tak se jmenovala ta kamarádka, také jsem tu rodinu znal.

A večer se Zorka nevrátila domů. Pochopitelně, rodiče ji nejdřív všude hledali, telefonovali známým, příbuzným, dovedete si to jistě představit.

Kolem osmé večer šla zoufalá matka na SNB ohlásit pohřešované dítě. Zorka měla staršího bratra, ten s Věrou to odpoledne na hřišti mluvil. Řekl, že Věrasi skutečně hrála se Zorkou a že prý ji odvezl nějaký pán na kole.

Víte, v takových případech to nemají policajti lehké. Bylo k desáté večer, když tuhle informaci získali. Bylo jasné, že Věrka už spí. Mají brát ohled na spící dítě a nebudit ho, nebo mají dát přednost pátrání? Ztracená sedmiletá holčička, to má

lokdy věští něco dobrého. Kriminalisté zazvonili u Sitenských,

35

vysvětlili situaci, matka Verku šetrně vzbudila.

Upamatovala se, že přijel nějaký pán na kole, na takovém žlutém, jezdil za nimi mezi stromy, ptal se jich, jak jsou staré, jestli mají bráchu nebo sestru a kde pracuje tatínek a maminka. Věrka mu neodpověděla, protože si pamatovala, že s cizími pány se nemá bavit. Muž jí řekl, že je nějaká drzá, že na ni asi půjde žalovat.

Zorka mu řekla, že má bratra v páté třídě, on ji chytil a řekl jí, že je lepší, že ji sveze na kole. Posadil ji na štangli a odejeli. Muž byl starý asi jako Věrčin tatínek, přibližně také tak velký, měl s sebou hokejovou sportovní tašku a na ruce byl po

řezaný. Ještě než odjeli, volal, zda se nechtějí obě projet na loďce, ale Věrka utekla.

Tohle byla vážná věc. Shánění dalších svědků bylo nutno odložit na ráno. Ten kaštanový hájek je na samém kraji města, blízko řeky, žádný velký pohyb osob v okolí.

Přesto se detektivům podařilo najít důležitou svědkyni.

Blízko odtud na zahradě věšela paní Weberová prádlo a muže s holčičkou na kole si všimla. Udala dost přesný popis, pochopitelně přesnější, než sedmileté dítě, takže bylo možné udělat jakýs takýs portrét pachatele.

Samozřejmě, hned ráno byli nasazeni psovodi, propátrá

valy se oba břehy řeky, protože muž s dítětem odejel směrem po proudu, ale bylo to bezvýsledné. Ve městě to tenkrát vzbudilo značný rozruch a našel byste spoustu lidí, kteří se na to dosud pamatují.

Mezitím kriminalisté pochopitelně probírali evidenci zná

mých firem, které měly záznamy pro sexuální trestné činy.

Odpoledne svého muže mají. Nějaký Josef Zeman, před půl rokem propuštěný z kriminálu pro pohlavní zneužívání.

Paní Weberová ho bezpečně poznala, poznala také kolo, uložené v kůlně domku jeho rodičů.

Zeman se přiznal. Zorku odvezl na kole asi dva kilometry po proudu, je tam takový hustý porost olší a vrbiček, tam ji

36

uškrtil, pohlavně zneužil a tělo hodil do vody.

Měl jsem službu, když policejní potápěči tělíčko na ozna

čeném místě z řeky vylovili. Zavolali mě k ohledání. Víte, profesore, jako lékař bych měl být na smrt zvyklý, ale dítě, navíc zavražděné dítě, to je něco jiného…“ Doktor do sebe hodil zbytek koňaku a přistrčil sklenici barmanovi gestem, které znamenalo, že si dá ještě jeden.

„Ptáte se možná, jak to souvisí s Věrou Sitenskou. Ona byla a je pořád velmi citlivá. Rodiče jí o vraždě neřekli, dozvěděla se to až čtvrtý den ve škole od spolužáků. Dostala strašný záchvat pláče, celá se třásla, vyčítala rodičům, že jí to neřekli sami.

Zase jsem sloužil, ostatně, byl jsem něco jako jejich rodinný lékař. Volali mě k ní, vyšetřil jsem ji a dal nějaká sedativa.

Rodiče se mě ptali, zda může jít na pohřeb své kamarádky. To je vždycky těžká věc. Doporučil jsem jim, aby jí, až se vyspí, šetrně sdělili, že pohřeb bude pozítří, a zeptali se jí, zda chce jít. Dopil jsem kávu a rozloučil jsem se.

Pozítří mě volali znovu. Věra má starší sestru, ta už tu nebydlí, vdala se někam do Hradce, ale ta tehdy přinesla domů kytici. Bílé karafiáty a bílá stuha se zlatým nápisem Zorce její kamarádka a rodiče.

Věra byla v posteli, ale slyšela, jak se sestra matky ptá, kam má tu kytku dát. Prý do garáže.

Věrka vstala a za chvíli ji matka našla v garáži. Stála před kyticí a celá se třásla. Byla v šoku. Bylo zřejmé, že znovu pro

žívá celou událost na hřišti a že teprve teď si uvědomila definitivnost, jaká vyplývá jen ze smrti.

Píchl jsem jí injekci, uložili ji do postele. Ráno jsem se na ni zašel podívat.

Ty bílé pruhy ve vlasech, které vám připadají tak zajímavé, má od té doby. Samozřejmě, slyšel jsem, že někdo do rána zešediví, ale to bylo poprvé a naposledy v mé lékařské praxi,

37

kdy jsem něco takového viděl na vlastní oči.

S léty se to srovnalo, ale její vztah k mužům je tou udá

lostí už navždycky poznamenaný. Toho Zemana tenkrát pově

sili, Věra se to také dozvěděla a rozhodně neprožila žádný pocit satisfakce, jak byste snad myslel. Cítí nebo cítila jakousi iracionální vinu i na té druhé, podle mého názoru celkem zasloužené smrti. Je a zůstane křehká, nesmírně křehká, i když, pokud vím, učí tělocvik.

Takže promiňte, profesore, starému muži, že vás tak

dlouho zdržel od povinností, které má učitel na maturitním plese. Protože pokud to myslíte s tou známostí s Věrkou vážně, je dobře, abyste to věděl. Ostatně, pokud to vážně nemyslíte, je dobré, abyste to věděl také.

A teď mě omluvte, zdá se, že začali hrát něco pomalejší

ho, takže i mne čekají povinnosti…“

„Dědo, tak jdeme?“ přiběhla rozesmátá vnučka a lékař slezl se stoličky, s galantností staré školy nabídl dívce rámě a důstojně kráčel k parketu.

POSTRACH ŽEN

Na jaře osmdesátého šestého skončil pro Jana Dunu už šestý trest odnětí svobody. Dostal ho, stejně jako ty předchozí, za krádeže a výtržnosti. Ten první byl však přece jenom za něco jiného: jako mladistvý zabil člověka. Nechtěl Nebyla to tedy vražda. Jenom ho tloukl tak dlouho, až už lékaři neměli nejmenší šanci mu zachránit život. A tak šel Duna do vazby, potom k soudu, od něho do nápravně výchovného ústavu pro mladistvé. Když si odpykal poslední trest, měl s několika stokorunami v kapse, víc si Duna v kriminále nevydělal, namířeno domů. Doma pro něho bylo na severu Čech, kde bydlel už ně

kolik let s Jiřinou Nenadálovou, svou družkou v časech dob

38

rých. Nikoli v časech zlých. Jiřina už v žádném případě nepat

řila k mladým zajíčkům, měla dospívajícího syna, o jehož otci sama věděla jenom velice málo, syn pak už vůbec nic. Na svou obranu však stále uváděla, že ještě není natolik stará, aby, když za Dunou zapadnou vrata kriminálu, musela v ložnici líhávat sama. Pokaždé si někoho našla. Nedalo jí to příliš velkou práci. Stačilo párkrát zajít do některé restaurace nepříliš vysoké cenové skupiny a ruka byla v rukávě.

Ale přesto mezi ní a Janem panovalo jakési nepsané

pravidlo, uznávající, že navrátilec^ vězení má po svém pochodu právo na to, aby postel vedle Jiřiny byla toho dne opět prázdná. Někdy tohoto svého rozhodnutí Nenadálová i litovala, protože mezi muži poskytujícími jí příjemné rozptýlení byli i tací, s nimiž se rozcházela jen velice nerada, neboť dokázali dát žádoucí ženě všechno, co si jen mohla přát, ale byl tady její syn. Nedávno oslavil narozeniny, teď mu bylo šestnáct pryč, ale Dunu měl rád už od chvíle, kdy ho k nim jednoho dne matka přivedla.

Jiřina Nenadálová si zhluboka povzdechla, když se za dveřmi na rohožce ošoupané desítkami podrážek pánských bot objevil její druh. Dal o sobě vědět předem, její syn Karel se už těšil, nezbylo jí proto, než s těžkým srdcem vypakovat jisté

ho Božetěcha, chlapa jako hrom, který u ní půl roku žil sice zcela na její útraty, ale ona si nestěžovala, protože měla jasný pocit, že to nejsou zbytečně vyhozené peníze. Božetěch byl milenec, jakých poznala jen málo, pokud mu vůbec někdo mohl konkurovat. Ani jemu se z příjemného bytu a stále doširoka otevřené náruče nechtělo, ale byl tady ten spratek, který mu lezl na nervy, a proto se v předem dohodnutý den opravdu odstěhoval. Sebral si svých pět švestek, míněno doslova, protože když přišel, neměl ani vlastní kartáček na zuby, a šel se poohlédnout po další Nenadálové, která by se mu postarala o příjemné nicnedělání.

„Tak pojď, akorát jsem dovařila večeři,“ otočila se Jiřina

39

k Dunovi zády a vešla do bytu. Příliš bouřlivé a laskavé to uví

tání nebylo, ale po pravdě řečeno, nečekal nic jiného. Zvykl si.

Karel mu skočil kolem krku, což byl na pubertálního kluka docela slušný výkon: „Honzo, snad už to bylo doopravdy naposled. Máš to zapotřebí?“

„Nenech se vysmát,“ odpověděla mu matka od sporáku.

„Za půl roku je zase tam, odkud přišel. To bychom ho nesměli tak dobře znát… A pojďte jíst,“ dodala bez patřičné mezihry.

Měli krásně osmažený libový řízek a Jiřina mu naložila přímo kopu brambor. „To snad ani nezvládnu,“ zaprotestoval.

„I když je to vynikající,“ chválil jídlo plnými ústy. „Tohle mi tam doopravdy chybělo.“

„Jenom tohle?“ dala se slyšet Nenadálová. Pak oba

zmlkli a hleděli si jenom příborů a talířů. Karel byl hotov první:

„Jdu na trénink,“ oznámil. „Za normálních okolností bych řekl, aby ses na mne šel podívat. Jenomže vy si asi budete mít s mámou co povídat,“ dodal zasvěceně a tvářil se, že ví, o co se jedná. A také věděl. V tomhle ohledu byl přece jenom pou

čenější než jeho stejně staří vrstevníci. I proto nikdy Dunovi neprozradil, jak se chovala matka v době jeho nepřítomnosti.

Je ale pravděpodobné^ že by si to Duna ani vyprávět nenechal. Nikdy se Jiřiny ostatně nezeptal, co dělala sama po celé ty dlouhé měsíce. Poslouchal jen to, o čem mu chtěla vyprá

vět. Přiznával jí tak nárok na tušené milence, neboť Jiřina často a jakoby s omluvou prohlašovala, že má odmalička v žilách krev a ne vodu.

Teď se právě snažil přimět onu krev v Jiřinině těle k rychlejšímu pohybu. I když se o to pokoušel v prvé řadě kvůli sobě.

Byl přece bez ženské už takovou dobu… Pravda, někteří chlapi v kriminále lehce sklouzávali až k homosexualitě, zejména ti, kteří trest počítali na dlouhé roky. Pak tu byli jiní, kteří z té homosexuality dokázali těžit, když se stali miláčky těch mocných. Další homosexualitu předstírali, aby měli pokoj. Duna nepatřil k žádné z těchto skupin. Čekal a věděl, že se dočká.

40

„Běž se napřed vykoupat,“ odstrčila ho od sebe družka.

„Smrdíš kriminálem.“

Roztočil kohoutky, svlékl se a vlezl do vany poslušně jako školák. Doufal jen, že přijde za ním, že mu umyje záda a možná se mu hned v koupelně podaří raději ani nedomýšlet.

V kriminále před sebou viděl ten obraz mnohokrát. Stačilo zavřít oči. Jiřina tančila nahá nebo jenom s šátkem přes ramena kolem rozložité postele, uprostřed níž trůnil on se sklenkou rumu v jedné a s cigaretou v druhé ruce. Často si přitom říkal, že by bylo daleko stylovější, kdyby měl místo toho šampaňské a doutník. Jenomže bublinky mu nechutnaly a doutník nikdy nekouřil.

Utřel se do čistého ručníku a zklamán opustí} koupelnu.

Jiřina za ním nepřišla. Věřil, lépe řečeno velice intenzívně si přál, aby na něho čekala alespoň v posteli. Svlečená, toužící.

Našel ji v kuchyni. Kouřila a dívala se z okna směrem k horám. Vidět mohla nanejvýš kousek silnice, který stačila osvětlovat dávno neměněná a tedy i řádně zesláblá výbojka.

„Nepůjdeme si už lehnout?“ zeptal se. Jeho inteligenční kvocient se sice nepohyboval ve sféře geniality, ale i tak pochopil, že si na něho Jiřina musí zvyknout. Vždyť tohle je jeho třetí návrat z basy. Třetí, který prožívali spolu.

„Jo. Půjdeme,“ odtušila za chvíli. „Necháš mě to snad alespoň dokouřit.“

Svlékala se tak, jak se svléká ženská, když je sama a navíc pořádně ospalá. V jejích“ unavených a dalo by se říci i otrávených pohybech nebyl ani náznak příslibu. Nebránila se Dunovým rukám, ale ani jim nešla vstříc.

Výsledek byl takový, jaký asi za těchto okolností musel být. Dunovi chvíli trvalo, než přišel na to, čeho si Jiřina všimla okamžitě: „Nech toho, Honzo. Nemá to smysl. Copak to nepozoruješ?“

Nemínil se však vzdát a silou myšlenky se snažil přemoci své stávkující tělo, aniž měl ovšem nárok na vítězství.

41

„Vykašli se na to a spi. Zítra je taky den,“ mínila Jiřina a okamžitě usnula. Anebo se tak alespoň tvářila.

Následující dny byly pestré, noci naprosto stereotypní.

Byl se přihlásit u čerta i ďábla. Dostal nemálo razítek a ještě víc dobrých rad, našel si práci v třídírně uhlí, vyhledal kamará

dy, , nezapomněl zajít za rodiči.

V noci v posteli podával neustále ten samý výkon, za který, kdyby se sex klasifikoval známkami, by mu musel každý soudný examinátor chladnokrevně napařit nedostatečnou. Byl z toho napůl šílený: tohle se mu přece předtím nestávalo. Nenapadlo ho, že i Jiřina by se k tomu dříve jistě postavila zcela jinak.

Když v pěti po sobě jdoucích dnech selhal popáté, vyskočila z postele nabroušená jako ostří finského nože: „Běž si to zkoušet někam jinam! Já na to nemám nervy. Je to k zblázněni. Chlap s figurou trénovaného sportovce, a on má od pří

rody nadělíno tak maloučko, že jsem nikdy míň neviděla. Ně

který holky říkají, že i s touhle nevýhodou dokáží být některý chlapi na úrovni. Jenomže ty k nim nepatříš. Jsi nejmizernější milenec v tomhle městě. Seber se a táhni. A až ti to někdy zase půjde, můžeš do mojí postele! Stěhovat se zatím nemusíš.

Karel by mi to neodpustil. Ale spát s tebou za těchto okolností nebudu. To doufám chápeš, chudinko!“

Dal jí facku, až upadlá do polštářů. Neřekla na to vůbec nic. V okamžicích, kdy se spolu nemohli dohodnout, volili oba poněkud svérázné argumenty.

Naházel na sebe kalhoty, košili a lehký svetr. Venku bylo navzdory pozdní hodině stále ještě dost teplo, i když se to pravé prázdninové léto pozvolna nachylovalo ke svému závěru.

Kalendář ukazoval, že je devatenáctého srpna.

O hodinu později bylo již dvacátého. Nový den nestačil ještě ukrojit ani šedesát minut ze svého času, když Jan Duna brutální silou přepadl osamocenou ženu, vracející se domů po ukončení provozu restaurace, kde ovšem neseděla jako host,

42

nýbrž pracovala jako výčepní, servírka, vrchní a vedoucí, to vše v jedné osobě, protože hospoda to nebyla velká a personálu v ní rozhodně nepřebývalo.

Duna na ni skočil naprosto nečekaně. Blůzu jí vyhrnul až ke krku a začal ji škrtit pevným okrajem látky. Nemohla se oto

čit, nemohla se bránit. Zkusila tedy alespoň křičet. Ale když se jí látka zařízla silněji do krku, uvědomila si, že volat o pomoc v těchto končinách nemá žádný smysl. Násilník byl navíc ještě agresivnější. Vyhrnul jí sukni a serval z ní prádlo. Teď už vědě

la, oč mu jde.

Nemýlila se.

V pevném sevření ji odvlekl pár desítek metrů stranou, až k vratům do jakési plechové kůlny. Stále ji při tom držel tak, že se nemohla ohlédnout, ale už ani zakřičet. Nemohla vlastně nic. Povalil ji na zem. Upadla do něčeho, co jí připomínalo ztvrdlý písek. Teprve pak ji hlasitě supící muž obrátil čelem k sobě. Ale opět nic neviděla. V kůlně byla naprostá tma.

„Neblázněte,“ pokoušela se vzdorovat osudu. „Tohle přece nemáte zapotřebí.“

„Drž hubu, kurvo!“ vycedil ze sebe sípavě. Jakmile vyřkl ta tři slova, cítil se najednou ještě silnější než do této chvíle.

O malou chvilku později vstal ze země a oprášil si kolena.

V ruce držel ženinu kabelku a cvakal jejím uzávěrem. Ačkoli byla stále ještě úplná tma, instinkt jí napověděl, že se ji navíc pokouší i okrást. „Nechte toho,“ varovala ho. „V kabelce nejsou jenom moje peníze, ale i dnešní tržba z hospody. Budete mít malér ještě větší…“

Neřekl ani slovo a odešel. Siluetu jeho postavy zahlédla v otevřených vratech. Štíhlý, přitom ramenatý muž. Vyšší sportovní postava.

Rychle se oblékla, pokud se snaze o srovnání potrhané

ho oděvu dá říci oblékání, a opatrně vyšla z kůlny. Její kabelka ležela ve vlhké trávě. Až na rtěnku a hřeben byla úplně prázdná. Žena šiji hodila přes rameno a namířila si to rovnou k ob

43

vodnímu oddělení Veřejné bezpečnosti.

Výjezdová skupina kriminalistů přijela zanedlouho. „Tudy chodíte v noci z práce?“ zeptal se překvapeně jeden ze členů skupiny, když jim mladá žena ukazovala polní cestu vinoucí se mezi posledními městskými domy směrem k benzínové čerpací stanici a lemovanou po stranách zahrádkami. „Vždyť to tady nemůže být bezpečné ani ve dne. Myslím absolutně bezpeč

né,“ dodal kriminalísta. „Zejména když si na vás může počíhat každý lotr, který ví, že nosíte domů tržbu a posíláte ji až ráno.

Mimochodem, šlo opravdu i o znásilnění? Neměla jste dojem, že mu jde spíš o ty peníze?“

Nesouhlasně zavrtěla hlavou: „Přepadl mě kvůli tamtomu. Peníze vzal až pak. Myslím, že to původně neměl v plá

nu.“ Na moment se zarazila. Uvědomila si, jak pravdivé je to, co si kdysi přečetla v nějakém pojednání: znásilněná ženská je na tom hůř než pachatel sám. Musí odpovídat na desítky otá

zek zasahujících až do velmi soukromých sfér, bavit se s neznámými muži o tom, o čem by hovořila tak nanejvýš s dobrou přítelkyní, a pořád je jaksi podezřelá, zda si nakonec ono zná

silnění nevykoledovala nějakým provokativním jednáním. Ptá se kriminalista, pak vyšetřovatel, někdy prokurátor, rozhodně soudce. Čím starší, tím prý zvídavější. A protože se mezi lidmi nic neutají, po čase se na ni sousedé a sousedky dívají tak ně

jak divně. Mnozí chlapi s pochybnostmi v očích: kdo ví, jak to vlastně bylo.

Ženské jsou ještě horší: „Slušným se tohle nestává!“ Není se potom co divit, když některé ženy vlastní pohanu ani neoznámí. Možná by také mlčela, nebýt toho, že přišla o tržbu.

Neodevzdat ráno šest tisíc, jistě by si někdo vymyslel, že ty peníze ukradla. Do jiného stavu přijít nemohla. Má antikoncepci. A jinak? Jinak to nestálo za nic. Uvědomovala si hlavně, že ji pachatel škrtil, válel se po ní, byl sprostý, hrubý, brutální, vymáhal si všechno silou… Akt sám byl však z jeho strany velice nevydařený… Tohle ovšem zpočátku kriminalistům ne

44

řekla. Měla obavu, aby si její slova nevysvětlili špatně.

Požádali ji, aby se převlékla a dala jim všechno, co měla v noci na sobě. Poslechla je, ačkoli jí nebylo jasné, proč budou její prádlo a oblečení posílat do pražského Kriminalistického ústavu. Ale nic nenamítala.

Celých sedm dní po tomto činu byl Jan Duna jako vyšinutý. Před pár dny přišel z basy, určitě se policajti podívají i po něm, aby zjistili, co dělal v kritickou noc. Jenomže pak mu do

šlo, že půjdou v prvé řadě po těch, kteří už měli něco podobného zapsáno v trestním rejstříku. A mezi ty nepatřil. Stejně ale raději docházel naprosto přesně do zaměstnání, doma se bavil většinou s Karlem, nešel ani do hospody. Až to bylo Jiřině divné. Ale hlavně se už nepokoušel dokazovat jí v posteli, zeje to s ním zase všechno v nejlepším pořádku.

Vycítil její ostražitost a sedmého dne večer se zvedl ze židle, že musí na pivo, protože co by tomu jinak kluci řekli…

Vrátil se okolo půlnoci. Jiřině, která na něho kupodivu čekala, hodil do klína hrst bankovek. Když je přepočítala, zjistila, že je to skoro pět tisíc korun.

„Kdes k tomu přišel?“ zeptala se poněkud ustrašeně.

„Snad ne zase…“

„Neboj se,“ uklidňoval ji. „Vyhrál jsem v kartách.“

Víc se neptala. Chtěla tomu věřit. A byla docela potěšená, že Honza zůstal pořád takový, jako předtím.

Za dva dny, tedy devět dní po prvním přepadení, se Duna neukázal odpoledne doma. Jiřině samosebou nevzkázal ani slůvko. Věděla dobře, co to znamená. Že začal pít, sotva opustil třídírnu. Kdo ví, kdy a v jakém stavu se vrátí.

Neměla pravdu. Duna sice vypil během odpoledne několik piv, ale na to, co měl v plánu, chtěl zůstat střízlivý. Byl totiž rozhodnut, že opět přepadne a znásilní nějakou ženu.

Večer se toulal bezcílně městem, až se po desáté hodině dostal do přibližně stejných míst, kde byl poprvé. Ukryl se za stromem a čekal. Také jako ponejprv. Po několika minutách

45

zahlédl ženu kráčející okrajem parku. Počkal, až bude blíž, a pak vyrazil. Skočil jí zezadu za krk a počínal si naprosto stejně jako před devíti dny. Žena se dala do hlasitého křiku: „Pomoc, lidi, chtějí mě zabít!“

Nic jiného ji jako důvod přepadení nenapadlo. Do důchodu jí už zbývalo jenom několik málo měsíců a ani teď, při cestě z odpolední směny, ani nikdy jindy jí nepřišlo na mysl, že by mohla být přepadena.

„Drž hubu, nebo tě podříznu!“ houkl na ni muž. A na dů

kaz, že svou hrozbu myslí skutečně vážně, jí přitiskl ke krku nůž. Pak ji udeřil do týla a povalil ji do trávy. Teprve teď si uvědomila, co je důvodem přepadení.

Když bylo po všem a chlap se vypařil dřív, než si toho stačila pořádně všimnout, zvedla se a šla na VB. Technik na místě trestného činu našel otisk podrážky s pilkovým vzorkem, naprosto stejný jako v kůlně s posypovou solí. Neznamenalo to sice, že trasologickou stopu zde musel zanechat pachatel, protože se jednalo o podrážku zcela běžnou a v tu dobu hojně používanou k semišovým a manšestrovým levným botám. Ale jistá naděje, že tyto boty má i muž, po němž se pátrá, zde přeLe jenom byla.

„Co nám k tomu můžete říci?“ zeptal se kriminalista váž

ně se tvářící zralé ženy.

„Co by,“ pokrčila rameny. „Neviděla jsem ho. Přepadl mě zezadu a než se mnou praštil o zem, vyhrnul mi svetr na obli

čej.“

„Ale jinak, myslíte, že kdybyste se s ním ještě někdy setkala, že byste ho podle něčeho poznala?“

Pomalu zavrtěla hlavou. Pak zvedla oči a pronesla tiše:

„Podívejte, já už jsem stará ženská, tak to snad tak budete od staré ženské brát. Mně totiž ten chlap připadal, jako kdyby nebyl úplně normální, jako kdyby si tím znásilněním chtěl něco dokazovat … On na to totiž vůbec nemá… On je,“ hledala slova, „málo vyvinutej. A asi ho to štve.“ Zarazila se, jako by se

46

sama lekla toho, co právě pronesla. „Já tu mluvím jako bůhví

jak zkušená ženská, ale to i přes ten věk na mou duši nejsem.“

Nazítří se dva kriminalisté vypravili do psychiatrické lé

čebny v Horních Beřkovicích, kam přichází většina pacientů ze severu Čech. Zjišťovali, kdo ze sexuálních deviantů byl před nedávném propuštěn, kdo by tedy mohl přicházet v úvahu alespoň jako podezřelý. O spolupráci požádali i kriminalisty z jiných okresů. Protože jeden nikdy neví…

Třináct dní po prvním znásilnění, tedy druhého září, kdy ručičky na hodinkách jedné mladé dámy ukazovaly bez několika minut půlnoc, se jejich majitelka definitivně rozhodla, že opustí garsoniéru svého přítele a půjde raději domů, protože z celého večera jí zbyla jenom nepříjemná pachuť podezřívání a jeho hloupých narážek.

Dům byl odemčený, bez problémů proto prošla mezi bloky domů, postavených tu údajně v době, kdy se Sudety staly součástí naštěstí nikoli tisícileté říše. Přemýšlela o svých starostech a až v posledním okamžiku si uvědomila, že proti ní běží vysoký, štíhlý a atleticky stavěný muž. Vypadalo to, jako kdyby sejí chtěl na něco zeptat. Zůstala tedy stát. Když se onen člověk zarazil až u ní, místo slovy začal konverzaci pěstmi. Hned první rány do obličeje ji srazily k zemi. Muž do ní kopal a tloukl ji dál. V ústech cítila krev, bolest jí vystřelovala až do mozku, ale nebyla schopna cokoli říci. Násilník po ní hrábnul, klekl si na ni a začal jí rozepínat džíny. Bránila se, kopala, ale on ji za každý obranný pohyb strašným způsobem bil.

A nepřestal ani potom, co dosáhl svého.

Ještě než zmizel, zasadil jí poslední ránu. Omdlela a probrala se po několika minutách. Neuvědomovala si, kde je a co se s ní stalo. Teprve když si pořádně všimla okolních domů, došlo jí, že byla u přítele a cestou domů… Vstala a dopotácela se do bytu rodičů. Odtud putovala nejprve do nemocnice. Přeražená dolní čelist, dokonce nadvakrát, těžký otřes mozku, mnohočetné zhmožděniny na celém těle: tak zněla diagnóza.

47

A protože se takovéto záležitosti v žádném případě neutají, ve městě pod Krušnými horami vypukla panika. Ženy se obávaly, zda dojdou zejména z odpolední směny domů bez úhony. Vždyť za třináct dní došlo ke třem znásilněním a všechna byla velmi surová…

Kriminalistům a naštěstí i jejich šéfům však bylo naprosto jasné, že tenhle případ přesahuje všechny předchozí, které tady kdy měli, že pachatelova‘ brutalita je den ode dne vyšší, že nebudeli v dohledné době dopaden, mohlo by se nakonec stát, že některou ženu zabije. Ne promyšleně a úmyslně, ale třeba v afektu.

A tak přišel z krajské centrály pokyn, aby byl k objasnění případu neznámého násilníka a k jeho zadržní vytvořen specializovaný tým, tedy poměrně početná skupina kriminalistů, vy

šetřovatelů a analytiků. Všichni však doufali, že existence tohoto týmu je,záležitostí na několik málo dní. Vždyť zraněná dívka byla první ženou, která násilníkovi viděla do obličeje. A zcela jednoznačně prohlásila, že ho v každém případě pozná.

Na základě její výpovědi a popisu zpracoval kreslíř jeho portrét.

Částečně podle popisu, částečně i podle jiných zákonitostí, pochopitelných jenom těm, kdož pracují v branži, zadrželi kriminalisté několik mužů, kteří neměli na druhého září těsně před půlnocí přesvědčivé alibi. Byl mezi nimi i Jan Duna!

Každý z těchto mužů dostal do ruky tabulku s číslem a postavili se do řady k takzvané rekognici. V zahraničních filmech ukazují, že se na zadržené dívá přepadená oběť či svě

dek přes důmyslný systém zrcadel nebo zcela prozaicky pomocí kamery a obrazovky. U nás se tento způsob doposud neužívá. Osobní kontakt má jistěže co do sebe, lidé s čísly nejsou ničím zkresleni, žádná optika, byť sebedokonalejší, přímý pohled nenahradí. Dívka však nikoho z mužů nepoznala! Jan Duna, který se měl co hlídat, aby se mu strachy neroztřásla kolena nebo aby se mu nevysmekla tabulka s černou

48

čtyřkou z prstů, zjistil i při své nevysoké inteligenci, že výsledek rekognice je pro něho tím nejlepším řešením, o jakém se mu nemohlo ani zdát. Logicky po něm teď kriminálka nepůjde!

Měl pravdu, nešla. Měla teď docela jiné starosti. Opět se znásilněním. Ještě týž den se totiž na Bezpečnosti přihlásila žena s krvavými šmouhami na blůze a v obličeji. I ona se vydávala za znásilněnou a podrobně popsala, jak k tomu všemu došlo. Některé momenty zcela odpovídaly předchozím případům. Jiné jako by s nimi nesouvisely. Kriminalistům se na vý

povědi té ženy cosi nezdálo, ale zatím nebyli schopni přesně určit, co to je. Jistě, vzali v úvahu, že místo trestného činu nemohla oznamovatelka dlouho najit, pak ukázala na chodník pod okny živého panelového domu, což sice ještě nic neznamená, ale přece jenom…

Po čtyřech dnech to tahle žena vzdala. Znásilněna samosebou nikdy nebyla. Poškrábala se sama… Manžel odjel na vojenské cvičení a ona se rozhodla vyrazit zase jednou mezi lidi. Domluvila se na tom se dvěma rozvedenými přítelkyněmi a zašly do vinárny. Když něco vypily, přijaly pozvání ke stolu od zahraničních montérů. S jedním z nich pak skončila nejprve na lavičce v parku, posléze ve svém bytě.

Ráno, jež bývá moudřejší večera, ji zaskočilo úvahou o eventuálním těhotenství, které by mohlo dojem ze zábavného večírku přinejmenším pokazit. Manžel by pro tohle povyražení rozhodně neměl pochopení. Rozhodla se proto využít teď už dostatečně známé situace a…

Za čtyři dny, po které část týmu věnovala pozornost této dámě, by mohli být kriminalisté možná o hodný kus cesty dál.

Jenomže i tohle patří k jejich práci. Křivou výpověď, jež je podle zákona v toto smyslu trestná, oznámili prokuratuře. A pátrali dál.

„Honzo, kde pořád bereš ty peníze?“ zeptala se uprostřed října Jiřina Nenadálová svého druha Duny.

„Ty máš pořád strach,“ usmál se a vyndal z kapsy nevy

49

soký štůsek stokorun. „Už jsem ti říkal, že mám štěstí v kartách. A drží se mě,“ dodal a pak znovu sáhl do kapsy, aby na otevřené dlani předvedl své družce pár zlatých náušnic s červenými kamínky a prstýnek, jehož kámen jiskřil modrobíle.

Přijala ten dárek zpočátku dosti nedůvěřivě. Co si pamatuje. Duna většinou spíš prohrával…

Mávla však nad svými úvahami rukou. Nějak bylo, nějak bude. Stejně ho už nikdo nepředělá… V noci pod slabou přikrývkou dělala všechno možné pro to, aby se Duna v jejím ná

ručí opět cítil mužem. Už to bylo o mnoho lepší, než když se vrátil z kriminálu, srovnávala. Ale jak to tak vypadá, aby byl alespoň trochu dobrej, bude mě to stát dost dřiny.

Jan Duna však své skromné úspěchy v domácím loži nepřičítal doslova samaritánské péči své Jiřinky, nýbrž energii, kterou naakumuloval jinde…

O dva dny později, devatenáctého října, vyrazil znovu do ulic. Tentokrát se při svém loudání dostal až k rozestavěným rodinným domkům u lesa. Připlížil se k jednomu oknu a nahlé

dl dovnitř. Na gauči poklimbávala žena v noční košili a snažila se dívat na televizi, v křesle spal muž, nejspíš její manžel, který si ani nestačil odložit montérky. Dopoledne na stavbě a odpoledne na druhé, té soukromé, mu zřejmě dávalo dost do tě

la.

Duna se rozhlédl okolo sebe a pak zkusil vzít za kliku.

Neměli ani zamčeno! Hned za dveřmi do chodby otevřel jiné, našel prázdnou místnůstku, která v budoucnu měla fungovat asi jako spíž, nechal pootevřeno, aby mohl sledovat dění v bytě, a pak se snažil příliš hlasitě nedýchat, aby na něho nikdo nepřišel. Dopadlo to přesně tak, jak předpokládal. Muž se po několika minutách zvedl, že prý si jde lehnout nahoru. Ráno musí brzo vstávat. Žena souhlasila, i ona je za chvilku v ložnici, ale teď nemá sílu zvednout se z gauče. Navzdory běžící televizi okamžitě usnula.

Duna počkal několik dlouhých minut. Pak bez obav

50

vstoupil do obývacího pokoje.

Tuhle ženu se už ani nesnažil znásilnit. Začal ji rovnou bít. Klečel nad ní a tloukl ji pěstmi do obličeje. V prvním okamžiku, díky hlubokému spánku, bolest ani necítila. Začala kři

čet, teprve když se zcela probudila. Ale vetřelec jako by její volání ani nevnímal a zasazoval jí dál a dál těžké údery do prsou a do hlavy. Po schodech seběhl manžel a začal se ve světle blikající obrazovky s tím cizím člověkem prát. Není bez zají

mavosti, že napadené ženě kromě drastického násilí zůstal v paměti herec Jiří Bartoška. Objevil se na obrazovce krátce poté, co dostala první rány. Tento údaj pak pomohl stanovit na minutu přesně dobu napadeni.

„Rychle ho, prosím vás, chytněte,“ prosila později potlu

čená žena kriminalisty, „protože dokud ho nebudete mít, budu se hrozně bát…“

Byl to nebo nebyl „jejich“ člověk? Tuto otázku si položili snad všichni členové týmu. Násilí tu bylo, a nemalé, vyžadující nemocniční ošetřování a dlouhodobou léčbu, ale na druhou stranu tu nedošlo ani k náznaku, natož pak pokusu či dokonanému znásilnění. Spíš to vypadá, že zloděj, který šel krást, byl čímsi vyrušen a… Což se ovšem neshoduje s výpovědí poškozené. Bude proto nejrozumnější brát v úvahu obě alternativy.

Jako by nebylo dost znásilnění, i počet vykradených obchodů a bytů se neustále ve městě zvyšoval. Ačkoli kriminalisté specializující se na pachatele majetkových trestných činů probrali všechny známé hříšníky, na nikoho z nich se to buď nehodilo, nebo měl skutečně pevné alibi. Expertiza oddělení kriminalistické techniky hovořila poměrně jasnou řečí: zlodě

jem není klasický bytař, odborník, který zná zámky a jejich mechanismy a dokáže otevřít dveře velice šetrným způsobem, ale člověk, jemuž chybí řemeslná zručnost, zato překypuje brutální silou…

A protože jsou věci, které si kriminalisté mezi sebou předávají, dozvěděl se týž den o posudku a jeho závěru i tým pát

51

rající po násilníkovi. Když se všechny poznatky sečetly dohromady, dospěli kriminalisté a vyšetřovatelé k názoru, že by se mohlo jednat o jednoho a téhož pachatele. Ten, kdo znásil

ňuje, by mohl i krást… Toto tvrzení však brali se značnou opatrností, neboť tahle kombinace se v praxi příliš často nevyskytuje. Dopředu však není možné cokoli vyloučit.

Sedmého prosince došlo k dalšímu znásilnění. Drzost

pachatele už neznala mezí. Svůj čin uskutečnil poměrně záhy zvečera v jedné z málo frekventovaných ulic. Žena z toho měla takový šok, že si ani nebyla jista, kolik je hodin a kde se jí to stalo. Nebylo se čemu divit, vždyť pachatel jí zpřerážel horní i dolní čelist, takže se musela dva měsíce léčit. Zpočátku nemohla vůbec mluvit, takže kriminalisté dospěli k přesným údajům až na základě velice pečlivé rekonstrukce, v níž hrály dů

ležitou roli i jízdní řády autobusů městské hromadné dopravy a rychlost chůze normálně jdoucí ženy.

Když mohla oběť znásilnění konečně promluvit, odsou—

hlasila pouze to, co kriminalisté už věděli. Nového se nedozvěděli nic. Žena na pokraji nervového zhroucení opakovala stále to samé: „Byla jsem přepadena, ztlučena, znásilněna…“

Vánoce toho roku nebyly pro kriminalisty příliš radostné.

Do poněkud podivné atmosféry mezi vánočními a novoročními svátky však najednou znovu udeřilo.

V jedné ulici určené k demolici se dvacátého osmého

prosince dívala z okna domu starší žena. V půl osmé ji cosi zaujalo.

Na drahé straně ulice, u domu, z něhož už dávno vystě

hovali nájemníky, přešlapoval nervózně jakýsi muž. Vysoký a štíhlý. Pokaždé, když se k němu po chodníku přiblížila dvojice či skupinka lidí, zmizel ve tmě. Pak se zase ukázal. Tahle hra na schovávanou trvala téměř hodinu.

Potom najednou uviděla tento obraz: okolo domu šla

osamocená žena. Ze vchodu se vystrčila paže a vtáhla ji dovnitř. Celé to netrvalo déle než vteřinu. „Co ted?“ ptala se

52

sama sebe stará paní. Otevřela rychle okno a zavolala do ulice o pomoc. Ale nikdo ji neslyšel.

Proto co nejrychleji vystoupala o patro výš. Všechno, co viděla, řekla sousedovi. Ten vytáhl z vany ještě pěnou pokryté

ho zetě a jen ve stručnosti mu oznámil: „Hoď sebou. Někdo nás potřebuje. Jde asi o kejhák.“

S baterkou v ruce vběhli do opuštěného domu. Hned na prvním schodu našli ležet kabelku. Pár kroků od ní uviděli kapky zasychající krve. A pak nepochybně znásilněnou a navíc zraněnou mladou ženu, ležící v bezvědomí na podlaze. Mladý muž se rozeběhl k nejbližší restauraci, aby přivolal pomoc.

Tchán zatím hlídal dům. Když se zeť vracel zpátky k domu, uslyšel zevnitř kroky. Okamžitě poznal, že nepatří tchánovi. Ve tmě uviděl siluetu muže, svítícího si na cestu plochou baterkou. Na nic nečekal a vyrazil. Druhý však udeřil dřív. Mladíkovi nezbylo nic jiného, než se zarýt prsty do látky jeho bundy v místě, kde je našit rukáv. Cizí člověk sebou prudce škubnul.

Látka zapraskala a objevila se velká trhlina. To však muži na útěku nevadilo. I když se z druhé strany domu objevil tchán a brzy nato přijela hlídka Veřejné bezpečnosti, po muži, po němž se už přes tři měsíce pátralo, nebylo ani památky. Na zemi však zůstala ležet jeho beranice a baterka.

Následující den se jedna skupina kriminalistů podrobně zajímala o nalezené předměty.

Druhá skupina však byla úspěšnější. Když před mladí

kem, který tak neohroženě přispěchal na pomoc zcela cizímu člověku, otevřeli album a ukázali mu fotografie pachatelů zná

silnění a násilných trestných činů, prohlásil zcela rezolutně u jednoho z obrázků: „Tohle je on!“

Tvář patřila Janu Dunovi.

Mnohé zpočátku nesedělo. Při domovní prohlídce našli bundu popsanou mladým mužem zcela nepoškozenou. O hodinu později se to objasnilo. Prodavačky z jediného místního textilního obchodu, kam chodilo i zboží z dovozu, si velmi

53

dobře pamatovaly, že ten, kdo si bundu před třemi dny kupoval, přišel dnes ráno znovu. Požadoval tu samou bundu, protože tu první prý dal synovi. Podle fotografií zcela jistě ukázaly na Jana Dunu.

Jenomže kde je roztrhaná bunda? A kde je Jan Duna?

Jeho družka tvrdila, že neví. Teprve když se bunda i další zakrvácený oděv našel v bytě jejích rodičů, přiznala pravdu;

„Nevím, co doopravdy provedl. Mně řekl, že se před hospodou popral. Ale že to nesmí nikdo vědět, protože by šel zase do kriminálu…“

Dvacet kriminalistů a stejně tolik uniformovaných přísluš

níků hledalo Jana Dunu ve městě i v okolí. Zadržela ho hlídka právě ve chvíli, kdy s kořistí v náručí opouštěl vykradenou prodejnu dietních potravin. Později přiznal, že sem vlezl hlavně proto, aby byl dopaden. Chtěl se co nejrychleji dostat do vyšet

řovací vazby. Ovšem jako malý zloděj, nikoli jako pachatel ně

kolika brutálních znásilnění. A náhle začínal tušit, že se síť okolo něho nějak nebezpečně stahuje…

Tuhle výpověď učinil až týden po zadržení. Do té doby zarytě mlčel. Promluvil až tehdy, když mu ukázali boty s pilkovým vzorkem, který se shodoval se stopami zanechanými na místě činu v prvním a druhém případě znásilnění. Byly to přece jeho boty, boty, na jejichž tkaničkách ulpěla krev poslední oběti, kterou kopal, když ležela na zemi. Odborná expertiza to prokázala bez pochybností. V Dunově skříňce na pracovišti se pak našly některé drobné předměty a šperky pocházející z bytových krádeží. Až na ty, které Duna daroval Jiřině Nenadálové či prodal překupníkům.

Teprve pod tíhou důkazů promluvil: „Já nevím, co to do mne vjelo. Já přece takový nejsem!“

Soud dospěl k poněkud jinému názoru. Přiznal Janu Dunoví některé polehčující okolnosti, přesto závěrečný výrok senátu zněl: Dvanáct let trestu odnětí svobody ve třetí nápravně výchovné skupině.

54

PŘÍZRAK Z NOČNÍHO AUTOBUSU

Vlak od Brna zastavil na hlavním nádraží v půl třetí ráno.

Milada seskočila na perón a otřásla se chladem. Rychle domů, byla teď jediná její myšlenka. S Karlem jí bylo sice velice krásně, ale rozloučili se přece jenom před více než šesti hodinami.

Už to věčné cestování nebude dlouho trvat, říkali si, než v Brně nastoupila do vlaku. Za pět měsíců má vojnu za sebou. A bude opět u manželky a dcerky…

„Kdyby tak alespoň celou noc jezdilo metro,“ vzdychla si Milada, když třicet minut přešlapovala na zastávce. Pak přijel autobus, na který čekala: noční linka číslo 505. Nastoupila, posadila se, protože až na čtyři či pět cestujících zel autobus prázdnotou, a vezla se zhruba patnáct minut. Pak vystoupila.

Byla doma. Nebo téměř doma…

Spolu s ní, i když jinými dveřmi, opustil autobus jeden z dvojice mužů.

„Byl to ten, který mne znásilnil,“ řekla později mladá žena kriminalistům.

Ve chvíli, kdy stála na chodníku a autobus s rozsvícený

mi červenými koncovými světly se od ní pomalu vzdaloval, žádné nebezpečí nepociťovala. Vždyť do bytu rodičů, kde zatím s dcerkou bydlela, jí chybělo jenom pár stovek metrů.

V klidu je však nedošla. Musela projít kolem malého parčíku na křižovatce dvou ulic. A právě tady, na okraji parčíku, za sebou zaslechla kroky. Uvědomila si, že ji někdo sleduje, ale neotáčela se a pospíchala, aby měla cestu pokud možno co nejrychleji za sebou.

Muž, který jí byl v patách, s takovým vývojem situace zjevně nesouhlasil. Dostihl mladou ženu a chytil ji za rameno:

„Doprovodím vás,“ vysoukal ze sebe.

Odhadla jeho stáří tak na dvacet pět let. Svetr, džíny, bunda, sportovní boty normální kluk. Bohužel tak jenom vy

55

padal.

„Trefím sama,“ odpověděla a udělala několik rychlejších kroků.

Dál ji nepustil. Pověsil se na ni a zakryl jí ústa dlaní. „Buď zticha, nebo…,“ vyhrožoval.

S jeho rukou na obličeji nemohla nic dělat. Ale asi by se nebránila, i kdyby měla možnost. Bála se jako nikdy. Bála se totiž o život. A před očima stále měla osmiměsíční dcerku…

Násilník ji odtáhl do parku a pak jí uvolnil ústa: „Ne abys křičela,“ nakazoval.

Slíbila mu, že bude zticha. Slíbila to i sama sobě. Ať se děje cokoli, jen když to přežije. Musí se přemoci. Za každou cenu. Kvůli dcerce…

Pochopila, oč mladíkovi jde, možná to věděla už v okamžiku, kdy ji uchopil za rameno. Proto ji nepřekvapilo, když ji v parčíku položil na zem a začal z ní svlékat všechno oblečení.

Příjemné to nebylo, a to nejenom proto, že v půli října bývá k ránu pořádná zima.

Ležela zcela nahá na zádech a připravovala se na nejhorší, co ji doposud potkalo. Jenomže to, co následovalo, mělo podstatně zvrhlejší podobu, než by si vůbec dokázala představit. Oblečený mladík vzal nejprve ze země botu, kterou jí předtím sundal z nohy, a špičkou se dotkl jejího klínu. Pak tlak zesílil… Po několika minutách ho bota přestala bavit, a tak si vymyslel další „hru“. A po ní novou. Trvalo to všechno velice dlouho. Znásilněná oběť odhadovala jednotlivé časové úseky na čtvrt či půl hodiny. Kriminalisté nejprve předpokládali, že se to tak jevilo pouze jí, jelikož utrpení se zdá být nekonečné. Ale když sečetli uvedené časy a vzali v úvahu, v kolik hodin přišla Milada domů, zjistili, že se to všechno skutečně odehrálo přesně tak, jak mladá žena uvedla.

Aby bylo možné beze zbytku ukázat na pachatelovu

zvrhlost, musely by následující řádky zahrnout líčení všeho, co se v parčíku odehrálo. Vynechme je… Nakonec došlo i k po

56

hlavnímu styku, byť právě ten asi vzrušoval pachatele ze všeho nejméně.

Jelikož měl mladík enormní zájem o kalhotky, punčochá

če, kalhoty a boty mladé ženy, měla navíc problémy, jak se dostane k rodičům. Teprve když mu řekla, že bez nich přece nemůže jít po ulici, hodil věci k Miladiným nohám. Nabídl se dokonce, že ji odvede až domů!

Odmítla, oblékla se a snažila se co nejrychleji opustit parčík. Ještě naposledy ji zastavil: „Měj se. A promiň.“

Po páté hodině ráno, když byl otec na odchodu do práce, přišla Milada domů. Zválená, umučená, vyhaslá. Byla

v takovém stavu, že by snad znásilnění ani neoznámila. Matka však byla neúprosná: „Musíš!“

A tak se mladá žena vydala na policii. „Poznala bych ho,“

řekla na závěr do protokolu. A podala kriminalistům popis, na jehož základě byl sestaven portrét neznámého pachatele. Pátrání po násilníkovi bylo zahájeno.

O necelý měsíc později byla ve čtyři hodiny ráno poblíž jedné ze stanic metra přepadena další žena. Věkově se od mladé maminky trochu odlišovala. Nebylo jí ještě čtyřicet let, ale narozeniny už pomalu chystala… Vrhl se na ni mladý muž ve svetru, bundě, džínách a sportovních botách. I tato žena krátce před svým přepadením vystoupila z nočního autobusu číslo 505… Nevracela se ze zábavy ani z cest, ale ze zcela prozaického zaměstnání, v němž se chodí i na odpolední a noční směny. Služba jí končila ve tři ráno, pár minut nato nastupovala v centru města do autobusu, který ji měl odvézt až na sídliště. Když vystupovala, neuniklo jí, že společně s ní vystoupil nějaký muž.

„Šel za mnou, proto jsem se po několika krocích obrátila a vracela se zpět, abych mu viděla do obličeje. Když jsme se míjeli, zastavil se a slušně se zeptal, jestli nevím, kde je tady Jánošíkova ulice. V sídlišti taková skutečně je, tak jsem se mu to snažila vysvětlit. Nakonec jsem dodala, že mne pořádně vy

57

lekal. Na to se jenom tak nějak divně ušklíbnul. Jenomže když jsem od něho odcházela, chytil mne najednou zezadu za ústa a povalil na zem. Měla jsem pocit, že se udusím. Asi správný, protože ten muž neustále opakoval, že jakmile začnu křičet, tak mě uškrtí…,“ vypovídala později přepadená. Slovo „pozdě

ji“ neznamenalo v tomto případě žádný nejbližší den, jak by se dalo předpokládat.

Paní Ivana téměř zkameněla. Bála se i pohnout, aby

mladíka nevyprovokovala k nějaké agresivitě. Jenomže ten už na nic nečekal a začal jí svlékat nejprve kabát a potom i další ošacení. Chtěl to zvládnout velice rychle a zřejmě by měl svou oběť nejraději už celou nahou, protože z ní šaty a prádlo doslova trhal. Paní Ivana s obavami sledovala jeho vzrůstající vztek. Začala se proto svlékat sama. Došlo jí, že tady musí jít veškeré nelibé pocity stranou. Jde totiž o život.

Než si to stačila zcela jednoznačně uvědomit, ležela znovu polosvlečená na zemi. Pachatel jí sundal z nohy botu a její špičkou se začal dobývat…

V téměř až neskutečných praktikách zvrhlosti pak pokra

čoval obdobně jako v prvém případě.

Jedna důležitá okolnost však oba případy výrazně odli

šovala: řečeno jazykem protokolu k souloži nedošlo.

Také paní Ivaně se mladík při loučení omluvil a docela srdečně se s ní rozloučil.

Tato žena znásilnění neoznámila. Jedním z důvodů, proč tak neučinila, byla obava, že by mladého muže nedokázala popsat, byť si byla jista, že kdyby ho někdy znovu potkala, poznala by ho zcela bezpečně. S hrozným zážitkem se svěřila jen svému příteli. Jinak nikomu. Kriminalisté proto neměli o dalším činu nočního pasažéra z linky 505 nejmenší tušení.

Zatímco interval mezi prvním a druhým přepadením byl téměř měsíční, mezi druhým a třetím uběhlo jenom deset dní.

Už dopředu lze prozradit, že mezi třetím a čtvrtým znásilněním byla už jen čtyřiadvacetihodinová pauza…

58

Marie se vrátila do Prahy z Brna. Přijela rychlíkem Metropol, který na hlavním nádraží zastavil krátce po druhé hodině v noci. I ona byla navštívit vojáka, i když ne manžela, ale teprve snoubence.

„Šla jsem na stanoviště taxíků. Ale před nádražím nebyl ani jeden a navíc tam čekalo už hodně lidí. Tak jsem šla na noční autobus. Přijel ten s číslem 504. S ním jsem ale nikdy nejela, takže i když jsem nastoupila, na další stanici jsem autobus opustila z obavy, že bych se s ním nedostala domů. Raději jsem pak počkala na ten, o němž jsem s jistotou věděla, že jede mým směrem.“

Tím autobusem byla noční linka číslo 505.

Marie vystoupila u jedné ze stanic metra. Domů to měla už jenom kousek, jen kdyby nemusela obcházet rozlehlou stavební ohradu. A pak si všimla, že plot je na jedné straně otevřený. Rozhodla se, že si zkrátí cestu, že vlnitý plech bude odstraněn jistě i na druhé straně.

Uvnitř ohrady si uvědomila, že se poblíž ní náhle objevila postava. Usuzovala, že si někdo, stejně jako ona, krátí cestu.

Pravda však byla jiná. Mladík ve svetru, džínách, bundě a sportovních botách ji náhle zezadu chytil za krk a na obličej jí přitiskl šálu. Bránila se a házela sebou tak intenzívně, že muž šálu na jejích ústech neudržel.

Řekla mu, ať ji nechá, jinak že začne křičet. Odpověděl jí, že když to udělá, klidně ji zabije. Že je mu všechno jedno…

Dostrkal ji k nějakému křovisku a začal z ní stahovat oblečení. Zájem měl zejména o podprsenku a kalhotky. Dívka se domnívala, že se střetlá s nějakým fetišistou, který, když se mu po této stránce vyhoví, dá pokoj. Všechno ale bylo jinak.

Když se násilníkovi přes odpor mladé ženy podařilo sundat z ní naprosto všechno oblečení, pokračoval přímočaře rovnou k souloži.

Marie se po celou dobu snažila vymanit se z jeho sevření. Ale nepodařilo se jí to. Jakmile se násilníkovi zdálo, že od

59

por přepadené je větší a důraznější, než očekával, opět jí hrozil zabitím. Její strach byl pak silnější…

Když bylo po všem, pronesl mladý muž náhle docela

klidně: „Promiň. A čao!“

Domů přišla naprosto zdeptaná. Nevěděla, co má dělat.

Zvedla telefon a požádala o radu Linku důvěry. Dostala ji:

„Oznamte to. Ihned. Bude to tak lepší. Myslete i na ty, které by mohly být přepadeny po vás. Vytočte číslo 158…“

Popis, který kriminalisté získali od zjevně zdrcené ženy, jež musí být od doby přepadení pod lékařskou kontrolou psychiatrů, souhlasil s tím, co uvedla Milada. Zajímavé bylo i to, že k přepadení došlo prakticky ve stejnou hodinu, ve stejném pražském obvodu a krátce potom, co mladé ženy vystoupily ze stejného nočního autobusu. Jeden rozpor tu však přece jenom byl: Podle Milady pachatel vystoupil společně s ní, kdežto Marie si byla jista, že dopravní prostředek opustila na stanici sama.

Totéž pak opakovala i další přepadená: „Nikdo se mnou nevystoupil.“

Pravda však byla jiná. Pachatel jel vždycky v autobusu se svou obětí. Během jízdy si ji vyhlédl a potom s ní vystoupil.

I když, a na to si vzpomněl i jeden z řidičů, nestál ženě za zá

dy, ale u jiných dveří.

Kriminalistům bylo jasné, že hledat pachatele nebude vůbec jednoduché. Mladých mužů oblečených do džínů, svetru a bundy chodí po Praze desetitisíce. Sportovní boty nosí téměř každý z nich. Ale přece jenom… Rozhodnutí na sebe nedalo dlouho čekat: Bude nutné zesílit hlídky u zastávek nočních autobusů, kde je v blízkosti nějaké nepřehledné místo, parčík a podobně. Jenomže takových je po Praze nepočítané… Proto se hlídky soustředily především na oblast, která se podle předchozích případů, o nichž kriminalisté věděli, jevila jako nejohroženější.

Pachatel si však vybral jinak. Náhodou. Bez úmyslu. Měl

60

pro tuhle noc štěstí. Opustilo ho až nad ránem.

Irena se vracela nočním autobusem číslo 505 domů. Ve

čer slavila u kamarádky svoje devatenácte narozeniny, odtud se sama, když kamarádka nechtěla, taxíkem přepravila do centra města na diskotéku. Tu opustila ve dvě v noci a šla na autobus, který v souladu s jízdním řádem přijel ve tři hodiny pět minut. Byla jí zima, a tak když vystoupila poblíž konečné, kde bydlela, dala se do běhu, aby se zahřála. Najednou si uvědomila, že někdo běží za ní. Chtěla se otočit, ale už bylo pozdě.

„Ten, kdo za mnou utíkal, mi dal zezadu přes ústa nějakou látku, snad šálu nebo co. Pak mne táhl k oranici, je tam přece pole, ale ze svahu jsme se skutáleli dolů. Jak jsem ležela na zemi, začal ze mne rvát oblečení, sám stál nade mnou, rozepínal si kalhoty a říkal, že když neudělám, co mi poručí, zabije mě… Tahal mne za vlasy, bil mne, ale slovně byl docela slušný. Vůbec ne vulgární, jak bych čekala.“

Postřeh devatenáctileté Ireny byl mimořádně trefný. Vyu

čená servírka poznala, že mladík nepoužívá slovník svých vrstevníků, kteří bývají v hospodě u piva sprostší než pachatel na místě trestného činu.

Měla pravdu. Pachatel, absolvent jedné pražské vysoké školy, byl doma vychován k tomu, že neslušná slova se nepoužívají…

I v tomto případě došlo nakonec k souloži. Osobní tragé

die přepadené ženy se znásobila skutečností, že při znásilnění přišla do jiného stavu…

Irena pachatele popsala. Nebylo pochyb, že je to „starý známý“…

V době, kdy vypovídala na policejním oddělení, seděl už mladík opět v autobusu číslo 505. Musel ho na konečné dobí

hat, a tak si řekl, že měl štěstí. Mohl jet už před hodinou, ale to se ještě neodvážil. Raději počkal ve vchodu jednoho domu.

V autobuse přes uličku, seděla paní Ivana. Vracela se

61

z noční směny. Tentokrát však nikoli sama, ale se svým přítelem. Normálně se spolu bavili, když se podívala na zem. A uviděla boty, o nichž si byla jista, že by je poznala mezi tisí

covkou jiných,

I když nedokázala vysvětlit, co jí tak utkvělo v paměti.

Mladík v bundě zachytil její pohled. I on ji poznal. Vstal, aby při nejbližší příležitosti vystoupil. Přítel paní Ivany však nepotřeboval, aby mu někdo něco dlouze vysvětloval. Vyskočil ze svého místa a došel k řidiči se žádostí, aby vysílačkou zavolal svého dispečera a ten policii, protože v autobusu je pachatel znásilnění.

Řidič však přišel s jiným návrhem. „Zavezu vás až před oddělení. To bude jistější a rychlejší.“

Požádali cestující, aby vystoupili. Pochopili, byť se jim do mrazivé noci nechtělo. Ten, který by jako jediný vystoupil rád, byl v tu dobu v objetí muže sice nikoli nejmladšího, zato silné

ho a hlavně nebojácného. Po několika minutách jízdy řidič zastavil a vyběhl z autobusu, aby se vrátil v doprovodu muže v uniformě.

Jaromír se zpočátku nechtěl k ničemu přiznat. Změnil svoji výpověď až tehdy, když kriminalistická laboratoř vyhodnotila biologické stopy na prádle tří poškozených žen a stanovila, že pachatel má krevní skupinu A, tedy stejnou jako Jaromír….

Ale i potom prohlašoval, že s ním všechny čtyři ženy šly zcela dobrovolně… Teprve po několika dnech se rozhodl pro pravdivou výpověď.

Znalci v oboru medicíny došli k závěru, že pachatel trpí sexuální deviací ve smyslu patologické sexuální agresivity, a doporučili, aby se po výkonu trestu podrobil ústavnímu sexuologickému léčení. Zbývá uvést, že v době přepadávání žen měl Jaromír už delší dobu takzvanou vážnou známost s příjemnou dívkou, s níž měl normální pohlavní styk…

Soud Jaromíra odsoudil k trestu odnětí svobody v trvání šesti a půl roku.

62

MEJDAN NA POKOJI Č. 512

Nikdo nepředpokládal, že by ten večírek mohl skončit vraždou. Mezi laiky totiž panuje představa, že na Štědrý den platí jakési příměří i pro svět zločinu a násilí, že tento den se neloupí, nekrade, natož aby se vraždilo. Je to iluze přežívající snad ze sentimentálních šestákových vánočních příběhů, v nichž srdce i těch nejtvrdších zpustlíků jihnou za zvuku vá

nočních koled.

Skutečnost bývá zpravidla drsnější. Ale přece jen vánoce přinášejí něco zvláštního, těžko definovatelného. Něco, co lidi nutí překonávat osamělost. Ta je totiž na Štědrý den zvlášť tí

živá. Cosi lidi nutí i v poloprázdných restauracích sesedat se, ačkoli za normálních okolností každý vyhlíží prázdný stůl.

Proto bylo logické, že těch několik desítek osamělců, kte

ří zůstali ve výškové budově ubytovny n. p. Chemosvit ve Svitu oné štědrovečerní noci roku 1983, se instinktivně scházelo za několika málo osvětlenými okny.

Kdo mohl, kdo měl alespoň nějaké příbuzné, s nimiž

mohl trávit vánoce, ten odejel. Zůstávali ti, kteří neměli nikoho, ti, kteří jako svobodní nebo rozvedení vzali směny za ženaté a vdané, neboť rytmus chemického provozu nemůže kapitulovat ani před mystériem vánoc, nebo ti, kteří to měli domů příliš, příliš daleko.

Mezi těmi, kdo jsou toho večera sami, je i dvaatřicetiletý Jozef Moriak.

Je sám proto, že prakticky od puberty nedokázal překonat ostych nebo komplexy vůči ženám. S dospělou ženou nedokázal navázat obvyklý kontakt, zajíkal se a přeříkával.

Zábrany ztrácel jen před velmi mladými dívkami. Tam se neostýchal ani uplatnit fyzickou převahu, přitisknout do kouta, pohladit po ňadrech… Seděl za to třikrát. Hluboce věřící rodina, která si v žádném případě neuvědomovala, že právě v po

63

křivené katolické výchově spočívá kořen jeho problematických vztahů k druhému pohlaví, se jej zřekla. Odpustili by mu, kdyby byl trestán zatáčku, snad i za krádež, ale ta hanba! Zaplétat se s malými děvčátky.

Proto bydlel na ubytovně a neodjížděl ani na svátky. Vě

děl, že by sám se sebou měl něco dělat, absolvoval i sexuologické léčení. Snad mu to pomohlo utřídit si náhled na sebe sama, ale dřívější komplex teď nahradil jiný: Jak by jí řekl, že byl trestán a za co. Přitom nebyl ošklivý. Docela průměrný mužský, který na pracovišti sekal dobrotu, bral mimořádné směny a ochotně zůstával přes čas. Proč taky ne. Co jinak na ubytovně? Dívat se na televizi? To přestane bavit. Navíc je to tam samý milostný příběh a ty v něm vždy probouzely jakousi tesknou milostnou touhu, která mívala zpravidla za následek poluční sny, pokud jí nedal průchod rychlou vlastnoruční úlevou na záchodě.

Přitom se nedalo říci, že by o něj nebyl zájem. Díky postoji k práci bral docela slušné peníze a leckterá i mnohem mladší mu nadbíhala. Ale on toho nikdy nevyužil. Dával spíš přednost mužské partě, kde se cítil víc v bezpečí. Neslo to s sebou jenom ten problém, že taková parta se nejspíš schází po hospodách a před nadměrným požíváním alkoholu Jozefa Moriaka jeho sexuolog varoval. Alkohol odbržďuje i ty nejhlub

ší zábrany, tím spíš pak ničí vzorce chování získané teprve v poslední době trpělivou psychoterapií.

Na Štědrý den se vrátil na ubytovnu po osmé večer. Restaurace měly pochopitelně omezený provoz, také jejich personál měl své rodiny a své povinnosti a nijak se nerozpakoval dát to najevo těm nešťastníkům, kteří byli i v tento večer odká

záni na veřejné pohostinství.

Správa ubytovny i její osazenstvo samozřejmě vzalo vá

noce rovněž na vědomí. Ve vestibulu se objevil vánoční stromek, nástěnka na úřední oznámení byla zkrášlena několika vánočními ozdobami a na hobru připíchnutými sněhovými

64

vločkami z plastické hmoty.

Obvyklý pach lyzolu z linolea chodeb, chloraminu ze zá

chodů a přiboudliny z kuchyněk na každém patře byl tentokrát přebit vůní františků, purpury i voňavých indických tyčinek, které zrovna tehdy přicházely do módy.

Jozef Moriak, jehož hladina alkoholu v krvi díky odpolednímu pobytu v několika hospodách spolehlivě přesáhla půldruhého promile, zaklepal na dveře několika pokojů, za nimiž tušil podobnou skličující osamělost, jakou pociťoval sám. Někde bylo zamčeno, obyvatelé byli pryč, na poslední chvíli se rozhodli přece jen navštívit aspoň vzdálené příbuzné, jinde našel páry, které k sobě už delší dobu hledaly cestu a touha překonat samotu je na Štědrý den postrčila k sobě.

Jozef v žádném případě nechtěl být tím třetím. Ze zdvořilosti se posadil, vypil skleničku nebo dvě a odešel o patro výš, o několik dveří dál.

Nakonec zakotvil na pokoji č. 512.

„Jožinko, to je fajn, že jsi přišel. Máme tady zatím vyloženě dámskou jízdu a už je to otrava,“ přivítaly ho dvě Marie, které obývaly společně dvoulůžkový pokoj.

Spokojeně usedl a rozhlédl se. Třebaže pokoj byl vybaven stejným standardním sektorovým nábytkem s umakartovými deskami, byla v něm na rozdíl od jeho doupěte přece jen znát ženská ruka. Pár deček, plakáty na stěně, ve váze chvojí se stříbrnými třásněmi. Cukroví na talířích, domácí klobásky na prkénku a ne na umaštěném papíře, jak zvykl jídat on. Víno ve skleničkách z tenkého skla a ne v „hořčičném křišťálu“, jaký používal sám, pokud nepil rovnou z láhve. K útulnosti přispívalo i světlo svíček, zasazených do hrdel několika prázdných lahví, lampičky na nočních stolcích byly obráceny ke stěně, aby přispěly jen odraženým světlem. Líbilo se mu tam.

Vypil pár skleniček a zhodnotil zásoby vína.

„Tohle nám na dlouho nevystačí, skočím k sobě‘ na pokoj a přinesu pár flašek.“

65

Na dně skříně měl dostatečnou zásobu, pobral do náruče čtyři litrovky a vrátil se na mejdan.

Už dávno se tam přestalo hovořit o nostalgii vánoc. Pře

šlo se na anekdoty, které byly stále peprnější, a na košilaté historky o osazenstvu ubytovny. Tam, kde bydlí pohromadě stovky svobodných mužů a žen, není o takové příběhy nouze.

Tyhle řeči Jozefa Moriaka rozpalovaly. A rozpaloval jej také ruměnec na tváři Aničky Liščákové. Byla mnohem mladší než on, sotva překročila dvacítku.

Domů se chystala až na Silvestra, protože díky vrozené dobrosrdečnosti vzala vánoční směny za vdanou kolegyni.

Navíc věděla, že na Silvestra dostane její chlapec, který je na vojně, opušťák a bylo jí jasné, že jako svobodná nemůže smě

ně na některý ze svátků uniknout. A setkání s milým pro ni bylo v tomto věku důležitější než Štědrý večer s rodiči. Cítila se za to trochu provinile, i když věděla, že rodiče ji chápou.

Ostatně to byli právě oni, kdo jí vštěpovali vědomí, že povinnosti mají přednost. Požadavky nepřetržitého provozu v chemičce jako takovouto povinnost respektovali.

Aniž to oba tušili, protože na večírcích se o takových vě

cech nemluví, spojovalo Aničku Liščákovou a Jozefa Moriaka tisíceré předivo stejných komplexů a sexuálních tabu, jaké může v někom založit jen katolická výchova. Oba se svým způsobem trápili nad tím, že sex vůbec existuje, že je dokonce přitahuje, ačkoli je hříšný. Zatímco Jozo vybočil do excesů s neplnoletými, ačkoli u něj nešlo o pravou sexuální deviaci, Anička situaci řešila slibem absolutní věrnosti svému chlapci.

A přitom Jozo se jí ten večer docela líbil. Byl veselý a vtipný, lichotilo jí, že se na ni dívá s neskrývaným obdivem.

Mimoděk se na něj občas usmála.

Takovéto nevinné flirty jsou kořením mejdanů, vznikají a zanikají spolu s jejich začátkem a koncem, nikdo jim nepřiklá

dá význam.

Ale tento večer byl zvláštní, večer poznamenaný všeo

66

becnou snahou po prolomení osamělosti. I jeho aktéři byli zvláštní.

Svým způsobem panický Jozef Moriak, neboť dosud

vlastně nepoznal dlouhodobější vztah k žádné ženě, ačkoli byl třikrát trestaný sexuální delikvent. A svým způsobem panenská Anička Liščáková, která přišla o panenství těsně před odchodem jejího mládence, na vojnu, a to ještě po dlouhém naléhání, a z tohoto hříchu se neodvážila nikomu vyzpovídat.

Tušila, že za pár dní, na Silvestra, bude vystavena dalšímu naléhání a nevěděla, jak se zachová.

Kolem půlnoci došlo pití.

„Rozpustíme to? To je přece škoda,“ s lítostí dolévala poslední kapky z láhve jedna z Marií.

„Není třeba,“ kavalírsky povstal Jožo. „Mám na pokoji pití dost. A donesu. Sám to ale neunesu, posledně jsem málem flašku upustil,“ řekl už dosti ztěžklým jazykem a významně se podíval na Aničku.

„Pomůžu ti,“ usmála se na něj a vstala z válendy.

Vyšli na chodbu, Anička se otočila ve dveřích:

„Hned jsme zpátky.“

Jozův pokoj bylo patro výš. Šel za ní, díval se na její pohupující se hýždě, na štíhlý dřík a ucítil tlak v podbřišku. Musí ji mít!

Po příchodu na pokoj strčil klíč do zámku zevnitř a zamkl.

„Co to děláš?“ užasla.

„Aničko! Ty jsi tak pěkná! A jsme oba tak sami!“ pokusil se ji políbit.

„Ne! Co to děláš. Začnu křičet!“

„Tak křič, tady ti nikdo nepomůže,“ hodil ji na válendu. Její odpor v něm probouzel další a další vzrušení.

Vytrhla se mu a vyběhla na balkón.

„Jestli toho nenecháš, skočím!“

Násilím ji vtáhl zpátky: „Proč bys to dělala. Vždyť o nic nejde. Bude to pěkné, uvidíš!“

67

„Ale já nechci, nechci, nechci!“ zoufale se pod ním zmítala. Bosou nohou kopla do okenní tabule nad válendou, sklo se roztříštilo. Necítila bolest, jak jí vytryskla krev.

Trochu jej to zarazilo, ale už zase znovu z ní rve halenku.

Ale to ona nechce, to Janovi, který možná právě někde teď přešlapuje na stráži, nemůže udělat. Jožo jí zacpává ústa.

Kousne ho do ruky. Sevření povolí.

„Skočím, vážně skočím, jestli mě nenecháš.“

„Tomu sama nevěříš. Kvůli tomu se z okna neskáče,“

snaží se jí rozepnout podprsenku.

Udeří ho loktem do břicha. Využije toho, že se přikrčí, a vyrazí na balkón. On za ní, snaží se ji zadržet. Jeho ruce hmátnou do prázdna.

Nekonal se svatvečer, v němž létají andělé. Nic nepřipomínalo filmy, v nichž jsou takovéto scény natočeny ve zpomaleném záběru. Pád z výše šestého patra netrvá ani tři vteřiny.

Kratičký výkřik zoufalství je přetržen temným žuchnutím.

Ze své kukaně vybíhá vrátná, otvírá se několik oken, jejichž majitelé ještě nespí. Modrá světla sanitek, hlídkového vozu, blesky fotoaparátu služebního technika.

Na následky zranění utrpěného pádem Anička zemřela

v nemocnici dne 4. ledna 1984. Jozefu Moriakovi uložil krajský soud trest odnětí svobody na třináct let.

ČIN PODIVNÉHO INŽENÝRA

Palouk nedaleko lesní cesty byl tak krásný, že by mohl sloužit jako předloha ilustrátorům dětských knížek. Zelené stromy a keře, nízká hebká tráva, na kamenech hustý samet mechu, opodál zurčící potok vytvářející meandry a tůňky. Na břehu jedné z nich ležela nahá mladá žena, spíš ještě děvče.

To už by se do pohádek nehodilo…

68

Ležela na boku a zřejmě se opalovala. Vypadalo to dokonce tak, že usnula. Roman Vavřík na ni zíral z kraje palouku a přehazoval si pušku z jedné ruky do druhé. Když půjde dál, uvažoval, bude vypadat jako šmírák. Což by mu mohlo být úplně jedno, přece se kvůli nějaké potvoře, která potřebuje mít opálený i zadek, nezblázní. Jenomže vzato z druhé strany, každý si může dělat co chce. Má tedy právo ji vylekat? Nebýt Lesana možná by sem ani nepřišel. Jenomže jeho jezevčík vyplašil kousek odtud lišku a ta zmizela právě někde na palouku. Liška, jež patří k hlavním šiřitelům vztekliny, je určena k odstřelu. A on jako myslivec chtěl pouze splnit svoji povinnost. Nebýt té opalující se ženské, mohlo to mít všechno hladký průběh.

Zvedl dalekohled visící mu na krku a namířil ho na děvče.

„Hergot,“ pronesl polohlasně. „To je ale figura,“ ocenil postavů té, které z tohoto místa neviděl do obličeje. Pak se ale zarazil, protože si náhle připadal, jako kdyby se dopustil něčeho nesprávného. „Lesane,“ pobídl hlasitě jezevčíka, běž ji vzbudit!“

Pes jenom zakňučel, ale nemínil se vzdálit od Vavříkových nohou. „No tak, co je to s tebou,“ nabádal to jindy nebojácné zvíře.

Lesan se však nemínil určeným směrem pomalu ani podívat.

„Co to je?“ hlasitě mu domlouval Vavřík, teď už znepokojený, že žena na druhém konci palouku se ani nepohnula. Dě

lal přece už takový kravál, že i kdyby spala, musela by se probudit: „Haló, madam, nestalo se vám něco?“ hulákal a vystoupil ze stínu. „Madam, slyšíte?“ Nevěděl, zda má použít oslovení paní, nebo slečno, a tak raději zvolil zcela neutrální mezistupeň.

Vavříkovi se roztřásla kolena. Začínal tušit, že něco nebude v pořádku. A snažil se nemyslet na nejhorší, byť ta mož

nost se mu neustále vnucovala. Pomalu šel kupředu. Mrtvá zvířata mu nevadila. Jejich odstřel bral jako nutnost, jako regu

69

laci, kterou příroda už není schopna zajistit. Jelen je sice krásné zvíře, ale když se přemnoží, dokáže natropit škod, že se to nezasvěceným ani nezdá… Mrtvých lidí se však bál. Nedoká

zal přihlížet následkům dopravní nehody, stačilo mu dokonce vidět v televizi, jak nesou nebožtíka v otevřené rakvi, a otřásl se. A teď najednou… Neutekl jen proto, že si opakoval, že ta žena je třeba jenom v bezvědomí a potřebuje pomoc… Když se nad ní naklonil, poznal, že té už nikdo nepomůže. Měla divně zkroucený obličej, jazyk částečně vyplazený, na krku modřiny.

„No nazdar,“ utřel si zpocené čelo a poklusem opustil palouk. Nevěděl sice, komu by měl podat zprávu o hrozném ná

lezu, ale tušil, že ať to v nejbližší vesnici řekne komukoliv, bude to muset v následujících dnech ještě na různých místech mnohokrát opakovat.

Manželé Brůhovi se po té zprávě sesypali. Vždyť Janě nebylo ještě ani osmnáct let! A potom, nebyla jejich… Byla to neteř, kterou sem její rodiče poslali na pár dní, aby si u tety a strýce užila trochu venkova a nadýchala se skutečně čistého vzduchu. Co jim jenom řeknou?

Uklidňovala je pomalu celá obec, ale nebylo to příliš platné. Kriminalisté už byli dávno na místě trestného činu, protože na první pohled bylo hned jasné, že sem mrtvé tělo nikdo nepřenesl, a čekali, co jim poví soudní lékař, který sice také pou

žíval frázovitou formulku o tom, že víc se dozvíme po pitvě, ale v zásadních věcech se pitevní protokol od jeho prvotních ná

zorů zpravidla příliš nelišil.

„Dívka byla znásilněna a uškrcena,“ usoudil. „Smrt nastala podle mého mínění před třemi až čtyřmi hodinami. Svým způsobem jste měli štěstí, že ji ten myslivec objevil tak velice brzo…“

Šaty a boty mrtvé našli poměrně bez problémů. Džíny a tričko byly hozené opodál, boty ležely asi dva metry stranou.

Chvilku jim trvalo, než našli spodní kalhotky. Visely na větvi

70

stromu šedesát metrů odsud. Vrah je tedy musel nést kus cesty s sebou. Jeli to správný postřeh, pak šel do vesnice…

Kapitán Veverka se podíval na hodinky. Bylo sedm ve

čer. K vraždě tedy došlo pravděpodobně mezi třetí a čtvrtou hodinou odpoledne. „Jdeme na to, chlapi,“ vyzval několik svých mužů. „Probereme vesnici kromě dětí a vyložených dědků, řidič ať se vysílačkou spojí s operačním důstojníkem a řekne mu, že ‚ potřebujeme zjistit, jestli někdo z místních nebyl v minulosti trestán za sexuální delikt…“

„Ti z nás budou mít radost,“ zasmušile pronesl poručík Vrábel a poškrábal se na hlavě. „Ona je totiž dneska neděle, jestli jste si toho nevšiml, šéfe.“

Veverka rozhodil rukama, čímž dal beze slova najevo, že on si nedělní vraždu nevymyslel a kolegové to jistě pochopí.

Ale Vrábel pokračoval: „Vy ovšem také velkou radost nezažijete, šéfe, protože když jste tu dělali ohledání, já jsem se toho myslivce na ledacos zeptal. Takže kromě jiného vím, že ve vsi je dneska slavnost, místní fotbalový klub slaví šedesáté výročí založení, odpoledne se tady hrál přátelský zápas s nějakým divizním mančaftem, což tu byla událost, protože oni tradice netradice kopou jen čtvrtou třídu, večer bude na hřišti táborák a tancovačka. Od devíti. Přišlo na to všechno i dost lidí z okolí.“

„To je teda nadělení,“ povzdychl si Veverka. „Jenomže to na naší práci nic nemění,“ uzavřel diskusi. „Jdeme na to.“

„Šéfe, koukejte, co jsem našel,“ halasil nejmladší člen vý

jezdovky Brouček. „Nemohlo to tu ležet dlouho…“ Zvedl do výšky hliníkové víčko z konvičky na mléko, které držel opatrně v kapesníku.

„Šikovnej kluk,“ pochválil ho Veverka už nasedající do auta.

„Pane Brůho, já vím, že je to těžké,“ začal Veverka opatrně hovořit s Janiným strýcem, zatímco jeho lidé se ztratili v obci, „ale přece jenom… Vzpomeňte si, nemotal se tu kolem

71

vaší neteře nějaký kluk nebo muž? Byla zde přece jenom už přes týden, děvče to bylo velice hezké, neříkejte mi, že si s ní nikdo nepřišel popovídat. Nebo že ona nezašla do vsi,“ dodal Veverka. Brůhovi žili na polosamotě zhruba deset minut za posledním stavením obce.

„Nerad bych někomu ublížil,“ opatrně se Brůha rozhlédl po prázdné místnosti, uvolněné za účelem vyšetřování v kulturním domě. „Ale Jana se nám svěřila, že v době, když jsme byli v práci, za ní byl asi dvakrát nebo třikrát inženýr Fiala.

Chtěl si s ní domluvit schůzku, ale podle jejích slov ho pokaž

dé odmítla.“

„Ten inženýr, to je kdo?“ zajímalo Veverku.

„Tady z družstva. Místní. Má na starosti odvodňování pozemků. Máme to tady dost mokré,“‘ dodal Brůha na vysvětlenou.

„A to on si může dopoledne klidně odskočit z práce, kdy se mu zachce?“ divil se kriminalista.

„Jenomže oni ty meliorace zrovna teď dělají rovnou za naším domem. Ne snad před zápražím, ale zhruba kilometr od nás. Je na ně z půdy vidět, když se podíváte oknem ve štítu.

Chodí si k nám ke studni pro pitnou vodu. Teda, když se u nás ukázala Jana, začal k nám jezdit ten inženýr… Jenomže chudák holka tvrdila, že s takovým by nešla ani na pivo, natož na rande. Prý je to vejtaha a hlupák! Já osobně si to o něm nemyslím, ale to víte holky v tomhle věku mají svoje názory a požadavky…“ Odmlčel se a utřel si slzu, která mu náhle vyklouzla zpod víčka.

„Je Fiala ženatý?“ ptal se Veverka.

„Ne. Před rokem přišel že školy. I když to dneska nic neznamená, že?“

„Vy jste šli s manželkou na fotbal a na slavnost,“ pokra

čoval Veverka ve výslechu s vědomím, že Brůha se může každou chvíli znova složit, takže ať se to zdá jakkoli bezohledné, musí z něho vytěžit maximum informací, dokud to jen lze.

72

„Proč jste nevzali Janu s sebou?“

„Nechtěla. V Praze prý nechodí ani na ligu, tak proč by měla jít na to, co ji nebaví, zrovna tady… Říkala, že namísto toho pojede na maliny. Měla strašně ráda kompot. Teta jí ho dělala do malých skleniček…“

„Pojede?“ divil se Veverka. „Autobusem nebo vlakem?“

„Na kole,“ poučil ho Brůha. „Nejlepší místa jsou od nás asi čtyři kilometry daleko.“

„A do čeho ty maliny sbírala?“

„Do staré konvičky na mléko.“

„Do takovéhle?“ ukázal kriminalista Brůhovi víčko.

„Ano,“ řekl jenom a pak už nebyl schopen dalších slov.

Inženýr Jaroslav Fiala byl pohledný mladý muž s pevným stiskem ruky, příjemným úsměvem a neuhýbajícíma očima.

V žádném případě to nebyl hlupák. To si kapitán Veverka uvě

domil hned po několika vcelku nezávazně pronesených vě

tách. S takovýmhle člověkem bude lepší jednat na rovinu. Má

li ve zločinu prsty, stejně se nevykroutí.

Jenomže inženýr byl stručnost sama. Na souhrnnou Ve—

verkovu otázku odpověděl, že Janu nikdy v životě neviděl, o její existenci se dozvěděl bohužel až po její smrti, u domku Brůhových v uplynulém týdnu nebyl a dnes od rána se pohyboval pouze po vesnici, navíc nikoli sám, ale se svou přítelkyní, lépe řečeno budoucí manželkou, která přijela ranním autobusem v osm hodin padesát minut, aby se představila rodičům svého nastávajícího.

„Jenomže Jana tvrdila svému strýci, že jste za ní několikrát byl,“ pozorně se na Fialu díval kriminalista.

„Je mi skutečně líto, ale nebyl,“ klidně, ale rozhodně odpověděl inženýr.

Veverkovi nezbylo, než jít znovu za Brůhou, který se mezitím trochu vzpamatoval. „Nespletl jste si to? Mluvila Jana opravdu o inženýru Fialoví? Ono je totiž divné, že by toho člověka považovala za hlupáka… I když by se jí třeba nelíbil.“

73

„Prosím vás, za koho mě máte,“ málem se urazil Brůha.

„Nejsem přece ještě tak sklerotický. Jasně si pamatuju, když říkala, že ten inženýr Fiala musí být pěkný páko, když si nedokáže vyměnit ani prošoupaný plášť na ráfku kola a klidně obtočí díru černou izolační páskou…“

Veverka vyskočil ze židle. Tohle by mohla být stopa. Až na to, že inženýr Fiala kolo nemá. Jezdí na mopedu…

Od půlnoci do pěti hodin do rána kriminalisté příliš mnoho práce nenadělali. A na tu, na kterou se chystali, potřebovali mít světlo. Tak se každý alespoň na krátko někde uložil k spánku: Veverka v autě, Vrábel na stole v kanceláři, Brouček v křesle stejně jako technik skupiny. Ale v pět už byli zase všichni na místě, o němž se dohodli o půlnoci. První se s dobrou zprávou ozval technik: „Šéfe,“ chrčelo to ve vysílačce, „tak jsem to na

šel. Měli jsme kliku, že pár dní nepršelo. Od místa činu vede lesní pískovou cestou stopa jízdního kola. S charakteristickým znakem, kterým by mohla být ta izolační páska. Zašel jsem se podívat i k melioračnímu výkopu a tam jsem tu stopu našel taky… Jo, šéfe, ale k místu nálezu mrtvé vedou dvě stopy jízdních kol. Tak jsme to s Broučkem prolezli a našli to druhé kolo.

Dámské… leželo na dně tůně. A byla tam i konvička na mléko.

Co máme dělat dál?“

„Jeďte do vsi. Budeme hledat to divné kolo. Nebo ještě lépe: zajeďte na pracoviště meliorací. Kdyby nám nějak to kolo uniklo, mělo by se i s majitelem objevit nejspíš tam… Když se tak stane, zatkněte ho. Toho chlapa samozřejmě…“

Sotva Veverka domluvil, objevil se u auta Vrábel: „Šéfe, nevím, jestli máme kliku nebo smůlu. To kolo stojí opřené o hospodu. Jestli se o něj nikdo nepřihlásí…“

„Však on už někdo pozná, komu patří. Ale zatím nemusí mít pachatel ani ponětí, že o kole víme. A majitel kola ještě nemusí být vrah. Co když mu ho někdo odcizil?“

Přesto se přesunuli k restauraci, a když se u kola po sedmé hodině ráno objevil Bořík Málek s kruhy pod očima a

74

s pořádným šrámem ve tváři, vystoupili ze stínu a popadli ho každý z jedné strany za loket.

„Co blbnete, pánové?“ divil se třicetiletý Bořík. „Od šesti hodin jsem měl házet lopatou v melioračním výkopu. Jenomže včera jsem se na té slávě připařil, zachrápal jsem a vy mě ješ

tě budete zdržovat!“ cloumal sebou.

„Je to vaše kolo?“ zeptal se Veverka.

„A čí asi,“ odpověděl Málek popudlivě. „Copak kradu, abych si bral, co mi nepatří?“

„A kde všude jste na tom kole včera jezdil?“ spustil Veverka, sotva se posadili v místnosti.

„Nikde, jenom tady po vsi. Jenomže jak jsem se pak nalil, tak jsem z kola slítnul do křoví, podrápal si ksicht, ale jinak na

štěstí žádná zlomenina, takže jsem se raději rozhodl, že budu chodit pěšky.“

„Co jste dělal od dvou hodin do čtyř?“ posunul Veverka úmyslně lékařův odhad o hodinu dopředu.

„Ve dvě jsem byl doma, v půl třetí v šatně, ve tři na hřiš

ti… hrál jsem fotbal, to si můžete zjistit. Kopu za tenhle man

čaft pomalu dvacet let. Už od žáků. Tak mě taky postavili, i když mistráky už hrajou ti mladší…“

Vrábel kývl na kapitána a opustil místnost. Když se za několik minut vrátil, tvářil se ustaraně a spokojeně zároveň.

Počkal, až Málek odpoví na jednu ze šéfových otázek, a pak se na něho obrátil s dotazem: „Kde jste byl od tří do čtyř? Prá

vě teď jsem mluvil s trenérem. Hrál jste jenom druhý poločas.

Celý zápas byste podle jeho slov ani nevydržel. Ale na lavičce jste neseděl. Několik lidí vás vidělo odjíždět ze hřiště na kole.

Za hodinu jste byl zpátky a nejméně stovka lidí si všimla, že máte šrám v obličeji. A opilý jste byl až večer!“

„Svlékněte si košili,“ požádal Málka kapitán. „Rychle!“ dodal důrazně, když ten se k ničemu neměl.

„Ale,“ zdvihl kriminalista obočí. „To jste musel spadnout alespoň do šípkového keře, když jste tak zřízený, inženýre Fia

75

lo!“

Málek sebou škubnul a pak už se nepřestal třást.

„Ta dívka má ulámané nehty, jak se bránila. Za těmi nehty bude vaše kůže, o tom není nejmenších pochyb. Nemáte ani tu nejmenší šanci, Málku. No tak, proč jste ji zabil? Muselo to být?“

„Já napřed nechtěl,“ koktal vrah. „Já ji chtěl jenom dostat…“

Potom jakoby s úlevou vyprávěl příběh, který je možné shrnout do několika málo vět: Janu uviděl, když si přijel napumpovat vodu. Strašně moc se mu líbila a hned jí navrhl schůzku. Ale ona se mu jenom smála. Říkal si, že je to městská fiflena a že ji musí něčím uzemnit, tak jí řekl, že se jmenuje inženýr Fiala a řídí meliorační práce. Smála se dál a řekla mu, že jestli on vystudoval víc než zvláštní školu, tak se ona stane hvězdářkou… Bylo mu jasné, že o něho nemá zájem.

Ale přesto se rozhodl, že to ještě jednou zkusí. Pozve ji na fotbal, a když ho uvidí v trenýrkách, třeba si dá říct. Jenomže ona mu odpověděla, že jsou jí maliny milejší. Ve tři hodiny se díval, jestli přece jenom na hřiště nepřišla. Neviděl ji. A tak využil toho, že má hrát až druhou půli, jednomu z kamarádů řekl cosi o chybě na výstroji a ukazoval na gumu v pase, skočil na kolo a jel za Janou, jestli by nakonec… Uviděl ji odjíždět z domu a tak ji sledoval. Když už byli dost daleko za vsí, šlápl více do pedá

lů, dohonil ji a donutil sestoupit z kola. Jana to neudělala ráda, to bylo vidět. Objal ji a začal ji líbat a osahávat. Bránila se, kři

čela. Do něho cosi vjelo, nějaká doposud nepoznaná zuřivost.

Začal z ní trhat tričko a kalhoty, dlaní jí zacpával ústa, když stále ječela, stiskl jí krk. To už byla nahá a taková poddajná.

Ani se nebránila… Když bylo po všem, uvědomil si, že pořád svírá její krk a že mu z tváří a ramen teče krev. Chtěl všechno zamaskovat, kolo a konvičku hodil do tůně, šaty kus opodál, boty rovněž. Janu byl rozhodnut někam odvléci, ale pohledem na hodinky zjistil, že máli druhý poločas hrát, což pro něho

76

bude jistě nejlepší alibi, pak musí urychleně odjet. Proč s sebou vezl pár desítek metrů Janiny kalhotky, neví…

Soud ohodnotil jeho čin patnáctiletým trestem odnětí svobody.

PAN NĚKDO

Gauč ve stroze zařízené kanceláři ředitele základní školy skřípal tak děsivě, že to mladé ženě ležící na zádech na znač

ně opotřebovaných polštářích začalo být velice nepříjemné:

„Nech toho,‘“ snažila se vymanit z objetí muže nad ní, „vždyť ten kravál musí být slyšet po celé škole.“

„Co se pořád bojíš?“ nemínil se muž vzdát rozkoše.

„I kdyby to slyšeli všichni, nikdo ani nepípne,“ mluvil a popadal při tom dech, „protože ředitelem jsem tady já. Kdo mě naštve, letí!“ dodal výhružně, ale pak přece jenom ustal, neboť další argument přece jen zapůsobil: „Přestávka za chvilku skončí. A já nemám předepsanou tabuli…“

„Jsi už jako moje žena,“ vyčítavě pronesl ředitel a rozhlí

žel se po místnosti, aby našel odhozené kalhoty. „Nedokáže sex vůbec prožít. Pořád myslí na něco jiného. Navíc ji buď bolí hlava, nebo se na to necítí! Kdybych před těmi deseti lety tušil, že si neberu ženskou, ale kus dřeva,“ zahořekoval a natáhl se pro kalhoty. Oba dva pak stáli pod obrazem Jana Ámose Komenského a chvatně se upravovali pod jeho laskavým a vševědoucím pohledem. Učitelka poněkud zavrávorala při obléká

ní punčocháčů, ale jinak se tato velice krátká epizoda odbyla rychle a bez rušivých událostí.

„Udělej už něco s tím gaučem!“ Učitelka odemkla dveře a otevřela je, takže do ředitelny naplno pronikl ruch chodby o velké přestávce. „Na tohle já nemám nervy. Nebo tě budu muset po vyučování pozvat do svého kabinetu. Gauč tam sice

77

nemám, ale…,“ mrkla na ředitele a zmizela.

Karel Krosenský se posadil na židli za svůj stůl, rychlým pohledem přelétl ještě jednou ředitelnu, aby se přesvědčil, že žádná, ani ta sebenevítanější návštěva není schopna odhalit, co se tu před několika minutami odehrávalo, a současně se zvukem zvonku, ohlašujícího začátek třetí vyučovací hodiny, si zapálil cigaretu.

„Něco s tím gaučem,“ vybavil si učitelčino varování. „Ale co?“ Přistihl se, že mluví nahlas. „Nový mi z okresu nikdo nedá. Musí se šetřit… Jenomže když jsme byli posledně v kabinetu …“ Zmlkl. V tom kabinetu se totiž moc nepředvedl.

Zejména na švédské bedně hanebně zklamal…

Kolegyně Ivana Čížková byla totiž tělocvikářka. Kromě toho ještě matematická. Obojí ovládala dokonale. Navíc jí bylo pětadvacet a vypadala jako filmová hvězda. Když mu ji na okrese přidělovali, pošeptal mu vedoucí odboru důvěrně: „Karle, ta holka není moc disciplinovaná. Měla už dva maléry. Tak ji dáváme k tobě, protože u tebe je kázeň a pořádek. Jestli vybouchne i u tebe, tak doučila, a poletí.“

„Dobrý,“ odpověděl tenkrát, „ale postarej se o to, aby o tom věděla. Že záleží na tom, jak dopadne u mne.“ Když to řekl, nemínil ještě nic určitého než to, aby si uvědomila, na kom závisí její příští osud. Byl rád, když si lidé v jeho nejbližším okolí neustále připomínali, že on je pan Někdo. Důležitý, nepostradatelný, uznávaný nahoře,.. Když pak Ivanu uviděl, li

šácky si zamnul rukama: Ta se mnou půjde do postele sama, jásal. Ví totiž, že jí nic jiného nezbývá!

O to, jaké měla potíže na předchozích pracovištích, se nestaral. Nikdo mu to také neřekl, ani vedoucí odboru, ani inspektor. Sám se tedy pro jistotu raději neptal. Nakonec, alespoň se na její práci bude dívat bez jakéhokoliv předchozího ovlivnění.

Byla mladá, krásná, navíc měla jakýsi škraloup, rozhodl se proto, že jí věnuje maximum pozornosti. V tom smyslu se

78

také vyjádřil před celým kolektivem školy a informoval i tajemníka národního výboru. Jednak to byl kamarád, jednak městečko nevynikalo velikostí ani senzacemi, takže každý drb ze života obyvatel byl dobrý do každé společnosti. Navíc drb tak trochu eroticky podbarvený… Pokud by se tedy k představitelům města cokoli doneslo, měl alibi ohlášené dopředu.

Spát začal s Ivanou velice krátce po jejím nástupu. Dokonce to vypadalo, že s ním jde ráda. Konečně, proč by to nebylo možné. V rodném listu měl jen o deset let starší datum narození než ona, nevypadal odpudivě a sex měl rád. Jenomže co po této stránce ovládala ona, překonalo všechna jeho očekávání. Napoprvé až příliš. Jednoho večera si při odchodu ze školy všiml, že v jejím kabinetu se ještě svítí. Napůl ze zvědavosti a napůl mechanicky (šetřit elektřinou se přece musí) se šel podívat, co se tam děje. Našel Ivanu skloněnou nad sešitem příprav a už se málem chystal odejít, když mu nabídla, zda si s ní nechce vypít šálek kávy. Neodmítl. A když s ní pak půl hodiny seděl v malé místnosti a pozoroval úkosem její pružné tělo, vyzývavě prozrazující své tvary v tenkých elastických teplákách, dostal chuť na víc než na vyčichlou kávu.

Nebyla proti. Ale nebylo kde. Nechtěl ji vléci nahoru do ředitelny, aby neporušil kouzlo okamžiku, proto otevřel druhé dveře kabinetu, které vedly přímo do tělocvičny, a strkal před sebou mladou ženu k hromadě v rohu narovnaných žíněnek. Pochopila to velice rychle… Milovali se prudce a vášnivě, tak, jak to on ještě nepoznal, byť za svobodna prošlo jeho studentským lůžkem nemálo spolužaček a na manželskou věrnost si později také příliš nepotrpěl. Vnímal jen dvě věci: živočišnou smyslnost a zvířený prach. V jeden okamžik pro ně byla i žíněnka příliš malá a skouleli se z hromady na chladné parkety. Dlouho na nich nezůstali. Napadlo je, kdo teď ví, koho dříve, ale asi to bylo zcela spontánní z obou stran, využít k milování jiného tě

locvičného náčiní, než jenom žíněnek. Vždyť ona i taková oby

čejná lavička… Nakonec vyskočila Ivana na švédskou bednu a

79

vábila ho k sobě. To se jí ještě podařilo. Víc už toho večera nesvedl… Od té doby ji vodil raději sem, do ředitelny. Na gauč, který před několika měsíci ze sebe nevydal ani zasténání, přestože na něm při poradách zásadně sedaly tři nejtělnatější kolegyně ze sboru. Nyní ale bylo všechno jinak. Ivana ho doopravdy milovala a on kvůli ní už docela ztrácel hlavu. Chtěli být stále spolu, využívali každé chvíle, kdy to jenom šlo. Před časem jí řekl, že by s ní chtěl žít. Tenkrát mu odpověděla, že není nic snazšího, stačí, když se rozvede.

Jako kdyby to bylo tak jednoduché. V tomhle městě patří k váženým mužům. A ti se, jak známo, rozvádějí jenom velice zřídka. Byl by nerad, aby vypukl skandál. Mohlo by ho to stát místo ředitele, židli v radě národního výboru, předsednictví v několika organizacích… To by byla vysoká oběť. A kdo ví, jestli by je s Ivanou nechali na jedné škole, jestli by nemuseli odejít jinam, kde by je nikdo neznal a on by tam nic neznamenal…

Otřásl se při té představě a zamáčkl cigaretu v popelníku, aby si okamžitě zapálil jinou. Bude to muset nějak vyřešit. Pokud možno bez skandálu. Nějaký způsob se už přece najde…

Kdyby byla manželka jenom trochu na postel, pokusil by se najít jí nějakého milence. Pochopitelně tak, aby o tom ona ani on neměli žádné ponětí. Pak by stačilo vtrhnout v pravý okamžik se svědky do bytu a rozvedou je z její viny a jeho ještě politují. Naštěstí nejsme v Itálii, aby se mu někdo smál a nadá

val mu do paroháčů. Naneštěstí je to ale zcela neproveditelné.

Manželka, která se od jiných žen zpočátku v ničem nelišila, ztratila po porodu před šesti roky o milování zájem. Snažil se tuhle bariéru nějak překonat, ale potom si našel potěšení jinde.

Vypadalo to, že je to jenom ku prospěchu věcí. Dokonce i manželka si oddechla, když zjistila, že je obtěžována méně často, v poslední době vůbec. Kdyby se jí byl jenom slůvkem zmínil o rozvodu, souhlasila by. Věděl to. Proto se jí neptal.

Nehodlal si rozvodem kazit kariéru. Když to půjde dobře dál,

80

za nějaký čas se stane inspektorem a pak možná i vedoucím odboru… Pak bude pan Někdo i v okresním měřítku.

Otevřel okno, vyvětral a pak vyšel na chodbu. Měl namí

řeno do chemického kabinetu. Trocha rtuti by se mohla hodit.

Marie Krosenská se chytila za ústa a rozeběhla se z dílny směrem k toaletám. Žaludek cítila až v krku a jedinou její starostí bylo neudělat si před kamarádkami ostudu. Musí doběhnout… Zastrčila za sebou západku v plechové kabince a naklonila se nad špinavou mísu. Člověku by se udělalo špatně jenom z toho, jak se tu uklízí, napadlo ji a zavřela oči. Nemohla proto vidět, že zvrací i krev. Bolesti žaludku měla v posledních dvou týdnech velice časté a silné. Pravda, špatně jí bývalo už předtím, ale nikdy ne tolik. Co se to s ní jenom děje?

Důkladně si omyla ústa a obličej a pomalu, se značnými obtížemi kráčela zpět do dílny. „Marie, snad nejsi v jinačí?“ vykřikla na ni Jiřina. V hluku kovoobráběcích strojů bylo dotaz slyšet jen v nejbližším okolí jejího soustruhu, ale ani tak jí to nebylo příliš příjemné. Pokusila se o úsměv a zamávala obě

ma rukama: „Dej pokoj, holka, co Zuzanka začala chodit do první třídy, nevím, kde mi hlava stojí. A do toho ještě druhé dí

tě,“ zakroutila hlavou nad nesmyslností té představy a posunula nůž k obráběnému kovu. Nikomu by přece neřekla, že v jiném stavu ani být nemůže, protože k tomu musí být dva. Ona s manželem sice dvojici představují, ale už dávno jí nejsou.

Karel tvrdí, že je to všechno její vina. Zčásti má určitě pravdu.

Ale jenom zčásti. Svůj podíl on nikdy nepřizná. Vždyť kdysi, před léty, se s ním milovala velice ráda, byl něžný, ohleduplný, laskavý. Dlouho mu to však nevydrželo. Když zjistili, že Marie nemůže otěhotnět, stal se z něho málem maniak. Z nějakých nepochopitelných důvodů si vzal do hlavy, že chyba bude nejspíš v něm, a neustále jí zdůrazňoval, že čím větší počet pokusů absolvují, tím větší mají naději…

Někdy měla pocit, že z postele vlastně ani nevylézají.

Samosebou, on musel do školy a ona do továrny, což nesl ve

81

lice nelibě. V pozdějších dobách to řekl několikrát i na veřejnosti: „Neměl jsem si brát soustružnici. Její práce je sice pro společnost velmi důležitá, ale já v ní nemám myšlenkové zá

zemí.“

V tu dobu se ještě velice milovali, a to v každém smyslu toho slova. Kolik nocí se ani pořádně nevyspali, jak neustále vyžadoval, aby v tom krásném ještě pokračovali… Ne, tenkrát ještě nebyla protiv Ani potom‘ ne, když odkudsi přinesl domů už řádně ohmatané časopisy, na jejichž barevných stránkách se děly věci, o nichž neměla skutečně ani ponětí. Chtěl, aby to spolu podle návodu z obrázků také zkusili. Zdálo se jí to na okamžik šílené, ale zvědavost ji přiměla souhlasit. V lásce, jak si neustále říkala, v té je dovoleno všechno…

Byl to zvláštní pocit. Neměla z toho divného milování víc než z normálního, obyčejného. Možná to bylo i tím, že se tomu nedokázala tak poddat. Chtě nechtě si totiž musela všímat Karla, jeho reakcí, jeho do krajnosti vybičovaného těla, grimas v jeho obličeji. Musela poslouchat jeho náhle neněžná slova, vzdorovat jeho rukám nikoli laskajícím, ale ubližujícím, musela Bylo jistou ironií, že právě v těchto dnech otěhotněla.

Stalo se tak po třech letech manželství a bez lékařského zá

kroku. Měla z toho velikou radost a byla neobyčejně oklamaná, že Karel nikoli. Vysoukal ze sebe jenom cosi o tom, že bude mít za pár měsíců břicho až pod bradou a že si tedy do té doby musí pořádně užít.

Urazilo ji to natolik, že celou noc proplakala. Tehdy na ni byl ale ještě milý. Ráno připravil snídani a vůbec dělal, jako kdyby včerejšího večera ani nebylo. A sotva se odpoledne se

šli znovu doma, vtáhl ji do ložnice. Nebránila se, proč také, ale když chtěl zase zkoušet něco, co okoukal z pornografických obrázků, odmítla. Zuřil a poprvé v životě ji udeřil. Od té doby to mezi nimi už nikdy nebylo úplně dobré. Karel se soustředil jenom na jedinou část manželského života, na sex. A nedostaloli se mu to, oč žádal, změnil se ve vteřině z milujícího muže

82

v zuřícího a nadávajícího surovce. Nedokázal uznat, že ženská v osmém měsíci těhotenství si už na žádnou postelovou artistiku nepotrpí a že pár dní po porodu rovněž nemá myšlenky právě na tohle, i kdyby si odmyslela nezbytné šestinedělí…

Tenkrát došlo ke zlomu. Křičel na ni a nevybíravými slovy jí vyčetl, že je včelí královna. Neměl však na mysli matku včelího roje, ale hlavní představitelku z italského filmu, který se u nich zrovna promítal a ve kterém byla manželka plná vášně do okamžiku, než otěhotněla. Pak už jakýkoli manželský styk odmítala.

Ale ona přece taková nebyla. Čekala snad ještě ve větší míře než doposud lásku a něhu, ale nedostávalo se jí ani jednoho, ani drahého. Přesto spolu opět začali spát. Ale bylo to milování bez jakéhokoli jiskření, zjednodušeně řečeno man

želské povinnosti se vším všudy. Jenomže ona tohle nechtěla.

Nemáli být v sexu láska, pak dokáže být bez něho.

Možná by tenkrát stačilo, aby si spolu o všem promluvili.

Ale nikdo nedokázal začít jako první. Po nějakém čase si Karel přenesl peřinu s polštářem do obývacího pokoje na gauč. Když se po několika měsících do ložnice vrátil, pochopila, že se tak nestalo proto, že by se o ni pokoušel a chtěl ji znovu získat.

Důvod byl přesně opačný: už mu byla natolik lhostejná, že mohl spát vedle ní, což údajně dělal hlavně kvůli Zuzance, aniž by ho manželka jakkoli vzrušovala.

Věděla, že ho vzrušují jiné ženy. Město nebylo tak velké, aby se o těch, na něž je vidět, a Karel byl už ředitelem školy, něco nevědělo. A tam, kde jiní si lámali hlavu, zda ředitel Krosenský a inženýrka z banky..,, ona měla jistotu. Vždyť už nežili spolu, ale jenom vedle sebe. A nebýt Zuzanky, dávno by po

žádala o rozvod. Tohle přece nemá cenu. Ani pro ni, ani pro něho. Jenomže Zuzanka měla tátu ráda. Proto nešla za žádným advokátem, byť si to už nejméně desetkrát nařídila. Ale kupodivu nešel ani Karel. V uplynulých týdnech dokonce nebyl nikde s žádnou ženskou vidět. Že by se nakonec přece jenom

83

něco změnilo k lepšímu?

Znovu se jí zvedl žaludek. Co se to s ní v poslední době děje? Vždycky byla zdravá…

Karel Krosenský nalil do mléka několik kapek rtuti a spokojeně se usmál. Na manželce už šaty jenom visí. Nikdy nebyla silná, ale teď už není štíhlá, ale přímo vychrtlá. Podle jeho výpočtů měla být už dávno mrtvá, ale má neuvěřitelně pevný kořínek. Dvakrát se ji pokusil zabít elektrickým proudem. Jednou za tím účelem uzpůsobil žehličku a podruhé pračku. Pokaždé dostala ránu, až upadla na zem, ale nikdy to nestačilo…

Ani ta rtuť nefunguje, jak by měla…

Podíval se na hodinky. Za chvíli se vrátí. Zkusí tedy třetí elektrický pokus. Ještě dřív, než přijde Zuzka z odpolední dru

žiny. Připravil si dráty zakončené zástrčkou a na druhém konci očištěné a zbavené izolace. Tohle by snad už mělo stačit, myslel si Krosenský. Je tak zesláblá… Nešťastná náhoda, řekne se potom. Nikdo ho nebude podezřívat. Má tu přece jméno, pozici, vlivné známé. Nikdo si nedovolí… S tou rtutí by to bývalo bylo lepší. Několikrát byla u závodní lékařky, že je jí špatně, že její vlastně každým dnem hůře, že přímo chřadne. Doktorka to viděla, ale byla příliš mladá a příliš nezkušená, než aby ji napadla otrava, tak se snažila Marii léčit podle svého nejlepší

ho vědomí a svědomí. Obyčejnému úmrtí by se už nikdo nedivil, meditoval dál v duchu. Všichni totiž na vlastní oči vidí, jak Marie schází…

Už aby to bylo, myslel tím její smrt. O Zuzanku se postarají jeho rodiče. On sám by na ni zpočátku neměl dost času.

Nastanou totiž měsíce vášnivého milování. Už se na ně těší.

Ivana rovněž. Ta si ovšem myslí, že se on nechá rozvést… To by dopadl!

V zámku zašramotily klíče. „To je dost, že jdeš,“ vítal Marii nevrle. „Děláš do dvou a jsou tři pryč!“

„Byla jsem nakoupit,“ bránila se s útrpným výrazem v pobledlém obličeji.

84

„No dobře,“ přeladil rychle do smířlivého tónu, protože právě teď nechtěl, aby se pohádali. „Já tady něco spravuju a nejde mi to,“ vysvětloval důvod své nervozity.

Kývla hlavou, že rozumí. Chodil přece opravovat elektrospotřebiče po domácnostech pomalu v polovině města. Uměl dát dohromady televizi stejně jako mlýnek na kávu. A od nikoho si nevzal ani korunu. Nanejvýš na materiál… Ale u nich doma elektrospotřebiče v pořádku nebyly. Opravil je, až když ji dvakrát zasáhl proud… „Co děláš,“ zeptala se spíš jenom proto, aby mu pomohla ke zklidnění.

„Takovou blbost,“ odpověděl jí vcelku po pravdě. „Podrž mi to, prosím tě.“ Dal jí do každé ruky jeden odizolovaný konec drátu a strčil zástrčku do zásuvky.

Marie vykřikla, chvilku sebou škubala, ale pak sejí podařilo dráty pustit. Nevěřícně se dívala na popálené dlaně: „Tys mne chtěl zabít,“ pronesla potichu.

„Co blázníš?“ vytrhl zástrčku z vedení. „Předtím jsem dostal dvě takové slupky sám. A nevím proč…“

Se slzami v očích odešla Marie do koupelny a roztočila kohoutek. Voda jí chladila dlaně, nikoli však hlavu. Dám se s ním rozvést, myslela si. Nebo mne doopravdy zabije. Najednou ji cosi napadlo. Rázně rozrazila dveře do kuchyně: „Co mi dáváš do toho nešvařeného mléka? Tobě ani Zuzaně, a pijete jen svařené, vám dvěma zkrátka nikdy nic není. Jenom já zvracím a zvracím. Neříkej mi, že je to tím, že mám ráda studené mléko. Tak co mi tam dáváš? Mluv!“

„Jsi normální?“ bránil se a zvedl se od stolu. „Doktorka ti léčí žaludeční neurózu a ty na mne svedeš…“ Oblékl si sako a s prásknutím dveří odešel z domu. Vrátil se až pozdě. Odpoledne chodil po okolí a chystal si plán. Od osmi hodin seděl v kinu. Potřeboval jenom cosi domyslet.

V půl jedenácté byl doma. Zuzana spala ve svém pokoji, manželka v ložnici. Svlékl se a položil se vedle. Když byl přesvědčen, že Marie opravdu spí, klekl si nad ni. Jednou rukou jí

85

ucpal nos, druhou ústa. Začala sebou házet, ale lehl si na ni tak, aby mu nemohla vyklouznout. Za několik okamžiků bylo po všem. Vstal, přesvědčil se. zda jsou závěsy zatažené a dětský pokoj opravdu zamčený, neboť hned jak přišel, otočil v zámku klíčem, pak rozsvítil a dal se do práce. Nepřekvapilo ho, že manželka je znečištěná. Počítal s tím. Věděl, že v okamžiku smrti zadušením se uvolňují svěrače… Převlékl celou postel, převlékl manželku do čisté noční košile, převlékl i svoje lůžko, aby všechno bylo tak, jak má v normálních rodinách být.

Pak znovu položil manželku do postele, lehl si vedle ní, zkontroloval, zda je nařízen budík, a usnul.

V pět hodin a deset minut volal telefonem lékaře z pohotovosti: „Ráno zvoní budík, manželka nic… Celý vyzvonil. Tak jsem s ní trochu zacloumal… Jenomže ona byla mrtvá…“

Starý doktor z pohotovostní služby skutečně konstatoval smrt. Jen jedno mu bylo divné, ale mlčel o tom: proč má zemřelá na zádech vyrážku, jako mají lidé po otravě rtutí? A navrhl proto pitvu. I když byla Marie Krosenská podle vyjádření závodní lékařky dosti nemocná, přesto jde o úmrtí velice náhlé…

Ředili Krosenský proti pitvě protestoval. „Nikdo přece nemá právo Mařence po smrti ubližovat!“

Jenomže kriminalisté dokázali rychle zjistit, že právě on jí ubližoval už za živa. Konečně, spálené dlaně se lékařům také nechtěly příliš líbit. Ředitel sice vyhrožoval kdekým, ale vy

šetřovatel si stál na svém a pitva byla proto provedena. Výsledek nebyl tak překvapující, jak se někomu zdálo: smrt udušením.

Podezřelých mnoho nebylo. Vlastně se jím stal jenom jeden člověk. Manžel mrtvé. Zapíral sice celých deset dní, ale pak řekl to, co už všichni věděli: „Potřeboval jsem se jí zbavit, abych získal ženu, kterou miluji, a abych navíc neztratil ve městě pozici váženého občana. Dokážete to pochopit?“ ptal se vyšetřovatele, který na takto položenou otázku neodpověděl.

86

O necelý rok později byl ředitel Krosenský odsouzen

k patnácti rokům odnětí svobody. Ivanka na něho zapomněla ještě dřív, než byl postaven před soud. Krátce po jeho odsouzení se pak provdala za vedoucího školského odboru…

JEDLOVÁ VĚTÉVKA

„A nyní si postoupíme do prostory, která patří k nejkrásnějším přírodním útvarům nejen komplexu jeskyně Balcárka, ale ve střední Evropě vůbec. Trvalo tisíce let, než kapající voda vytvořila tak úžasné krajkoví stalaktitů i stalagmitů, které můžeme na rozdíl od prvních návštěvníků jeskyně, kteří měli nanejvýše pochodně, pozorovat v plné nádheře ve světle reflektorů…“

Mladičká průvodkyně dělala svou práci zřejmě s nadšením. Ten pocit, že ovládá masu lidí, že naslouchají jejím slovům pod tajemnou klenbou skalních masívů, že se přesouvají na základě jejích pokynů, je v sedmnácti letech k nezaplacení.

Snad proto je průvodcování na zámcích a po přírodních pozoruhodnostech tak oblíbenou prázdninovou činností studentů.

Samozřejmě, je tu i příležitost ukázat rodičům, že člověk si vydělá sám na džíny nebo volkmena, ale skutečně nejde jen o těch pár korun. Je tu styk s živými lidmi na jedné straně a možnost předvést jim krásu na straně druhé. Předvést ji tak, jak ji předvádí herec na jevišti nebo řečník na velkém shromáždění. Kdo to nikdy nezkusil, nedokáže to popsat. Kdo to zkusil, propadne tomu.

Sedmnáctiletá Drahomíra Poláková prováděla v roce

1985 na Balcarce už druhý rok. Pro šikovnou studentku to byla i příležitost zdokonalit se v němčině a ruštině, navíc to měla z domova blízko. Slabou čtvrthodinku na kole.

87

14. července 1985 se domů nevrátila.

Po půl desáté večer zastavila dobře udržovaná škodovka jejího otce před okresní správou SNB v Blansku. Bylo ještě světlo, ale už se začínalo šeřit.

„Naší Drahuši se určitě něco stalo,“ sdělil operačnímu dů

stojníkovi rozrušený otec.

„Když se nevrátila domů ani po sedmé hodině, jel jsem ji hledat. Obyčejně přijížděla domů tak v šest, někdy i dřív, ale mohla se jít někam koupat, zastavit u kamarádky nebo tak. Ale kdyby se bývala chtěla zdržet, určitě by to řekla. Tak jsem jí jel naproti. Správce jeskyně mi řekl, že dneska vůbec nepřišla do práce. Naštěstí tam ještě byl.

Jel jsem pomalu zpátky, stejnou cestou, a najednou

v křoví vidím kolo. Zastavím a vidím naše kolo. Tedy její, na kterém jezdila. Volal jsem, křičel do lesa a nic. Muselo se jí něco stát.“

Takovéto oznámení se nedá podceňovat.

„Pojedete před námi,“ rozhodl operační důstojník a svolával pátrací skupinu. Přivolal i psovoda.

Než obě auta dojela na místo nálezu, byla úplná tma.

Pes očichal kolo, vběhl do lesa, čenich u země, chodil kruhem, ale stopu nenašel. Přes den několikrát krátce sprchlo. Les přecházel v husté mlází, za dané situace pro světlo svítilen takřka neprostupné.

„Nedá se nic dělat, tohle nemá cenu, pane Polák. Vrátí

me se sem ráno,“ rozhodl velitel výjezdové skupiny.

„Dobře, pojedu domů, k ženě. Počkám tu na vás ráno.

V kolik? V pět? To už je světlo,“ slyšel velitel prosbu v hlase.

„Tak dobře, v pět,“ souhlasil nadporučík.

Tělo našli v době, kdy slunce stálo ještě nízko nad obzorem. Mrtvá dívka ležela na malém paloučku, mezi mladými jedlemi. Místo muselo být vybráno předem, protože neležela jen tak na zemi, ale na jakémsi lůžku z natrhaného kapradí, už mírně povadlého, takže pachatel si jej připravil nejpozději mi

88

nulý den ráno.

Obličej byl zakryt jedlovými větévkami, které byly nikoli ulomeny, ale uříznuty ze stromu ostrým nástrojem, nejspíš no

žem. Pravděpodobně týmž nožem, kterým byla dívka podříznuta. Řezem tak hlubokým, že zasahoval až ke krční páteři, takže hlava byla od těla téměř oddělena.

„Ježíšikriste,“ zasténal Polák, když viděl tělo své dcery,

„Drahuno! Kdo ti to udělal?“

Nadporučík kývl na dva muže. Ti vzali zdrceného otce pod paží a odváděli jej z místa činu. To není pohled pro blízké příbuzné, ostatně nebyl to pohled ani pro ostřílené kozáky. Bylo jasné, že jde o práci pro krajskou výjezdovku.

Za tu půlhodinu, než přijeli z Brna, nasbíral psovod, který čekal na místě, zda ho budou ještě potřebovat, plnou čepici hříbků. Sbíral na místech, kde mu Bojar signalizoval nepřítomnost jakékoli stopy.

Otec zavražděné už na místě činu nebyl, jemu by nejspíš připadalo cynické a znesvěcující sbírat houby poblíž tak hrozného nálezu, jenomže policisté, na rozdíl od představ veřejnosti, se zase tak často do lesa nedostanou.

„Ta řezná rána byla sice zasazena ještě za života, ale už umírající. Umřela by i bez ní,“ sklonil se nad mrtvou dívkou lé

kař.

.,Byla v bezvědomí, někdo jí rozbil lebku tupým předmě

tem. Nejspíš nějakým kamenem.“

Podrželi mu před očima křemenný valoun o velikosti lidské pěsti, se stopami krve. Byl už uložený v igelitovém sáčku.

„Jo, to by mohl být on,“ kývl lékař.

„Sexuální násilí?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Nevidím,“ odvětil lékař. „Tričko má sice vyhrnuté, ale podprsenku na sobě má. Rifle nemá ani rozepnuté. To samozřejmě nic neznamená, pachatel mohl být vyrušen… Víte, divné je to lůžko. Jako by ji vedl na předem připravené místo. I ty větévky přikryl jenom obličej. Zeptejte se psychologa,“ vrtěl

89

hlavou lékař.

Rodiče uvedli, že Drahuše měla při odchodu z domova

určitě kabelku nejméně s padesáti korunami, hodinky, nějaké šperky. Řetízek, prstýnek i náušnice pachatel mrtvé ponechal.

Kabelka s peněženkou a hodinky chyběly. Ale měla je vůbec s sebou? Rodiče jejímu odjezdu přítomni nebyli.

„Chodila s někým?“ ptal se major Pěnička matky.

„No, chodila… Měla kamaráda. Nějaký František Sedlák.

O rok starší, ze sousední vsi. Ale nic spolu neměli, to by mi dcera řekla. Já jí říkala, že do osmnácti má času dost…“

Matka nelhala. Pitva ukázala, že Drahomíra Poláková

dosud intimní styk neměla. K činu nepochybně došlo hned rá

no, před jejím nástupem do práce. Bude třeba prověřit alibi jejího mládence v této době.

„Kde bych byl? Doma jsem byl, však jsou prázdniny,“

uvedl František Sedlák.

O vraždě už samozřejmě věděl, taková věc se rychle

roznese, takže momentu překvapení, vlastně reakce vyslýchaného na zprávu, nebylo možné využít. Málokdo totiž dokáže sehrát věrohodně překvapení, jestliže má předstírat, že zprávu o něčí smrti slyší poprvé.

„A může vám to někdo dosvědčit?“ byla další otázka.

„No, jenom matka… Snad si nemyslíte?“ vyděsil se student zemědělské školy.

„Nemyslíme si nic,“ usmál se na něj major Pěnička. „Jaký byl váš vztah k Drahuši?“

„No, chodili jsme spolu…“

„Stýkali jste se intimně?“

„No jasně,“ nahodil ramena mladík, ale pak si uvědomil, že tady nestojí s partou stejně starých výrostků, před nimiž nemůže přiznat, že pevnost dosud nedobyl. „Totiž, chtěli jsme.

Teda já chtěl. Ona nechtěla. Že prý má ještě čas…“

Major pokýval hlavou: „Hádali jste se kvůli tomu?“

„No trochu… Já ji totiž podezíral, že nechce to… protože

90

má někoho jiného. Kdyby mě přece měla ráda. Ale snad si nemyslíte,“ vyděsil se znovu mládenec, „že bych kvůli tomu. Já ji fakt měl rád.“

„No uvidíme,“ prohlásil major. „Chystáte se někam na prázdniny? Pokud ano, raději nikam neodjíždějte,“ doporučil mu.

To lůžko z kapradí i lékařova slova majorovi nešly z hlavy. Jaký to může být člověk, ten pachatel? Byla oběť náhodná, nebo ji pachatel znal?

Psychologové vykreslili možný psychický obraz pachatele jako člověka trpícího značnou úzkostí, což symbolizoval větévkami přikrytý obličej, pravděpodobně narkomana nebo alkoholika, pravděpodobně člověka, který nebydlí v blízkém okolí a oběť neznal.

To nebylo příliš potěšující, ale spolehlivost takových odhadů „pravděpodobně“ a „není vyloučeno, že“ a „lze připustit i“

je samozřejmě pochybná. Takový portrét mohl být vzat jako základ jenom jedné z vyšetřovacích verzí.

Další verze bylo nutné vyšlapat obvyklou vyšetřovací rutinou.

Obyvatelé obce, hajní, lesní dělníci. Autobusáci, řidiči pekařských a zásobovacích vozů, kteří jezdili ke stánkům, stojícím na příjezdových cestách k Moravskému krasu. Prodavači z těchto kiosků. Stovky a stovky lidí bylo nutno vyslechnout k tomu, zda v den činu, před ním nebo po něm nebylo zpozorováno cokoliv, co by mohlo vést k odhalení pachatele. Něco třeba úplně bezvýznamného.

„No, viděl jsem tu asi den dva předtím nějakýho kluka na kole, na favoritu,“ vzpomněl si hajný.

„Bylo to na dálku, přes potok, nejspíš jel třeba na houby, ta pravá sezóna sice ještě není, ale místy už začínají. Právě tam, kam kolo tlačil, tam rostou,“ usmál se lesák.

„Takže to tu musel znát?“

„No nemusel, to mohla být samozřejmě náhoda, ale spíš

91

jo než ne,“ pokrčil rameny hajný.

„Zkusíme to s těmi favority,“ rozhodl major Pěnička. „Pokud jel pachatel z místa činu na kole, mohla na něm zůstat pachová stopa. Musel být přece zakrvácený. Určitě držel v ruce ten kámen, takže pachovka z místa činu by k němu mohla vést…“

Nejprve bylo třeba velmi obezřetně zjistit, kdo je v obci majitelem kola favorit; značkou si byl hajný naštěstí naprosto jist. Pak bylo nutné za pomoci služebního psa najít mezi všemi koly, svezenými na dvůr místní školy, to pravé.

Pes přičichl k pachové konzervě kamenu z místa činu a rozběhl se podél rozestavěných kol. Naštěstí jich bylo jen osmnáct.

Dvakrát „vyštěkal“ jízdní kolo čtrnáctiletého Luboše Krále.

„No prosím, narkoman a alkoholik, člověk, který nebydlí v blízkém okolí,“ mumlal si pod vousy Pěnička, když čekal na to, až mu chlapce předvedou. „Ti psychologové jsou přece jen šarlatáni…“

„Tak co o tom víš, Luboši,“ promluvil na chlapce co nejvlídněji a ten se rozplakal.

„To já ji zabil… Líbila se mi. Znali jsme se trochu, zdravili jsme se, ale ona byla starší. Párkrát se mi o ní zdálo, víte, takové ty sny…“

Major chápavě přikývl Věděl, o jaké sny jde.

„Tak jsem si řekl, že bych to zkusil doopravdy. Věděl jsem, že o prázdninách provádí v jeskyni, věděl jsem, že jezdí ráno dřív. Tak jsem vstal, že na ni počkám.“

„A jak jsi ji chtěl přimět, aby s tebou šla do lesa?“

„Chtěl jsem jí říct, že je tam hodně hříbků, ať si nějaké nasbírá. A fakt tam byly, to jsem nekecal.“

„Dobře, ale měl jsi s sebou nůž?“

„Ano, vzal jsem ho v garáži. Kdyby nechtěla, myslel jsem, že jí tím nožem pohrozím. Šel jsem brzo. Připravil jsem lůžko z kapradí a představoval jsem si, jaké to bude. Šla tam se

92

mnou, já vytáhl dýku, přiložil jsem jí nůž na krk a řekl, aby se svlékla. Nechtěla. Povalil jsem ji na zem, vyhrnul tričko, ona křičela, bránila se… Nevím, co mě to napadlo, popadl jsem kámen, co tam ležel, uhodil ji do hlavy, zůstala v bezvědomí, ale za chvíli se začala zvedat. Tak jsem k ní šel zezadu a…“

chlapec se otřásl při té vzpomínce.

Major tedy měl doznání, na jehož základě mohl trestní stíhání zastavit. Pachateli nebylo ještě patnáct let, nebyl tedy trestně odpovědný. Zákon tu vychází z presumpce nedostatku rozumových i ovládacích schopností. Ale právě proto nebylo možno se s doznáním spokojit. Co když čin vzal na sebe z ně

jaké, čerti vědí jaké, příčiny? Pachová stopa je pouhá indicie, pes nedokáže říci, jak ví, že stopa je shodná, většina soudů ji jako průkaznou nebere. Bylo nutno toto doznání nezletilce potvrdil nezvratným důkazem.

„Tohle je ten nůž,“ ukázal Luboš v garáži na loveckou dý

ku visící na stěně.

Dýka se stala předmětem podrobného zkoumání v laboratoři. Žádné stopy krve. Bylo jasné, že voda z potoka, kterou umyl nůž i své ruce, čerstvou krev odplavila.

Ale přece jen bylo něco zjištěno. Malinká šupinka, vlá

kénko, třístička jak špendlíková hlavička. Kus nějaké dřeviny.

Luboš přece řezal jedlové větévky, jimiž přikryl obličej své obě

ti!

Vlákénko putovalo do Výzkumného ústavu dřevařského.

Kriminalistické laboratoře, třebaže jsou dobře vybaveny, nemají specialisty zrovna pro tento obor. Málokdy je totiž třeba zjišťovat, z jakého stromu jsou vlákna.

Tam potvrdili, že skutečně jde o zbytek kůry a lýka

z jedle. Byl jim zaslán k expertize vzorek dřeva z jedle, kterou Luboš na místě činu označil jako strom, z něhož řezal větévky.

Druhová shoda vláken byla potvrzena.

Méně důkladnému vyšetřovateli by to snad postačovalo, ale major Pěnička chtěl průkaz individuální shody. Bylo nutno

93

zjistit, kdo by takový posudek mohl podat.

Výzkumný ústav ekologie dřeva při VŠZ v Brně. Dřevo

totiž nese vždycky stopy chemických prvků z půdy i ovzduší, na základě plynové chromatografie se dá prokázat místo, odkud strom pochází.

Zkoumaná šupinka byla tedy podrobena analýze pomocí

plynové chromatografie, stejně tak strom, z něhož měla pochá

zet. Stoprocentní shoda chemického složení však prokázána nebyla přece jen, šupinka byla přichycena na noži dost dlouho a to mohlo ovlivnit její chemický stav. Také vzorek z živého stromu byl odebrán v jiné době než šupinka. Posudek ukázal sice na vysokou pravděpodobnost, ale jen pravděpodobnost…

Bylo vlastně jisté, že Luboš Král je pachatelem, ale teď už šlo o princip. Pocházela šupinka na noži skutečně z jedle rostoucí na místě činu? Samotný znalec tím byl zaujat. Proto odebral vzorky z dalších a dalších jedlí, až do vzdálenosti ně

kolika set metrů od místa činu, a provedl chromatografickou analýzu těchto vzdálenějších stromů. Vypracoval graf, z něhož bylo naprosto jasné, že podobnost chemického složení jedlí se vzorkem na čepeli nože klesá se vzdáleností od místa činu.

Graf ukázal, že vzorek na čepeli pochází určitě z jedlové vě

tévky uříznuté nad mrtvou dívkou. Doznání je skutečné. Proto

že pachatele nebylo možno postavit před soud, bylo stíhání zastaveno.

PŘÍPAD Z MĚSTSKÉHO PARKU

„Co chcete, pane?“ divila se desetiletá Olinka staršímu pánovi, sedícímu v křoví a kývajícímu na ni prstem.

„Jsi tu s maminkou?“ zeptal se ten člověk.

„Sama,“ skoro pohrdavě prohlásila. „Jsem už dost velká.

94

Nenechám se vodit za ručičku jako mimino!“

„Ale máš tady určitě nějaké kamarádky,“ zajímalo muže v křoví.

„Ještě ne,“ odpověděla Olinka. „Ale každou chvíli tu jistě budou. Nevíte, kolik je hodin?“ otázala se, když uviděla na mužově zápěstí velké náramkové hodinky, které v letech, kdy se tento případ udal, vyráběli hodináři ze starých kapesních cibulí. Děti nosily hodinky jen velice výjimečně…

„Půl druhé,“ nastavil jí ciferník před oči. „A v kolik mají přijít ty kamarádky?“

„Za hodinu,“ povzdechlo si děvče. „Já myslela, že je už víc. Něco jsem slyšela a myslela jsem si, že fabrika houká konec směny.“

„Nic si z toho nedělej,“ chlácholil ji muž. „Můžeme si do té doby, než holky přijdou, hrát spolu. Ale skákat přes švihadlo neumím.“

Olinka se zatvářila trochu otráveně, protože nápad toho chlapíka, který bůhvíproč sedí v parku a ještě k tomu schovaný, jí nepřipadal zajímavý. Byla však doma vychovávána tak, že s dospělými se má‘ mluvit slušně a odpovídat jim celou vě

tou. Možná i proto neodešla, nýbrž podotkla cosi v tom smyslu, že pán si už určitě hrát neumí, protože je strašně starý.

„Ne tak, jak si myslíš,“ zasmál se muž. „A hrát si dovedu, vždyť mám doma holčičku asi tak starou, jako jsi ty.“

„Jak se jmenuje?“

„Marcela. Marcela Jahodová,“ dostalo se děvčátku odpovědi, ale až po krátkém zaváhání, jehož si však ani nevšimlo.

Stejně tak si nevšimlo, že muž se najednou z podřepu nadzvedl, aby ji chytil za ruku.

„To bolí, pusťte!“

„Neškubej se a nebude to bolet,“ poučoval ji. „Teď si budeme hrát na tatínka a na zlobivou holčičku. A protože ta hol

čička opravdu moc zlobila,“ držel muž pevným stiskem vzpouzející se Olinku, „musela dostat výprask. A to pěkně na ho

95

lou…“ Stáhl jí jedním prudkým škubnutím hnědé tepláky i s kalhotkami.

Olinka chtěla křičet, ale zacpal jí ústa tak, že jí loktem přitiskl hlavu k svému stehnu. Snažil se, aby měl stále jednu ruku volnou. „Tak bude výprask,“ mumlal si očarovaně a nechal zlehka dopadnout dlaň na dívčinu kůži. Ke druhému úderu už paži nezvedl. Jeho silné prsty si naopak začaly hledat cestu…

Olince se podařilo nadzvednout hlavu a vykřiknout.

„Buď zticha, ty zlobivá holko, nebo tě zabiju!“ vychrlil na ni vztekle muž a ona přes svých nezkušených deset let poznala, že to myslí smrtelně vážně. Raději už se ani nepohnula. Trpěla a každá vteřina pro ni byla nesnesitelně dlouhá. Naštěstí ji ten člověk po chvilce pustil. „Mazej,“ poručil jí. „A jestli někomu něco cekneš, najdu si tě a zabiju!“

Teprve teď se rozplakala. Natáhla si tepláky a rozeběhla se z kopce dolů do města.

„Olinko, kam jsi hodila dnešní kalhotky?“ ptala se večer matka dcery, která už v noční košilce seděla na posteli a nepřítomně si listovala v knize. „Budu prát, tak ať to všechno namočím,“ vysvětlovala matka dceři smířlivě.

„Do koše jsem je dala,“ sotva slyšitelně odpověděla dcera.

„To by tam byly,“ námitka matka a zkoumavě se na Olinku podívala. „No tak, stalo se něco, že koukáš jak vyjevená…“

„Ne, nic.“

„Nedostala jsi ve škole pětku?“ zeptal se otec docela vesele a složil noviny, které si přes den nestačil přečíst. „No tak, pochlub se,“ chtěl pohladit dceru po vlasech, ale ta uhnula a schovala se pod přikrývku.

„Rozumíš tomu?“ udiveně se zeptal otec.

Matka rozhodným pohybem strhla přikrývku z postele dolů. Pak překvapeně zůstala stát, neboť děvče usedavě plakalo.

„Tady není něco v pořádku,“ usoudil otec. „Musí nám ně

co říct, ale strašně se jí do toho nechce…“

96

O deset minut později už věděli všechno. A nenechali si to jenom pro sebe.

„Zneužití dítěte, to nám tady ještě, scházelo,“ říkali si mezi sebou kriminalisté, a měli naprostou pravdu, protože k tomuto trestnému činu nedošlo v okrese už nejméně deset let. Alespoň ti mladší se na nic podobného nepamatovali a ti starší hledali v záznamech z pětačtyřicátého a šestačtyřicáté

ho roku, kdy tu jeden maniak řádil. Ale naštěstí nikoli příliš dlouho…

Teď však byli dost skeptičtí, protože podle toho, co se dozvěděli od Olinky, která byla v přítomnosti obou rodičů a lé

kaře schopná druhý den po činu jakž takž vypovídat, jednalo se o starého chlapa. Nic víc si děvče nevybavovalo. Lékař z gynekologie jim sdělil, že k pohlavnímu styku nedošlo, že onen muž si pouze hrál, jak říkala Olinka, s jejím přirozením.

Dívenka utrpěla obrovský šok, který může mít pro ni i dlouhodobé následky,panenská blána nebyla protržena…

Pro kriminalisty to však neznamenalo, že by měli svou práci ukončit dřív, než ji vůbec začali, protože litera zákona jev tomto případě neúprosná a to, co muž provedl Olince pro vlastní sexuální uspokojení, již naplňovalo skutkovou podstatu: jde o trestný čin znásilnění.

Jenomže jak toho chlapa nalézt, když o něm vědí jenom to, zeje starý? Olinka ho neuměla popsat, ani jeho věk nedokázala určit nějak konkrétněji. Za to všechno jistě může ta hrůza, kterou prožila. Ale co teď? Koho mají honit? Tolik jich zase není, aby mohli obsadit každé křoví ve městě a okolí. A když dají vyhlásit do místního rozhlasu, že matky mají dát vět

ší pozor na svoje malé dcerky, polovina z nich to buď přeslechne, nebo mávne rukou, druhá polovina ztropí takovou paniku, aby zjistila, oč se vůbec jedná, že to také nepřichází v úvahu. Ať tak či onak, rozhodli se alespoň po skončení vyu

čování hlídkovat u škol. Bez asistence uniformovaných pří

slušníků. Ti by mohli případného pachatele jenom vyplašit. I

97

když i oni musejí mít ve službě na paměti včerejší případ z parku…

Marie Novotná otevřela dveře do dětského pokoje a zů

stala stát na prahu jako přikovaná. Ve světle malé noční lampičky, kterou chtěla jít zhasnout, uviděla svého muže, o němž se domnívala, že je v koupelně, jak leží vedle spící a hluboce oddechující dvanáctileté dcery Petry, která má noční košili vyhrnutou až k pasu, a hladí ji po ochmýřeném klíně. „Co to dě

láš, ty dobytku,“ vysoukala ze sebe až po hodné chvíli. „Snad nechceš zprznit vlastní dítě!“ skoro vykřikla, skočila a udeřila manžela dlaní do obličeje.

„Ty jsi snad pitomá, nebo co!“ rozzlobil se Josef Novotný, který se bleskurychle vzpamatoval a vystrkával manželku z pokoje do předsíně. „Koukám, že přes sklo svítí lampička, myslel jsem si, že holka čte, nebo co, jdu jí říct, ať už toho nechá, ona spí jako dřevo, tak ji jdu přikrýt, a ty přijdeš a vyvádíš jako pominutá!“

Novotná se na okamžik zarazila. Tohle vysvětlení by ji vcelku uspokojovalo. Mohla se přece přehlédnout. Cožpak by bylo normální, aby vlastní otec osahával dceru? I když i to se stává. Z dětství si pamatovala spolužáka Vaška z poslední lavice. Jednu dobu pořád ve škole spal. A že dostal od učitele pěkných pár ran rákoskou. Jednoho dne se ale naštval a řekl, ať jdou taky tlouct jeho sestru a tátu, protože ti dělají v noci takový randál, že on nemůže spát… Hrozně se tomu tenkrát všichni smáli, protože nikdo z nich nic nepochopil a nikoho nic nenapadlo. Byly to přece ještě děti… Jenom učitel, i když se také smál, tušil, co by se za těmi slovy asi mohlo skrývat.

Zejména když po kratším pozorování zjistil, že kluk je nevyspalý pouze tenkrát, když má matka noční směnu… A tak si zavolal jeho čtrnáctiletou sestru, která chodila do téže školy, a udeřil na ni. Holka to všechno vyklopila: spí s tátou už rok.

Vymohl si to. Nikomu nic neřekla, jinak by to od něho schytala.

Už jí to ani nevadí. Zvykla si… Otce tenkrát zavřeli, ale matka

98

s dětmi se musela z obce odstěhovat. Našly se takové ženské, které jí dávaly všechno za vinu. Když prý chlapovi nedokáže v posteli vyhovět, tak se nesmí divit, že ten chňapne v nouzi i po dceři…

Otřásla Ve při té vzpomínce, protože si najednou uvědomila, že Josef s ní v poslední době spí také velice málo. Žádný sexuální přeborník to nikdy nebyl, ale teď je to každý měsíc horší a horší. Snad za to nakonec můžu já?

Manžel ji nechal stát v předsíni a odešel do kuchyně. Sá

hl za okno a postavil na stůl láhev piva: „Dáš si skleničku?“

„Dám,“ řekla jako automat naprosto nepřítomně, protože stále pokračovala ve svých úvahách. Chlapi jsou hrozní a ten můj by nebyl první, kdo by sáhl na dceru. Ale viděla jsem opravdu to, co si myslím? Nebyla to jenom moje podrážděná fantazie?

Napila se piva a zkoumavě si ho prohlížela. Byl naprosto klidný. Navíc se toho večera dožadoval i manželských objetí.

Marii se dokonce zdálo, že je Josef dneska nějak zvlášť vzru

šený, a s uspokojením přijala tu náhlou změnu, aniž by ji napadlo, že důvodem toho vzrušení není v žádném případě ona…

O tři týdny později došlo v městském parku k dalšímu, tentokrát velice brutálnímu znásilnění další holčičky. Bylo jí jedenáct let a kupodivu se z traumatu vzpamatovala velice rychle. Po třech dnech již dokázala o všem hovořit docela s klidem, zdálo se, že je i ráda středem zájmu.

Po obědě šla do parku stejně jako před ní Olinka. Měla domluveno, že přijdou kamarádky. Jenomže zatímco ona měla školu jenom do dvanácti, ony až do jedné. Chodila tedy po cestičkách a čekala. Celou dobu neviděla žádné dítě ani žádného dospělého. Park je přece jenom trochu nad městem a plní se až v odpoledních hodinách. Při jeho rozlehlostí tam i tak mají děti ke svým hrám dostatečný prostor. Pak potkala toho pána. Ptal se jí, jestli náhodou neviděla jeho dceru, a poprosil

99

ji, aby mu pomohla hledat. Vzal ji za ruku a šli spolu parkem.

Když došli až dozadu, zatáhl ji ten pán do křoví, rozepnul si kalhoty a nutil ji, aby si sáhla dovnitř. Když odmítla a chtěla mu utéci, začal ji bít. Pak ji svlékl, sebe taky…

Dívka však měla velice dobré pozorovací schopnosti.

Násilníka odhadla na přibližně stejně starého, jako byl její otec, tedy třicet pět let, vlasy má ulízané dozadu, s kouty. Šedivé šaty nebrali kriminalisté téměř v potaz, protože jiné se tehdy snad ani neprodávaly, zato je upoutaly obrovské náramkové hodinky s černým ciferníkem a s nápisem Syrá uprostřed.

„Takže nám zbývá najít chlapa, který je nosí,“ tak mezi sebou diskutovali kriminalisté, pro něž skutečnost, že k dvojí

mu znásilnění došlo vždy před čtrnáctou hodinou, znamenala, že muž buď pracuje na směny, nebo v takové činnosti, z níž může v poledne odejít. Za předpokladu, že to není nikdo cizí, by měli prověřit nějakých dva tisíce mužů ve městě. A když neuspějí, zjistit u těch zbývajících, zda v inkriminované dny nebyli z práce uvolněni do města k lékaři, zda neměl někdo dovolenou… Věděli, že tohle je nad jejich síly, že šest lidí, a víc jich na kriminálce nebylo, nedokáže tuhle agendu zvládnout ani za rok, nepomůželi jim nějaká další stopa. Báli se jen toho, aby jí nebylo další zneužité děvče.

Jenomže najednou měli na krku vyšetřování vraždy.

Byla to, jak se mezi zasvěcenými občas říkává, domácí zabíjačka. Josef Novotný v afektu a při hádce kuchyňským no

žem zavraždil svou ženu Marii. Tím nožem na něho podle jeho tvrzení útočila ona, vzal jí ho, a jak byl tak naštvaný, bodl. Neví, proč to udělal, zabít ji přece nechtěl. Povedlo se mu to však dokonale, a jak tvrdil soudní lékař, profesionální zabiják by to nezvládl lépe. Navíc musel Novotný mávnout nožem značnou silou, když jej zarazil do těla až po střenku.

Hovořili s ním tak, jak se v těchto případech stalo již pravidlem: totiž zcela bez emocí. Novotný to brzo poznal a zdálo se, že tak trochu pookřál. A pak se to stalo. Poodhrnul rukáv

100

šedivého obleku a podíval se na obří náramkové hodinky s černým ciferníkem: „Pánové, já nevím, jestli to není hloupé, ale nestačil jsem si doma vzít cigarety a už dvě hodiny jsem si ani nešluknul…“

Podívali se na sebe a postrčili před něho krabičku partyzánek.

Za další dvě hodiny už věděli všechno, co potřebovali.

S manželkou se to odpoledne zase strašně pohádali. Vyčetla mu, že schválně chodí za dcerou do koupelny, když se koupe, že ji pořád ohmatává a poplácává, kdo ví, co s ní dělá, když ona není doma, že je pěkné prase a že ho půjde udat, protože nejenom tohle, ale i ta dvě znásilnění má jistě na svědomí on.

Oba dva dny si přece vzal v továrně dovolenou, že už konečně musí uklidit sklep, a ani jednou se do toho nepustil. A trenýrky, které našla před týdnem v prádle, jsou od krve. Nevyprala je, schovala, protože je jí jasné, že je na nich krev toho dítěte, a dneska už se to v laboratoři pozná… Všechno to na něho kři

čela a on věděl, že její trpělivost přetekla a že ho skutečně udá. Tak vzal nůž a zabil ji. Ze strachu, aby se kvůli ní nedostal do kriminálu.

„Kdo se vám postará o dceru?“ zeptali se ho.

„Manželčini rodiče. Mají ji rádi.“

Při domovní prohlídce trvalo kriminalistům poměrně dost dlouho, než našli trenýrky schované ve spíži za kompoty. Byla na nich skutečně krev — v tom se mrtvá nemýlila. Ani v tom, čí byla… Josef Novotný byl za vraždu manželky a za znásilnění dvou dětí odsouzen k trestu smrti.

101

AŤ ŽIJE POSVÍCENÍ

Amálie Kořínková byla už deset let v důchodu, ale bez práce nevydržela ani na okamžik. Její dům se blýskal pořádkem a čistotou, v záhonech zahrádky byste našli plevel snad jenom s lupou v ruce, trávník za domem byl pravidelně sestři

žen. A protože tohle všechno zvládla paní Kořínková, jak sama tvrdila, levou zadní, slíbila rostlináři ze statku, že si s manželem vezmou do péče dvouhektarovou louku kousek za hospodou. Kořínek bude kosit, ona hrabat a sušit. Část sena si nechají pro králíky na zimu, za zbytek jim statek zaplatí.

Proto hned v pondělí ráno vyskočila z postele, popadla vidle a hrábě a namířila k louce. Seno už bylo téměř suché, ale protože rosa měla v ty dny svoji vydatnost, dala seno na noc do kupek. Protože v neděli ještě přes den trochu sprchlo, pochválila se za předvídavost. Teď už ale slunce začalo pálit hned brzo po ránu, a tak spěchala, aby je z kupek rozhodila po louce. Manžel by jí přišel pomoci, ale musí dnes spravit dopravníkový pás ve stáji dojnic. Co by si jenom bez nás dů

chodců počali, pomyslela si Amálie Kořínková a zapíchla vidle do první kupky sena. Když voňavý chomáč odhodila a chystala se píchnout vidlemi podruhé, zůstala náhle jako zkoprnělá.

Z kupky na ni kdosi vystrkoval nahý zadek.

„Čuňata,“ rozkřikla se proti kupce. „To si to nemůžete jít rozdat jinam?*‘ hartusila spíš z leknutí než z čeho jiného, neboť to byla moudrá žena, ledacos pamatovala a věděla, že právě úkryt v seně patřil za jejích mladých let k těm vyhledá

vaným…

„No tak, já vás přece neukousnu,“ dodala po chvíli málem laskavě, neboť podle tvarů onoho pozadí, podle vláčné a napjaté kůže usoudila, že v seně jsou mladí lidé, jimž nelze mít tohle počínání za zlé. „Víte co, já se na chvíli otočím zády,“

přemohla v sobě zvědavost, „a vy se seberete a půjdete. Ne

102

budu se za vámi dívat, na mou duši.“

Udělala to, co slíbila, ale ať napínala sluch sebevíc, neslyšela ani opatrné pohyby, ani šustot suchých stébel. „Tak bude to, nebo ne!“ vykřikla netrpělivě. „Já tu nejsem na lelkování, ale na práci!“

Právě měla všeho dost. Klekla si ke kupce a rukama odhodila další seno. Aniž by chtěla, dotkla se hřbetem dlaně vykukujícího zadku: „Ježíšmarjá,“ vyskočila znovu na nohy, když si uvědomila, že pocítila podivný chlad, „aby tak…“ Během příštího okamžiku byla kupka rozmetána a před očima Amálie Kořínkové ležela na břiše dívka, která měla šaty vyhrnuté až nad prsa, podprsenku rozepnutou, ale bez dalšího spodního prádla. Že je po smrti, o tom už vůbec nepochybovala. Když si naposledy k mrtvé klekla, aby se podívala, kdo to je, protože o žádném pohřešováni neslyšela, poznala osmnáctiletou Barboru Kožešníkovou ze sousední obce.

Paní Kořínková se jen velmi těžce zvedla ze země, vzala do náručí něco sena a nasypala je na mrtvou. Pak odešla k telefonu zavolat na policii, jelikož jí bylo jasné, že Barboře žádný doktor už nemůže pomoci k životu.

„Čí je posvícení? Naše!“ hlaholila v sobotu večer hospoda a přilehlý taneční sál, neboť posvícení bývalo v Palkovicích vždycky slavné, hlučné a alkoholické, takže ještě celé týdny po tomto dni se někteří sousedé dohadovali, kdo vypadal lépe a kdo hůře. V posledním čase šlo však tvrdit, že po této stránce vyhrávali ti nejmladší, lzeli těžkou opilost a po ní následující kocovinu považovat za nějaké vítězství. Ale přesto si, snad z nevědomosti, nedali říci a právě tady se rozhodli předvést svému okolí, že když už jim je jednou osmnáct pryč, pak jim musí každý nalít, co si poručí. Byla to pravda jenom do jisté míry, protože hospodský Hamráček s pivem nedělal žádné strachy, a když kluci nevyváděli hlouposti, klidně jim natočil sklenici už v šestnácti, ale všechno muselo mít svou míru a regule. Nesměli to s pitím přehánět a nesměli hlučet víc, než

103

kolik je obvyklá hospodská norma …

„Ať žije posvícení!“ vykřikla vedle Hamráčka Barbora Ko

žešníkova tak hlasitě, že málem upustil hrozen plných půllitrů.

„Neječ tady tak, káčo!“ ulevil si. „Taky jedna z těch, kterým bylo včera osmnáct a hned si myslí, že musí vypít koze pití,“ pokračoval spíš pro sebe, ale směrem k Barboře prohodil: „Jestli přijdeš zlískaná domů, zlíská tě táta.“

„Klídek, pane Hamráček,“ mávla dívka rukou. „Jednak

než přejdu přes pole, tak vystřízlivím, jednak naši odjeli k moři na dovolenou, takže jsem doma sama samotinká,“ zasmála se.

„A že jeli už teď, před koncem června?“ zajímal se hospodský.

„Protože je to mimo sezónu a tím pádem lacinější. Horko prý je tam i tak … Hodilo by se jim to ještě dřív, ale to nemohli.“

„Proč?“

„Čekali, až udělám maturitu. Aby jako měli klid. Já nevím, jak by se tvářili, kdybych rupla. Ale já to zvládla, tak mi, hospodo, nalej jednu zelenou a já si pak půjdu zatancovat! Ať žije posvícení!“

„Napřed si běž skočit a pak přijď na panáka,“ rozhodl Hamráček. Tušil, že bude muset dát pozor, aby to Barbora dneska nepřepískla. Poměrně jistým krokem odešla do sálu a ve výčepu ji ten večer a noc už Hamráček nezahlédl.

„Barboro, snad nemíníš zůstat takhle osamělá, posaď se k nám,“ halekal na procházející dívku jeden z jejích vrstevníků od stolu plného alkoholu, kolem nějž byly všechny židle obsazeny.

„Není si kam dřepnout,“ zakroutila hlavou na partu. „Raději si se mnou pojďte někdo zatancovat,“ vyzývala Barbora kluky, ale ti se nechtěli zvednout ani teď, ani před chvílí, když je o tanec žádaly jejich společnice. „Jé, s várna je ale zábava,“

odtušila proto a už se chtěla vrátit k Hamráčkově pípě, když se od vedlejšího stolu zvedl muž asi pětadvacetiletý a popadl

104

Barboru za ruku: „Jestli vám budu stačit, slečno,“ vzal ji kolem pasu a předvedl tango, jako kdyby se tancováním živil. Když muzikanti dohráli sérii, pozval ten muž Barboru ke stolu, u kterého seděla skupinka mladých mužů, které nikdo pořádně neznal. Jen se o nich vědělo, že přijeli z města a během příštího týdne mají spustit do provozu nedaleký televizní vysílač, jemuž se říkalo vykrývací, protože jeho úkolem bylo zajistit příjem druhého programu v celém okolí. Bydlet měli právě v hostinci u Hamráčka, a protože se dozvěděli o posvícení, opustili kolektivně manželky i matky a vyrazili o dva dny dříve, že se trochu pobaví. „Co si dáte?“ zeptal se Barbory její tanečník.

„To, co vy,“ odpověděla mu světácky.

„Fernet?“

„Klidně.“

„Neutečete mi?“ ,

„Proč bych to dělala?“

Během chvilky byl zpátky a nesl čtyři velké fernety: „To abych nemusel pořád běhat … Na tykání, ano?“ Martin poznal, že Barbora má už mírnou špičku.

„A co polibek?“ vyzývali je spolustolovníci.

Barbora proti tomu neprotestovala. Zvedla ruku k obraně až v okamžiku, když zjistila, že Martinova představa polibku na tykání se od té její podstatně liší. Mladý muž se k ní doslova přisál a snažil se prorazit špičkou jazyka mezi její pevně sevřené zuby.

„Nebuď hned taková fajnovka,“ málem se naštval.

„Hele, tancuješ jako Harapes, a já mám dobrý tanečníky ráda. Nic víc od nich ale nevyžaduju. Jestli se ti to nelíbí, tak jdu!“

„Hned se neurážej,“ řekl Martin a opět ji vzal do kola.

Místní dechovka nikoho nešetřila a brala to pořádně od podlahy.

Bylo už dávno po půlnoci a Barbora s Martinem pokračovali v dosti stereotypním způsobu zábavy: tančili, v přestáv

105

kách mezi sériemi pili. Fernetová smršť, jak říkal pravidelnému zásobování Martin, neměla pauzu. Muž však už tolik nepil.

Chtěl zůstat alespoň částečně střízlivý. Stačí, když bude opilá Barbora. V průběhu několika předcházejících hodin totiž zjistil, že čím je dívka opilejší, tím lépe snáší, když se na ni při tanci tiskne, když jí nenápadně sahá na prsa, a u stolu, kdy jsou jeho ruce kryty ubrusem, i na stehna a výš. Před několika minutami se prstem dostal až pod kalhotky a ani se necukala…

Usoudil, že nastala ta pravá chvíle, kdy by se měl zvednout a odvést Barboru nahoru na pokoj. Nebo se opije až příliš …

„Pojď, půjdeme na vzduch,“ vyzval ji, neboť do pokojů se muselo skutečně přes dvůr.

Dělalo jí potíže postavit se, ale chápala, že mají odejít.

Ale když chtěla udělat krok, zapotácela se a málem upadla.

„Pomůžu ti,“ chytil ji Martin okolo pasu a vedl ji ze sálu.

Ti, kdož v něm v tuto chvíli ještě byli, si jich ani nevšimli. S vý

jimkou dvou mladíků od sousedního stolu. Jeden z nich zval Barboru do party hned na začátku zábavy. „Tak jsem myslel, Ivane,“ naklonil se ke kamarádovi, „že bych si mohl dneska zašoustat. S Barborou, víš? Ona teda není žádná děvka, ale říkal jsem si, že když udělala tu maturu, že se trochu naleje a pak bych ji mohl ukecat. A vidíš, sbalil ji cizák.“

Ivan se začal hlasitě smát.

„Čemu se chechtáš, vole?“

„Já si to představoval zrovna tak, Radku,“ stále se smál Ivan. „Tady,“ mínil tím stůl, u něhož seděli, „jsme neměli ani jeden šanci, všechno bylo už dopředu spárovaný. Takže je vcelku logický, že jsme museli oba myslet na Barboru, protože to byla jediná holka k světu, která sem přišla sama. A on nám ji vyfoukne ten hajzl …“

„Víš co?“ navrhl potichu Radek. „Mohlo by se to spravit.

On je sice rampa chlap, ale my jsme dva…“

„Jako dát mu do huby a Barboru mu sebrat?“

„Jasně!“

106

„A kdo s ní půjde?“

„No přece oba, vole!“

Vyskočili od stolu a vyběhli na dvůr. Jenomže Barboru našli samotnou. Ne že by jim to vadilo. Stála opřená o zeď, ký

vala se ze strany na stranu a hrozilo nebezpečí, že každou chvíli upadne. Kluci se rozhlédli po Martinovi, ale ten tu skutečně nebyl. Nemohli vědět, že když zjistil Barbořinu opilost v plném rozsahu, nechal ji raději osudu a šel si lehnout. Ostatně, sám už toho měl také plné zuby.

Kluci popadli Barboru každý z jedné strany. „Kam s ní pů

jdeme?“

„Za hospodu, na louku, dál ji nedovlečeme,“ řekl Radek, když Barbora na žádnou z jejich vět nereagovala a jen ze sebe vydávala neartikulované zvuky.

Táhli ji tři stovky metrů a mysleli, že to ani nedokáží. Barbora už ani příliš nepohybovala nohama, takže ji skutečně doslova vlekli. Kdyby sami nebyli dost opilí a chtiví sexu, museli by toho všeho nechat jako jejich předchůdce.

„Konečně,“ vypravil ze sebe Ivan a pustil Barboru ve stejném okamžiku jako Radek. Děvče spadlo obličejem do sena, ani před sebe nedalo ruce.

„Dělej,“ vyzval Ivan Radka a vyhrnul Barboře šaty a rozepnul jí podprsenku. „Páni, to je materiál,“ ocenil velikost Barbo

řiných ňader, zatímco Radek zápolil s dívčinými kalhotkami.

„Otočíme ji?“ podíval se na Ivana.

„Proč? Půjdeme na to zezadu, když už je tak položená.“

Střihli si, který bude první. Radek vyhrál: „Ona se moc nehejbá …“

„Kašli na to. Je prostě vožralá. Co na tom záleží.“

Radek odpadl během chvilky a ani Ivan si nevedl lépe.

„Co teď?“

„Hele, ona snad u toho usnula,“ divil se Radek. „Pak to má mít nějakou úroveň. Já bych byl pro dát si tu šlofika a ráno si to zopáknout. Snad už nebude tak bezvládná.“

107

„Jenomže je otázka, jestli nám za střízliva dá,“ namítl Ivan, ale lehl si vedle Barbory a přikryl se senem. Radek udělal totéž. Nad ránem je probudil chlad. Na nějaké sexuální radovánky neměli najednou ani pomyšlení. Chtěli domů do čistých a teplých peřin.

„Barboro, padej, ať nás tu nikdo nevidí,“ budili dívku, ale ta se nehýbala.

„Co jsi s ní provedl, bejku?“ zhrozil se Ivan. „Vona je snad mrtvá!“

„Co já,“ bránil se Radek. „Ty jsi šel po mně, ty jsi mohl spíš než já …“

„Třeba je ještě tak nalitá, že nereaguje … Raději zmizíme, dokud je čas …“

Kriminalisté přijeli během několika málo minut. A vůbec pro ně nebyl problém zjistit, jak se Barbora dostala do kupky sena a s kým. Zahlédl je jeden manželský pár odcházející ze zábavy po nich. Pán i paní ještě kluky chválili, že nenechají Barboru na holičkách, když ji ten čápek z města takhle ožral…

Kdo z těch dvou ale Barboru zabil? A proč?

Přivolanému lékaři se to všechno nějak nechtělo líbit:

„Podívejte, pánové, ti kluci jsou samozřejmě lotři, protože tu opilou dívku znásilnili, ale rozhodně ji nezabili! Tady není patrná jediná stopa po vraždě!“ ukazoval na Barbořino tělo.

Vysvětlilo se to nakonec velice rychle. Posmrtná zkouška na alkohol ukázala, že Barbora toho vypila onoho večera přespříliš. V její krvi, odebrané ze stehenní žíly, se prokázalo téměř tři a půl promile alkoholu!

Pitva pak definitivně stanovila, že dívka zemřela na otravu alkoholem v době, kdy byla Ivanem a Radkem znásilňová

na.

Oba chlapci byli postaveni před soud a odsouzeni za

znásilnění k nepodmíněným trestům odnětí svobody v trvání tří a čtyř let.

108

MILOVNÍK STARÝCH DAM

Stáří je složité období lidského života. Říkává se, že s ním přichází vyrovnanost, plameny dávných vášní už nespalují, ale jenom hřejí vzpomínkami. Ale přichází také osamělost, stesk po těch, které jsme přežili, strach z bezmoci. Společnost, zaměřená na výkon, se orientuje na mládí, na děti. Děti jsou týrány, je jim ubližováno, to je pravda, ale každý zveřejněný případ dítěte vyvolá strašlivé pobouření veřejnosti. Přitom starý člověk je mnohdy stejně bezbranný a stejně bezmocný a pachatelé, kteří ubližují starým lidem, jsou stejné lidské bestie jako pachatelé, kteří ubližují dětem.

Františka Páleníčková také mnohokrát cítívala úzkost. Ne strach ze smrti, s tou počítala jako s něčím přirozeným, však už jí bylo jedenaosmdesát. Ale manžela přežila o tolik let, děti už byly také v důchodovém věku a měly své starosti s vnou

čaty.

Byla to nepojmenovatelná úzkost z lidí. Všichni kolem tak spěchali… Ona jim už nestačila. Ne že by se o sebe nepostarala. Pomaloučku došla nakoupit, vybírala si dobu, kdy je v mlékárně i v samoobsluze nejméně lidí.

Jednou se na ni obořil nějaký člověk, rozhodně mu bylo přes čtyřicet, pomalu by mohl být její vnuk, když při placení u pokladny nejdřív nemohla najít brýle, potom dlouho zápolila s uzávěrem peněženky, nějak se zasekl, pak dlouho hledala drobné.

„Hergot, babo, nemůžete si to připravit dopředu?“ utrhl se na ni, jako kdyby na něj stáří nečekalo.

Tak ji to tenkrát rozrušilo, že si mimořádně vyjela jedenáctkou na Olšany a trochu si poplakala a v duchu promluvila s nebožtíkem. Jinak za ním jezdila jenom v neděli, ona je to přece jenom štrapáce.

V neděli 15. září 1974 byl krásný den, vypravila se na

109

hřbitov hned po obědě. Sousedka jí přinesla ze zahrádky, měli takový kousek pozemku v Krči, taky se tam jednou byla podí

vat, pár astřiček.

Pěkně je naaranžovala do vázy, uhrabala cestičku kolem hrobu, posadila se na lavičku a vzpomínala na těch čtyřicet let, která spolu prožili. Uteklo to jako voda… Sluníčko hezky svítilo, trochu si zase poplakala a přistihla se s hanbou, že si z toho pláče i zdřímla.

Domů došla asi v sedm večer, rozhodla se, že si přihřeje knedlíky se zelím od oběda a otevře si k tomu láhev desítky, kterou měla schovanou v ledničce. Zrovna si krájela knedlík do kastrůlku, když uslyšela zvonek.

„To si asi paní Wurmová přišla něco vypůjčit,“ pomyslela si a otevřela dveře. Ale za nimi stál nějaký mladší člověk, něco přes třicet let, v životě ho v domě neviděla.

„Co si přejete, prosím?“ zeptala se odměřeně. Ten tón měla nacvičený od jedné moc nóbl paní, u které nastoupila v roce 1909 jako služka. Ta se jí panečku nasekýrovala!

„Hledám pana Stáníčka, někde zde prý bydlí,“ řekl neznámý.

„Tady nikdo takový není. Já zde bydlím sama a ani v domě, pokud vím, nikdo takový není,“ řekla a chystala se zavřít dveře.

Ale muž ji hrubě postrčil do předsíně a zavřel za sebou.

„Kde máš ložnici?“

„Ježíši, pane, nechtě mě! Vždyť jsem stará osoba! Prosím vás, ne!“

Muž nedbal. Strhal ze staré paní šaty i prádlo, hodil ji na postel a sám se rovněž svlékl.

Pak na ni nalehl a její odpor, který mohl celkem snadno přemoci, utlumil tím, zeji začal škrtit. Nutil ji dělat věci, o kterých nanejvýš četla v jedné knize, kterou jí kdysi, ještě před první válkou, podstrčil mladý pán v jedné rodině, kde sloužila.

Když jí pak navrhl, že ji to všechno naučí v praxi, dala tehdy,

110

výpověď. Maminka se na ni zlobila, bylo to dobré místo… Nebožtík muž na tyhle výstřednosti nebyl. A teď, na sklonku života… Konečně se ukojil. Zůstala ležet a předstírala bezvědomí.

Muž vstal, oblékl se, slyšela, jak jde do kuchyně a otvírá zá

suvky. Měla tam čtyři sta korun, zbytek od posledního dů

chodu. Pak uslyšela bouchnout dveře.

Dovlekla se do koupelny a napustila si plnou vanu vody.

Teprve když ze sebe smyla tu pohanu, oblékla se a s pláčem zazvonila v bytě o patro výš.

Lékař zjistil četné podlitiny a zranění na pohlavních orgá

nech. Také na prostěradle byly stopy krve. Po sobě však muž nezanechal žádnou stopu.

Loupež se sexuálním motivem. Pěkné nadělení. Kolik je v Praze starých osamělých žen? Kterákoli z nich se mohla stát příští obětí neznámého násilníka.

Ke druhému případu došlo hned následující čtvrtek. Anně Myslivcové se představil kolem půl sedmé večer ve dveřích neznámý muž, něco nad třicet let. Ze prý je z národního výboru a zjišťuje, jestli staří lidé nemají nějaké potíže, zda něco nepotřebují.

Pozvala ho dál, chtěla si postěžovat, že komín špatně táhne, že už několikrát žádala, aby se na to někdo přišel podí

vat. Taky chtěla říci, že ta partaj ve druhém patře v životě neumyje schody, když na ně přijde řada, protože domovníky, které pamatovala za Rakouska a za první republiky, zrušili a ta socialistická péče nestojí za nic. Spoustu věcí měla Anna Myslivcova na srdci, protože na rozdíl do Františky Páleníčkové byla bezdětná. Jinak byla také vdova, jenomže s příbuznými se rozhádala už před desítkami let a po pravdě řečeno, v domě se také nenašlo příliš mnoho lidí, kteří by byli ochotni poslouchat její věčné litanie.

Nebyl ochoten ani údajný pán z národního výboru. Když zjistil, že je v bytě sama, strčil ji dovnitř, hodil ji na gauč, rval z ní šaty. Bránila se, křičela, škrtil ji, ale její křik přece jen při

111

měl někoho ze sousedů, aby zaklepal na dveře: „Paní Myslivcova, paní Myslivcova, nestalo se vám něco?“

„Drž hubu, nebo tě zabiju,“ sykl neznámý a stará paní byla zticha. Jen si pomyslela, že ti lidé v domě nejsou tak špatní, jak soudila. Kroky na chodbě odezněly, neznámý z bytu utekl, aniž cokoli odcizil.

V bytě žádné stopy, popis neurčitý, jako v prvním případě. Další případ byl ohlášen až koncem července 1976. Nechal si pachatel tak dlouhou přestávku?

Major Bavorovský z městské správy SNB v Praze soudil, že spíš ne. Že mezitím možná bylo znásilněno několik jiných osamělých starých žen, které jen nechtěly připustit tu hanbu.

Možná byly přitom i okradeny, ale pachatel v prvních dvou ohlášených případech nebral nic světoborného. Nejvýš pár stokorun. A ty asi kvůli možné hanbě a ponížení oželely.

Červencový případ byl podobný předchozím. Pachatel

přišel jen o něco později, kolem půl desáté večer, a nezvonil.

Počkal na chodbě. Sedmasedmdesátiletá Anna Vejskrabová se vracela z návštěvy své dcery. Když odemkla dveře, ze tmy chodby vystoupil neznámý muž, strčil ji dovnitř, začal ji škrtit, pokusil se o soulož a požadoval peníze.

Bezpochyby šlo stále o téhož pachatele. Popis byl, pravda, jenom přibližný, ale některé rysy a zejména způsob provedení napovídal, že to, co se ve výpovědi přepadených žen, jejichž vštípivost byla narušena stářím i rozrušením, shoduje, vůbec není nahodilé. Jenomže v bytech stále žádné stopy.

Bavorovskému, který vedl tým kriminalistů, zabývajících se tímto případem, bylo jasné, že pachatel si vybírá starou zá

stavbu. Nusle, Karlín, Žižkov. Staré domy, staré dámy.

S dalším útokem neznámý počkal do listopadu. Vybral si pavlačový činžák na nábřeží. Oběti bylo rovných osmdesát.

Pachatel ji přepadl, když se šourala po pavlači ze záchodu, vtrhl s ní dovnitř, a když se pokoušela křičet, strhl jí z hlavy šá

tek a nacpal do úst. Pak ji povalil na postel, lehl si k ní, šátek jí

112

z úst vyndal, ale ne proto, aby mohla lépe dýchat. Nahradil ho něčím jiným. Když skončil, odcizil 1500 Kčs, které měla majitelka bytu na vánoční dárky.

Dva dny před Silvestrem 1976 přepadl devětasedmdesá

tiletou Růženu Venigovou. Neví, zda byla znásilněna, ztratila vědomí, ale rozhodně se pachatel o sexuální násilí pokoušel.

Ztratilo se jí 460 Kčs, zlaté hodinky a nějaké šperky. Popsala je velmi podrobně, což se později ukázalo jako důležité.

Přestávky mezi útoky byly různě dlouhé. Počátkem března 1978, tedy po čtyřech letech od prvního přepadení, evidovala už městská správa VB v Praze celkem osmnáct případů přepadených starých žen.

Podle způsobu provední šlo stále o téhož pachatele. Vnikal do bytů pod různými záminkami, buďto hledal fiktivní, v domě nebydlící osobu, nebo se představoval jako zaměstnanec bytového podniku, plynáren, národního výboru s tím, že v bytě musí provést nějakou opravu, revizi nebo vůbec byt prohlédnout. Vždycky se dopustil minimálně slovní agrese, starým dámám tykal a hrubě jim nadával, většinou ale oběti i bil a nutil je k pohlavnímu styku nebo k jiným sexuálním úkonům. Jeho agresivita postupně rostla.

Šlo pravděpodobně o recidivistu nebo osobu, která má základní představu o kriminalistické práci ale kdo ji nemá aspoň z televizních detektivek? Nezanechával na místě činu žádné upotřebitelné otisky. Většinou nosil rukavice, ale i tam, kde je neměl, „nepodepsal“ se.

Jediné, co o něm bylo možné s jistotou říci, bylo, že je nositelem krevní skupiny A. V jednom bytě totiž zanechal nedopalek, takže bylo možné provést analýzu slin. Nedopalek pocházel z cigarety značky Clea. Snad je pachatel kouří pravidelně, ale v té době šlo o značku velmi běžnou, takže jako stopa to mnoho neříkalo.

Samozřejmě, byly tipovány desítky recidivistů a sexuálních deviantů, kteří odpovídali přibližnému popisu. Jenomže

113

poznávací řízení podle bezduché kriminalistické fotografie končilo u každé z obětí bezmocným povzdechem:

„Podle fotky já ho nepoznám, to víte, stará ženská. A byla jsem tak rozrušená… Nevím, jestli bych ho poznala, i kdybyste ho přede mne přivedli.“

Major Bavorovský požádal psychologa, psychiatra a sexuologa, aby sestavili předběžnou charakteristiku pachatele z hlediska svých vědních oborů. I to může být cenným vodítkem při pátrání po neznámém fantomovi.

Zatímco znalci pracovali, došlo krátce po sobě k posledním dvěma přepadením.

7. června 1978 zazvonil pachatel u bytu Marie Sámelové, že jí jde něco spravit v bytě, že prý je zde nějaká menší oprava.

„Jo menší! Zeď u komína se skoro rozpadá, jednou mě to bude stát život, udusím se…“ Muž řekl, že se podívá, ale nic takového neměl v úmyslu. Opakovalo se totéž, co v předchozích případech. Povalil ji, tentokrát na zem, roubíkem z šátku jí zacpal ústa… Nakonec z bytu odcizil věci asi za sedm tisíc korun.

O tři dny později našla sousedka v tratolišti krve Marii Gruntorádovou. Také hodně přes sedmdesát, v pavlačovém činžáku na Smíchově bydlela přes čtyřicet let.

Marie Gruntorádová byla v bezvědomí, ale žila. Podle lé

kařské zprávy utrpěla mnohočetná zranění na obličeji, hrudní

ku, dolních i horních končetinách i na dalších částech těla. Život ohrožující bylo však proražení zadní klenby poševní, k ně

muž došlo hrubou manipulací s nějakým delším, silnějším předmětem.

„Ta už asi sotva bude mluvit,“ vrtěl hlavou ošetřující lékař.

„Leží zde nejméně od včerejška a ztratila hodně krve. No, uvidíme, nasadím infúzi…“

„Mohu jet s vámi? Kdyby se snad přece jen na chvíli probrala …,“ zeptal se jeden člen výjezdovky.

114

„No… tak dobře, ale žádný tvrdý výslech,“ svolil lékař.

Cestou v kvílející sanitce paní Gruntorádová přece jen na chvíli otevřela oči.

„Paní Gruntorádová, slyšíte mě? Jestli ano, nemluvte, a jenom zavřete oči,“ řekl poručík Doubek.

Stará paní pomalu zavřela oči. Pak je opět otevřela.

„Kdo vám to udělal? Znáte ho? Viděla jste ho někdy

předtím?“

Slabé zavrtění hlavou.

„Víc toho z ní stejně nedostanete. Musíme na sál,“ hartusil lékař. Doubkovi bylo jasné, že Bavorovského hubeným vý

sledkem dvakrát nepotěší, ale aspoň něco.

Dvě hodiny po jeho odchodu paní Gruntorádová v nemocnici zemřela.

Zatímco technici ještě zajišťovali stopy, byly Bavorovskému doručeny požadované znalecké posudky, popisující možnou osobnost pachatele. Psycholog psal: „Je téměř jisté, že jde o nebezpečného sexuálního devianta. Soudím tak z toho, že při tělesném styku s obětí, kdy je sexuálně vzrušen, chová se agresivně, škrtí, bije. Také kontakt s obětí zahajuje jako nejnebezpečnější devianti, někdy provokuje její nesouhlas, např. vynucováním si peněz, který pak spouští jeho agresi.

Pokud oběť napadá bez provokace a rovnou, je pravdě

podobné, že se dostal do agresivní terze vlivem jiných okolností již dříve a sexuálním ukojením se má této tenze zbavit.

Řekl si o kousání do penisu. Oběti škrtil a bil. Je dobře možné, že by mohl svou oběť i znehybnit. Některé útržky informací o jeho chování vzbuzují dojem, že má nejméně průměrnou inteligenci. Pokud se mohu odvážit soudit podle jiných nebezpeč

ných agresivních deviantů, domníval bych se, že se neznámý pachatel v kolektivu neprosazuje, aspoň ne schopností vést a být aspoň vůči někomu dominantní. Buď je zvýšeně fyzicky agresivní a druhé si podrobuje zastrašováním, nebo je izolo

115

vaným jedincem, na němž je občas nápadný neklid a tendence vzdalovat se od kolektivu. Měly by být patrný nějaké známky chybějící či snížené schopnosti k jakékoli interpersonální vřelosti a k normálnímu erotickému životu.“

Psychiatři se shodli, že půjde o osobu průměrné inteligence, pravděpodobně byl v minulosti trestán. Mohlo jít o sexuální delikty, ale nejen vůči starým ženám. (Později se ukázalo, že tento odhad byl velmi přesný pachatel byl trestán pro mravnostní delikty na bezmocných osobách z druhé strany vě

kového spektra pohlavní zneužívání malých děvčátek.) Může být ženatý nebo žít s družkou, typická je pro něj zřejmě i v tomto soužití agresivita a nezdrženlivost (i zde byl odhad velmi přesný, jak se později ukázalo), může však známosti i střídat. Skličující byl závěr: Jeho agresivita zřejmě poroste, možná se už neomezí jen na přepadání v bytech, ale může dojít i k útokům pod širým nebem, a to na ženy mladší.

„Tak to by nám tak ještě scházelo,“ pomyslel si Bavorovský, když svůj tým seznámil s výsledky práce expertů.

Samozřejmě, posudky potvrzovaly, že pachatel je docela určitě v kriminalistické evidenci. Musel být trestán, patrně vícekrát. Ale mužů kolem třiceti let, kteří byli vícekrát trestáni a kte

ří by odpovídali popisu pachatele, jsou v Praze tisíce. Pachatel přece někdy musí udělat chybu!

Udělal. V bytě Marie Sámelové se opřel o umyvadlo. Měl sice rukavice, ale byly to takové ty kožené rukavice s rozparkem směrem k dlani. Rukavice se zřejmě trochu svezla, takže na umyvadle zůstal částečný otisk spodní části pravé dlaně.

Obdobný otisk, tentokrát spodní části levé dlaně, byl nalezen na rámu dveří Marie Gruntorádové.

Zde zřejmě pachatel u dveří zvonil a zatímco čekal, až mu bude otevřeno, ležérně se opřel levou rukou o zárubeň. A přitom se mu svezla rukavice.

Daktyloskopická expertiza byla jasná: Majitelem otisků je František Kouřil, třicet dva let, svobodný. Žije s družkou. Od

116

svých patnácti let má sedmnáct záznamů v trestním rejstříku.

Z toho několikrát pro pohlavní zneužívání.

„Jdeme si pro něj,“ rozhodl Bavorovský.

„Nejdeme, máme ho už ve vazbě. Pět dnů. V únoru totiž před mateřskou školou na Jižním Městě osahával holčičky. Ale bylo to takové… spíš pokus. Chytili ho lidé, bylo v tom něco málo exhibicionismu, on se hájil tím, že šel na malou stranu, znáte to. Tak ho tehdy pustili,“ informoval nadřízeného Doubek.

„To udělali chybu,“ mínil Bavorovský, „paní Gruntorádová mohla ještě žít.“

„Asi ano,“ přisvědčil Doubek.

Bavorovský si obstaral spisy o Kouřilově předchozí trestné činnosti. Bylo z nich zřejmé, že je to zatvrzelý recidivista, který se nikdy nepřiznává.

Naposledy byl ve výkonu trestu v roce sedmdesát dva, právě pro pohlavní zneužívání. Od té doby střídal spoustu zaměstnání. Mimochodem byl také zaměstnán jako topič v mateřské škole.

Nad tímto údajem Bavorovskému vstaly vlasy hrůzou.

Evidovaný pedofil a topičem v mateřské škole! Jak to mohlo na tom národním výboru vůbec někoho napadnout? Copak nepo

žadují výpis z rejstříku trestů?

Pak si ovšem uvědomil, že pokud jde o topiče v mateřské škole, není to místo při trvalém nedostatku pracovních sil natolik atraktivní, aby si školská správa mohla příliš vybírat. Nicmé

ně udělal si poznámku pro svůj tým. Bude třeba prověřit, zda se Kouřil nedopustil pohlavního zneužívání i zde.

(Mimochodem, poznámka byla na místě. Kouřil skutečně děti při výkonu své práce ve školce obtěžoval.)

Před prvním výslechem bylo vhodné provést domovní

prohlídku. Vzhledem k tomu, že vzápětí poté, co se dopustil vraždy Marie Gruntorádové, byl Kouřil vzat do vazby pro jiný trestný čin, a to jen proto, že se nedostavoval na předvolání,

117

byla reálná naděje, že se dosud všech věcí, které v bytě odcizil, nestačil zbavit.

Paní Sámelová je naštěstí popsala dost přesně, její dcera dokonce dala k dispozici fotografii z rodinné oslavy, kde babička měla na sobě některé šperky, které byly odcizeny.

Ukázalo se, že Kouřil poslední dobou bydlel na ubytovně, kde však přespával zřídka. Jinak dojížděl za družkou do malé vsi nedaleko za Prahou.

Byla o pár let starší než Kouřil, slušná a pracovitá žena.

„Natáhla si do baráku pěknýho zmetka,“ prozradila kriminalistům jedna ze sousedek. „Pokaždé, když přijel domů, on se zde tak moc zase nezdržoval, dostala nakládačku. To víte, snažila se to utajit, ale tady na vsi…,“ mávla rukou sousedka.

Tahle informace byla výhodou. Dalo se předpokládat, že paní Königová má svého povedeného druha plné zuby a bude spolupracovat. A také ano.

Ukázala skrýš, kam si Kouřil ukládal věci a o které nemě

la vědět. Jenomže dům byl její, takže skrýš brzy objevila. Popsala také velmi podrobně věci, které se postupně ve skrýši objevovaly a mizely. Důležité bylo, že poslední lup z bytu Marie Sámelové tam byl ještě celý.

Bylo možno přikročit k výslechu Františka Kouřila. Nedoznával nic. Všechno si na něj policajti vymysleli. Důkazy na něj nastražili, on je úplně nevinný.

Musel být usvědčován krok za krokem. Tři osoby, přes vysoký věk a odstup času, uvedly, že „by to mohl být on“, dvě ho poznaly bezpečně. Měl krevní skupinu A. Kouřil clejky.

V jeho oděvu se našly kožené rukavice s rozparkem do dlaně, na kterých byly stopy krve. Uvnitř se zachytilo několik šedivých vlasů. Sám byl tmavovlasý, ale všechny jeho oběti byly šedivé.

Doktor Zborník z Generální prokuratury ČSR při prověrce spisu před uzavřením přinesl svůj založený dozorový spis vraždy Anny Soukupové. Jednak nebyla přímo z Prahy, jednak šlo o záležitost šest let starou. Ale byla zde příbuznost s pří

118

padem paní Gruntorádové. Také protržení zadní klenby po

ševní manipulací s nezjištěným předmětem. I zde se novou prověrkou a doplněním důkazů podařilo prokázat, že pachatelem byl František Kouřil.

S ohledem na jeho skutečně široký rejstřík od malých děvčátek až po staré dámy byl podroben sexuologickému i psychiatrickému zkoumání. Simuloval debilitu, ale znalce neošálil. Svůj předchozí odhad, vypracovaný pro kriminalistické účely z charakteru a stop trestné činnosti, znalci příliš měnit nemuseli. Jen doplnili, že jde o psychopata s agresivní sexualitou s rysy sadismu.

Kouřil neprojevil jedinou známku lítosti. Podle psychiatrů byl plně příčetný. V roce 1981 byl městským soudem v Praze František Kouřil odsouzen k trestu smrti.

PARIDŮV SOUD

Pomalu to vypadalo, že diskotéka v klubu s velice pří

hodným jménem Sto dvacet decibelů bude pro tento večer pat

řit výhradně společnosti sedící u posledního velkého stolu pod podloubím. Parta mladých lidí byla tak halasná, že se jí v jednom okamžiku málem podařilo překřičet i pana Kladívka, jak místní diskžokej do češtiny přeložil jméno amerického rappového zpěváka, když na talíř gramofonu položil jeden z jeho hitů.

Ona společnost se vítala, jako kdyby se její jednotliví členové neviděli už nejméně dvacet let, což byl ovšem nesmysl, neboť dvacet nebylo ještě žádnému z nich. Přesto zde, v bývalé sklepní vinárně, z níž později vznikl sklad podniku Řezivo a před nedávném diskotékový klub, byli téměř nejstaršími ná

119

vštěvníky. Až na dvě výjimky se všichni stali po prázdninách studenty vysokých škol a rozešli se z okresního města ponejvíce do Prahy, ale i do jiných univerzitních měst v republice.

Nyní, v období před prvními semestrálními zkouškami, se opět sešli doma a nedalo jim příliš starostí domluvit se na tom, kam že dnes večer vyrazí. Přišlo jich nakonec devět: pět studentek, dva studenti a již zmíněné dvě výjimky Karas a Bernát. Ti dva sítem přijímacích zkoušek neprošli, na školu se nedostali a museli se proto hned po maturitě vrhnout do víru pracovního nasazení, jak životu praktickému říkal profesor Laskavý, který je ve snaze zvýšit jejich studijní úsilí neustále upozorňoval na jeho záludnosti. U Karase s Bernátem neuspěl, což po půl roce, které strávili v zaměstnání, znamenalo, že zatímco studenti byli bez peněz, Karas s Bernátem jich měli dost. A neváhali je právě teď rozhazovat plnými hrstmi a objednávat další láhve, protože si tím tak trochu léčili před kamarády komplex z toho, že zde museli zůstat, zatímco oni odešli…

Tempo, s jakým do sebe lili víno nebo kolu s rumem, bylo natolik úděsné, že okolo půlnoci už seděli u stolu jenom ti, kte

ří se zpočátku drželi rozumně trochu zpátky, byť se v žádném případě nedalo říci, že byli zcela střízliví. Bernát se vypotácel před chvílí, když ještě v posledním momentu hodil na stůl ně

kolik pomačkaných stokorun, i když útrata byla již předtím zaplacena: „Kdyby náhodou,“ dodal, těžkou rukou jim pokynul a opustil klubové sklepení.

Tři dívky se podívaly na jediného chlapce a jedna z nich nastolila otázku, která nemohla nepříjít: „Tak co bude dál?“

Pavel se domníval, že je na něm, aby odpověděl: „Já to vidím tak, že si dáme každý ještě jednu skleničku a půjdeme domů bydlet,“ usoudil.

„Na tohle je snad ještě brzo,“ namítla Alena. „Není ani půlnoc. Nevím jak kde, ale u nás na koleji v tuhle dobu teprve začínáme ožívat.“

„To je všude stejné,“ přisadila si Monika. „Odpoledne člo

120

věk courá po městě, večer se trochu učí a v noci žije. Jenom kdyby se místo přednášek dalo spát.“

„Já mám asi štěstí, ale nepotřebuju spánek delší než tři nebo nanejvýš čtyři hodiny,“ chlubila se Kamila. „Takže jsem vlastně dvacet hodin denně pořád čilá a pořád schopná dělat cokoli,“ zasmála se a natáhla nohu, aby se pod stolem dotkla Pavlových nohou. Zarazila se, když zjistila, že tam už pro ni není místo, protože Alena s Monikou se na něho už nalepily.

On se ale tvářil, jako kdyby se nic nedělo, dokonce navrhoval odchod domů!

To je přece hrůza, pomyslela si Kamila. Snad vůbec nejkrásnější kluk z tohoto města a přinejmenším i z jeho okolí, společenský, chytrý, s figurou, kterou by brali jako model všichni sochaři, co kdy něco znamenali, a on chce domů, když tu má k dispozici trojlístek pěkných holek, ochotných skočit s ním do postele ve chvíli, kdy se jenom zmíní. Kamila by to alespoň udělala a o kamarádkách si myslela totéž. Jenomže pokud ví, žádné dívce ze školy se Pavla svést nepodařilo. Na homosexuála rozhodně nevypadá, takže se už kdysi usnesly, že musí mít nějakou někde jinde, ale nepodařilo se jim nic vypátrat. Jenomže to všechno už bylo a dnes je dnes… Jak se tak na to dívá, zájem o Pavla mají všechny tři. Budouli se ale mezi sebou hašteřit, mohlo by se stát, že neuspěje žádná.

Chtělo by se dohodnout co a jak. Dvě zkrátka půjdou spát, to se nedá nic dělat, a jedna dostane šanci. Nepochybovala, že to bude právě ona.

„Dámy,“ podívala se na bývalé spolužačky, „co takhle jít se přepudrovat?“

Pronesla to takovým tónem, že pochopily a vstaly.

V umývárně si zapálily a Kamila se chopila slova: „Nebudeme si nic namlouvat, kamarádky, zapíchaly bychom si,“ pronesla věcně, s použitím výrazu, který spolu s dalšími dnes patří do slovníku leckteré mladé dámy. „Jenomže všem nám to nemů

že vyjít. Alespoň s Pavlem ne. Myslím všem třem tuhle noc. To

121

je vám snad jasný!‘4

Alena se krátce zasmála: „Ty tedy chceš říct, že se má

me spakovat, že ho sbalíš ty, jo?“

„Nechtěla jsem to formulovat tak tvrdě, ale v zásadě máš pravdu. Pokud vím, nemáte ho ani kam vzít. Doma by“ vás přerazili, kdybyste si o půlnoci přivedly do postele chlapa!“

„A tebe snad ne?“ namítla Monika.

„Rozhodně,“ souhlasila Kamila. „Jenomže naši jeli k babičce, budou tam celý víkend a brácha je tuhle noc u svojí nastávající, takže já mám celou vilu jenom pro sebe. A tím pá

dem i pro Pavla.“

„Klidně bych s ním šla i na lavičku v parku,“ vynesla trumf Monika. „Mráz nemráz. Já na to barák nepotřebuju.“

„Seš úplně pitomá,“ ušklíbla se Alena. „On je v těchto vě

cech nějakej jinej než druhý kluci. Můžeš říct, že by se ti za ty čtyři roky, co sme spolu byli ve třídě, někdy a někde dobejval pod kalhotky? Nedobejval. A teď si myslíš, že by tě obšťastňoval v parku… Kamila má pravdu, ten barák je důležitej. Jenomže když jsme kámošky, měly bychom se dohodnout nějak férově. A slíbit si, že dohodu budeme všechny dodržovat.“

„Ještě jsme ale na nic nepřišly.“ Kamila si zapálila další cigaretu.

„Já bych teda věděla,“ pokrčila rameny Monika. „Ať si vybere sám. Nějaký prachy se válejí na stole, koupíme za ně ješ

tě pití a cigára a půjdeme ke Kamile. Nalejeme do Pavlíčka trochu alkoholu, tady to s ním moc nepřeháněl, a pak už necháme na něm, kterou z nás si vybere. Zbývající dvě pak pů

jdou spát vedle. Co tomu říkáte?“

„Není to blbý,“ souhlasila Kamila. „Ale co když ho vůbec nenapadne, že se má o některou z nás pokusit? Co když se opije a usne?“

„To snad nemyslíš vážně,“ vydechla Alena. „Takovéhle starosti si připouští dospělá a dobře rostlá ženská? O to se přece postaráme, aby se opil jenom do té nejsprávnější míry a

122

aby pochopil, oč tu běží. Když by měl dlouhé vedení, tak se k němu trochu přivineme, odložíme pár kousků garderoby…“

Monika se začala hlasitě smát. „Ale opravdu jenom pár.

Kdybych totiž měla svléknout tři věci, tak jsem nahá!“

„Jsme domluvený,“ náhle spěšně pronesla Kamila. „Tak jdeme, grácie, než nám uteče, protože ho přestane bavit čekání.“

„Jak jsi nám to řekla?“ zarazila se Alena.

„Grácie, je na tom snad něco špatného?“

„To je ten geniální nápad,“ jásala Alena. „Uspořádáme Paridův soud. Vybere si tu z nás, kterou uzná jako nejkrásněj

ší.“

„Takže striptýz, dámy?“ pro jistotu se zeptala Kamila.

Souhlasné ano jí bylo odpovědí.

Pavel přijal rozhodnutí dívek přesunout se k dalšímu pokračování mejdanu ke Kamile bez velkého nadšení. Nejraději ze všeho by šel domů, ale věděl, že by se mu děvčata smála a přičetla by jeho rozhodnutí strachu z maminky. Přitom by mě

la pravdu. Už teď měl výčitky svědomí. Matka mu zvečera kladla na srdce, aby byl doma nejpozději do jedenácti hodin, a nenechala si vysvětlit, že když diskotéka začíná teprve v osm, potom … Byla vždycky taková. Otec nesměl z domova ani na krok. Znal jen cestu do práce a z práce. A pak nedělní korzo kolem náměstí, to ovšem v matčině doprovodu. Ve všední den odpoledne a každou sobotu potom na kole odjížděl na zahrádku do kolonie, ale i tam za ním matka pravidelně chodila a kontrolovala, co tam celé hodiny dělá. Pracoval, však také jejich zahrádka byla ze všech nejúpravnější. Bylo to divné. Jednou prohodil, že ho to vlastně vůbec nebaví, ale než sedět doma na židli u stolu… Co je to hospoda a pivo, to si snad pamatoval jen z dob, kdy byl svobodný. Občas, ale skutečně jenom výjimečně, ho někdo donutil v práci, aby si trochu něčeho lokl, když má ten nebo onen narozeniny. Ale matka ztropila pokaždé takovou scénu, že si vždycky na dlouho nechal zajít

123

na cokoli chuť. Pavel tyhle scény pozoroval z pootevřených dveří svého pokoje, neboť byl matkou vyzýván, aby se šel podívat na tatínka alkoholika… Ten se marně bránil, že jestli ně

co vůbec vypil, pak to byla jedna jediná odlivka červeného…

Jindy se měl Pavel podívat na tatínka kurevníka, to když ho některá ze sousedek zastavila na chodbě domu a prohodila s ním více slov, než kolik jich obsahuje pozdrav.

Celkem logicky se tedy stalo, že se jednoho dne neměl Pavel na koho podívat, protože otec si sbalil kufr, nic víc, a zmizel neznámo kam. Každý měsíc posílal na Pavla velmi slušnou částku jako výživné, ale razítko bylo pokaždé odjinud.

Cestoval po republice, a protože to byl šikovný člověk, vždycky práci sehnal, nějaký čas pobyl, pak šel dál. Když bylo Pavlovi patnáct, poslal mu kromě gratulace dopis, ve kterém vysvětloval, proč odešel od rodiny. Ale to Pavel věděl i sám od sebe…

Od té doby si pravidelně psali, otec už z jednoho místa, kde žil s nějakou ženou, kterou si nemohl vzít, protože nebyl rozvedený. Ale než by se znovu setkal s matkou, nechával to raději tak, jak to bylo…

Jenomže peklo, kterého si otec užil víc než dostatečně, se cele přeneslo na syna. Kdyby neměl tak vynikající prospěch, asi by ho matka na studia nepustila. Aby nebyl bez dozoru… Domů jezdil jen jednou za měsíc a ještě nepříliš rád.

Pokaždé totiž provedl cosi, o čem si nemyslel, že je špatné, a přesto se to stalo důvodem k výčitkám a hysterickým scénám.

Otec říkal, že matka vždycky taková nebyla. A nabádal Pavla, aby svou budoucí choť volil s rozvahou. Pavel se tomu jen smál. Dívkám se líbil, ale ony ho nikterak nelákaly. Ne snad že by občas s nějakou nechodil. Panic také už dávno nebyl. Ale jakmile si začaly dělat větší nároky a při jejich neplnění spouš

těly příval slz a výčitek, utíkal od nich stejně rychle, jako se před matkou někdy zamykal do svého pokoje…

Cesta z klubu do vily ke Kamile utekla přímo bleskově.

Nebylo to ostatně dál než deset minut chůze. Všichni čtyři se

124

rozvalili na pohovce a v křeslech, Kamila jako hostitelka se snažila, aby nikdo před sebou neměl dlouho prázdnou sklenič

ku. Přesto chvilku trvalo, než se zábava rozproudila. Ale když Kamila pustila magnetofon, byl Pavel ochoten i tančit. Lehce přiopilý zjišťoval, že ať tančí s kteroukoliv z dívek, všechny ho líbají a tisknou se k němu tak silně, že musí mít prsa dokonale otlačená. „Hele, holky,“ usadil se, aby na ně lépe viděl, „co vás to tak najednou popadlo? Vy děláte, jako kdybyste mě chtěly.“

„To ti trvalo pěkně dlouho, než jsi na to přišel,“ odpověděla Monika.

„A co tak najednou?“ zajímalo Pavla.

„Jaképak najednou,“ pokračovala Monika. „My chtěly

vždycky. První dva roky možná spíš platonicky, druhé dva už se vším všudy. Ale ty ses na nás vždycky vykašlal! Tys naše zamilované oči ignoroval!“

„Holky zlatý,“ Pavel si zapálil, ačkoli kouřil jenom velice zřídka, „já vám to tedy musím říct na rovinu: já na to nejsem!“

„Každej na to je,“ s despektem prohlásila Alena. „Možná někdo víc a někdo míň, ale každej.“

„Neříkej, že se ti třeba my tři nelíbíme,“ rozhodla se Kamila dát věcem dohodnutý průběh.

„Líbíte.“

„A že by ses s některou z nás dneska v noci nevyspal.“

„Možná i vyspal,“ připustil Pavel.

„Možná se všema třema najednou?“ vypustila Alena sondu.

„To asi…“ Pavel se zdráhal říci ne, aby se nezesměšnil, ale nemusel nic dodávat, protože Kamila Alenu okřikla, že tohle nebylo domluveno, a sama pak pokračovala: „Víš, my ti něco musíme říct. My jsme se na tebe dohodly. Teď, když jsi souhlasil, že by ses s jednou z nás vyspal, už musíme jednat na rovinu. My uděláme takovej Paridův soud. Ty budeš Paris a my budeme ty tři ženský…“

„Nebyly to ženský,“ opravil ji Pavel.

125

„Tak grácie, co na tom záleží,“ mávla rukou Monika.

„Já se budu jmenovat třeba Xantipa,“ pokračovala Kamila.

„Blbost,“ protestoval Pavel. „To byla Afrodita, Athéna a Héra.“

„Vždyť je to jedno,“ byla už Alena netrpělivá a těšila se, co bude dál. „My se ti trošku předvedeme, a ty z nás vybereš tu nejkrásnější a s tou se pak bez protestů zbývajících dvou budeš milovat. To je dost regulérní, nebo ne?“

„Zase blbost,“ zamával Pavel cigaretou. „Paris měl slíbeno od Afrodity, že když ji určí jako nejkrásnější bohyni, přivede mu nejkrásnější z žen, Helenu. Pak kvůli tomu byla trojská válka… Ale abych to nezakecal kdyby to mělo být podle řecké mytologie, pak ta, kterou vyberu, by mně měla přivést nějakou jinou,“ zasmál se nad tou představou.

„Jenomže my to budem hrát po našem,“ přerušila Pavla Kamila. „Jestli souhlasíš s našimi pravidly, tak se do toho mů

žeme dát.“

Pavel se dlouze napil a pak řekl: „Do toho, jestli máte odvahu. Já jsem pro.“

Kamila zhasla velký svícnový lustr a místnost se propadla do intimního šera dvou lampiček. Magnetofon se znovu rozehrál a ploužák až lepkavý svou vypočítavostí se jen ztěžka linul z reproduktorů. Dívky se zvedly a začaly před Pavlem tan

čit. Uvědomil si, že jsou najednou nějaké jiné, že to náhle nejsou kamarádky, ani jeho, ani mezi sebou, že jsou to soupeřky, jež si nic nedarují a jejichž vláčné pohyby jsou plné nejenom vášně, ale i jakési agresivity. A začal litovat, že sem s nimi chodil. Do toho všeho si navíc vzpomněl na matku, jak bude řádit, až se nad ránem vrátí domů. Málem se při té myš

lence roztřásl chladem.

První byla svlečená Monika. Když hovořila o těch kusech oděvu, měla plnou pravdu. Když odhodila šaty, tančila dál jenom v punčocháčích a v kalhotkách, a i těch se zbavila rychle

126

a snadno. Alena s Kamilou za ní nezůstaly příliš pozadu. Pí

seň Eltona Johna trvala pět minut a dvacet sedm vteřin. Tolik času na svlečení děvčata ani nepotřebovala.

„No tak, už ses rozhodl?“ pobízela Pavla Kamila. Teprve v tuto chvíli si chlapec všiml, že jeho bývalé spolužačky jsou skutečně krásné. Štíhlé, s pevnými ňadry, s mnohoslibnou černí klínů. A že je vlastně jedno, po které z nich natáhne ruku, protože se nemůže zmýlit. Cítil, že strach opadl, že je dokonce skutečně chce…

Vyskočil z křesla, zavřel oči a několikrát se rychle otočil kolem své osy. Trojice dívek pochopila a zůstala stát. Všech se zmocnilo napětí, jaké asi vždy přináší erotika a hazard. A tohle byla svým způsobem erotická hazardní hra…

Pavel udělal krok dopředu a v náruči mu zůstala Monika.

Okamžitě ho začala líbat a rozepínat mu košili. Nebránil se, jenom špitnul: „Pojď jinam.“

Alena s Kamilou se v tom okamžiku probraly ze zklamání a proti dohodě se rovněž pověsily na Pavla: „Neboj se,“ uklid

ňovaly Moniku, „my ti ho nesebereme. Jenom ti ho pomůžeme svlíknout a trochu se s ním pomazlíme. Na tom neproděláš, neboj se!“

Společnými silami povalily Pavla na zem a začaly z něho stahovat košili, kalhoty a slipy. Bránil se, ale nechtěl žádnou z nich uhodit. Jenomže takhle si to rozhodně nepředstavoval!

Ohleduplně, aby žádné z nich neublížil, prohrál rychle boj o oblečení. Nezůstaly mu ani ponožky a na koberci se zmítala čtyři nahá těla.

„Není nádhernej?“ ječela Alena. „Já to věděla. Tuhle krá

su přece plavkama zamaskovat ani pořádně nešlo! Ale teď ješ

tě musíme zařídit, aby se stal větším, ještě větším, až bude největší na celém světě,“ chechtala se tak trochu nepříčetně a sáhla Pavlovi do klína.

„Ne!“ vykřikl a vyskočil na nohy. „Nechte mě být! Já jsem vám říkal, že na to nejsem!“

127

Jenomže tři grácie už nebyly k zadržení. I ony se postavily a spěšně sebraly chlapcovo šatstvo: „Pojď si pro něj, pojď,“

tiskly si kousky látky na prsa a na stehna. „Vem si to!“

Když se nehýbal z místa, zaútočily ony. Se smíchem.

Teď už to přece byla jenom legrace.

Proletěl okolo nich a popadl za první kliku, která mu padla do ruky. Nebyl však v jiné místnosti ani na chodbě, ale na balkóně. A odsud nebylo úniku. Tady se nemohl zamknout a počkat do rána, až děvčata vystřízlivějí. To by zmrznul… Ty tři se ale hrnuly na balkón za ním. Studené dlaždice rozlehlého balkónu sice nebyly příjemné, ale pořád to byla krásná a vzru

šující honička, jakou doposud nezažily: „Pojď k nám, Smolíčku Pacholíčku,“ recitovala Kamila, „stačí, když nám to každé jednou uděláš a můžeš jít za jelenem!“

Docouval až k zábradlí a s hrůzou se díval, jak se k ně

mu s nataženýma rukama přibližují. Když už se ho téměř dotý

kaly, instinktivně se zaklonil… Ten pohyb byl však příliš rychlý a příliš zoufalý. Přepadl přes zábradlí a dopadl na beton pod balkónem.

„Pavle,“ vykřikly dívky a utíkaly dolů. „Co je, vstávej, nesimuluj, vždyť to jedno patro není zas tak veliká výška…,“ prosily ho, když neviděly žádnou krev a když spatřily, že má otevřené oči a dýchá.

„Nemůžu se zvednout. Nějak mě neposlouchají nohy.

Aby to tak byla páteř…“

Pavla je od té doby možné vidět venku jen zřídka. Je upoután na vozíček a pokud ho matka někam vyveze, pak vět

šinou na zahradu. A neustále mluví o zločinu, který byl spáchán na jejím synovi, byť ti, kdož o tom rozhodují, k tomuto názoru nedošli. Tři grácie se přesto Pavlovu domu a jeho okolí zdaleka vyhýbají.

128

DOUTNÍKY Z RÁKOSÍ

Na některé spisy, které jsou podkladem těchto příběhů, už léta usedá prach a je obtížné k nim získat přístup. Klíčem tu bývá jméno pachatele, neboť soudní evidence, stejně jako evidence jiných orgánů trestního řízení, se děje podle jmen. A jak člověk shání pamětníky a občas mívá štěstí.

«Nemusíš shánět spis,» mávl rukou plukovník vojenské prokuratury ve výslužbě, «ten případ mám uložený v paměti, jako by to bylo včera. A ono už to bude pomalu třicet let. Žmolek, jasně, Josef Žmolek. On byl vlastně učebnicový příklad deprivovaného dítěte, myslím, že celá jeho úchylka, celé jeho pozdější chování pramenilo právě z dětství.

Ve spise byla podrobná anamnéza, důkladný znalecký

posudek samozřejmě, tenkrát to vzbudilo pozornost v celém kraji.

Bylo to začátkem šedesátých let, bylo takové horké léto, když se v Pardubicích ztratily dvě děti. Kluci. Jeden byl místní, měl za sebou první třídu, jeho kamarád byl vlastně stejně starý, ale šel do školy o rok později. Ten byl v Pardubicích u babičky, jinak byl odněkud z Moravy.

Jak jsem říkal, bylo takové horké léto, hladina Labe byla hluboko pod normálem a kluci si vyrazili do Polabin na takové ty rákosové doutníky. Určitě je trhali, byly později nalezeny na místě činu. Ale to předbíhám.

Doma neřekli, kam jdou, jak už to u kluků bývá, nechtěli poslouchat takové to věčné: „A kam zas polezete, spadnete někam, voda je zrádná…“ A večer se nevrátili.

První pátrací akci zorganizovali rodiče, v srpnu už je poměrně brzy tma, chodili s baterkami, volali, všechno marné.

Tak se samozřejmě obrátili na Bezpečnost, pátrání začalo hned v noci, druhý den pokračovalo. To už jsem byl jako vojenský obvodový prokurátor informován, že byla nasazena i

129

armáda, nad poli přelétával vrtulník, takové dvě děti se v žitě nebo pšenici ztratí raz dva. Pro jistotu prohledávali i Labe. Nic.

Utopit se mohli sotva, protože mokřiny, kam šli pro ty doutníky, byly na troud vyschlé. Pátrání se soustředilo do těch končin, protože samozřejmě byly vyslýchány i děti, zda nevědí něco o záměrech svých kamarádů. A jedna z dívenek řekla, že kluci šli na doutníky a ji, holku, prý s sebou nechtěli.

Prostor byl pročesáván znovu, ale vcelku nikde žádná stopa. Byl to takový cíp, trojúhelník mezi ramenem Labe, ná

dražím a skládkou. Na slepé koleji, daleko od nádraží, stál odstavený montážní vlak. Takové ty vagóny, které slouží dílem jako ubytovna, dílem jako sklad, zčásti i jako montážní pracoviště. A tady našli dvě mrtvá tělíčka.

Muselo jít o náhodné setkání, čin sotva mohl být plánován, protože všude byla nalezena spousta otisků prstů. Bylo nutné je samozřejmě vytřídit, protože většina patřila dělníkům, kteří montážní vagón normálně užívali, ale některé z nich musely patřit vrahovi.

Na základě porovnání v centrální evidenci se ukázalo, že celkem dvanáct otisků různých prstů pravé i levé ruky patří Josefu Žmolkovi. A v tu chvíli případ převzala vojenská prokuratura, protože šlo o vojáka základní služby.

No, základní… V devatenácti letech dostal za pokus vraždy patnáct let. Někde na Kladensku, dělal tam brigádu či co, se z ničeho nic vrhl na mladou ženu, tlačící kočárek, a pobodal ji. Už tehdy s sebou pořád nosil ostře nabroušený kuchyňský nůž a tento zvyk mu zůstal. Objevilo se podezření na sadistickou úchylku, protože mezi ním a tehdejší obětí nebyl fakticky žádný vztah, nebo se takový vztah nepodařilo najít.

On totiž nedokázal navázat žádný vztah k ženám, nedařilo se mu, a ten obrázek šťastné mladé maminky s dítětem ho vyprovokoval k akci.

Odseděl si deset let, bylo mu necelých devětadvacet, když ho pustili. A protože nevykonal základní vojenskou služ

130

bu, musel narukovat. Dali ho do Přelouče, k „pétépákům“, jak se pořád ze zvyku říkalo, i když tehdy už šlo o ženijní útvar.

U útvaru samozřejmě nebyl. Velitel jeho roty uvedl, že Žmolkovi dal na neděli opušťák plus jeden den na cestu. Nebyl to totiž vůbec špatný voják, on ten dril z kriminálu na něm byl znát. Cestovní doklady měl z Přelouče někam na Litoměřicko a zpátky, co tedy dělal v Pardubicích?

V té době už probíhalo horečné pátrání po svědcích, otisky prstů byly sice důležitou, ale přece jen pouhou indicií.

Našlo se pár svědků, kteří v odpoledním vlaku viděli spí

cího vojáka, který odpovídal Žmolkovu popisu. Nejjednodušší vysvětlení se nabízelo samo: Zaspal ve vlaku a přejel. Pak se v Pardubicích potuloval po nádraží, až potkal ty dva chlapce…

Pochopitelně přicházely v úvahu i jiné verze, ale tato byla nejpravděpodobnější.

Bylo jasné, že v uniformě jsou jeho šance na únik dost mizivé, určitě se pokusí obstarat si civil. Mohl by se vloupat do nějaké chaty, ale nezapomínejte, že to bylo začátkem šedesá

tých let, chataření se teprve rozmáhalo a Pardubicko zrovna není rekreačně atraktivní oblast. Mohl ovšem zamířit na Kolínsko, někam k Sázavě, tam už i v té době začínaly růst chatové kolonie. Ale bude uvažovat tímto způsobem? Nezamíří spíš zpátky domů?

Bylo rozhodnuto hlídat dům jeho rodičů. Tedy… rodičů měl jenom otce, který se oženil podruhé. Žmolkova matka zemřela za dost záhadných okolností, to mu byly asi čtyři roky.

Našli ji ve stodole na mlátě, na prsou jí ležel snad osmdesátikilový pytel pšenice. Zemřela udušením a její muž byl ve vazbě pro podezření z vraždy. Nakonec mu ale nic nedokázali, takže byl propuštěn. Jako vdovec se dvěma dětmi (byla tu ještě star

ší dcera) se oženil podruhé a měl ještě další čtyři děti.

Říci, že rodina nebyla ve vsi oblíbená, by bylo slabé slovo. Žmolek nikdy pořádně nedělal, rodina byla věčně bez peněz, a pokud si k nějakým pomohl, když pár dní dělal nebo ně

131

komu vypomohl na záhumenku, okamžitě je utratil za tu nejlevnější žitnou.

„Kradou všichni jako straky, celá rodina,“ zhodnotil kriminalistům situaci předseda MNV. „To víte, tady všude bylo dost prázdných baráků po Němcích. Dokud tam bylo co odnést, žádný si před starým Žmolkem nemohl být jistý. Na tyhle vý

pravy bral celou rodinu nebo posílal děti samotné. Postupně mu tenhle pramen vyschl, tak si pak pomáhal všelijak. Psi se tomu baráku začali zeširoka vyhýbat. Kočky taky jedli, i veverky, pokud vím. Zajíce nepočítám. Na to, že by s vámi chtěl spolupracovat na dopadení vlastního syna, zapomeňte. Esenbáky nikdy neměl v lásce.“

To poněkud komplikovalo situaci. Žmolkovo stavení stálo stranou, prakticky na samotě a nepozorovaně ho hlídat bylo téměř vyloučeno. Protože šlo o vojenského zběha, byly policejní hlídky posíleny o vojáky základní služby, ale jejich nasazení bylo problematické. Tady se nechodilo se samopalem kolem muničního skladu, vyžadovalo se pokud možno co nejskrytější pozorování.

Před starým Žmolkem ovšem přítomnost hlídek nebylo

možné utajit.

„Vy si myslíte, že vám vběhne rovnou do náručí?“ ušklíbl se starý. „To neudělá, už ze zásady. Proč by vůbec chodil domů? Já o něj nestojím, on o mě taky. A co vůbec provedl, že tu máte takové manévry?“

Řekli mu, že jde o podezření z vraždy, podrobnosti vynechali.

„No a co? Tak někoho vodkrágloval. To je jeho a váš problém. Doufám, že vám uteče,“ uplivl si starý.

Uběhly dva dny. Po Žmolkovi nikde ani stopa. Vojenské i policejní hlídky samozřejmě kontrolovaly všechna nádraží, nejeden vojáček základní služby, který ujel domů načerno, skon

čil v posádkové věznici, ale bylo to bezvýsledné.

Až třetí den byl úspěšný. Z polorozpadlé stodoly, stojící

132

osamoceně uprostřed polí, za zády všech rozmístěných hlí

dek, se vypotácela postava v uválené uniformě.

Josef Žmolek šel v předklonu, jednou rukou se držel za břicho, druhou si přidržoval na zádech v oblasti ledvin.

Vojín s červenou páskou na rukávě zařazený do hlídky ho zpozoroval první a natáhl závěr samopalu.

„Ruce vzhůru! Vzdejte se!“ zvolal a namířil zbraň.

„Nech toho,“ stlačil mu hlaveň dolů postarší nadpraporčík SNB, „nevidíš, že má dost?“

Přesto z opatrnosti rozepnul pouzdro pistole a kráčel Žmolkovi sklizeným strništěm vstříc.

Než k němu došel, postava v uniformě se zhroutila.

„Co je vám?“ sklonil se k němu strážmistr.

„Nevím, asi ledviny… Bolí…,“ sténal ležící a upadl do bezvědomí.

Za pár minut se na poli rojily uniformy, po další chvíli je doplnily bílé pláště. Řidič sanitky úspěšně překodrcal strniště, zaklapla dvířka.

„Podle všeho rozdrcené ledviny,“ konstatoval lékař. „Musí na neodkladnou operaci. Výslech? Těžko říci,“ pokrčil rameny.

„Kdo ví, zda se z toho vůbec dostane.“

Operace byla úspěšná, prvního výslechu byl Žmolek

schopen už za pár dní.

K přesunu na rodné Litoměřicko používal nákladních vlaků. Nejvíc se bál Prahy, tu obešel celou pěšky po polních cestách a okrajových silničkách. Do nákladních vlaků nastupoval při čekání před semaforem, stejnou cestou i vystupoval.

Jídlo si opatřoval všelijak. Podojil pasoucí se krávy, trhal jablka, hrušky, vydrolil si do hrsti nepokosené klasy. Občas chytil ještěrku, jednou ubil kamenem zatoulanou kočku.

„To nebyl problém. To jsem znal už z domova,“ uvedl.

„Táta byl zastáncem toho, že kdo si jídlo nenajde on myslel neukradne , nezaslouží si ho. Kdybychom byli odkázáni na to, co on přinesl domů, chcípli bychom hlady. Naopak, museli

133

jsme nosit my jemu. Všecky děti. Když toho bylo málo, seřezal nás. Nebo nás seřezal jen tak, aby nevyšel ze cviku. Jak já ho nenáviděl.

Jednou jsem přinesl domů veverku. Jenom jednu, to je málo i pro jednoho, samozřejmě. Přivázal mě ke stolu, veverku upekl, dal si ji před sebe na talíř a dělal mi chutě. Žral bys, co, říkal a nedal mi ani kousek…“

Psychiatři později konstatovali, že tady někde byl startovací mechanismus naprosté citové plochosti Josefa Žmolka.

Absence jakýchkoli citů, jakýchkoli mravních zábran. A deformace sexuální oblasti. Sadismus. Dělalo mu dobře působit utrpení druhým. V pubertě zjistil, že ho to vzrušuje. I tehdy, když bodal tu ženu s kočárkem, cítil vzrušení. Věděl, že k ukojení potřebuje vidět krev.

Pak ho pustili z výkonu trestu, snažil se najít si nějakou známost, ale neuměl s ženami navazovat kontakt. Byl také mnohem starší než ostatní vojáci. Ve vojenské kuchyni ukradl tenký nůž, jehož ostří vybrousil jako břitvu. Tento nůž nikdy neodkládal. Jako s vojákem s ním ale jinak potíže nebyly, po deseti letech v kriminále mu vojna vůbec nepřipadala strašná.

Proto také dostal ten opušťák.

Při zpáteční cestě k útvaru si dal na nádraží v Litoměřicích pár piv, další vypil, když přestupoval v Praze. Ve vlaku usnul a přejel do Pardubic.

„Nevěděl jsem co, tak jsem se potloukal po nádraží. Teda po kolejišti, musel jsem se nějak dostat zpátky a další vlak mi jel víc jak za půl druhé hodiny. Řekl jsem si, že bych si někde zdřímnul, a uviděl jsem ten montážní vlak. Věděl jsem, že tam budou palandy, tak jsem urazil zámek u dveří a vtom jsem viděl ty dva kluky.

Přišli ke mně, prý vojáčku, nemáš odznáček? Tak jsem jim řekl, že mám, ale vevnitř.

Šli tam za mnou. Nevěděl jsem vlastně, co s nimi chci, ale napadlo mě, že bych mohl vidět krev… Pak mi došlo, že

134

mě budou kvůli tomu hledat. Utíkal jsem zpátky domů, ale viděl jsem, že barák hlídají.

Lehl jsem si do směsky, natrhal si lusky, abych zahnal hlad, a usnul jsem. Jenomže hned ráno, ještě byla tma, přijel traktor se sekačkou pro krmení. Sekačka mě přejela kolem přes záda, traktorista to ani nezaregistroval.

Byla to strašná bolest. Doplížil jsem se do stodoly a schoval se tam. Ale bylo mi jasný, že když nevylezu, chcípnu. Bolest byla čím dál horší, nebyla tam žádná voda, tak jsem se nakonec vzdal…“

Třebaže psychiatři shledali, že dominantní příčinou nelidského jednání Josefa Žmolka byla jeho sadistická úchylka a citová plochost, současně uvedli, že schopnost ovládat své jednání i rozpoznat jeho nebezpečnost pro společnost byla plně zachována. Byl tedy plně příčetný. Bylo to poprvé, co jsem navrhoval trest smrti a navrhoval jsem ho s plným vědomím odpovědnosti. Jako vojenský prokurátor jsem totiž musel jet na Moravu a sdělit rodičům zavražděného chlapce, co se vlastně stalo. Měl o rok staršího bratra, když jsem zazvonil, přišel mi otevřít. Měl jsem najednou pocit, že to bezduché tělíčko, které jsem měl ve spise na desítkách fotografií, ožilo, tak si byli podobní. A dokázal jsem si jako táta dvou dětí vybavit, co budou prožívat rodiče. Vojenský soud mému návrhu vyhověl. Josef Žmolek byl popravený, skončil své vyprávění vysloužilý plukovník vojenské prokuratury.