ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

BILLINGTON STABBAT

Pan Billington Stabbat je osobností věru nejsvéráznější a

nejprapodivnější, jaká kdy zkřížila mou notně klikatou životní dráhu.

Popravdě řečeno moc toho o něm vlastně ani nevím. Slyšel jsem,

že se narodil v peruánské Limě, kdo byli jeho rodiče, jsem se nikdy

nedověděl. Procestoval celý svět a když jsem se s ním poprvé setkal

– bylo to ve Francii v šestnáctém roce, kde sloužil jako spojovací

důstojník mezi britským velením a štábem kanadského expedičního

sboru. Lidé říkají, že generál Pershing, na chválu jiných velký

skrblík, se prý o něm vyjadřoval jen v květnatých superlativech.

Billy býval před válkou, jak jsem se brzy dověděl, nejčipernějším

chlapíkem v torontském policejním sboru a jeho detektivem číslo

jedna; měli mu dokonce udělit jakési efektní vyznamenání za

zásluhy, k čemuž ale už nedošlo vinou vypuknuvší války, která

zamíchala lidskými osudy se stejně obdivuhodnou lehkostí jako

zkušený profesionální rutinér kartami.

Možná, že jste někdy slyšeli o bandě pánu Briscoevých – byli to

náramně obratní chlapíci. George Briscoe a jeho bratr Tom byli šéfy

tlupy výtečníků, na které měl od Halifaxu po Victorii nejeden

bankovní ředitel pramálo povznášející vzpomínku.

Bratři Briscoeové byli lidmi geniálními, každý svým způsobem.

Dovedli otevírat pancéřové skříně stejně snadno jako když se

rozlouskne vlašský ořech, ale nikdy přitom nepoužívali páčidla nebo

autogénu. Prostě přišli do banky ve vhodnou chvíli, otevřeli dveře

pancéřové skříně, vzali si odtamtud, co potřebovali, a všechny dveře zase za sebou přepečlivě zavřeli.

Nikdy nezůstalo sebemenší stopy po těchto loupežích, kromě

schodku v bankovních pokladnách – a to přirozeně bankovní ředitele

tuze zlobilo. Loupež vypadala vždy tak, jako by byla spáchána s

pomocí bankovního úředníka, který měl přístup ke klíčům a znal

příslušná hesla a kombinaci zámku. Povídalo se, že dokonce jeden

bankovní ředitel byl tak rozrušen podezřením, jež na něm ulpělo, že

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

se raději zastřelil. Byl to ředitel C. C. T. banky v Berlinu – či v

Kitcheneru, jak se dnes nazývá toto přívětivé kanadské město.

Co bratři Briscoeovi nevěděli o dokonalých mechanismech

patentních zámků, to opravdu nemělo ceny, co by se za nehet vešlo.

Byli to zločinci obrovské trpělivosti, neobyčejného důvtipu a

ďábelského bystrozraku.

A byl to právě ctižádostivý pan Billington Stabbat, kdo vyslídil

celou tlupu a chytil Toma Briscoea a čtyři jeho společníky téměř při činu. Polapil také George Briscoa v jistém hotelu v Ottavě, ale

obžaloba v tomto případě selhala. Tom byl pro vraždu odsouzen na

dvacet let do káznice a brzy poté se oběsil ve své cele, jeho bratrovi se podařilo vyváznout s devíti lety a za rok z vězení úspěšně

uprchnout.

Připomínám tyto úspěchy detektivní aktivity Billyho jen proto, že

u nás v Anglii, kde máme dost domácích zločinců a zločinů, jen

velmi málo lidí ví něco o událostech v Kanadě, a tak tento kriminální případ byl jim neznám, když George Briscoe stanul před londýnskou

porotou.

Myslím, že příběh, jejž hodlám vyprávět, započal v oné chvíli,

kdy jsem stoupal po schodech, abych navštívil Billyho a kdy jsem se

setkal s Levym Jonesem.

Levy je malý chlapík, asi pět stop dva palce, v ramenou je ale

nesmírně široký, takže vypadá ještě menší a téměř znetvořený. Má

protáhlý, trochu koňsky obličej, nos jako skobu, ústa široká a

nerovná, čímž dochází k tomu. že když je pan Levy Jones něčím

obveselen, jeden koutek úst se mu nadzvedne výš než druhý, což

dodává jeho úsměvu nádech posměšného úšklebku.

Jeho husté obočí se vztyčilo, když mne spatřil a hned se ke mně

na pozdrav natáhla jeho ruka značných rozměrů.

„Hele, to se podívejme!“ vítal mě zvučně.

Byl jsem překvapen i potěšen, že jsem se s ním setkal. Před

válkou se mnou pracoval v Mosserově obchodní kanceláři – myslím,

že jako úředník pověřen prozkoumáváním úvěrových záležitostí – a

až do této chvíle jsem neměl ani potuchy, že je v nějakém spojení s

Billingtonem Stabbatem.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Vy, Levy – a tady?“ zahlaholil jsem bujaře. „Jaké příjemné

překvapení! Už jsem si o vás myslel, že jste dávno mrtev.“

„Nikoli, pane.“ usmál se Levy a nadzdvihl jeden koutek úst. „Ještě

trochu žiji,naštěstí. Spolupracuji s panem Biflingtonem Stabbatem.“

„To je fakt?“ divil jsem se. „Jak vůbec, u všech čertů, vlastně

došlo k tomu,že tak skvělá a duchaplná osobnost, jako je pan Levy

Jones z Johannesburgu, se dala do služeb soukromě detektivní

kanceláře? A když o tom mluvíme. Levy – jak jste vlastně toho ryze

britského Jonese dostal do svého jména?“

Levy zafuněl.

„..Je to jakýsi kompromis, pane Monte. Když člověk jako já se

jmenuje Jivitzki, lidé si hned o něm mohou myslet, že má nějaké

vazby na Kreml, nebo že je bolševik. Vy přece nejste nepřítelem

Židů,že pane Monte? Či ano?“

„..Ne, ani trochu,“ ujistil jsem ho...Dva nebo tři mí nejlepší

kamarádi rovněž vyznávají vaši královskou a starobylou víru.“

„..To rád slyším. Jak že jste to řekl? Královskou a starobylou

víru? Ale vlastně jsem nerad, že nejste tak trochu nepřítelem Židu.

Měl bych totiž zbrusu nový důvod na patetickou obranu židovství a

byl bych vyzkoušel svou účinnou přesvědčovací schopnost právě na

vás. Mimochodem – znáte tu historku o Židovi a truhle na mouku…“

Levy, jako většina jeho souvěrců, měl přímo nevyčerpatelnou

zásobu anekdot, aforismů a bonmotů o dědičné vychytralosti

příslušníků jeho plemen, ale musím přiznat, že ta,kterou mi překotně vyprávěl nyní,byla opravdu dobrá.

„Povězte mi,Levy.“ zeptal jsem se ho když skončil, „jak jste se

seznámil s Billym – s panem Stabbatem?“

„Jen mu klidně říkejte Billy“, pravil Levy. „Já mu také tak říkám,

on na tom trvá. Setkal jsem se s ním za války. Zachránil mi život.“

„Bylo to v boji? Nevěděl jsem o vás, že jste byl na frontě.“

„V žádném boji.“ poučil mě Levy rozhodně. „Prostě mi zachránil

život tím. že onoho dne,kdy jsem byl povolán do vojenské služby,

jsem se s ním seznámil a on mi opatřil místo u zásobního oddělení v

Plymouthu. A co více.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Pokračoval, „když válka skončila, zachránil mne před osudem

mnohem, mnohem horším než smrt na bojišti. Tehdy jsem obdržel

nabídku od jisté obskurní divadelní agentury, abych s jednou

hereckou společností podnikl turné. Jediná role. která byla volná,

byla směšná úložka, karikatura vyznávače mé. jak jste to hezky řekl, královské a starobylé víry. Neměl jsem co do úst, už už bych tu

pokořující, nedůstojnou roli z hladu přijal. Mills mě z toho vytáhl.“

To vše jsme si vyprávěli na úpatí schodiště, vedoucího k novým

kancelářím soukromé detektivní agentury sympatického pana

Billingtona Stabbata.

„Ne, nezměnil se ani trochu.“ odpověděl Levy na moji otázku. „A

vůbec nemyslím, že se změní v budoucnosti. Dal by poslední košili

svému příteli.“

Ano, takový je Billy.“ pravil Levy se zádumčivým

obdivem...Ustupte trochu, pane Monte!“

Uchopil mne za ruku a odsunul stranou, aby mohl projít dělník v

bílém pracovním šatě. :

..Dnes se dokončují poslední práce.“ pravil Levy. „Je to

elektromontér.“

Lhostejně jsem pohlédl na tohoto dělníka v bílé blůze. Byl to

bledý muž s krátce přistřiženým rudým vousem. Když jsem ho viděl,

měl jsem nedefinovatelně nepříjemný pocit.

„A teď,“ řekl Levy, „...půjdu do Whitechapelu, abych tam trochu

čenichal. Jistá pojišťovací společnost nám svěřila velký požární

případ. Mimochodem řečeno, ať vám Billy něco poví o našem novém

klientovi. Ať se trochu pobavíte.“

Tajuplně na mne zamrkal a když jsme se rozloučili, stoupal jsem

dále po schodišti, abych se setkal s jeho představeným.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

GEORGE BRISCOE

Pokud jde o Levyho šéfa,pana Billingtona Stabbata, rád bych

připomněl, že jeho výška činí asi pět stop a deset palců a jeho váha asi sto čtyřicet pět liber. Ač štíhlý, je zároveň z onoho druhu mužů, kteří nikdy neztloustnou a na nějakou dietami sešněrovanou

životosprávu patrně příliš nedbají. Jeho tváře jsou vždy čistě oholeny či aspoň byly oholeny v době, o níž nyní mluvím, čelo má široké,

drobet vyklenuté, jeho velké oči jsou modrozelené a brada téměř

čtyřhranná.

Vždycky mi připomínal populárního anglického mima McKinela

a jeho osobitou hereckou manýru, onu směs zadumání a rozhodnosti.

Dovedl se tvářit, jako kdyby měl k obličeji přilepenu ztuhlou,

neproniknutelnou masku a těch několik lidí,kteří se s ním setkali, si vzpomínají, že nikdy se v jejich přítomnosti hlasitě nezasmál, ba ani nepousmál. Ale pokud jsem ho poznal, míval jsem pocit, že se směje

jaksi dovnitř, že má dar od pánaboha dívat se na život pouze z jeho

radostnější stránky a snaží se do posledního gramu vydolovat z něj

všechnu jeho veselost, komičnost a potěšení. –

Prvým dojmem, jejž jsem nabyl, když jsem vkročil do jeho velké

kanceláře, byl dojem úplné novosti. Páchlo to tam po čerstvé malbě a voskovém nátěru podlah, jako ve všech nových domech. Billington

Stabbat je muž velmi náročný ohledně pohodlí, jak jsem slyšel, sám

si vybíral nábytek, ba dokonce i patrony pro malíře pokojů.

Jak jsem řekl, byla to prostorná kancelář, velmi světlá. Její tři

okna vedla na Bond Street a krom toho bylo ještě jedno dost velké

okno ve stropě. Dříve tu býval ateliér fotografa, který jej za

výhodných podmínek přenechal Billymu a přestěhoval se do

místností na náměstí Picadilly. V domě nebyla totiž zdviž a zámožná

klientela fotografova patrně příliš nemilovala šplhání po těch

strmých schodech do třetího poschodí. Podlaha byla pokryta hustým

modrým huňatým kobercem a modré šmolkové barvy bylo také

použito jako základního odstínu pro dekor stropu a stěn.

Nejvýznačnější ozdobou celé místnosti byl však obrovský krb z

carrarského mramoru.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Zvláště si vzpomínám, že vyřezávaná římsa krbu byla podepřena

dvěma asyrskými Ivy, „sedícími“ a „hledícími“, jak se tomu říká v

odborných knihách o heraldice. Byly to opravdu pozoruhodné

ukázky sochařského umění. Byli to lvi podivuhodně životní, jejich

mohutné tlamy byly rozevřeny naplno, za jejich silnými čelistmi,

zkřivenými v úšklebek, se ukazovala temná prohlubeň lemovaná

dvěma řadami ostrých zubu.

Jakmile jsem vstoupil, Billy rázně vyskočil z křesla a uvítal mne

širokým úsměvem.

„Jakže,Mont!“ téměř vzkřikl a sevřel mi dlaň. „Jen pojďte dál, po

čertech rád vás jednou vidím. Jak se vám daří?“

Pozdravil mne a pak se rychlým krokem vrátil ke svému

mohutnému stolu.

„Měl byste něco proti tomu, Monte, kdybych vás požádal, abyste

si sedl na okno? Tam. kde stojíte, jste zrovna v čáře mého dostřelu.“

..V čáře – čeho?“

„V čáře mého dostřelu.“ odvětil Billy klidně. „Tak tomu,myslím,

říkají důstojníci od kulometných rot.“

Usedl jsem na široký okenní rám a zahlédl na Billyho psacím

stole červený hedvábný kapesník, a k tomuto červenému hedvábného

kapesníku ruka Billyho hned zamířila. Nebylo třeba, i kdyby to bylo

bývalo slušné, abych se tázal, co tento kus hedvábí asi skrývá. Ano, byl to revolver a jen jsem se divil, proč má tuhle zbraň – revolver na stole, pohotově po ruce.

Viděl jsem, že jeho oči zamířily ode mne ke dveřím a ohlédnuv

se,spatřil jsem toho podivného řemeslníka v bílé blůze s krátce

přistřiženým rusým vousem. Stál u krbu a něco na něm kutil svými

nástroji.

A nyní Billington Stabbat promluvil:

„Georgi,“ řekl mírně, a dělník se obrátil. „Jen pojďte blíž,Georgi,

ale ruce nechte tam, kde je dobře vidím. Neboť kdyby čirou náhodou

vjely do kapes, v tom zlomku vteřiny vás prostě zastřelím a něco mi

šeptá do ucha. že by to byla ve vašem životě událost, která by vás

strašlivě mrzela.“

Dělník přistoupil k psacímu stolu a jeho hnědé oči se pevně

upíraly do tváře Billovy.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Dovolte mi, abych vám představil seržanta Monta ze Scotland

Yardu“, pravil Billy a nonšalantně mávl rukou...A zde je pan George

Briscoe z Kanady. Jak se vám u nás líbí,Georgi?“

Dělník si olízl rty a neodpovídal.

„Byla mi dopřána čest,že jsem bratra pana Georga Briscoa

posadil do káznice na doživotí – či bylo to pouze dvacet let?“ pravil Billy hlasem tak lhostejným, jako by vysvětloval nějakou všední

událost. „A pan George se přirozeně na mne proto trochu hněvá – a

myslím, že mne zde v Londýně navštívil, aby se se mnou vypořádal.

Dosud jste k tomu neměl vhodnou příležitost, viďte Georgi?“

Dělník stále mlčel.

„A jak se daří, mimochodem Tomovi?“ – zeptal se Billy nevinně.

Cizí muž šlehl po Billym pohledem plným nenávisti a přerušil

své mlčení.

„Tom je mrtev – a vy to víte proklatě dobře.“ zasyčel tichým

hlasem.

„Opravdu?“ divil se Billy. „Ubohý starý Tom. Byl to obratný

chlapík, Georgi – a nejsem si jist, zda nebyl ještě obratnější než vy sám. Ale Tom – ach,nikdo přece nemůže žít věčné, to víte stejně

dobře jako já.“

George Briscoe sklopil oči k podlaze a nakrátko se zamyslil.

„Jste vulgární cynik, opravdu nechutný. Ale budu s vámi mluvit

otevřeně, pane Stabbate. Je to pouhá náhodná shoda okolností, že

jsem byl najat pro tuto práci u vás,i když tomu zřejmě nevěříte. Přijel jsem z Kanady před dvěma roky,abych zde začal nový život.“

„Přijel jste z Kanady před šesti měsíci.“ upřesnil ho Billy. „Pokud

vím, tak jste si u mne práci opatřil tím, že jste šel mistra uplatit desetilibrovou bankovkou. Pokud jde o váš nový život, nastartoval

jste si jej vskutku poctivě a bezúhonně – nebyl jste to snad vy

osobně, kdo se účastnil loupeže u Robertse,klenotníka na Regent

Street loni v prosinci? Ale to se mě netýká.“ pokračoval Billy

lhostejně a pokrčil rameny. „Nyní mám zcela jiné zaměstnání,

zaměstnání naprosto mírumilovné, neboť pronásleduji hříšné ženy

ctnostných manželu nebo záletné manžele ufňukaných zrazovaných

žen. Otevřel jsem si soukromou detektivní kancelář,Georgi.“

George se poškrábal na bradě

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Jste báječný chlapík, Stabbate,“ pravil. „Ale já vás jednou

dostanu, to si pište, dříve či později.“

„Nevyčítám vám nic, Georgi,“ pokrčil rameny Billy, „neboť vaše

přání, abyste mé jméno co nejdříve spatřil na seznamu mrtvých,

považuji za zcela přirozené. Ne, opravdu vám to nevyčítám.

Kdybych byl na vašem místě, patrně bych učinil totéž. Považuji to za důkaz vaší bratrské lásky. Vaše přání odpravit mne na onen svět je

obdivuhodné a má úcta k vám vzrostla desetkrát. Věřím v bratrskou

soudržnost. Nebylo mou vinou, že jste nebyli spolu vsazeni do oné

malé trestnice na torontském předměstí. Ale pokud jde o otázku, zda

dostanete vy mne,či zda já dostanu vás – to se ještě ukáže.“

„Byl byste znamenitým společníkem, pane Stabbate,“ pravil

George. „Doznávám, že to, co učiním, učiním nerad, ale nemám na

vybranou.“

Billy schválil jeho bohulibé rozhodnutí pokývnutím hlavy.

„Chápu úplně,“ pravil jako by se omlouval. „Tak tedy směle do

díla, starý brachu.“

George Briscoe pootevřel ústa, jako by chtěl ještě něco říci, ale

rozmyslil si to a zvolna přikročil ke dveřím. Na okamžik stanul s

rukou na klice a když se obrátil, zahlédl jsem znovu v jeho očích

onen zlověstný záblesk, který se mi nelíbil.

„Dnes jsem skončil,“ pravil. „Teď odcházím – a vy budete

zbaven mé společnosti – i svého strachu!“

„Ale ale, drahý brachu, opravdu si myslíte, že se vás bojím?“.

George pokrčil rameny.

„Ne, nemyslím, že ne. Předpokládám, že revolver, který jste měl

po ruce od chvíle, kdy jsem k vám vstoupil, byl pouze jakýmsi

rutinním předběžným bezpečnostním opatřením.“

Billy přikývl.

„Nashledanou!“ pravil George. „Nashledanou,“ odvětil Billy

srdečně.

Pak se dveře zavřely za tímto pozoruhodným Kanaďanem na

britské půdě.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

INSPEKTOR JENNINGS

Snad abych vysvětlil, že jsem byl právě na zdravotní dovolené,

která byla výsledkem oné pěkné rány. již jsem utržil, když jsem

zatýkal vraha z Canning Townu. Nevím, jestli jsem se už nezmínil o

tom, že jsme toho chlapíka vystopovali a pronásledovali ho až do

Wansteadských bažin, kde jsme ho konečně dopadli, já a konstábl

Flannatty. A že náš džentlmen měl v ruce železnou tyč, které vydatně používal k svému účelu, dokud ho na malou chvíli neuspala náhodná

rána obuškem pohotového kolegy Flannattyho.

Zdravotní dovolená – komisař naléhal, abych si ji vzal, přestože

inspektor Jennings, v oné době můj bezprostřední představený,

popíral, že bych potřeboval několikadenní placenou zotavenou – byla

mi v mnohém směru velmi užitečná.

Poskytla mi dost volného času, abych navštívil staré přátele a

abych napsal několik poznámek k Lombrosově knize Zločinná Žena.

V době o níž mluvím, jsem totiž měl být povýšen a byl jsem pevně

přesvědčen, že mé kritické poznámky k Lombrosovu dílu, až vyjdou

tiskem, zvýší mou osobní i odbornou prestiž.

Když jsem odcházel z budov v Scotland Yardu s podepsanou

dovolenou v kapse, nemohl jsem tušit; co všechno se během ní

seběhne.

„Co si myslíte o Georgeovi?“,zeptal se mě Billy, když jsme opět

osaměli.

„Nebezpečný člověk. To. že se zúčastnil té loupeže v

klenotnickém obchodě na Regent Street, je fakt?“

Billy jenom mávl rukou.

„Nemluvme o takových hloupostech. Ostatně, pana George

Briscoa byste nikdy neusvědčil. Bude-li třeba, přivede vám tolik

svědků, aby vám dokázal třeba deset svých alibi. Abychom však

hovořili o něčem příjemnějším – jak se daří ctihodnému

Jenningsovi?“

„Jenningsovi?“ tázal jsem se překvapeně. „Vy se s ním znáte?“

„To se rozumí, že ho znám. Mám dojem, že vám není ten

nafoukaný chlápek příliš nakloněn, nebo snad ano?“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

..Nikoli příliš,“ pokrčil jsem rameny.

„Inspektor Jennings mne navštívil právě před dvěma dny,“

pokračoval Billy. „Je důvěrným přítelem jednoho z mých klientů,

pana Thomsona Dawkesa.“

Znal jsem Thomsona Dawkesa jen podle jména a také mi bylo

známo, že inspektor Jennings je nesmírně pyšný na své přátelství s

tím zazobancem. Navštěvoval ho v jeho venkovském sídle, střílel

jeho koroptve a zajíce a nikdy se neunavil klábosením o všech

význačných a slavných osobnostech, s nimiž se setkal pod

Duwkesovou střechou.

„Bylo by dotěrné, kdybych se zeptal, proč je pan Thomson

Dawkes vaším klientem? Honíte záletné paničky, ale on přece není

ženat…“

Billington pohlédl na mne s oním podivným zamžouráním, které

bývá pro něj občas typické.

„Není to manželská záležitost.“ Vzal se stolu kapesník a revolver

uložil do přihrádky. „V této kanceláři se mne můžete ptát na cokoli.

Monte.“ ,pravil. „Že trochu odbočuji – nechtěl byste si vzít na pár dní dovolenou?“

„Ale ano, na dovolené já totiž už jsem,“ řekl jsem mu po pravdě a

krátce mu vysvětlil, co je jejím důvodem.

„Ale to je báječné!“ zvolal Billy. „Není na světě člověka, kterého

bych v této chvíli uvítal raději než vás,Monte. Vzpomínáte si na onu noc, kdy Němci ostřelovali naše pozice a kdy vy a já jsme spolu

seděli v blátě našeho zákopu…?“

„Pokud jde o Thomsona Dawkese, znáte ho, samozřejmě,“ vrátil

se Billy k původnímu tématu. „Je to světák, hazardní hráč a řekl bych i trochu vyděrač. Přišel ke mně s doporučením od sira Alfreda

Cawleye, který je mimochodem jeho přítelem, ačkoliv jinak je sir

Alfred slušný a počestný muž.“

Billy se pohodlně uvelebil v křesle, položil nohy na stůl, vybral si z krabice doutník a teprve pak krabici nabídl mně. Takové byl

vždycky jeho manýry.

„Celý příběh začíná v prvých jarních dnech loňského roku. kdy

Dawkes byl v Monte Carlu. Hrál ruletu a trente et quarante a vyhrál

asi čtyřicet tisíc franků. Jak je vám známo, herny mívají zvláštní

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

půvab a přitažlivost pro znalce lidských povah a Dawkes o sobě

tvrdí, že je na tomto poli jedním z velkých přeborníků. Když sám

nehrál, obvykle se potuloval po hernách, pozoroval ostatní hráče a

jeho pozornost se brzy soustředila k dívce, která jednou hrála u

stejného stolu jako on sám.

Podle toho, co Dawkes tvrdí, byla to dívka nadmíru hezká.

Zkrátka, zbláznil se do ní. Její šaty sice nebyly zrovna podle poslední módy a pozoruhodnou okolností bylo, že hrála o částky mnohem

větší než kterýkoli jiný účastník hry u téhož stolu. Hrála o maximální částky, zdvojnásobovala sumy na černou či na červenou, což činila

na základě jakéhosi zvláštního systému, protože měla na stole před

sebou arch papíru, plný složitých číslic, do něhož, stále nahlížela.

Dívka prohrávala, ale prohrávala tak klidně a lak chladnokrevně,

že tím vzbudila nejdříve obdiv a pak také údiv a samozřejmě

zvědavost toho seladona Dawkesa.

Přitom hrála bez přestávky od druhé do páté hodiny odpolední a

od sedmi večer do půlnoci, kdy se kasino zavírá,

Onoho dne, kdy si jí všiml, dověděl se Thomson Dawkes, že

prohrála dva milióny franků.

Když o půlnoci odcházela, Dawkes ji oslovil. Vyjádřil jí své

politování nad jejími ztrátami. K Dawkesovu překvapení, dívka mu

odpověděla velmi chladně, rázně s ním přerušila další možný

rozhovor a odešla rychle do svého hotelu. Byl to hotel de Paris,

náramné přepychové bydlení přímo proti kasinu.

Dawkes se cítil trochu dotčen. Sám se považuje za svůdce žen a

takovým odmítnutím byl ten velký ješita přirozeně rozzloben. Hned

o ní začal shánět informace a zjistil, že se jmenuje podle hotelové

knihy mademoiselle Hicksová. Jsem přesvědčen, že to nebude její

pravé jméno a že by se stejným právem mohla jmenovat řekněme

mademoiselle X. Co ale toho starého Dawkese zajímalo asi víc než

ona sama, byl ten její systém, podle něhož tak nešťastně hrála. Aspoň tak mi to tvrdil. Ale dívka se už pak v herně neobjevila a on potom

zjistil, že odjela ranním vlakem do Calais. Nikdo o ní nevěděl nic

kloudného. V celém Monte Carlu neměla přátel. Nikdy s nikým

nehovořila o svých záležitostech, s žádným mužem ani s žádnou

ženou. Dawkes, člověk nesmírně tvrdošíjný, pokračoval ve svém

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

pátrání a zjistil, že když opustila hotel, zapomněla si v něm svou

malou příruční kabelku. Byla to laciná kabelka s okrajem z

napodobené želvoviny. Zřejmě byla zcela nová. Byla to taková věc,

kterou v Londýně můžete koupit u Markse a Spencera asi za sedm

šilinků šest pencí. Ale dámy, které navštěvují Monte Carlo, aby tam

hrály a prohrávají čtyřicet tisíc liber šterlinků – tolik asi činily její prohrané dva milióny franků přepočítáno na anglické libry –

pravidelně nebývají vybaveny laciným šatstvem a levnými ženskými

doplňky. V kabelce nebylo nic, kromě trochy francouzských

drobných, dvou zaplacených hotelových účtů a poloviny zpáteční

jízdenky třetí třídy mezi Brixtonem a Viktoriiným nádražím y

Londýně. Také tyto podrobnosti podivně kontrastují s neobyčejnými

ztrátami, jež tato dívka utrpěla v hazardní hře a s hojností peněz,

jimiž svobodně disponovala.“

„Třeba ty peníze nebyly její, bůhví, jak k nim vůbec přišla, namítl

jsem.“ Billy přikývl.

„To byla Dawkesova domněnka. Ale čí peníze to mohly být? Jak

dívka jejího společenského postavení s lacinou garderóbou může

vydávat tak velké částky, dovolit si tak obrovské prohry?“

„Ještě něco musím připomenout,“ pokračoval Billy. „Dawkes se

vrátil do Anglie a pak podnikl krátkou cestu do Nového Yorku. Po

svém návratu přistál v Cherbourgu a jiskrovou depeší si objednal

lůžko v spacím vagóně z Paříže do Monte Carla. Přijel na Lyonské

nádraží v Paříži, právě ještě včas, aby zachytil expresní vlak na

Riviéru a poněvadž byl unaven, šel přímo do lůžkového vagónu.

Ráno, když vstal a vstoupil do chodby, první osobou, kterou spatřil, byla ona tajuplná slečna X. Vypadala půvabně, klidně a sebevědomě,

jako obvykle. Dawkese nejspíš nepoznala a jestliže ano, nedala to na sobě znát. Nedopustil se tak hloupého omylu, aby se jí znovu

vnucoval.

A co je vůbec nejprapodivnější – hrála a vyhrála téměř tak

Obrovské částky, jaké při své předešlé návštěvě prohrávala.“

„Máte nesmírné štěstí,“ řekl jí Dawkes v kasinu, kde se s ní

setkal.

„Ano,“ odvětila mu. „Dnes jsem opravdu měla báječné štěstí.

Celý večer vyhrávala moje černá barva.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„A zítra bude celý den vyhrávat červená,“ pravil Dawkes s

úsměvem. Dívka naň vážně pohlédla.

„To si nemyslím. Zítra bude červená vyhrávat jen dopoledne a

černá zase až odpoledne.“

A nejpodivnější na tom je, že se stalo přesně to, co předpovídala.

Dawkes se snažil známost rozvíjet, víc se jí přiblížit, což se mu ale nepovedlo, což zase současně dokazuje, že ta dívka, ať je to kdokoli, má dost inteligence i dobrý vkus. Ale on jí vytrvale posílal velké

pugéty do jejího hotelového pokoje a snažil se ze všech sil, aby ji

přesvědčil, jak by bylo hezké, kdyby s ním podnikla automobilovou

vyjížďku do Grande Corniche a Nizzou do Grasse, kam odjíždějí

všichni ti blázniví angličtí turisté, a to jen proto, aby si tam koupili voňavku, kterou laciněji mohou dostat na Carnaby Street doma v

Londýně. Ale tajuplná miss X příliš netoužila po Dawkesově

společnosti.

„Nevím, co se stalo pak,“ pravil Billy zamyšleně, „ale aspoň to

tuším. Nejspíš došlo mezi nimi k nějaké příhodě, kterou se cítil

Dawkes hluboce pokořen. A miss X krátce na to odjela z Monte

Carla s tlustým svazkem bankovek a zanechala tam pana

Thommsona Dawkese velmi pohněvaného – a to je zhruba asi tak

vše.“ uzavřel Billy svůj zajímavý monolog.

„A co vy máte vlastně dělat‘.‘ Jaký je váš úkol?“ tázal jsem se ho

udiveně, protože jsem nechápal, proč si Dawkes Billyho najal.

„Chce, abych zjistil, kdo je ta záhadná miss X. Kde žije, čím se

zabývá, odkud má ty své peníze a tak dále.“

Tu se najednou otevřely dveře a do naší místnosti vtrhl vysoký

muž, ztěžka oddychující, jak vyběhl po schodišti nahoru.

„Ona je tam! Je tam!“ volal, lapaje po dechu a rukou mávnul

směrem k oknu: „Jen se rychle podívejte, teď máte vhodnou

příležitost, Stabbate. Je přímo proti vašemu domu!“

Billington skočil k oknu a rychle je otevřel.

„Kde?“ tázal se.

„Ta dívka s modrým kloboukem – tam naproti před klenotnickým

obchodem, nevidíte ji?“

Billington si dlaní zastínil oči. Den byl teplý, slunečný a okna

jeho kanceláře vedla přímo k jihozápadu.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Už ji vidím.“ pravil zvolna.

„Vešla dovnitř.“ pravil muž rozčíleným hlasem. „Teď ji máte,

Stabbate.“

Billy stanul nerozhodně, natáhl ruku,aby stiskl knoflík zvonku ve

zdi. Později jsem často vzpomínal na pohyb jeho ruky,na prst,který

už už chtěl stisknout tlačítko, ale na poslední chvíli zaváhal a

neučinil tak…

Kdyby byl stiskl, příběh, který vám teď lady vypravím, by nebyl

nikdy napsán. Thomson Dawkes by byl ušetřen chirurgova skalpelu.

Ano, kdyby byl zazvonil, aby přivolal Levyho Jonese…

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

MONTE CARLO

Ale Billy, chválabohu, nezazvonil.

Místo toho sáhl po klobouku a vyběhl z místnosti, zanechávaje

nás tři u okna.

Neboť byli jsme již tři. Za Thomsonem Dawkesem přišel ještě

jeden muž a při pohledu na jeho zrudlé tváře a těžká oční víčka jsem měl svůj obvyklý tísnivý pocit.

Patrně si mne ani nevšiml, dokud jsme nestanuli u okna. Pak se

zvolna obrátil směrem ke mně.

„Haló! Monte.“ pravil nepřívětivým hlasem, „domníval jsem se.

že jste na dovolené.“

„Také jsem, pane.‘“ odvětil jsem. „Ale dnes jsem navštívil svého

starého přítele.“

„Stabbat je váš přítel?“ tázal se hlasem tak nevrlým, že jsem hned

vytušil, že můj přítel Billington Stabbat není zrovna dvakrát přítelem inspektora Jenningse.

„Ano,pane.“ odvětil jsem. „Za války jsme spolu sloužili ve

Francii,“

„Hm, osobně nemám pana Stabbata rád. Je uštěpačný, ano, příliš

uštěpačný na můj vkus. A jistě to není muž, jehož bych doporučil

panu Dawkesovi. Ostatně jsem mu doporučoval soukromou pátrací

kancelář Seinburyho. Je nejlepší v celém Londýně .“

Náhodou jsem Seinburyho také znal a věděl o něm, že je nejlepší

nejspíš proto, že je švagrem inspektora Jenningse.

..Jenomže.“ pokračoval Jennings krče hřmotnými rameny,

„mnozí lidé mu doporučovali pana Stabbata. například můj přítel, sir Julius Brown, s nímž jsem se setkal na venkovském sídle pana

Dawkese. Lord Foley a ještě několik jiných džentlmenů, které vy

pravděpodobně neznáte – ti všichni jsou přímo zamilováni do tohoto

chlapíka.“

„Hleďte, tamhle jde,“ pravil Thomson Dawkes. „A Stabbat již jde

za ní. Panebože, máme to dnes ale štěstí.“

Thomson Dawkes byl urostlý, vysoký a velmi hezký muž. Hezký

svým kvetoucím zdravím, ačkoliv nedovedu pochopit, proč vlastně

dovolil, aby jeho tváře byly zohyzděny černými licousy. Měl těžký,

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

hedvábný knír, orlí nos a přívětivé oči. Jeho rty byly rudé a masité, jeho brada na muže trochu příliš kulatá, přece však musíme přiznat,

že celkově to byl nejhezčí muž, jakého jsem spatřil v posledních

letech.

Jeho otec býval majitelem dolů ve Staffordshire a svému synovi

zanechal jmění opravdu značné. Thomson Dawkes byl příznivcem

sportu, zejména boxerského ringu, vlastnil elegantní jachtu a dva

statky na venkově.

Pro Thomsona Dawkese bylo příjemnou potřebou, ba vlastně

nezbytností, aby byl neustále dotazován na názor na to či ono, aby ho lidé prosili, aby si všiml toho či onoho. Je přirozené, že člověk s

takovými potřebami bezděčně, ale nepřetržitě páchá škodu na své

inteligenci. Není horší a otravnější ješitnosti než nezkrotná touha

domáhat se ustavičně toho, aby všechny vaše názory byly okolím

bezpodmínečně a obdivné schvalovány.

Inspektor Jennings mě Dawkesovi nepředstavil. Nejspíš byl

přesvědčen, že by bylo pod jeho důstojnost, kdyby dal najevo, že zná prachobyčejného detektivního seržanta. Když potom oba odcházeli,

zaslechl jsem tuto poznámku Jenningsovu patrně odpověď na otázku

Dawkesovu: „Jo, je to jeden z našich lidí, takový pišišvor…“

Nechal jsem Billymu na psacím stole krátký vzkaz a chtěl se

vrátit do svého bytu v Bloomsbury.

Vylíčil jsem Levymu, co se přihodilo. Poškrabal se na svém

dlouhém nose.

„Doufám, že se Billy o tu dívku nebude příliš zajímat. Jestliže

bydlí někde v podkrovní komůrce a živí starou, nemocnou matku,

nebo má bratra souchotináře, který živoří někde na venkově či má

nemanželské dítě, které by ráda poslala na studie do koleje.v Etonu –

pak se Billy. jak ho znám, ještě dnes v noci vloupá do Anglické

banky, aby pro ni opatřil peníze…“

Zasmál jsem se.

„Nemyslím, že Billy by byl něčeho podobného schopen,“ řekl

jsem. „Měl-li to být vtip na jeho účet, moc se vám nepovedl, Levy.

Neznáte nějaký lepší‘.‘“

„Ale ano, znám jich spousty.“ Jeho tváře se rozzářily.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Slyšel jste tu historku o Židovi, který v jedné mrazivé a bouřlivé

noci poslal pro kněze, aby utěšil jeho umírajícího bratra? Když kněz přišel a tázal se, proč on. Žid, poslal pro něho. katolíka, odpověděl mu rozhořčeně:

„Myslíte si, že bych chtěl v té slotě riskovat zdraví našeho starého milovaného rabína?“

Hned nato mě Levy počastoval další židovskou anekdotou, při níž

jsem ale dostal křečovitý záchvat smíchu. Čím to je, že daleko

nejlepšími vykladači vtipů o Židech a na Židy bývají právě oni sami?

Než jsem se s ním rozešel, zeptal se mě. zda by mne mohl večer

navštívit. Protože jsem neměl nic na práci, žádnou schůzku jsem si

neumluvil, ochotně jsem ho pozval.

Dostavil se do mého mládeneckého kutlochu na Doughty Street

přesně na minutu. Pak jsme si spolu zahráli šachy a hovořili o

Billingtonovi Stabbatovi.

Levy mně vyprávěl, co jsem nevěděl – a sice, že Billy má větší

osobní podíl na důmyslném, úspěšně organizovaném útěku většího

počtu válečných zajatců z Německa než kdokoliv jiný. Po válce mu

nějaký novinář dal přezdívku, která se mu příliš nezamlouvala,

nicméně ho částečně vystihovala: Šťastný klikař…

Levy byl právě uprostřed chvalozpěvu o ctnostech svého

představeného, když se předmět našeho rozhovoru v plné kráse zjevil

ve dveřích osobně.

Zeširoka se na nás usmíval a v jeho očích jsem zpozoroval

záblesk jakéhosi pobavení.

„To je dobře, že jste tady, Levy.“ zahulákal. „Chci s vámi o

něčem mluvit.“

„A já chci mluvit s vámi,“ odvětil Levy významně. „Uložil jste

mi nasbírat co nejvíce informací o tom ohni v Griddlestone…“

„Oh, o té hlouposti si promluvíme jindy,“ pravil Billy netrpělivě a

usedl na stůl. Obrátil se ke mně. „Mont a Monte Carlo, jak se vám to rýmuje?“

„Nechápu, kam míříte?“

„Nikam, Monte. Ale udělal byste mi náramnou radost, kdybyste

si vyjel se mnou na kratší výlet k tomu překrásnému Středozemnímu

moři. Miss Hicksová tam odjíždí již zítra ráno.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Jak to víte?“

„Zeptal jsem se jí na to,“ odvětil klidně. „A před chvílí jsem

mluvil i s Dawkesem. Pojede za ní, za tři dny. To se rozumí, ta celá věc s ní je naprostý nesmysl a jsem si jist, že vysvětlení bude strašně jednoduché. Proč by nemohla mít své vlastní peníze? A proč by

bohatá mladá lady nesměla mít zálibu v laciných kabelkách? Ostatně

bohatí lidé si mohou z recese dovolit i takové laciné věci, aniž by se jim proto někdo posmíval. Řeknu vám, Monte,“ pokračoval s

horlivou vážností, nakláněje se ke mně a pohlížeje mi přímo do očí,

„jestliže nějaká žena má srdce a duši příliš velkou pro své křehké a půvabné tělo, tedy je to jenom Mary Ferrera! Postačí, abyste se na

chvíli zahleděl do jejích očí,“ pokračoval, „do oněch modrošedých,

průzračně jasných hlubin –“

„Oh, Mojžíši!“ zasténal Levy. „Vždyť jsem vám to povídal, pane

Monte! Neříkal jsem vám snad, že postačí, aby se na něho uhrančivě

podívala a pan Stabbat už je beze zbytku ztracen?“

Billy nevybuchl, jak jsem očekával. Jeho úsměv se rozšiřoval a

rozšiřoval, až se konečně jeho tváře podobaly masce ztělesněné

radosti.

„Och, Levy! Vy prázdná ořechová skořápko! Dejte dobrý pozor,

co vám povím, syne Abrahámův: Ta dívka je nevinná. Za tím vším

vězí asi nějaká složitější historie – a proto pojedu do Monte Carla, abych se podíval věcem pořádně na kloub. A vy zatím budete řídit

všechny naše záležitosti, dokud se nevrátím. Dokud se nevrátíme,“

opravoval se.

„Ale já přece nemohu jet do Monte Carla,“ pravil jsem.

„Nezapomínejte, že jsem na zdravotní dovolené.“

„Všechny výdaje jsou štědře hrazeny,“ přerušil mne Billy, jako

kdyby mě neslyšel. „A Thomson Dawkes před nímž váš šéf Jennings

skáče jak mopslík, schválil můj návrh, abych si vzal pomocníka.“

Co Billy řekl oné dívce? Jak se s ní seznámil? Když jsme se na to

Billyho přímo zeptali, jeho odpovědi byly vyhýbavé…

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Vlak se řítil údolím Rhony a myslím, že jsme právě projeli

Avignonem, když jsem po prvé spatřil Mary Ferreru. Ale nejdřív,

abych vysvětlil, jak jsme se octli v tom expresu.

Billy se rozhodl, že přeletíme celou Francii až do Dijonu, tam

chytíme vlak, odjíždějící dolů na jih, na Riviéru. A tak se i stalo.

Myslím, že náš letecký výlet stál za to. Ale když jsme se snesli

hustými mraky najedno z letišť nedaleko Dijonu, pršelo jen se lilo.

Než jsme se pak v letištní úpravně trochu umyli a učesali, setmělo se a večer jsme strávili v biografu. Pak už byl čas jít na nádraží, kde měl zastavit expres, na který jsme už netrpělivě čekali. Měli jsme štěstí, ve spacím vagónu byla ještě volná lůžka.

Dívku, po které jsme takříkajíc šli, jsme potkali v jídelním voze u

snídaně druhého dne ráno.

První věc, jež mi byla na ní nápadná, byla dokonalost její pleti a

pak jakási jímavá, slovy nedefinovatelná, odzbrojující lidskost jejích očí. Lepší formulace mě nenapadá – ale v bibli jsem kdysi četl slova, která snad nejvýstižněji vyjádřila to, co jak se mi zdálo, mě v jejich velkých šedých očích upoutalo: líbeznost a laskavost.

S lehkým pokynem hlavy usedla k našemu stolu a dala se s

Billym do rozhovoru.

Její vzhled mi jaksi nesouhlasil s tím, co o ní vyprávěl pan

Thomson Dawkes. Snažil jsem se, abych v ní viděl ženu tvrdou,

chladnokrevnou, suverénně sebevědomou, ale nějak se mi to

nedařilo. Ale pak jsem si uvědomil, že zdání může klamal a že

faktem je, že se projevila jako chladnokrevný hazardní hráč, i když

tahle zjištění nezapadalo do jejího obrazu. Její hlas byl čistý, dívčí, zněl melodicky a když se nakažlivě zasmála, člověk se prostě musel

smát s ní!

Billy mne představil, zapomněl se ale zmínit o mém povolání.

Asi se zapomněl zmínit i o svém. Byl jsem překvapen, jak rychle se s ní Billy spřátelil.

„V Paříži jsem vás včera večer nespatřila,’’ pravila, „ač jsem

prošla podél celého vlaku. Patrně jste nastoupil do vagónu příliš

záhy.“

„Přilétli jsme do Dijonu aeroplánem,“ pravil Billy.

„Vystupujete v Marseille, že?“ tázala se.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Nu,“ a odkašlal si Billy, „opravdu jsem si chtěl zajet do

Montpelieru, ale teď si říkáme tady s přítelem, že by nebylo nejhorší udělat si příjemnou zastávku a na den či dva si zajet do Monte

Carla.“

Její tvář se trochu protáhla a zbledla.

„Oh, opravdu?“ pravila.

A nyní jsem si najednou všiml, že tyto její tak nesmírně lidské oči

jsou také schopny pohledu vyloženě mrazivého. Pak už další

konverzace nějak vázla, dívka se zvedla a graciézně odplula do svého kupé, aniž dopila objednanou kávu.

Cestou z jídelního vozu do našeho kupé jsme museli projít třemi

vozy a v jednom z nich v otevřených dveřích stála miss Mary

Ferrera.

„Nezašli byste na chvíli ke mně?“ pravila. „Obávám se, že jsem

se nechovala při snídani k vám dvakrát přívětivě. Ale byla jsem

trochu překvapena, že i vyjedete do Monte Carla. Víte.“ pokračovala

s nádechem úsměvu, „miluji hazardní hru, ale jsou okamžiky, kdy se

upřímně stydím sama před sebou a kdy si přeji, abych tuto svoji

slabost ukryla před svými přáteli.“

Její vážné oči byly upřeny na Billyho. Mne si příliš nevšímala.

„Nuže, slečno Ferrero –“ začal Billy, ale dívka ho přerušila:

„V Monte Carlu nepoužívám zásadně své vlastní jméno,“ pravila.

„Říkám si tam miss Hicksová…“

„Miss Hicksová,“ usmál se Billy. „Jen se o mně nedomnívejte, že

moje názory o ruletě a kartách jsou šosácky úzkoprsé. Ne, naopak, i

já sám si rád občas trochu zahraji“.

Zhluboka nabrala dech, a zdálo se mi, že je v jejím vydechnutí

pocit ulehčení.

„Tedy všechno je v pořádku,“ pravila. „Hrajete také, pane

Monte?“

„Ještě nikdy jsem si nemohl dopřát tak velký přepych, ale chápu,

že to musí být nesmírně zajímavé,“ řekl jsem a tentokrát ‚v jejím

povzdechnutí nebyl pocit ulehčení.

„Zcela jistě je to zábava nejúnavnější a nejnudnější, jakou vůbec

znám,“ pravila k mému velkému překvapení, ale hned změnila

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

předmět rozhovoru zmínkou o záměru francouzské vlády, aby řeka

Rhona byla upravena tak, aby byla splavná až do Ženevy.

Když jsme opustili její oddělení, miss Hicksovou jsem nespatřil

až do chvíle, kdy asi hodinu po našem příjezdu do Monte Carla

vycházela z filiálky Lloydovy banky.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

ROZMLUVA NA TERASE

Monte Carlo i při pompézní vtíravosti přepychu svého kasina a

jiných nádherných staveb zůstává pro mne nejrozkošnějším místem

na celém světě. Neznám žádné jiné město na zeměkouli, kde bych

raději chtěl trávit a zakončit své dny, než v tomto pozemském ráji a opravdu byl bych spokojen se svým životem, kdybych všechen svůj

volný čas mohl věnovat lelkování po pobřežní promenádě či po

horských úbočích a chodil spát i vstávat se slepicemi.

Kasino se svými hernami mne příliš neláká. Je něco

pochmurného a děsivého v chamtivosti a lakotě, kterou vidíme v

bledých tvářích lidí usazených kolem hracích stolků.

Toho večera jsme s Billym zamířili do Cicrcle privée,kde

všechny stoly byly obsazeny. Nejvíc lidí se kupilo kolem stolku, kde se hrálo trente et quarante.

„Hleďte, tamhle je,“ upozornil mě Billy tiše.

Dívka seděla u stolu a před sebou měla tlustý balíček bankovek.

Malými proužky papíru byly tyto bankovky rozděleny vždy po

dvanácti.

„Hraje maxima,“ pravil Billy hlasem plným obdivu.

Podle jeho obdivu se zdálo, že dívka provádí něco, co je skutečně

hodno uznání a ne že vyhazuje peníze, o nichž jsem byl přesvědčen,

že nejsou její.

Zacházela s bankovkami téměř stejně obratně, jako sám krupiér,

neboť dovedla hodit dvanáct tisícifrankových bankovek od jednoho

konce stolu k druhému a s takovou dovedností, že dopadly vždy

právě na ono místo, které pro ně určila. A přitom každou chvíli

nahlížela do svého zápisníku. A stále vyhrávala – dvanáctkrát za

sebou vsadila na černou a čtrnáctkrát za sebou střídavě na couleur a inverze. Pak shrábla své bankovky ze stolu, nacpala si je do své

velké kabelky a přistoupila k Billymu.

„Tak co?“ V jejích očích jsem špatný pevný, téměř vyzývaný

pohled. „Dovedu hrát?“

„Jak se zdá umíte to po čertech dobře. Vyhrála jste majlant.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Pouze sto tisíc franků,“ odvětila. „Ale pro dnešek to stačí. Zítra

vyhraji mnohem víc.“

A pak lhostejným hlasem vykládala, jak se tohoto dne střídala

černá s červenou a byl jsem nesmírně udiven, když o obou barvách

hovořila jako by byly poslušný zcela přesných, jen jí známých

zákonů.

„Je to báječná žena, Monte,“ pravil slavnostně Billy, když jsme

potom v našem hotelu spolu popíjeli poslední číšku likéru na dobrou

noc. „Podivuhodná žena a zcela jistě matematický génius. Všiml jste

si, jak zachází s bankovkami?“

„Jako vycvičený bankovní pokladník,“ pravil jsem ironicky.

„Jste předpojat,“ odvětil Billy.

V dalších dnech jsme miss Hicksovou často nepotkávali. Do

kasina do herny se nedostavovala nikdy dříve než o půl druhé

odpoledne – pět minut po druhé, abych byl zcela přesný. Přestala hrát o páté a pak rychle zmizela ve svém hotelu. Jedla zřejmě sama ve

svém pokoji a jestliže si někdy vyšla na procházku, tedy v hodině,

kterou jsme nedovedli vypátrat, dokud se Billy jednou nepostavil

sám na stráž před jejím hotelem v osm hodin ráno…

Na náměstí, kde je kasino a hotel de Paris, je ostrůvek několika

palem a houští, odkud rafinovaně ukrytý sledoval vchod do jejího

hotelu.

Třetího dne našeho pobytu v Monte Carlu se objevil také pan

Thomson Dawkes. Rovněž se ubytoval v hotelu de Paris a večer po

svém příjezdu nás pozval, abychom s ním povečeřeli.

Dívka nás jistě spatřila v Dawkesově společnosti, neboť, když

Billy s ní později promluvil, chovala se k němu nesmírně chladně.

„Vy jste přítelem pana Dawkese?“ zeptala se.

„Nemohu říci,že jsem jeho přítelem.“ pravil Billy. „Je to pouze

můj známý.“

„Nejste příliš pečlivý ve výběru svých známých, pane Stabbate,“

pokrčila rameny.

Když se Billy téhož odpoledne setkal s panem Dawkesem na

hotelové terase, téměř pozbyl svého velmi výnosného klienta – a to

jen tím, že projevoval nezvratnou víru v dívčinu počestnost. Myslím, že mluvil o ní až příliš vřele, neboť Dawkes se na něho osopil:

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Stojíte mne týdně sto liber, Stabbate. A nezdá-li se vám, že je to

dost peněz, abyste za ně něco dělal, tedy mi jen řekněte, můžete toho nechat hned a já si opatřím někoho jiného, kdo si bude počínat

inteligentněji než vy!“

Za jiných okolností by Billington Stabbat takového džentlmena

poslal ke všem čertům. Ale tentokrát byl Billy nadobyčej pokorný a

později mi prozradil, že byl přímo ochromen hrůzou při myšlence, že

by o tento případ mohl zčistajasna přijít.

„Dokáži, že miss Mary Ferrera je dívka naprosto počestná a

ušlechtilá.“

Připomněl jsem mu, že k tomuto účelu si ho ale pan Thomson

Dawkes nenajal.

„Co Dawkes chce a co dostane, to jsou dvě naprosto různé věci.“

pokrčil rameny Billy. A rozhodl se pro odvážný krok.

Pátého večera tohoto týdne, když hra skončila, doprovázel dívku

dolu po schodišti kasina. Když nám podávala ruku. aby nám popřála

dobré noci. pravil:

„Mohl bych si s vámi o dost vážné věci pohovořit mezi čtyřma

očima, miss Hicksová?“

Pohlédla na něj překvapeně a s podezřením.

„Není na to dnes už trochu pozdě‘.‘“

„Raději pozdě, než nikdy, nedal se Billy odbýt.“ Co pak

následovalo, to mi později vyprávěl do všech podrobností. Nejdříve

odešli spolu na terasu, odkud je nádherná vyhlídka na otevřené moře.

V této noční hodině byla terasa opuštěna.

„Miss Ferrero,“ řekl Billy, „chci vám svěřit něco velmi

důvěrného. Víte, že jste pozorně a neustále hlídána a pozorována.‘“

„A kdo mne střeží a pozoruje – není to náhodou pan Dawkes?“

tázala se rychle.

„Pan Dawkes a jeho agenti,“ pousmál se Billy. „Abych řekl

pravdu, miss Ferrero, sám jsem jedním z jeho agentů.“

Ustoupila od něho a upřela na něj pohled, který se mu zabodl do

srdce.

„To mne velmi rmoutí.“ pravila pomalu. „Ale… proč jsem

vlastně pozorována?“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Billy jí vysvětlil, že pan Thomson Dawkes je stále pevně

přesvědčen, že hraje s penězi, které jí ve skutečnosti nepatří, které nejspíš ukradla svému zaměstnavateli.

..Není to záležitost spíše pro policii než pro soukromého

detektiva?“

„Snad ano, snad ne. Dawkes má zřejmě nějaký zcela zvláštní

důvod pro svoje jednání.“

„V tom máte patrně pravdu,“ pravila dívka:

„Nuže, miss Ferrero nemůžete se mi i vy s něčím svěřit?“ zeptal

se Billy vážně a dívka se zasmála.

„Teď, když jste mi řekl, že jste jedním z agentu pana Dawkese?“

tázala se s nádechem hněvu ve hlase.

Když mi později Billy vyprávěl o tomto rozhovoru, zmínil se

poněkud nesouvisle o tom, co se stalo pak. Pravděpodobněji prosil,

aby mu uvěřila, že je její nejlepší přítel, ale celé jeho naléhání se nakonec ukázalo jako zcela bezúčelné.

Řekla mu jen to, co byla pravda – má právo zahrát si kdykoli se jí

zachce, je to pouze její záležitost a nikoho jiného. Dokonce

naznačila, že se poradí s ředitelstvím kasina, aby učinilo přítrž

dotěrnému Dawkesovu pozorování, což nakonec také učinila. A tak

ráno sedmého dne pan Thomson Dawkes přiběhl k nám v okamžiku,

kdy jsme snídali, byl do běla rozpálen zuřivostí a zajíkavě nám

sděloval, že jeho vstupenka do circle privée byla jednou pro vždy

zrušena a bylo mu sděleno, že ani jeho přítomnost ve sportovním

klubu není žádoucí.

„Jsem si jist, že to všecko spískala ta zatracená holka,“ zuřil.

„Viděl jsem ji včera odpoledne, když vycházela ze správní

budovy. Ještě uvidí, co to znamená šlápnout Dawkesovi na kuří

oko!“

..Jaké obdivuhodné děvče,“ rozplýval se Billy nadšeně, když se

uragán odporoučel. „Jaké nervy, jaká rozhodnost! Ona není žádné

takové plačtivé, ufňukané stvoření jako jiné Angličanky. Ve všem co

činí, je inteligence, energie, cílevědomost – přeji jí ve všem jen zdar a štěstí!“

Pan Dawkes odešel do hotelu, aby mladé dámě jaksepatří vyčinil,

ale dověděl se, že odjela ranním vlakem do Marseille.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

SIR PHILIP FRAMPTON

Jak se zdálo, pan Thomson Dawkes byl událostmi v Monte Carlu

povzbuzen ještě k pevnějšímu rozhodnutí, že nepovolí a bude Mary

Ferreru pronásledovat a stíhat tak dlouho, až ji před celým světem

odhalí jako opovrženíhodnou hříšnici. Billington Stabbat byl naopak

ještě více posílen ve své víře v její nevinu. Toto jeho přesvědčení

jsem považoval pouze za projev jeho okouzlení jejím

neoddiskutovatelným půvabem, neboť vše nasvědčovalo, že miss

Mary Ferrera jest obyčejná dobrodružka a podvodnice.

Nerozuměl jsem, jak bylo možné, že miss Ferrera neprojevovala

v Monte Carlu ani trochu nervozity. Hrála tak klidně, lhostejně, jako by výsledek hazardní hry předvídala do všech podrobností.

Upozornil jsem Billyho, že není vyloučeno, že tato mladá dáma je

členkou nějaké mezinárodní tlupy, která snad pracuje ve spojení s

krupiérem herny, ale Billy hněvivě vybuchl, sotva jsem se o té

alternativě zmínil.

„Copak ta mladá žena musí být zlodějkou a dobrodružkou jen

proto, že je krásná a něžná a má své peníze, kterých používá jak je jí libo?“ ,tázal se zamračeně.

A tak během naší zpáteční cesty do Londýna jsme hovořili o

všem možném, jen ne o tom, že miss Mary Ferrera se zabývá přece

jen činností, která se neshoduje s platnými zákony.

Levy Jones nás uvítal na nádraží Victoria žalostným vyprávěním

o muži, jenž marně navštívil Stabbatovu kancelář a v němž. tušil

ztraceného zámožného klienta.

Navštívil jsem Stabbatovu kancelář v deset hodin ráno druhého

dne, ale Billy se nedostavil a když přišel, bylo to jen na pár minut –

aby se přeptal na postup v pojišťovacím případu, jenž mu byl svěřen

a dal Levymu několik pokynů. Pana Dawkese jsme nechali v Monte

Carlu a Billy byl tomu nesmírně rád.

Zbytek dopoledne jsme pak strávili různými pochůzkami po

Londýne, hlavně na Oxford Street, kam jsme zajeli autem, neboť

Billy, ač s velkou nechutí, přece jen se tvářil, že má aspoň trochu

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

zájem o onen pojišťovací případ – a pak došlo k prvému z důležitých

setkání tohoto dne.

Byl to George Briscoe, tentokrát však nevězel v dělnických

šatech. Byl oděn velmi slušně, ba dokonce skvěle. Malý, rudý

plnovous měl čerstvě přistřižen do špičky a v jednom oku měl

dokonce monokl. Vesele Billyho pozdravil a švihácky mávl

vycházkovou holí se zlatou rukojetí.

„Rád vás vidím, George,“ pravil Billy s mírným úšklebkem...Jak

se daří?“

„Báječně.“ Nejen jeho hlas, ale celé jeho počínání bylo úplně

změněné, takže stěží bych ho byl poznal...Už jste se dal do práce,

pane Stabbate?“

..Ještě ne,“ odvětil Billy, potřásaje hlavou...Chcete mi snad svěřit nějaký úkol?“

„To ne,“ pravil George, usmívaje se tak, že se ukázala řada jeho

rovných, bílých zubů, i když na očích mu bylo vidět, že není zrovna

v žertovné náladě. „Kromě vás, nemám nepřátel na celém světě. Zítra

odjíždím na několik dní do Brightonu.“

Billy se naň pozorně zadíval a jeho detektivní pud v něm rázem

procitl.

„To znamená, že chcete podniknouti výlet do Kanady, či do

nějakého jiného koutu světa a provést tam zase nějaké lumpárny?“,

zasmál se George.

Když se odporoučel. Billy vypadal zamyšleně.

„Nenávidím veselost toho chlapíka a rád bych věděl, co proti mně

zamýšlí.“

Asi za půl hodiny jsme,kráčeli po Northumberland Avenue k

obědu, a pak došlo ke druhé a třetí události tohoto dne.

Před jedním z velkých hotelu na Northumberland Avenue

postával hlouček starších džentlmenu v cylindrech. Vytušil jsem. že

se v hotelu patrně konala nějaká schůzka a chvíli jsem přemítal, jaké shromáždění to mohlo být. když jsem spatřil známou postavu, rychle

kráčející směrem k nám.

Billy ji spatřil rovněž a zatajil dech.

Nedalo se pochybovat, že i tato žena nás spatřila, neboť právě před

vchodem do hotelu se překvapeně zastavila a pak se dala do

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

rozhovoru s vysokým, štíhlým mužem, jenž nadzdvihl cylindr asi o

půl palce nad svou šedovlasou hlavou.

Pak se otočila, takže byla k nám zády, avšak Billy i já jsme

pokračovali v chůzi, až. jsme došli ke skupince několika úctyhodně

vyhlížejících džentlmenu, kteří zřejmě ještě rokovali o záležitosti, která byla důvodem dnešní schůzky.

Zaslechl jsem. jak dívka říká:..Ne sire Philipe,netušila jsem,že

jste v Londýně.“

„Dobrá, dobrá, miss Ferrera.“ pravil muž mrzutě...Uvidíme se

zítra v bance. Měla jste příjemné prázdniny v Paříži?“

„Ano, sire Philipe.“

„To jsem rád. to jsem rád.“ reagoval sir Philip, a to tak hlasitě, že byli bychom ho slyšeli zcela jasně i kdyby vzdálenost mezi námi a

jím byla o něco větší...Není lepší způsob učení se francouzštině, než pobyt mezi tamními lidmi, kteří neznají civilizovaný jazyk. Sejdu se s vámi zítra v bance.“ ,opakoval, opět nadzdvihl klobouk a odkráčel.

Nepohlédla na nás,když kráčela kolem a Billy se nepokusil, aby ji

zadržel nebo sledoval. Místo toho vkročil do hotelového vchodu a

pozdravil vznešeného vrátného.

„Co se to tu vlastně stalo? Schůzka ministerské rady?“

Vrátný se usmál.

„Ne, pane. Byla to čtvrtletní schůze bankéřů. Pravidelně se u nás

scházejí. Jste od novin?“

Billy přisvědčil.

„A kdo je ten ctihodný džentlmen se šedivými vousy?“

..Který?“ tázal se vrátný suše. „Všichni jsou ctihodní a téměř

všichni mají šedivé licousy. Myslíte toho. který teď mluví s tím

malým tlustým pánem?“ řekl. ukazuje na muže, kterého miss Ferrera

oslovila jako sira Philipa.

„Ano, toho.“

„Oh, to je sir Philip Brampton z Framptonovy banky. Je to stará,

renomovaná banka se sídlem v Elstonu. jistě jste o ní slyšel.“

„Ovšem, ovšem, sir Frampton Elston hned mě to napadlo. Děkuji

vám pane.“

Sir Philip obědval v hotelu Carlton a my neorganizovanou

náhodou, rovněž. Po obědě Billy v zimní zahradě s nestoudnou

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

chladnokrevností přistoupil k tomuto starému muži, jenž si klidně

pokuřoval doutník a popíjel černou kávu.

„Jakže!“, pravil a oči rozevřel údivem. „Taková náhoda. Nebo to

není sir Philip Frampton?“

„Ano,tak se jmenuji,“ pravil starý džentlemen, podezíravě naň

pohlížeje.

„Myslím, že jsme se setkali v Elstonu.“ hlaholil Billy.

„Ne, nevzpomínám si,“ pravil sir Philip trochu chladně, ale

Stabbatova vtíravost neznala mezí.

Usedl k bankéřovu stolku, vyňal si pouzdro na doutníky a jeden z

nich si zapálil.

„Mám na vás doporučující dopis,“ řekl. „Mám kancelář pro

záznam sázek, rád bych si otevřel odbočku ve vašem městě a myslel

jsem si, že by to nebyl špatný nápad, kdybych si otevřel účet ve vaší bance.“

„Není to druh obchodování, který by se nám hodil,“ řekl sir

Philip důstojně. „Náš dům je starý, má dobré jméno, protože jsme je

nikdy nepropůjčili klientům, kteří mají zájem na spekulačním nebo

jiném pochybném obchodování.“

Myslím, že srdce Stabbatovo trochu poskočilo, když slyšel tak

puritánský názor na sázení.

Pak sir Philip povstal a důstojně s šálkem kávy v ruce, si přesedl

na vzdálenější židli.

„Zítra musím jet do Elstonu,“ oznámil mi Billy, když se vrátil k

mému stolu. Vypadal velmi zamyšleně a tak jsem se ho na důvody

nevyptával…

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

POVÍDAVÝ PAN PONTIUS

Elston je malé tržní město, jeho význam však přesahuje jeho

katastr i počet obyvatel. Framptonova banka ve staré budově z doby

krále Jiřího, postavená z neomítnutých cihel, je– možná

nejdůležitějším domem v celé obchodní čtvrti města.

Ubytovali jsme se v zájezdním hostinci „U medvěda“, jenž kdysi,

v dobách krále Eduarda VI. snad mohl býti považován za módní

hotel. Billy zahájil ihned své pátrání. Když se Billy po pul šesté

odpoledne vrátil do jídelny hostince, kde jsem popíjel čaj, viděl jsem na první pohled, zeje zneklidněn, koutky jeho úst poklesly a v očích měl unavený výraz.

..Mary je úřednicí Framptonovy banky. Dostává tři libry týdně, je

neteří a adoptivní dcerou sira Philipa Framptona a má volný přístup

do pancéřového sklepení.“

„Jak to myslíte – je jeho adoptivní dcerou? A proč pracuje za tak

malý plat v jeho bance, když je neteří a dokonce úředně i dcerou

takového boháče?“

„Sir Philip má rád lidi, kteří dovedou pracovat.“ Miss Mary

Ferrera je zaměstnána v jeho bance od svých patnácti let,“ odvětil

Billy zachmuřile. „Je to dcera jeho sestry a nemyslím, že adoptování sirem Philipem znamenalo pro ně o něco více než pouhou formalitu.

Ostatně, v Anglii adoptování nedává přijatému dítěti nárok na otcovo jmění. Přijal ji za svou dceru, ale tím jí hmotně nebylo nijak

pomoženo a nebude pomoženo, ať sir Philip žije či zemře, neboť ve

své závěti odkázal celé své jmění různým dobročinným institucím v

tomto hrabství, takže to, co zbyde na ni. bude opravdu žalostně

málo…“

„Ale pro všechno na světě, jak jste to všechno vypátral?“ tázal jsem se udiveně.

„Setkal jsem se s džentlmenem, který sira Philipa nemá rád,“

odvětil Billy a zmlkl.

Džentlmen, který je neměl rád, téhož dne s námi večeřel.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Byl to malý, velmi kostnatý mužík, se špatným trávením a s

názory nesmírně nepřívětivými. Jeho předkové mu ztropili

prapodivný žert, neboť si vymyslili zvláštní, zcela nevhodné příjmení

„Pontius“. On sám byl ale o sobě pevně přesvědčen, že je přímým

potomkem onoho římského legáta jenž asi roku dvanáctého po Kristu

vládl i západní Anglii. A toto jeho pošetilé přesvědčení bylo

důvodem, že také všechen svůj volný čas věnoval archeologii.

Jeho cena pro nás byla v tom, že nesmírně nenáviděl také Mary

Ferreru. Mluvil o ní jenom jako o „té holce“. A do těchto dvou

prostých slov vkládal všechno své enormní opovržení. Jak se později

ukázalo, nemohl ji prominout, že dívka dostala v bance tu práci, na

kterou si dělal neúspěšně zálusk jeho syn.

Pan Pontius, to už vlastně víte, byl účetním Framptonovy banky.

Zůstalo pro mne zahaleno rouškou tajemství, jak se Billy dovede

seznámit s takovými lidmi. Myslím, že právě tato jeho udivující

komunikační schopnost tvořila polovinu všech jeho detektivních

úspěchů. S panem Pontiem, jak jsem později zjistil, se seznámil u

místního holiče, když se s ním pustil do rozhovoru o jakémsi

prostředku pro vzrůst vlasů. Billy dovedl lhát rychle a báječně a

nepochybuji, že ve zlomku vteřiny si vymyslil zcela nový a

nejdokonalejší prostředek tohoto druhu. Lesklá lebka páně Pontiova

něco takového totiž opravdu potřebovala.

„A ještě něco,“ pravil malý mužík. když naše večeře dospěla až k

lahvi portského. „Proč jí dovolil, aby odjela do Paříže a učila se tam francouzsky? Za celý svůj život jsem nebyl v Paříži a moje

francouzština je přesto brilantní. Vždy jsem řídil zahraniční

korespondenci naší banky a nikdo na světě mi rozumně nevysvětlí,

proč naši korespondenci s francouzskými firmami svěřili právě téhle

holce. On ji rozmazluje, můj drahý pane, on ji rozmazluje a navíc její schopnosti přeceňuje. Jak to všechno jednou skončí? Pro tu holku

nepochybně špatně. On tady přece nemůže být věčně a noví ředitelé

tu holku pak jistě vystrnadí, tím spíš. že franštinu dokonale neovládá.

Říkám vám; co si o tom myslím.“ Naklonil se k nám a ztišil hlas do

chraptivého šepotu. „Myslím si, že ti dva se vůbec vydávají velkému

nebezpečí!“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Říkal to se strašlivě vážným výrazem ve tváři a opřel se o

opěradlo židle, aby vychutnával účinek svých slov.

„Jakému nebezpečí?“ tázal se Billy, dolévaje vrchovatě jeho

sklenku.

„Nu, myslím, že my Iři se vyznáme ve světě,“ začal pan Pontius

zeširoka, „a dovedeme pochopit všechna pokušení, jimž je vystavena

lidská povaha. A když mladá dívka dostává tajné dopisy do svého

bytu.“

..Tajné dopisy? Vy říkáte, že dostává tajné dopisy? Odkud to

víte?“

Pan Pontius slavnostně přikývl.

..Její bytná mi řekla, že ta holka dostala několik doporučených

dopisů, jejichž adresa byla napsána ručně, hůlkovými písmeny a

kdykoli takové dopisy dostala, vždy pospíchala k siru Philipovi a

žádala ho. aby směla jet do Paříže, kde chce zase na pár dní

zdokonalovat svou francouzštinu. Zdokonalili svoji francouzštinu!

Eh!“

„Ale co se stane, když odjede?“ tázal se Billy. „Kdo obstarává

její práci?“

„Kdo obstarává její práci?“ opakoval pan Pontius. „Nu, něco

musím vyřídit já, něco můj mladší úředník, nejčipernější mladík, s

jakým byste se mohli setkat od Elstonu do Londýna – a to ostatní si

vyřizuje sir Philip sám. A není-1i to trestuhodné, rozmazlování té

holky, potom mi řekněte, co to vlastně je?“

Doprovodili jsme ho k jeho bytu ve velkém nepřívětivém domě

na konci města a když jsme se pak vraceli do hostince, Billy neřekl

cestou ani slovo.

Viděl jsem, že rozvláčné vyprávění pana Pontia na něj zapůsobilo

hlubokým dojmem. Cítil jsem telepaticky. jak bojuje sám se sebou,

aby si udržel sympatie i důvěru k oné dívce a jistě přitom velmi trpí, neboť jeho zájem pro Mary Ferreru byl mnohem hlubší, než jsem si v

oněch dnech myslil.

..Láska na první pohled, chodívá často v páru s okouzlením na

první pohled – a miss Mary Ferrera dokázala okouzlil svou krásou,

šarmem a osobitým půvabem kdekoho…

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

ULTIMÁTUM

Druhého dne odpoledne jsme se s miss Mary setkali znovu. Šli

jsme na nádraží, abychom si koupili londýnské deníky. Cestou k

nádraží jsme spatřili též, vysokou postavu sira Philipa Framptona.

jenž středem náměstí kráčel k budově své banky.

Opatřili jsme si své noviny a vraceli se ulicí od nádraží na

náměstí, přemýšlejíce o totožnosti onoho záhadného a ošumělého

muže. který nás sledoval celé odpoledne, když se miss Mary

pojednou octla nám tváří v tvář. Zastavila se,vytřeštila na nás oči, tvářejí zbledly. Pak se upřeně zadívala Billymu do očí:

..Stále pracujete pro pána Dawkese?“

Billy se zarděl:..Pracuji mnohem více pro vás než pro Dawkese

slečno Mary.“,odvětil neuhýbaje se jejímu pohledu.

„Divím se, že…“

..Není čemu se divit,“ pravil Billy úsečně.

„Omluvte mě. Musím na nádraží, abych se poohlédla po

zavazadlech sira Philipa.“ řekla najednou, otočila se a odešla.

Ale sotva jsme se vzdálili několik kroku, zavolala na nás a vrátila

se.

„Pan Thomson Dawkes vás muže již propustit ze svých služeb,

pane Stabbate. Co chtěl vědět, teď už ví!“

„Jakže – on je zde?“

Přikývla.

„Přijel do Elstonu z Londýna současně se sirem Philipem a

následoval ho do banky. Sama jsem ho doprovodila do strýcovy

kanceláře.“ řekla, odvrátila se od nás a vykročila k nádraží.

Před vchodem do hostince U medvěda na nás už čekal pan

Thomson Dawkes. s vítězoslavným úsměvem ve svých širokých,

hezkých tvářích.

„Nuže, Stabbate,“ pravil, „už se nám to podařilo.“ Nedalo se

pochybovat o zlomyslnosti v jeho hlase.

„A jak jste to zjistil?“ tázal se Billy.

„Vy jste to zjistil,“ odvětil Dawkes se smíchem. „Je to tak,

Stabbate: napadlo mne, že chcete tu dívku chránit, protože jste

zřejmě ztratil kvůli té fešandě hlavu a proto jsem požádal detektivní kancelář Seinburyho, aby za vámi poslala nějakého muže, který bude

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

střežit zase vás. Byl jsem si jist, že dříve neb později vypátráte, kde to děvče žije a tušil jsem, že si to ponecháte pro sebe. Myslím, že

jsme vás pořádně dostali, starý brachu.“

Billy se zamyšleně poškrábal na nose.

„A teď, když jste ji našel, co chcete učinit?“

Úsměv pana Thomsona Dawkese byl teď velmi nehezký.

„Co hodláme učinit?“ opravil ho pečlivě. „Nezapomínejte, že

ještě jste v mých službách, pane Stabbate. Nejlepší, co můžeme

učinit bude, když si s naší mladou dámou promluvíme.“

„Tady – v Elstonu?“ tázal se Billy rychle.

„Ne, zde nikoliv. Rád bych, abyste ji pozval a zítra večer se s

námi setkala ve vaší kanceláři.“

„Ale proč?“ tázal se Billy a viděl jsem, jak jeho tváře viditelně

rudnou.

„Z mnoha důvodů,“ odvětil Dawkes chladně. „Nejprve proto, že

si přeji, abyste byl přítomen pro případ odmlčel se, jako by byl na

rozpacích, jak vysvětlit, co mu leží na srdci.

„Pro případ, že by odmítla váš návrh,“ napověděl mu Billy.

„Nevím, jaký je to návrh, ale předpokládám, že je to něco, z čeho

byste měl mít jistě nemalý osobní užitek.“

Dawkes na něj udiveně pohlédl.

„Jak jste ke mně nespravedlivý! Chci té dívce předložit návrh: Již

po osmnáct měsíců cestuje mezi Monte Carlem a Elstonem a téměř

při každé takové příležitosti se vrací s velkou částkou peněz.

Vypracovala si jakýsi hrací systém, jaký herny v Monte Carlu dosud

neznají, nic o něm nevědí. I to se občas stává. A jak vám jistě neušlo, správa kasina zaměstnává několik detektivů, kteří střeží hráče

používající nějakého systému, a jejich úkolem je vypátrat detaily

takového systému. A pokud jde o tu dívku, sotva se dostali jejímu

hracímu systému na kloub.“

„Rozumím pravil Billy klidně. „A ode mne chcete, aby mi svěřila

všechny podrobnosti onoho systému, já vám potom o něm všechno

prozradil a vy začal ještě více bohatnout. Ale co když nepřipustí

vůbec hovor na toto téma?“

Pan Dawkes jako kdyby Billyho neslyšel, pokračoval ve svém

monologu:

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Pokud je mi známo, je tato mladá lady naprosto počestná,

všechno co podnikaje legální, má značné soukromé peněžní

prostředky. Kdybych se domníval, že je zlodějka nebo vyloupila

banku, samozřejmě bych považoval za svou povinnost, jako občan,

jenž má v úctě zákony, ohlásit své podezření policii. Ale nic

takového se nedomnívám. Ba, asi jsem nepatrný po jejích finančních

poměrech. Jestliže tato mladá lady o jejímž charakteru jsem

přesvědčen, odmítne mou žádost, aby uspokojila moji osobní

chronickou zvědavost, je pravděpodobné, že v této věci půjdu trochu

dál a že zahájím pátrání o samotném siru Philipovi.“

Billy neodpovídal. Stál mlčky, pohlížeje na tohoto muže, jak se

asi přírodovědec dívá na nový jemu dosud ještě neznámý druh

hmyzu.

„Ovšem, jestliže vy sám se o ní domníváte, že je zlodějka.“

pokračoval Dawkes s viditelným potěšením... „a řeknete-li mi to

oficiálně, úředně, tedy toho všeho hned nechám, zato však hned

podám oznámení místní policii.“

„Nemyslím si o ní nic takového.“ pravil Billy pevně.

„Vrátím se teď do Londýna,“ pokračoval Dawkes, pohlížeje na

hodinky, „a přenechám vám možnost, abyste přiměli miss Ferreru,

aby přijala onu umluvenou schůzku ve vaší kanceláři, řekněme zítra

v osm hodin večer. Bude mít dost času. může odjet do Londýna

vlakem o pul desáté a do Elstonu se vrátit krátce před půlnocí.“

Billy se s dívkou setkal téhož, odpoledne. Mluvil s ní o samotě.

Neřekl, o čem spolu mluvili, ale po návratu do hostince mi sdělil

velmi úsečně,že miss Ferrera svolila a druhého dne v osm večer se

dostaví do jeho kanceláře na Bond Street.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

VÝSTŘEL V TEMNOTÁCH

Často jsem přemýšlel, zda Dawkes mluvil pravdu, když tvrdil, že

jeho jediným přáním, pokud jde o miss Mary je, aby odhalil její

kasinové tajemství. Byl bohatý, to ale nic neznamenalo, neboť je

opravdu málo bohatých lidí jeho druhu, kteří by si nepřáli, aby

zbohatli ještě víc.

Člověk, jenž v Monte Carlu trvale vyhrává, mívá ještě jiná

potěšení, než radost ze snadného nabytí peněz. Je-li to muž, ženy ho obletují a vzbuzuje žárlivost mužů jiných a pro chlapíka druhu

Dawkesova to znamenalo něco podobného, co vůně kostelního

kadidla pro čivy zbožného věřícího.

Druhého dne ráno jsem si promluvil s Levym Jonesem.

Byl mnohem veselejší, než jsem očekával a vysvětlení jeho

příjemné nálady bylo prosté: Po dlouhém pátrání konečně zjistil vše, co potřeboval o onom pojišťovacím případu vědět a téhož rána

odevzdal Scotland Yardu slušný počet důležitých informací, jejichž

výsledkem pak bylo zatčení několika pojišťovacích podvodníků.

„S Billym se něco děje,“ řekl mi. „Zda víte, že v této proklaté

kanceláři jsme již čtrnáct dnů a Billy ani jednou neusedl k svému

psacímu stolu, aby se věnoval trochu soustavnější práci?“

„A co teď dělá?“ tázal jsem se.

„Prochází se jako vlk v kleci po svém novém koberci, jako by ho

chtěl úplně prošlapat za jediný den,“ pravil Levy smutně a povzdechl si.

„Dovede-li ta mladá dáma dobře plakat a dojemně zavzlykat.

můžete si být jist, že je s naším Billym konec.“

„Je to dívka velmi milá,“ hájil jsem ji.

„Tedy i vás už polapila.“ pravil smutně. „Nu, dobrá, mně je

všechno jedno. Ale říkám, že právě dnes jsem mu mohl opatřit

báječný případ, na němž mohl ukázat, co všechno dokáže ve své

branži.“

Billington Stabbat byl opravdu ztracen. Viděl jsem to hned,

jakmile jsem vstoupil do jeho pracovny. Stál u okna,zachmuřeně se

díval na ulici a jeho myšlenky těkaly bůhvíkde.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Do výklenku okna byla vsazena malá, dřevěná deska a na tuto

desku zamyšleně poťukával. Ani bych si jí nebyl všiml, kdyby při

jeho poťukávání se deska nebyla posunula na svých pantech, takže se

objevila temná prohlubeň a neomítnuté zdivo.

„Co je to?“ pravil Billy. Civěl do tohoto otvoru, jenž se podobal

nekonečné šachtě a pak si vzpomněl:

„Oh, oni zařídili v tomto domě ústřední topení, ale nepovedlo se

jim to. Myslím, že touto šachtou měly býti vedeny roury ze sklepa,“

pravil a zavřel desku.

Chvíli na ni upřeně pohlížel, pak ji opět otevřel – tentokráte

musel použít kapesního nože, aby podchytil její okraj.

„Bylo by to nádherné místo, kdybychom tam chtěli něco ukrýt,

že?“ pravil.

„Ano, ale pak byste si musel jít pro to až do sklepa.“

Přibouchl desku, prudce odhodil nůž na stůl a přikročil k

mramorovému krbu. Loktem se opřel o hřmotnou hlavu asyrského

lva a čelo sevřel do dlaní.

„Velký Bože!“ zasténal. „Dejme tomu, že ona je – ale to je

nesmysl!“

„Co je nesmysl?“ tázal jsem se.

„Neblázněte, Monte,“ vyjel si na mne. „Víte přece velmi dobře, o

čem mluvím. Dejme tomu, že ta krásná dívka si vypůjčila peníze z

banky, aby pomohla nějakému svému zhýralému bratranci…“

„Nebo milenci,“ zamručel jsem.

„Nebuďte takový surovec!“ téměř vzkřikl. „A pro milosrdenství

boží, buďte aspoň trochu slušný, Monte! Nemá žádného milence.“

„Ale nemá také žádného bratrance, pokud je nám známo,“ namítl

jsem, zapaluje si jeden z jeho doutníků.

„Dobrá, předpokládejme, ale že si ona skutečně vypůjčila z banky

peníze.“

Chvíli mlčel a dodal jakoby pro sebe: „Bylo by to tragické.“

Usedl jsem do křesla a s údivem jsem ho pozoroval.

„Mluvte upřímně, Billy,“ řekl jsem. „Zacházíte takto s každým

případem, do něhož je zapletena nějaká žena?“‚

„Žen jest mi vždy líto,“ pravil klidně, „ale žádnou ženu jsem

dosud nemiloval.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Přikročil ke stolu a opíraje se o něj dlaněmi, sklonil se nade

mnou.

„Monte,“ pravil, „bude-li Thomson Dawkes k té dívce dotěrný,

tak ho zastřelím. Říká, že s ní chce mluvit o samotě.“

„Dobrá,“ pravil jsem, „to není nic zvláštního. Jestliže Thomson

Dawkes opravdu ji chce o něco požádat s výhrůžkou, že ji prozradí,

nesvěří-li mu své tajemství, tedy sotva by toužil, aby měl přitom za svědky detektivního seržanta a bývalého detektivního úředníka.“

„Nelíbí se mi to,“ pravil Billy.

Svolil jste k soukromé rozmluvě?“

Přikývl. „Ano. Ale dám si dobrý pozor. Budu v Jonesově pokoji a

přiběhnu hned, jakmile se ozve její první výkřik. Co mi chcete,

Levy?“

Levy Jones stál ve dveřích s rukama v kapsách a skloněnou

hlavou a zpod obočí upřeně civěl na Billyho.

„Koho chcete zabít Billy?“ tázal se tiše. Billy se usmál

..Pojďte dál, Levy, nestůjte ve dveřích.“

„Koho chce zabít, Billy?“ opakoval Levy a obrátil se ke mně.

„Dawkese.“ odvětil.

„Báječné!“ ušklíbl se Levy. „Pošlu mu na pohřeb lilie a Mont

může poslat růže. A pak se půjdeme společně na vás podívat v onen

den, kdy vás budou věšet. Rád bych vám řekl jednu krásnou

židovskou anekdotu.“

„Jen do toho! Jestli je ale o tom umírajícím starém Židovi“

„O mladém,“ upřesnil Levy. „Chodil do nedělní školy v

Glasgowu a učitelka se otázala třídy, kdo by se rád dostal do nebe.

Všechny ruce vyletěly vzhůru kromě jediné. Co ty, Izáku? Tázala se

překvapeně. Ty se nechceš dostat do nebe? Ne, slečno, odvětil Izák.

Raději chci do pekla, tam se lépe daří našim záležitostem.“

Billy se zasmál.

„Verbum sapienti.“ pravil Levý významně.

„Což má znamenat, abych i já šel se svými záležitostmi do

horoucích pekel.“ Billy ho plácl na rameno. „Ale nic se nestarejte,

Levy. Dnes s tím vším skončíme a pak se duší tělem věnuji tomu. co

jste pro mne přichystal.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Kdybyste s tím vším dnes opravdu skončil, byl bych mlčel,“

pravil Levy, potřásaje hlavou. „Ale mám ve svých starých kostech

nepříjemný pocit, že to potrvá ještě aspoň rok a že to skončí

nesmírnými nesnázemi snad to jimi i započne.“

„Vzpomínáte si, Monte, na onu jízdenku třetí třídy, která byla

nalezena v kabelce miss Mary Ferrery?“, tázal se Billy když Levy

zmizel.

„Do Brixtonu?“ pravil jsem. „Ano.“

„Má tam příbuznou a někdy se u ní cestou z Elstonu do Monte

Carla zastaví,“ poznamenal Billy. „To je vše.“

„A ještě něco,“ pokračoval. „Víte o tom, že miss Mary nosí s

sebou v kabelce revolver?! Chápete, mívá při sobě tolik peněz, že se nesmí vydávat zbytečnému nebezpečí. Poznal jsem to v Monte Carlu

v oné noci, když jsem s ní hovořil na terase, neboť její kabelka mne náhodou udeřila do ruky.“

„Je to velmi čiperná mladá dáma.“ řekl jsem uznale a odmítl jeho

pozvání k obědu. A také jsem Billymu slíbil, že se k němu dostavím

večer o půl osmé.

Něco mě ale zdrželo, takže jsem se dostavil se čtvrthodinovým

zpožděním – už po příchodu miss Mary Ferrery.

Všiml jsem si, že i nedůvěřivý a jinak dost otrlý Levy Jones

podlehl jejímu kouzlu.

Pokud jde o miss Mary dokonale se ovládala. A já opět spatřil ten

líbezný a laskavý výraz Madony v její sličné tváři. Vím, že používám směšného slova, přece však bych řekl, že v celém jejím chování bylo

něco zároveň mateřského, jakási mírná něha byla i v jejím hlase.

Byla, abych tak řekl, přímo ztělesněním ryzího ženství.

„Můžete mi prozradit svůj systém? Dawkes hoří nedočkavou

zvědavostí a chtěl by abych to tajemství z vás vytáhl. Co myslíte,

podaří se mi to?“

„Ne, je to naprosto vyloučeno. Zaprvé, není to systém můj a za

druhé, vůbec se nedá vysvětlit. Bylo by to asi tak, jako kdybych měla vysvětlovat diferenciální počet někomu, kdo si představuje, že termín diferenciální je označení pro nový přírůstek v zoologické zahradě.“

Další rozhovor, byl přerušen příchodem pana Thomsona

Dawkesa.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

K mému překvapení se dostavil zcela sám. Očekával jsem, že

spatřím jeho stín – inspektora Jenningse.

„Přicházím možná brzy,“ pravil, rozhlížeje se s veselým

úsměvem. „Ale když už jsme zde, mohli bychom hned přistoupil k

naší záležitosti.“

Pohlédl na dívku a pak na Billyho.

„Rád bych si promluvil s miss Mary Ferrerou o samotě.“ pravil a

Billy přikývnul, obrátil se k dívce.

„Kdybyste něco potřebovala, miss Ferrero. stačí zavolal,“ řekl

důrazně. „Stačí, abyste stiskla knoflík tohoto zvonku – a já tu budu dříve, než dozní.“

Přikývla a Billy a já jsme odešli.

Bral Thomson Dawkes Stabbatovu neskrývanou pohrůžku vážně?

Myslím, že nikoliv. Byl to člověk, jehož víra v sílu a moc peněz

nebyla ničím omezována a byl přesvědčen, že čím větší má

bohatství, tím také větší má na všechno právo. V jeho chování k

Billymu a k celému světu bylo vždy jakési dobromyslné opovržení.

A proto v okamžiku, kdy jsme opouštěli Billův pokoj tiše. jsem

se modlil, aby dnešní večer skončil dobře. Byla to ale bohužel

modlitba hříšníkova, neboť, jak ukázaly věci příští, Bůh ji ne

vyslyšel…

Jak jsem řekl odešli jsme mlčky do pokojíku Jonesova, který

sousedil s kanceláří Stabbatovou.

„Doufám, že ten rozhovor nebude příliš dlouhý.“ pravil Billy

rozčileně. „A jestli se ten zazobaný panchart odváží –“

Nevěděl jsem, co bych mu měl odpovědět a tak jsme seděli

mlčky, netrpělivě pozorujíce, jak se minutová ručička hodin plíží od padesáté minuty k pětapadesáté.

Ze sousední místnosti se nic neozývalo.

Opět uplynulo pět minut. Billy zasyčel, sklouzl ze stolu, na němž

dosud seděl a vykřikl:

„Ne, už to dále nevydržím. Už to trvá moc dlouho! Já ..

V tom byl přerušen.

Třeskl výstřel – ano, bylo to v sousední místnosti…

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Billy přiskočil ke dveřím a jedním trhnutím je otevřel. Uvnitř

byla úplná tma, ale u dveří byl vypínač. Jeho ruka ho hned našla a

otočila jím.

Nikdy v životě nezapomenu na to, co jsem nyní uviděl.

Dívka stála u dveří, vedoucích na chodbu, její tváře byly bílé, oči

vytřeštěné, jako by pozbyla rozumu. V ruce držela malý revolver, a

když se žárovky rozsvítily, pohlížela naň v nic nechápajícím zděšení.

Levy Jones přerušil mlčení.

Přišli jsme o jednoho docela slušně platícího klienta,“ pravil

chvějícím se hlasem.

Ani v okamžiku tak strašlivém pana Levyho Jonese neopouštěl

jeho podivný smysl pro žertování.

Ano, opravdu jsme pozbyli klienta – neboť natažen na stole ležel

Thomson Dawkes. s ohyzdnou ranou v hlavě a jeho krev již tvořila

velkou louži na stole.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

BILLY VE VĚZENÍ

Cítil jsem, jak blednu a chvěji se po celém těle.

Za okamžik se oba muži v/pamatovali a jednali – každý svým

příznačným způsobem.

Levy vysunul zpod hlavy muže, ležícího na stole, velký arch

pijavého papíru a položil jej na koberec, kam krev již stékala.

Billington se obrátil k dívce a jemně ji vzal revolver z ruky. A při tomto dotyku se Mary Ferrera probudila ze svého omámení a

přitiskla se k němu, chvějíc se a vzlykajíc:

„Políbil mne!“ pravila. „Chtěl mne obejmout… Zhasla jsem

světlo, abych mu mohla utéci. Nechtěla jsem hned kvůli tomu volat o

pomoc, domnívala jsem se, že mu po tmě vyklouznu dveřmi na

chodbu, ale ty byly zavřeny na klíč.“

,“Ano, ano,“ pravil Billy, uklidňuje ji.

Jestliže Mary Ferrera měla v sobě mateřskou laskavost, tedy

Billington Stabbat zcela určitě měl v sobě laskavost otcovskou.

Hladil ji utěšoval a pak pohodiv hlavou, přivolal mne k sobě.

„Odveďte ji odtud!“ pravil. „Odveďte ji dolu a posaďte ji do

autotaxi.“

Váhal jsem pouze vteřinu a pak jsem přikývl.

„Ale neodvážejte ji domů,“ napomenul mne. „Jak jsem řekl,

posaďte ji do taxíku a pošlete ji do Brixtonu. Pak se zase vraťte,

potřebuji vás. Ale nyní se musíte trochu vzpamatovat, Mary,“ řekl a

vzal jí hlavu do obou svých dlaní.

Pomyslil jsem si, že ji chce políbit, ale nic takového neučinil. Oči Billingtona Stabbata dovedly někdy býti báječně něžné a laskavé a

takové byly právě v této chvíli.

„Nikomu nesmíte říci ani slovo o tom, co se tu přihodilo.

Rozuměla jste mi? Vůbec jste tady ani nebyla. Nikomu nesmíte

prozradit, že jste sem dnes večer přišla.“

„Ano, ale

„Musíte mne poslechnout ve všem. co na vás žádám.“

„Je mrtev?“ zašeptala. „Já jsem ne –“

„Ne, ne.“ uklidňoval ji Billy. „Není mrtev.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Měl jsem dojem, že lže, aby ji uklidnil, přece však řekl ryzí

pravdu.

Zavedl jsem dívku dolu, vyčkal v průjezdu domu. až se trochu

vzpamatovala, pak jsem ji vyvedl na ulici, přivolal taxík a slíbil jí. že ji navštívím hned druhého dne ráno.

Je vskutku podivné, že mě neznepokojovalo vědomí, že

napomáhám vlastně k útěku ženě, která nepochybně zabila člověka.

Neměl jsem kupodivu pocit, že porušuji služební přísahu, kterou

jsem se zavázal, že budu poslušen královy vůle a budu svědomitě

hájit veřejný pořádek.

Když jsem se vrátil do Billy ho kanceláře – musel jsem projít

Jonesovým pokojíkem, neboť prvé dveře vedoucí na chodbu byly

zavřeny zevnitř viděl jsem, že Levy ručníkem obvazuje ránu ležícího

muže.

„Není mrtev, naštěstí,“ pravil Billy, „ale kdoví, jen snad čert,

zůstane-li naživu. Myslím, že se střela odrazila od jeho lebeční kosti.

Okno je rozbito.“

Odnesli jsme Dawkese na pohovku a opatrně ho uložili. Levy

zatelefonoval pro lékaře a nemocniční vůz.

Když jsme zraněného muže uložili tak dobře, jak jsme jen

dovedli. Billy přikročil k svému psacímu stolu, vzal z něho malý

revolver, jejž odňal poděšené dívce, rozhlédl se a pak rychle

přiskočil k výklenku okna, právě k onomu místu, kde dnes ráno

objevil malý otvor uzavřený dobře zapadající dřevěnou deskou.

Pomocí nože ji zručně otevřel, hodil revolver do prohlubně a

desku znovu zavřel a přesvědčil se, zda dobře přiléhá. Vrátil se k

psacímu stolu a z jeho přihrádky vyňal svůj vlastní revolver.

„Co chcete učinit?“ tázal jsem se.

„Hned vám to ukáži.“ odvětil Billy.

Rychle přikročil k velkému krbu namířil revolverem vzhůru do

komína a jednou vystřelil.

Spadla hrstka malty, úlomky cihel a trochu sazí.

Billington Stabbat pak přikročil ke mně a odevzdával mi svůj

revolver.

„Seržante Monte. právě když jste vystupoval po schodech,

zaslechl jste výstřel z. revolveru a když jste vstoupil do této

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

místnosti, viděl jste, že pan Thomson Dawkes bezvládně leží na mém

psacím stole. A já jsem stál zrovna zde –“ přikročil ke dveřím a

ukazoval mi toto místo. „Tázal jste se mne, co se tu přihodilo a já se vám v rozrušení hned přiznal, že jsem měl jakousi hádku s panem

Dáwksem a že jsem po něm vystřelil.“

„Ať mne vezmou všichni čerti, učiním-li něco takového.“

odporoval jsem horlivě.

Jistě vás vezmou všichni čerti, neučiníte-li to,“ ucedil Billy mezi

zuby. „Někdo jde po schodech. Chcete mne konečně vy sám

zatknout či chcete čekat tak dlouho, až se zde objeví ten tupohlavý

idiot Jennings? Monte, pro milosrdenství Boží, učiňte, co jsem vám

řekl,“ vzkřikl. „Neučiníte-li tak, potom jsme ztraceni všichni.

Zatkněte mne a udělejte to okamžitě! Rozhodl jsem se pevně, že tu

dívku budu chránit a že ji ze všeho dostanu. Učiníte-li, co jsem vám řekl, prokážete mi tu nejkrásnější službu, o jakou bych vás mohl

požádat.“

Co jsem měl dělat?

Zbývala mi téměř jediná vteřina na rozmyšlenou a tak, ač mě ta

slova přímo dusila, jsem pronesl úředním tónem:

..Stabhale, jménem krále vás zatýkám pro vražedný útok na pana

Thomsona Dawkesa.“

V tomto okamžiku vstoupil Jennings a jediným pohledem se

rozhlédl celou místností.

„Kde je ta dívka?“ tázal se rychle.

„Ta dívka nepřišla.“ ozval se Billy.

Jenningsovy oči utkvěly na tělu nehnutě ležícím na pohovce.

„Můj Bože! Vy jste ho zabili!“ téměř zaječel.

„Doufám, že nikoli,“ odvětil Billington. „Ale střelil jsem po něm,

samozřejmě.“

„Vy jste v tom také, Monte? Víte co se tu stalo?“ tázal se

Jennings a tváře mu rozčilením zrudly.

„Právě jsem zatkl Billingtona Stabbata.“ pronesl jsem úředním

tónem.

Bylo-li vůbec možné, abych při záležitosti tak ona (Té měl nějaký

pocit uspokojení, tedy to bylo právě v okamžiku, kdy jsem spatřil,

jak se Jenningsovy tváře protáhly.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Neboř tímto zatčením jsem si přisvojil celý případ a nebude-íi

svěřen k vyšetření přímo mně, tedy bude aspoň svěřen úředníkům

mého oddělení: a Jennings, který byl kancelářský člověk a po celý

svůj život toužil, aby se mu naskytla příležitost k velké osobní

reklamě, se doslova kroutil hněvem, když, viděl, jak mu kýžená

příležitost, tak dávno očekávaná, vyklouzla z hrsti.

Prvou zprávou, kterou jsem se doseděl druhého dne ráno, byla

telefonická informace z nemocnice. Dawkes měl noc velmi

neklidnou a dosud nenabyl vědomí. Prodělal otřes mozku a

pravděpodobně měl i frakturu pravé temenní kosti. Nemocniční

lékaři již přistoupili k důkladnému vyšetření jeho rány a bude-li

nutno, ještě dnes provedou operaci.

Již v časných hodinách jsem odešel na Bond Street a zastihl

Levyho Jonesa, jak shromažďuje všechen svůj majetek pod

dohledem uniformovaného konstábla, kterého jsem propustil hned po

svém příchodu.

„Musíme zapečetit celou vaši kancelář a nikdo sem nesmí

vstoupit bez soudního dovolení. A vy, Levy, staroušku, vy budete

muset svědčit.“

„To všechno dávno vím,“ zasténal. „Ubohý starý Billy. Před

chvílí jsem ho byl navštívit v policejním vězení na Marlborough

Street a přinesl jsem mu snídani.“

Jak se mu daří‘.‘“ tázal jsem se.

„Spal jako špalek,“ bědoval Levy. „Ano, takový je Billy. Uprosil

jsem poldíka, aby mne nechal s ním promluvit o samotě a Billy mi

pak vynadal, proč jsem mu nepřinesl k snídani ledvinky s opékanými

brambory. Dobrá. Billy, povídám, vypadá to s vámi špatně. Uvidíme!

Povídá Billy. To bylo všechno, co řekl – prý uvidíme! Oznamoval

Lévy trpce. „Myslíte, že Dawkes zemře?“ tázal se úzkostlivě.

Zpráva z nemocnice není bohužel příliš slibná.“

„Vsadím se, že je to docela sprostý vyděrač. Když si představím

tu dívku v rukou takového muže – tak krásnou a něžnou –“.

I ty. Brute?“ zašklebil jsem se posměšně a Levy Jones se do

krvava zarděl.

Pečlivě jsem prohledal celou Stabbatovu kancelář. Postavil jsem

se i na místo, kde stála miss Mary Ferrera v okamžiku, když Billy

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

rozsvítil, zaujal pokud možno přesně její postavení a vztyčil ruku,

míře ukazováčkem, jako by to byla hlaveň jejího revolveru. Jakmile

jsem tak učinil, napadlo mně. že stál-li Thomson Dawkes u psacího

stolu v okamžiku, kdy byl střelen – a zcela jistě tam stál – a zasáhla-li ho střela přímo na temeni, a o tom se rovněž, nedalo pochybovat,

tedy pak tabule okna, která byla střelou roztříštěna, musí být v horní části okna. ledaže…

Ovšem, střela mohla sjet po lebeční kosti pana Dawkese a

zasáhnout pak dolejší část okna, ale nebylo to pravděpodobné.

Proč tabule skla, která byla pod výškou muže, jenž stál na onom

místě, kde v osudném okamžiku stál Dawkes. byla roztříštěna na

drobné kousky a proč hořejší sklo zůstalo nedotčeno?

Nepochyboval jsem, že bych nic nezískal, kdybych zahájil pátrání

po střele, která prolétla oknem a patrně dolétla až na střechu domu na protější straně ulice.

Později jsem poslal policisty, aby protější střechy podrobili

důkladné prohlídce, leč kulka z revolveru nalezena nebyla, z čehož

jsme museli soudit, že se odrazila od římsy domu, spadla na ulici a

pak ještě v noci byla metaři odklizena.

Ještě téhož dopoledne mi sdělili z nemocnice, že u Dawkesa bylo

krom poranění na temeni nalezeno také dvojí škrábnutí na tváři.

Myslím, že bych to dovedl vysvětlit snadno, ale pro veřejnost musel

jsem najít jiné vysvětlení pro toto škrábnutí. I to se mi podařilo velmi lehce, neboť na místě, kde hlava Dawkesova spočinula, byl stojánek

se Stabbatovými pery.

Dveře vedoucí na chodbu byly zavřeny, jako byly zavřeny

včerejšího večera. Klíč jsem vyňal ze zámku a schoval jej do kapsy.

Předtím jsem provedl pečlivé ohledání čerstvé nalakovaných dveří,

hledaje otisky prstu. Doufal jsem ač naděje byla nepatrná, že nějaká třetí osoba byla v této místnosti a vypálila ránu, která Dawkesa

srazila na Stabbatův psací stůl.

A pak jako bleskem jsem si vzpomněl na Georga Briscoa a na

jeho hrozbu, že se s Billym jednou za všechno vypořádá…

George Briscoe!

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Ale moje naděje trvala jen setinu vteřiny. Neboť jsem si

vzpomněl, že miss Mary Ferrera nepopírala, že na Dawkesa

vystřelila.

Nepřistihli jsme ji s revolverem v ruce? Dejme tomu, že ona a

Briscoe (skrytý někde v této místnosti), vystřelili současně – byla to ovšem fantastická domněnka, ale vzpomněl jsem si, že kdysi jsem

četl o vraždě, spojené s podobnou událostí.

Jenže pan George Briscoe se totiž nacházel v cele policejní

stanice na Cannon Rowu a byl tam již od třetí hodiny včerejšího

odpoledne pro podezření, že se zúčastnil loupeže na Regent Street.

Navštívil jsem ho v jeho cele, abych si s ním pohovořil, ač jsem

nepochyboval, že pro včerejší večerní událost má svým pobytem na

policejní stanici nejskvělejší alibi, jaké by si mohl kdy přát.

„Kdo vás sem dostal, Briscoe?“

„Proč jste ke mně přišel, pane Monte? Stalo se něco?“

„Ne nic – krom toho, že pan Thomson Dawkes byl střelen v

kanceláři Billingtona Stabbata a – pan Stabbat byl proto zatčen.“

„Milosrdný Bože!“ vydychl Briscoe. „Byl zatčen – Billy Stabbat?

To je báječné! On to byl, kdo po panu Dawkesovi vystřelil?“

„Ano, bohužel,“ odpověděl jsem. „Sám jsem byl svědkem té

neblahé události.“

„Je Dawkes mrtev?“

„Ne není mrtev, ale je to s ním velmi zlé,“ odpověděl jsem.

„Doufejme, že zemře.“ reagoval roztomile pan George Briscoe.

„Nic by mi nemohlo způsobit větší potěšení, než kdybych se mohl

dívat mřížemi své cely, jak pana Billingtona Stabbata vedou na

šibenici.“

„Jste neobyčejně laskavý džentlemen, Briscoe.“ usmál jsem se a

opustil ho.

Příští návštěva se konala u miss Mary Ferrery. Dívka se již

zotavila ze včerejšího otřesu, a když jsem vstoupil do jejího

obývacího pokoje, četla právě večerník.

Noviny přinesly až dosud jen střízlivé vylíčení o tom. co se stalo

a zprávu o Billyho zadržení.

Ne, nemohu dovolit, aby se kvůli mně tolik obětoval,“ pravila.

„Vždyť je to všechno nesmysl – přece mohu policii vše vysvětlit.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Právě proto jsem tady,“ řekl jsem. „Musíte všechno vysvětlit

nejprve mně.“

„Po celý den zoufale usiluji, abych si seřadila všechno, co se

přihodilo. Když jste mne zanechali o samotě, pan Dawkes mluvil

laskavě a řekl mi, že o mně zjistil všechno a ví, že peníze, kterými jsem hrála v Monte Carlu, byly vzaty z pokladny elstonské banky.

Pak se rozhovořil zcela rozumně o různých hráčských systémech a

pak zčista jasna přistoupil ke mně. Netušila jsem, co zamýšlí, dokud mne nesevřel do náručí.

Můžete mi zaplatit mé mlčení jiným způsobem, chcete-li, má

drahá. Můžete jezdit do Monte Carla tak často, jak vám bude libo,

jak to napadne vaší hezké hlavičce.

Chtěla jsem se mu vyrvat z obětí, ale byl silný, strašlivě silný.

Řekla jsem mu, že budu křičet, ale vysmál se mi do očí.

Myslím, že znám ženy vašeho druhu. Nuže, má drahá, co tedy

bude s námi? Mám zavolat ty ochránce zákona – kývl hlavou ke

dveřím a ušklíbl se či chcete být rozumná?

A pak z ničeho nic, kopla jsem ho vší silou do nohy a on s

výkřikem couvl.

Vy malý ďáble! Pravil Dawkes a opět se na mně sápal, když v

jakémsi vnuknutí jsem pohlédla na vypínač elektrického světla a

otočila jsem jím. Ve tmě se mi podařilo mu vyklouznout, ale přece

jsem se nemohla kol něho dostat ke dveřím pokoje, kde jste byli s

panem Stabbatem.“

„Proč jste nevykřikla?“ tázal jsem se.

Potřásla hlavou.

„Dawkes mne asi zná příliš dobře. Domnívala jsem se, že se mi

podaří uniknout bez poplachu, aniž by – aniž by pan Stabbat musel

zakročit. Toho jsem se nejvíce obávala. Ráda bych věděla, zda

Dawkes vytušil i to,“ přemítala.

„Jistě mne spatřil proti oknu,“ pokračovala. „Rozběhl se ke mně a

měla jsem jen tolik času, abych mu unikla, vysmekla se mu, než

klopýtl o psací stůl.

Zůstaňte, kde jste, řekla jsem, vidím vás dobře proti oknu. Jsem

ozbrojena – a natáhla jsem kohoutek malého revolveru, který mívám

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

v kabelce, kdykoli cestuji do ciziny. Oh, kéž bych jej byla nechala

doma!“ „A co se stalo pak?“

Mlčel, ale cítila jsem, že přímo šílí zuřivostí. Nikdy nezapomenu

na obrys jeho postavy, odrážející se od okna a vždy budu slyšet jeho hlas, když se konečně ozval. Zachvěla se. Ani si nechci vzpomenout

na všechny hanebnosti, které na mě vychrlil – na hanebnosti, o nichž bych se vždy byla domnívala, že je žádný muž nedokáže říci ženě.

Nevím, co se stalo pak. V hlavě mi všechno vířilo, bylo mi, jako

bych se potácela ve snách, a pamatuji se jen, že řekl: Nyní zavolám

Stabbata a on vás vsadí do kriminálu, vy…“

Jistě jsem šílela strachem.“

Ne, nevzpomínám si, jak se to přihodilo. Vzpomínám si pouze na

to, že se ozval výstřel, pak dunivý pád jeho těla a že jsem stála u

dveří s revolverem v ruce. Za okamžik jste vstoupili dovnitř, pane

Monte.“

„To je vše, nač si vzpomínáte?“ tázal jsem se. „Nestřel i la jste po něm úmyslně. Snad to byla náhoda, váš revolver mohl spustit sám od

sebe.“

Potřásla hlavou.

Nevím, jak se to stalo.“ pravila prosté. …Ale v mém srdci jakoby

vzplála touha po vraždě. Nenáviděla jsem ho, toužila jsem v tom

nenormálním okamžiku vyrvat z jeho těla poslední zbytek života. To

je vše co vím. Jak se mu daří?“, tázala se.

„Noc měl neklidnou, lékaři ho dnes dopoledne budou operovat,“

pravil jsem a zpozoroval jsem zděšený pohled a pak opovržlivý

úsměv v jejích tvářích.

„Nemluvím o Dawkesovi“. pravila. „Je mi lhostejno, zda žije či

zemře. Ptám se, jak se daří panu Stabbatovi? Co si o tom všem on

myslí a co hodlá učinit?“

Stručně jsem jí vylíčil, co Billy všechno pro ni učinil a zdálo se

mi, že se dívka zhroutí na podlahu.

„Vy jste ho zatkl – vy?“ pravila a v očích jí zablýskalo. „Vy.

Který, jste o sobě vždy rozhlašoval, že jste jeho přítelem, vy jste ho zalkl – a to pro zločin, o němž dobře víte, že jej nespáchal?“

„Kam jdete?“ uchopil jsem ji za rameno.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Na nejbližší policejní stanici a řeknu jim o všem, co se stalo

plnou pravdu.

„Chcete Billyho zničit a zničit i jeho srdce“? Domlouval jsem jí

klidně. „Nemluvím o tom, že tím existenčně a společensky zničíte i

mne, a to dokonale. Nemluvím o tom, poněvadž to je vám lhostejné.

Billy to, co učinil pro vás, učinil s plnou rozvahou, poněvadž on má mnohem větší naději, že se z té sítě dostane než vy. Přeje si, aby v celém tom případu nebylo ani zmínky o vašem jméně – aby v něm

nepadlo vaše jméno ani jméno vašeho strýce,“ dodal jsem a dívka

zbledla.

„Věděl tedy?“

..Billy věděl, že jste neteří sira Philipa Framptona.“ řekl jsem a

dívka stála nepohnutě a hryzla si rty.

„Dejme tomu, že se případ dostane před soud – a to se stane zcela

jistě.“ pravila. „Co se stane s Billym pak?“‚ Řekla to tak přirozeně, že jsem si v tomto okamžiku ani nepovšiml, že nazývá Stabbata jeho

křestním jménem.

„Může dostat pět let a může dostat také sedm let.“

„Pět nebo sedm let!“ zhrozila se. „Ale ne nemohou ho odsoudit,

bylo by to ohavné. Byl by to zločin!“

„Pošlou-li ho do trestnice,“ uvažovala nahlas, a to tak jako by

hovořila o nějaké nepatrné události, „pak ho ovšem musíme zase

vysvobodit.“

„Že ho musíme vysvobodit?“ zakoktal jsem. „A nechcete mi

prozradit, jak?“

„Musí uprchnout. Dnes lidé mohou z trestnice uprchnout ještě

lépe než před léty. Dnes je to mnohem snadnější, k čemu máme

aeroplány, automobily?“

„Rád bych, a je to i Billyho vroucí přání, abyste odjela do jižní

Francie – a to na tak dlouho, až celá záležitost bude vyřízena. Až se to stane, vrátíte se, a o tom, co se stalo, si promluvíte s Levým

Jonesem.“

„A jak bych mohla jet do Monte Carla?“ tázala se a při této její

otázce jsem se nedovedl opanovat, abych na ni nevytřeštil oči..

„Vždyť tam přece odjíždíte, kdykoli se vám zamane, nebo ne?“,

pravil jsem nechápavě.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Odjíždím tam, kdykoliv jsem tam poslána.“ odpověděla.

A tu jsem pochopil, že nejednala ze své vůle, ale že své hráčské

dobrodružství podnikala vždy na rozkaz kohosi jiného. Kdo to mohl

být?

Tedy se, postarejte, abyste tam byla poslána znovu, a hned.

Nejlépe bude, pujdete-li přímo ke svému strýci, siru Philipovi a

svěříte-li se mu s celou záležitostí.“

„Ne, to ne!“ pravila! „To nemohu – toho se neodvážím. Půjdu k

někomu jinému.“

Kdo je ten někdo jiný, jsem ovšem nemohl vědět.

V jednom směru jsem jí však mohl pomoci, neboť Levy Jones mi

odevzdal tři sta liber, jež vyňal z pokladny Billyho téhož rána, než se Billyho kanceláře zapečetily – s žádostí, abych je u sebe uschoval.

Nabídl jsem dívce, že jí ty půjčím ty peníze a ona k mému

překvapení nabídku přijala.

Bylo ledy zřejmé, že osoba, která ji posílá do Monte Carla –

jestliže to byla pravda – nevyměřuje jí odměny příliš štědře.

Rozhodla se, že odjede a zůstane v jižní Francii tak dlouho,

dokud pro ni nezatelegrafují, ale nejdříve se musí vrátit do Elstonu, Billyho jsem navštívil téhož večera v jeho cele a vyprávěl mu, co

se přihodilo. Byl mi velmi vděčen.

„Ani nevíte, jak velké břímě jste mi sňal ze srdce, Monte. Jednal

jsem z náhlého vnuknutí, když jsem vás požádal, abyste mne zatkl.

Ale byl to znamenitý nápad, neboť máme záruku, že to budete vy,

kdo bude pověřen vyšetřováním tohoto případu. Jak se daří

Dawkesovi?“

Řekl jsem mu, že operace byla úspěšná, ale potrvá několik týdnu

než muže být Dawkes předvolán jako svědek.

Trvalo celé dva měsíce, než pan Thomson Dawkes vkročil do

soudní síně před velkou porotu v Old Bailey a mohl s ovázanou

hlavou vyprávět, co se stalo…

Dovedu si představit, že v dlouhém období svého zotavování pan

Thomson Dawkes důkladně přemýšlel o tom, co se stalo a co zavinil.

Billy opakoval svou výpověď, kterou učinil už při předběžném

vyšetřování před policejním soudcem a podrobně v v líčil, jak a proč vystřelil na Dawkesa. což přesně potvrdil i pan Dawkes sám.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Myslím, že se styděl za svoji účast v této záležitosti, za své hanebné chování k Mary – a další události dokázaly, že můj dojem byl

správný. Při soudním přelíčení nepadla jediná zmínka o Mary a pan

Thomson Dawkes, nejednou galantně se

„Rád bych, aby Billy, až se vrátí, nalezl vše tak, jak si to přeje,“

pravil Levy žalostivě. Ó ano, mám teď hodně práce, pane Monte, a

byl bych vám vděčen, kdybyste mi tu a tam pomohl. Nyní pro mne

pracují dva slídiči. Slídiči!“ pravil zoufale. „Jsou stále přestrojeni!

Jako slídiči nevypadají ani nejednají, ale mají aspoň aspoň jednu

výhodu. Jsou stále v témže výčepu a jsou tam celý den, takže vím,

kde je mám hledat.“

„Rád bych, Levy, abyste převzal nějaký úkol. Týká se to Billyho,

a je to důležité. Pamatujete se přece ještě na příběh miss Mary

Ferrery. Jak vyhrávala a prohrála v Monte Carlu?“

Usmál se smutně a přikývl.

„Dobrá,“ pokračoval jsem. „Jsem totiž přesvědčen, že miss

Ferrera jednala pouze jako nástroj, jako nastrčená ruka někoho

jiného, a já bych rád zjistil, kdo to je.“

Odsunul židli od stolu a ruce vsunul do kapes ošumělého saka.

„Byl jsem v El stonu již dvakrát.“ pravil klidně.

„Opravdu?“

„Ano, byl jsem tam dokonce třikrát, abych byl přesný. Snad si

nemyslíte, že když Billy očekával svůj rozsudek, já sám se nesnažil, abych vypátral aspoň něco, čím bych mu prospěl? Billy znamená

nesmírně mnoho v mém životě.“ pravil. Jeho hlas se na okamžik

zachvěl. „Nesmírně mnoho pane Monte.“ opakoval.

Nikdy jsem nepodezíral Levyho Jonesa ze zbytečné

sentimentality, ale jak jsem viděl, měl v tom okamžiku slzy na

krajíčku.

„A co jste dělal v ‚Elstonu?“

„Sháněl jsem vše, co jsem dovedl sehnat o osazenstvu bank) 1.

Také jsem pátral, kdo byli její přátelé. První věcí, která se mi zdála být nesmírně podivná, bylo, že nebydlela u svého strýce – u toho

starého bankéře.“

„Ano, i mne napadlo, je to divné.“ řekl jsem. „Dřív u něho

bydlívala.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Levy přikývl.

„Bydlela u něho ještě před osmi měsíci. Sir Philip má velký dům

za městem. Bydlel tam se svojí ovdovělou sestrou, která však

zemřela a on pak adoptoval její dceru.“

„A proč tam tedy Mary Ferrera nezůstala?“

„Poněvadž ho nemohla ani cítit,“ zněla překvapující odpověď.

„Lidé říkají, že je to člověk přímo nesnesitelný a že není ani jediného úředníka v jeho bance, který by ho neměl v nelásce.

To byla pro mne úplná novinka. Představený velkého

úřednického sboru nebývá zpravidla příliš milován, ale jen zřídka se stává, aby byl nenáviděn doposledka všemi podřízenými.

„Je to člověk úzkoprsý, arogantní, asociální a navíc velký

skrblík“, pokračoval Levy. „Jeden z těch chlapíků, kteří nemají rádi ani to, když muži kouří a ženy se šminkují a barví si vlasy. Lidé,

kteří ho znali, byli nesmírně překvapeni, když splnil přání otce miss Mary, neboť ač byli příbuzní, příbuzenství neznamená pro sira

Philipa nic. Ale přece ji adoptoval, leč jak jsem řekl, nezůstala u

něho dlouho, ač setrvala v jeho bance. A nyní vám řeknu něco, co je

ještě podivnější: Miss Ferrera měla v bance týdenní plat tři libry a deset šilinků a tři libry a deset šilinků se připisovaly na soukromý účet sira Philipa.“

Klesl jsem na židli a udiveně jsem se naň zahleděl.

„Chcete tím říci, že měla plat sedm liber týdně a polovina z toho

byla odevzdávána siru Philipovi?“

Levy přikývl.

„Má vlastní teorie je, že tím splácela nějaký dluh za svého

zesnulého otce.“

„Ovšem, tak to nejspíš bude!“ zvolal jsem. „Jaký je to lakomý,

starý ďábel.“

„To jste řekl vy, pane Monte. A vidíte: lidé pomlouvají nás, Židy,

ale v lichvářství jsme leckdy úplná neviňátka, když nás srovnáte s

jistým druhem vykutálených nežidů. A povím vám ještě něco: V

posledních dvou týdnech, kdy miss Ferrera pracovala v bance,

obdržela plných sedm liber, což znamená, že dluh byl zřejmě již

splacen – a právě proto se vzdala svého místa. Nenapijeme se, pane

Monte, trochu čaje?“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Pak mi Levy vyprávěl o Billym. Stabbat byl v londýnské

trestnici, leč před týdnem bylo rozhodnuto, že bude převezen do

vězení v Dartmooru, neboť londýnské vězení bylo přeplněno

politickými odsouzenci z Irska.

„Je v dobrém rozmaru, pracuje v krejčovské dílně – a spolu s ním

tam pracuje i George Briscoe!“

„Billy by se měl mít na pozoru-.“

„Briscoe by se měl také mít na pozoru,“ odvětil Levy významně.

„Billy umí leccos, co někdo proti němu chystá, včas předvídat – a

nikomu nic nezůstane nadlouho dlužen…“

V jedné věci nedovedu siru Philipu Framptonovi porozumět,“,

začal jsem, ale v tomto okamžiku někdo zaklepal na dveře a objevil

se vytáhlý mládenec.

„Nějaký džentleman chce s vámi mluvit,’„ pravil. „V obchodní

záležitosti.“

„Podejte mi jeho navštívenku,“ pravil Levy a vzal vizitku z

mladíkovy ruky.

Přečetl si ji a hlučně zafuněl nosem.

„Sir Philip Frampton,“ četl jméno nahlas…

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

LEVY MÁ PLÁN

Až do té chvíle jsem sira Philipa Framptona viděl letmo jen

jednou nebo dvakrát. Působil náramně úctyhodně a podle toho se i

choval. Levyho Jonese přečníval jistě aspoň o hlavu. Jeho lebka byla úzká. tváře popelavě šedé. Působily nezdravým dojmem. Oči, jejichž

barva byla těžko definovatelná, neklidné těkaly z místa na místo a

každou chvíli si nervózně mnul ruce.

Jones mu přisunul židli.

„Dobrý den, pánové.“ ozval se sir Philip drsným, nepříjemným

hlasem. Který z vás je Stabbat? Před několika měsíci mi ho jeden z

jeho klientů doporučil, ale až do této chvíle jsem nepotřeboval

takových služeb.“

Pan Stabbat je na venkově.“ řekl Lev v klidně, „a já jsem pověřen

správou jeho kanceláře.“

Starý muž naň pohlédl s pochybami.

„A můžete přijmout pro něho nějaký úkol?“ pravil.

Jistě, pane,“ odvětil Levý.

Odložil jsem šálek, chystaje se k odchodu, ale Levy mi pokynul,

abych zůstal.

To je asi váš detektiv, že ano?“ Patrně mne považoval za jednoho

z Jonesových slídiču.

„Ano, pane je to detektiv.“ Odpověděl Levy podle pravdy.

„Hni,“ pravil sir Philip, „to je zvláštní. Vypadá jako docela

inteligentní člověk.“

Mluvil váhavě a s obtížemi:

„Pravděpodobně je vám známo, že jsem bankéř – jeden z

největších bankéřu v západní Anglii. Před několika lety jeden můj

starý přítel, muž. který mi dlužil mnoho peněz –“

Levy na mne vrhl dlouhý pohled.

„zemřel a zanechal – eh– své osiřelé dítě mé péči. Ačkoliv

nemám příliš rád rodinný život, jsem starý mládenec, přece jen jsem

převzal tuto péči ochotně – také proto, že ve stejné době zemřela má sestra a já se cítil najednou dost osamocen. Ale s tím děvčetem byl

obtížný život. Byla to dívka nesmírně umíněná – umíněná, ano, to je

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

ten správný výraz… A mohu říci, že je to nectnost, která je mi velmi odporná, pane – ano – z duše odporná.“

Rozvážně pokyvoval hlavou a my oba nepochybovali ani trochu,

že umíněnost mladé dámy byla opravdu nesmírně odporná

ctihodnému siru Philipu Framptonovi.

„Došlo k několika nepříjemným příhodám, a proto jsem svolil,

aby opustila můj dům a ubytovala se v městě. Byla zaměstnána v mé

bance, dál, a to v postavení velmi odpovědném. Před měsícem, nebo

tak asi, mi poslala dopis, že se tohoto místa zříká, ačkoliv jsem s ní zacházel nadmíru laskavě a šlechetně. Navykla si v častých

přestávkách odjíždět do Paříže, tvrdíc, že se chce zdokonalit ve

francouzštině – a já jí slíbil, že jí později svěřím ve své bance agendu opravdu důležitou, vyřizování zahraniční korespondence.“

Kdyby jí byl slíbil, že jí svěří ministerstvo zahraničních věcí

Velké Británie, nebo státní sekretariát Spojených států, nebyl by to mohl deklarovat důstojněji a s větším důrazem.

„Přijal jsem její odstoupení s největším váháním, ale tím mohlo

vše skončit, nebýt objevu, který jsem předešlého týdne učinil při

prohlídce mé pokladny v mém soukromém pancéřovaném sklepení –

pokladny, v níž mám uschován svůj soukromý majetek. To je, nebýt

objevu, že z této pokladny bylo bez mého vědomí zcizeno dvacet

tisíc liber.

Současně“, pokračoval sir Philip s největší vážností, „jsem se

dověděl z anonymního dopisu, že má adoptivní dcera, místo aby

dlela v Paříži, jak jsem se domníval, zajížděla do Monte Carla a tam hrála o těžké obnosy. A to nikoliv jednou, nýbrž, několikrát.“

Mlčeli jsme. Ubohý Bili! Tak přece to byla pravda‘

Ale pak zde musela být ještě třetí osoba – někdo, pro něhož dívka

pracovala!

A kdo byl onen anonymní dopisovatel, jenž tyhle věci o M,ary

siru Philipu vyzradil?

Mé myšlenky zamířily k panu Thomsonovi DawkesOvi, ale něco

takového nesouhlasilo s jeho chováním před soudem.

Co tedy od nás požadujete?“

„ zeptal se Levy.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Nu, na to je těžká odpověď.“ pravil starý muž po okamžiku

váhání. „Myslím, že by se jí měla dát výstraha, aby se už nevracela

do Elstonu. Nerad bych, aby její pocity byly dotčeny vědomím, že

jsem už bezezbytku odhalil všechny její podvody a její hanebnost.“

Za předpokladu, že to byla ona a nikdo jiný, kdo ty peníze

opravdu vzal,“‚ namítl jsem váhavě.

„Ne, to není jenom předpoklad, pane pouze ona a nikdo jiný měl

přístup do mého pancéřového sklepem a krom toho dal jsem si zjistit, že anonymní hláška o jejím hazardním počínání v Monte Carluje

pravdivá. Dokonce mám zjištěny všechny dny a krom toho také

„vím, že se tam vydávala za miss Hicksovu. A nyní bych se vás rád

otázal, zda – sdělím-li vám její adresu, je to malý domek v Brixtohu

– mohu vám svěřit úkol důrazně ji upozornit, aniž byste jí řekli, co jsem vám pověděl, že by jí nebylo ku prospěchu, aby se do Elstonu

vracela?“

Levy přikývl.

Starý muž vyňal zápisník, vytrhl z něj list, na němž byla napsána

adresa, ačkoliv si mohl uspořit tuto námahu, neboť sám jsem ji znal

velmi dobře, i když musím na druhé straně přiznat. Že zpráva, že

miss Mary byla spatřena v Londýně, mne překvapila.

„Můžete jí také sdělit,“ pokračoval sir Philip,..že se na ni ani

trochu nehněvám a že i když jsem zrušil závěť, kterou jsem ji

odkazoval velmi slušný roční příjem (později jsme zjistili, že to bylo sedmdesát pět liber ročně!) přece jen v nové závěti jí zanechám něco jako památku na jejího dobrodince.“

Levy ho vyprovodil do předsíně s chladnou uctivostí, zavřel za

ním dveře a zahleděl se na mne.

„Nuže co tomu říkáte?“

„Ale to je ovšem neobyčejně podivná událost. Ale řekněte jí to

že?“ Levy potřásl hlavou.

„Nevím, co bych měl učinit. Co však mohu učinit hned je, že

zjistím, zda se chce opravdu vrátit do Elstonu. A také bych rád věděl, proč on sám jí nemohl psát a varovat ji. Ledaže,“ dodal zamyšleně –

„jí nechtěl prozradit, že už ví o ztrátě svých peněz.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

DÍVKA NA SCHODIŠTI

Rozloučil jsem se s Levym, jenž odejel do Brixtonu a vyhledal

pana Thomsona Dawkese. Bydlel ve velkém domě a zastihl jsem ho

doma. Obvykle v této roční době odjížděl na dostihy do Elstonu, ale

není vyloučeno, že osudné poranění na hlavě trochu změnilo jeho

zvyky. Vypadal zdravě, odpočatě a byl v docela dobrém rozmaru,

když mé uváděl do své procovsky zařízené pracovny.

“Rád vás vidím, pane Monte. Zase nějaká nová nesnáz?

Usedněte, prosím a poslužte si doutníkem.“

„Žádná nová nesnáz, pane Dawkesi. Chtěl jsem sám jen

soukromě položit otázku, která se týká miss Ferrery.“

„Doufal jsem, že jméno této dámy již nezaslechnu. Nemohu říci,

že bych byl příliš hrdý na své negalantní chování s celé té záležitosti.

Vám je ovšem všechno dobře známo – vždyť jste tam byl onoho

osudného večera, ačkoli Jenningsovi jsem to zamlčel.“

Za to jsem mu byl vděčen.

Vzpomínáte si zajisté, pane Dawkesi, Že miss Ferrera byla

zaměstnána ve Framptonosě bance v Elstonu a víte také. že v Vlonte

Carlu hrála o velké obnosy.“

Přikývl.

„Nuže ten starý muž objevil, že z jeho pokladny zmizelo dvacet

tisíc liber a tvrdí, že současně s tímto objevem obdržel anonymní

dopis, kterým mu neznámá osoba či neznámé osoby sdělovaly, že

miss Ferrera hrála v Monte Carlu o velké peníze. Rád bych se s vás

tedy otázal zcela upřímně, zda vy sám jste poslal ten dopis.“

„A já sám mohu stejně upřímně odpovědět: nic takového jsem

neučinil. Bylo by to hanebné vyděračství. Kdybych byl chtěl tuto

disku z něčeho obvinit, mohl jsem to učinit před soudem. Nikdy bych

se nedopustil podobné špinavosti.“

„Byl jsem o tom hned přesvědčen, pane Dawkesi. Ale kdo to

mohl být?“

Dawkes potřásl hlavou.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„V Monte Carlu ji mohli poznat i jiní lidé. Dojíždějí tam hosté

téměř z každého města Anglie a je pravděpodobné, že ji tam spatřil

někdo z Elstonu.“

„Ale v tomto případě, domnívám se, nikdo by si nedal práci, aby

psal anonymní dopis, leč její nějaký úhlavní nepřítel.

„To je pravda,“ souhlasil Dawkes. „To všechno je záležitost

velmi nepříjemná a každého večera, když jdu spát, musím vzpomínat

na ubohého starého Billingtona Stabbata a cítím, že bych sám měl

být na jeho místě. Ovšem, – ta dívka po mně vystřelila…“

„Jste si tím jist‘.‘“‚

„Rozhodně. Ano, spatřil jsem záblesk výstřelu, vzpomínám si na

to docela určitě. Což ona nic nepřiznala‘.‘“ tázal se překvapeně.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nedokáže si vzpomenout, protože byla mimořádně rozrušená, co

vlastně činila. Musel jste ji něčím pořádně rozčílit.“

Vztýčil ruce a bolestně se ušklíbl.

„Pro milosrdenství Boží, nepřipomínejte mi to,“ zvolal. „Choval

jsem se jako vulgární primitiv. A kdybych se odvážil ji opět spatřit a ona chtěla spatřit mne, musel bych kleknout na kolena a odprosit ji

za odpuštění.“

Opustil jsem pana Thomsona Dawkesa s pocity téměř

přátelskými.

Téhož, večera bylo mi úředně jmenovacím dekretem sděleno –

jaký to výsměch osudu – že jsem byl povýšen do hodnosti

inspektora, a to právě za své snažení v souvislosti s případem

Stabbatovým. A že v nové hodnosti budu přeřazen do speciálního

oddělení Scotland Yardu.

Inspektor Jennings se setkal se mnou právě ve chvíli, když jsem

opouštěl budovu Yardu.

Blahopřeji.“ řekl kysele. „Mnozí z nás musí čekat celá léta, ale

jiným stačí trocha štěstí a již předstihnou všechny své kvalitnější

druhy“.

„Srdečně děkuji za procítěné blahopřání, inspektore. Ale nyní,

kdy vy i já jsme v stejné hodnosti a jsme zde sami, beze svědků,

mohu vám říci, že pokud jde o mne. můžete jít se svým blahopřáním

ke všem čertům.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Tohoto večera jsem doma ještě neskončil s večeří, když se ozval

telefon. Byla to Mary Ferrera a její hlas zněl vesele a jasně.

„Právě jsem mluvila s okouzlujícím panem Levym,“ sdělovala.

„Dostavil se ke mně s dotazem, zda se vrátím do Elstonu. Nevrátím

se tam samozřejmě. Proč se na to ptal?“

„Nevím. Levy Jones je osobnost nadprůměrně zvědavá.“

odpověděl jsem vyhýbavě. „Má to ostatně v popisu práce.“

Ale přece měl k tomu nějaký důvod, ne?“

„Levy nic nečiní bez nějakého důvodu.“ potvrzoval jsem.

„Je to bytost s největším počtem důvodů, jakou jsem kdy poznal.“

„Dnes jsem ho viděla.“

„Právě jste mi to řekla.“

„Nemíním Levyho – viděla jsem Billingtona.“

„A kde jste ho viděla?“ zvolal jsem překvapeně.

Ve vězení ve Wormwood Scrubs.“ řekla a hlas se jí zachvěl.

„Dnes v noci bude převezen do trestnice v Dartmooru. Ráda bych si s

vámi promluvila, pane Monte.“

„Zítra vás navštívím.“ Dívka odmítla.

„Nechci vás obtěžovat až sem. Navštívím vás zítra odpoledne ve

vaší kanceláři.“.

„Nemám kancelář.“ poučoval jsem ji, „a Scotland Yard je

nepříjemné, zoufale smutné hnízdo. Co kdybyste přišla do Billyho

kanceláře? Levy vám uvaří šálek znamenitého čaje.“

Než jsem dořekl, měl jsem nepříjemný pocit, že se dopouštím

nějaké chyby, ale nedovedl jsem si uvědomit, jaká chyba to je. Pak

mi jako bleskem prolétla hlavou vzpomínka, že se i starý Frampton

chtěl dostavit k Levymu druhého dne odpoledne.

„Ne, ne, zítra nikoli –“ odmítl jsem rezolutně.

„Přijdu odpoledne ve čtyři. A prosím, pane Monte, nepokoušejte

se mne odradit od mého úmyslu. Asi příliš netoužíte, aby ste se se

mnou setkal, že?“

„Šel bych na konec světa, abych se s vámi setkal, miss Ferrero,

ale…“

„Žádné ale. Dobrou noc.“

Co na tom, napadlo mě později, sir Philip a miss Mary se v

Levyho kanceláři nemusí vidět. Byly tam tři místnosti, ačkoliv jsem

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

se obával, že dívka nebude možná příliš ochotna počkat chvíli v

Billyho pokoji sama po tom všem, co se tam událo. A hned jsem

Levymu zatelefonoval o odpolední schůzce, kterou si miss Mary

Ferrera sama určila.

„To se mi dobře hodí. Je v Londýně už několik týdnů a nehodlá

se vrátit do Elstonu; řekla vám to?“

„Ano,“ přisvědčil jsem a sdělil mu obsah našeho rozhovoru.

„Báječné děvče, když šla za Billym na návštěvu do kriminálu,“

pravil s obdivem. „Ale musí mít někde nějakou protekci, že jí to

dovolili.“

Tohoto dne bylo zahájení parlamentu a mně přidělili službu

přímo ve Whitehallu. Poprvé jsem byl v uniformě ve své nové úřední

hodnosti. Tento můj zbrusu nový vzhled vysvětluje, že mne nepoznal

ani sir Philip Frampton, ani miss Mary Ferrera, když jsem se s nimi

setkal na John Street v Adelphi.

Vracel jsem se totiž domů a náhodou je na John Street spatřil, jak

spolu hovoří. Starý muž mluvil hněvivě, a když jsem je nepozorován

míjel, zaslechl jsem dívku:

„Nikdy bych to od vás nečekala, strýčku.“

Když jsem se od nich trochu vzdálil, zaslechl jsem jeho chraptivý

hlas. A dvakrát nebo třikrát slovo: závěť. Bylo to podivné.

Převlékl jsem se do civilního obleku a opustil svůj příbytek,

abych přišel včas na schůzku s miss Mary, sirem Philipem a Levym.

Levyho jsem dohonil na schodech k jeho kanceláři.

„Ten starý brach dnes nepřijde. Telefonoval mi ráno, že schůzku

odvolává, čímž máme více času pro miss Ferreru.“

Byli jsme již u prvého odpočívadla schodiště, když jsme zaslechli

dupot rychle sestupujících nohou. Pohlédnuv vzhůru, spatřil jsem k

svému největšímu překvapení Mary Ferreru, řítící se dolu.

Tváře měla bledé, až bílé a ztrhané. Když jsem jí oslovil,

neodpověděla, proběhla kolem nás a zcela ignorovala náš údiv a

ohromení.

Dveře Billyho kanceláře, tedy dveře k oné místnosti, v níž došlo

k osudnému výstřelu, byly přímo proti schodům. O něco vlevo byla

místnost Levyho, za ní čekárna pro klienty, v níž obvykle vysedával

onen vytáhlý Levyho pomocník.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Byl tu někdo?“ vybafl na něj Levy.

„Ta mladá lady, pane, která zde byla již jednou, a ten starý

džentlmen.“

„Starý džentlmen?“ tázal se Levy nedůvěřivě.

„Ano, pane. Oba jsou uvnitř.“ Pohodil hlavou ke dveřím do

kanceláře Billyho.

„Ale ta mladá lady tam není. Potkali jsme ji na schodech.“

„Tak je tam ten starý páprda sám. Přišel asi před půl hodinou a

ptal se mne, kde by si mohl napsat dopis. Zavedl jsem ho do

kanceláře pana Stabbata.“

„Nic chytřejšího jste nemohl udělat“, zasyčel Levy. „Dám vám

radu: poohlédněte se hned zítra po nějakém jiném zaměstnání. Co se

stalo pak?“

„Přišla ta mladá lady. Vstoupila sem, do vaší místnosti, ale

myslím, že dveře byly pootevřeny a že hned zahlédla toho starého

džentlemena. Šla dovnitř a zavřela za sebou dveře.“

„Milosrdný Bože,“ zasténal Levy, „ona si teď jistě myslí, že jsme

ji podvedli. Rád bych věděl, co jí ten starý ďábel asi napovídal.“

Rázně otevřel dveře, ale na prahu ztuhl jako socha.

Uprostřed pokoje, natažen na podlaze, ležel nehybný sir Philip

Frampton. Nebylo třeba žádných otázek – krvavý otvor nad levým

obočím byl až příliš výmluvný.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

MARY ZA MŘÍŽEMI

Levý se zapotácel – myslel jsem, že mi tu omdlí.

„Milosrdný Abrahame,“ lamentoval a obrátil se, sevřel ruku

mladíka, jemuž dal před pár vteřinami téměř vyhazov. „Slyšel jste

výstřel?“

„Ne, pane,“ koktal poděšený jinoch. „Slyšel jsem, jako kdyby

něco zapraskalo, ale pomyslel jsem si, že tento pán příliš prudce

bouchl dveřmi.“

„Dveře!“ zvolal Levy a rozběhl se k nim.

Nebyly zamčeny na klíč, byly jen nedovřeny. Nebýt našeho

vzrušení ze setkání s Mary na schodišti, byli bychom si toho všimli

hned.

„Kdy se to vlastně stalo?“ tázal se Levy, mladíkova odpověď byla

ale velmi neurčitá.

Prý asi tak dvě minuty před naším příchodem. Tím si hoch ale

nebyl jist.

Levy rychle začal prohlížet celý pokoj a já poslal mladíka pro

ambulanci.

„Něco tady psal,“ konstatoval Levy.

Na podložce psacího stolu ležel aršík dopisního papíru a obálka,

na které již byla adresa známé londýnské notářské kanceláře.

Dopis nebyl dokončen a začínal takto:

„Drahý pane Trantere!

Rozhodl, jsem se jak, sepíši svou novou závěť, neboť tu

předešlou jsem zničil. Odkazuji“

Zde dopis končil; ale inkoust dokonce ještě nezaschl…

To byl fakt ovšem důležitý – či spíše mohl to být velmi důležitý,

kdyby sir Philip nebyl psal širokým perem a těžkopádným rukopisem

a kdyby počasí tohoto dne bylo příznivější rychlejšímu vyschnutí

inkoustu. Ale nikde jsme neviděli pero jimiž, mohl být text dopisu

napsán jeho údajným písmem, pero široké a trochu rozskřípané. Tuto

významnou stopu jsme postrádali.

Než přijel lékař s ambulancí, bylo dost času na krátkou,

rozčilující poradu.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Co teď vlastně učiníme?“ tázal se zoufalý Levy.

„Co můžeme učinit? Nejspíš nic,“ odvětil jsem hlasem tak

beznadějným, že Levy zasténal. „Zavoláme do márnice.“

„Ne, nemluvte tak: Billymu by puklo srdce, kdyby se děvčeti

přihodilo něco zlého. Přemýšlejte trochu, Monte, pro milosrdenství

Boží, něco přece musíte vymyslit! Ta dívka byla – byla s ním v

tomto pokoji a odešla, když byl zavražděn. Jenže, ví vůbec někdo, že zde opravdu byla?“

„Ten váš mladík to ví,“ Levy. „Nemělo by smysl, kdybychom

klamali sami sebe. Máme dvojí možnost – buď zatknout Mary

Ferreru, nebo jí nějak dopomoci k rychlému útěku ze země. Ale tak

nebo onak, její jméno se stejně dostane do souvislosti s touto vraždou a z toho není východisko.“

Zakryl si tváře dlaněmi. V tom okamžiku vstoupil lékař a věnoval

se prohlídce bezvládného těla. Levy mi pokynul, abych k němu

přistoupil blíž a doktor nás neslyšel.

„Jděte a vyhledejte ji, Monte,“ pravil chvějícím se hlasem. „A

učiňte, co považujete sám za nejlepší.“

Dívka nebyla doma, když jsem zajel za ní do bytu v Brixtonu, ale

služebná mě pustila dovnitř, a téměř půl hodiny jsem na ni čekal v

jejím salonku.

Při pohledu na mne vzpřímila hlavu.

„Neočekávala jsem vaši návštěvu, pane Monte.“ řekla hrdě. Sňala

klobouk a odhodila jej na pohovku.

„Nikdy bych si nebyla pomyslila, že se Levy dá koupit, aby za

mnou slídil. Nebo že se vy spolčíte se sirem Philipem Framptonem.“

Teď nastala pro mne vhodná příležitost.

„O mrtvých mluvme jen dobře, miss Ferrero! Znáte možná tu

latinskou sentenci, nebo ne?“

„O mrtvých?“

Její tváře zbledli – byly teď ještě bledší než když jsme na ni

narazili na schodech odpoledne.

O mrtvých, říkáte?‘“ opakovala nedůvěřivě. Ale sir Philip přece

není, nemůže být mrtev – vždyť jsem ho spatřila před hodinou.“

„Našli jsme ho zastřeleného ve stejné místnosti, kde jste postřelila Thompsona Dawkesa,“ řekl jsem a dívka těžce usedla do křesla.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Opakujte mi to všechno ještě jednou podrobně, a pomalu, prosím!“

Vyhověl jsem jejímu přání.

„Šli jste nahoru – a našli ho již mrtvého?“ zvedla udiveně obočí.

Přisvědčil jsem. Dívala se na mne pořád oním nevěřícím

pohledem a v jejich očích bylo zděšení. Pak rázně vstala.

„Přišel jste mě zatknout, pane Monte?“

„Přišel jsem, buď abych vás zatkl, nebo vám pomohl k útěku z

této země.“ řekl jsem zamračeně. „To znamená, že se vzdám svého

postavení u policie. Nemohl bych setrvat ve svém úřadu, kdybych

vám ilegálně pomáhal v útěku. Ty dvě věci nejdou jaksi

dohromady…“

„Domníváte se, tedy, že jsem sira Philipa zabila já? Vlastně tomu

věříte!“

Neodpovídal jsem.

„Domníváte se opravdu, že jsem chladnokrevně zavraždila svého

strýce, sira Philipa?“ opakovala.

„Odpřisáhněte, že jste ho nezabila a já vám možná uvěřím.“ řekl

jsem a spatřil, že se jí tváře trochu zarděly.

„Jste čestný muž, pane Monte.“ řekla a položila mi ruku na

rameno. „Děkuji vám za to. Ne, nezabila jsem ho. Rozzlobil mně.

Velmi mně rozzlobil, ale nezabila jsem ho.“

„Pak musíte rychle odtud!“ naléhal jsem, ale dívka zavrtěla

hlavou.

„Ne, neodejdu odtud. Pane Monte, musíte zatknout i mne“,

usmála se, ale v jejím hlasu bylo tolik bolestné rezignace, že jsem se až zachvěl. „Posaďte se na chvíli. Chci vám vyprávět jeden

prapodivný příběh:

Když mě sir Philip Frampton vzal k sobě do svého domu v

Elstonu, učinil tak jen váhavě. Ale pak myslím, vědomí, že má u

sebe někoho, kdo je k němu připoután různými svazky, krevním

příbuzenstvím a jinými závazky i můj otec mu dlužil šest set liber,

vzbudilo v něm myšlenku, kterou později realizoval. Sir Philip byl

báječný matematik a ačkoliv to byl muž opravdu přísný, velmi

vážený v úzkém kruhu malého venkovského města pro svoji

střízlivost a puritánskou nesnášenlivost k hazardní hře a k hazardním hráčům, přece jen vetší část svého života věnoval studiu náhody a

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

počtu pravděpodobnosti a byl snad na celém světě největší autoritou

na ruletu a na treste et quarante. Řeknu-li vám, že každého dne od

sedmi večer téměř do dvou v noci trávil čas sestavováním

nejrůznějších možných kombinací s kartami a že měl více než

třicetileté záznamy o střídání barev v Monte Carlu – potom jistě

pochopíte –jak hluboké a důkladné bylo toto jeho bádání.

Asi před šesti lety vykombinoval systém, o němž byl přesvědčen,

že je dokonale spolehlivý.

Jedné noci,v době, kdy jsem bydlila u něho, se mi s tím svěřil –

ovšem až když jsem mu přísahala, že zachovám jeho tajemství,

přičemž mi stále připomínal, což činíval vždy. Jak šlechetně se ke

mně zachoval. Svěřil mi zároveň i všechny podrobnosti o této své

neobyčejné zálibě.

Sám nikdy v Monte Carlu nebyl, ale toužil, aby konečně mohl

svůj systém podrobit praktické zkoušce.

Byl velký boháč a byl by se mohl klidně vysmát veřejnému

mínění, neboť jeho banka je jednou z nejzdravějších a nejsolidnějších ústavu v celé zemi. Ale žil stále ve smrtelném strachu před

pomluvami a klepy jiných lidí. Při představě, že by jeho přátelé

objevili jeho slabost, doslova omdléval.

Po nějaké době se rozhodl takto: Odcestuji inkognito do Monte

Carla s pokyny, jež pečlivě vypracoval, a v herně budu hrát s

maximálními sázkami.

Kdykoli jsem do Monte Carla odjížděla, měla jsem v kabelce šek

na milión franku a kromě jediné příležitosti jsem se vždycky vracela s výhrou nejméně jednoho miliónu pěti set tisíc franku. Patrně bych

nikdy nebyla prohrála, jak se to jednou přihodilo, nebýt omylu v

pokynech sira Philipa – byl to omyl, který zavinil sám. Když jsem se tehdy vrátila a řekla mu, že jsem prohrála, počínal si jako šílenec a začal mě obviňovat, že jsem nedbala jeho systému. Tehdy jsem už

nebydlela v jeho domě. Život s ním byl prostě nesnesitelný, a

odpověděla jsem mu, že už nikdy nepojedu do Monte Carla.

Mínila jsem to vážně, ale když sir Philip zjistil svůj omyl,

odprosil mne tak pokorně, že jsem opět svolila a zase jsem do Monte

Carla odjela.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Okamžik,“ přerušil jsem ji, „snad mně nyní můžete vysvětlit, co

mne nesmírně udivilo. Pontius nám tvrdil – a ví to od vaší domácí

paní – že vždy před svým odjezdem do Monte Carla jste obdržela

jakýsi tajuplný dopis.“

Usmála se.

„Byly to písemné pokyny sira Philipa a jeho výpočty. Nenáviděla

jsem tuto práci, atmosféra heren mě vždycky podivně skličovala, i

když jsem vyhrávala, žádnou radost mi to nepřinášelo. A tak jsem se

rozhodla, že se se sirem Philipem rozejdu navždy, jakmile budou

dluhy mého otce zaplaceny. Učinila jsem tak, což už je vám jistě

známo, a napsala siru Philipovi, že se již nikdy do jeho banky

nevrátím a už nikdy nebudu ověřovat správnost jeho chytrých

kombinací v hazardní hře.

Myslím, že slova „v hazardní hře“ ho poděsila, protože mi

obratem poslal dopis, v němž na mne znovu důrazně naléhal, abych

zachovala jeho tajemství a přísahal, že utrousím-li někdy jen jediné slovo, které by ho ponížilo, ohrozilo jeho bezúhonnou pověst, hned

proti mně vznese obvinění, proti němuž se neobhájím, jehož

výsledkem bude, že mě zavřou do vězení!“

„Tak proto žádal Levyho, aby vás varoval, abyste se již nikdy

nevracela do Elstonu! A ještě na vás nakydal spoustu pomluv a lží!“

„Chápu. Tak to tedy bylo. Ubohý Levy! Teď vidím, jak jsem o

něm smýšlela nespravedlivě.“

Dlouhou chvíli seděla mlčky s bradou v dlani.

„Nemohu tvrdit, že lituji jeho smrti,“ pravila klidně. „Byl to

člověk tvrdý, zbavený jakéhokoli citu, chladný, téměř nelidský.“

Ano, to bylo Maryino tajemství – příběh, o pokryteckém starém

muži. Jenž toužil po vzrušení z hazardní hry, aniž však chtěl hazardní hrou poskvrnit svou fasádu pro veřejnost, svou bezúhonnou pověst.

„Jako odměnu za každou návštěvu v Monte Carlu přidával k mé

mzdě deset liber, tento obnos byl po obou posledních návštěvách

zvýšen na dvacet liber. Ale nevyplácel mi tyto částky v hotovosti,

odpisoval je z dluhu mého otce.“

Rázně povstala.

„A nyní mi povězte, pane Monte – vy se v tom přece vyznáte –

jaké věci si mám vzít do cely s sebou?“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Do jaké cely?“

„Ano, do vězení.“ pravila.

Za hodinu, odnášeje malý příruční vak s rezervním prádlem,

toaletními potřebami a dalšími ženskými nezbytnostmi, doprovodil

jsem ji na policejní stanici na Cannon Rew a tam ji úředně obvinil z vraždy sira Philipa Framptona, ačkoliv jsem nijak o její nevině

intuitivně nepochyboval…

„Tady to je.“ zašeptal rozčílený Levy a já, shýbnuv se k místu,

kam ukazoval, zvedl jsem malý revolver, pokrytý hustým prachem.

Náboj byl v hlavni, zkontroloval jsem pojistku a zbraň vložil do

kapsy.

„A zde jsou mé ztracené peníze,“ zaradoval se Levy, když našel

svou minci. „Ne, že bych potřeboval tak nepatrný peníz nutně k

svému přežití, ale každý groš je dobrý…“

Po návratu do kanceláře jsem položil revolver na stůl pod silnou

žárovku.

Byl, jak jsem již řekl, pokryt prachem a nabit. Odsunul jsem

pojistku, zkontroloval zásobník – a oba jsme na sebe udiveně

pohlédli.

Znovu jsme si prohlédli všechny náboje, ale nedalo se o tom

pochybovat: byly nedotčeny. Z revolveru nebylo vůbec vystřeleno!

Když Billington Stabbat vzal dívce tento revolver z ruky a hodil

jej dolů do šachty, odňal jí; to bylo na věci nejparadoxnější, vlastně také jediný důkaz její neviny…

Seděli jsme, já a Levy mlčky u stolu, dívali jsme se na tu

zatracenou zbraň a zabývali se vlastními myšlenkami.

Ruka, která postřelila Thomsona Dawkesa, byla tatáž, která

usmrtila sira Philipa Framptona. Byl to jediný logický závěr, k

němuž jsem mohl dospět – nebyla to ruka miss Mary Ferrery.

„Asi nikdy nevypátráte, co všechno za tím vším vězí, Monte,“

přerušil Levy mlčení. „Na celém světě je jediný člověk, který by

mohl rozřešit tuhle zpropadenou záhadu a ten člověk teď sedí v

trestnici v Dartmooru. Ale on, to si pište, se z ní dostane…“

Pohlédl jsem na něho.

„Jak to myslíte, Levy?“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Chci říci, že se z ní nějak dostane,“ opakoval umíněně. „Byla to

myšlenka miss Mary, že by Billy měl uprchnout, ale já se až dosud

nedomníval, že by to bylo možné. Ale nyní nastal myslím čas,

abychom ho dostali z toho kriminálu.“

„Jste velký fantasta, Levy. Nechcete mi říci, jak?“

Levy neříkal nic, jen se tvářil náramně tajuplně. Uvědomoval si

vůbec, že vysvobodit někoho z přísně střeženého Dartmooru je jedna

věc, dostat ho z okolí Dartmooru, z tohoto velkého rašeliniště, které jeho zdi obklopuje, kam se propadlo beze stopy tolik nešťastníků, je věc druhá? Fantasta, věru velký fantasta je ten můj dobrý přítel

Levy…

Když jsem se té noci vracel domů, v hlavě mi všechno vířilo a

srdce mne bolelo, teprve asi k šesté hodině ranní jsem trochu usnul.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

THOMSON DAWKES

Předběžný výslech Mary Ferrery začal ověřováním totožnosti

zavražděné oběti. Bývá to formalita, ale přísně se dodržuje. Byl

předvolán advokát a notář sira Philipa pan Tranter.

Poznal jste mrtvého?“ tázal se státní zástupce.

Ano, pane. Je to můj klient, sir Philip Frampton.“

Byl bohat?“

„Neobyčejně bohat.“

„Zanechal závěť?“

„Ne, pane, nezanechal. Asi před třemi lety jsme ji sice sepsali, ale pak ji zničil, protože chtěl pořídit závěť novou, a to právě ten den.

Kdy tak tragicky zahynul.“

„Zemřel tedy bez závěti?“

„Ano. pane.“

Nechápal jsem význam tohoto výslechu, dokud nebyla

předložena osudná otázka.

„Jestliže zemřel bez závěti, kdo bude dědicem jeho jmění?“

„Miss Mary Ferrera,jeho neteř.“

Dívka na lavici obžalovaných vstala a očima do široka

otevřenýma pohlédla udiveně na Trantera.

„Já – to jsem nevěděla.“ zakoktala.

Obhájce jí pokynul, aby usedla.

Můžete nám říci, jaký byl důvod, co vlastně chtěl sir Philip na své

závěti změnit?“

„Odkázal pět tisíc liber Společnosti pro potírání hazardních her a

přál si, aby tento odkaz byl z druhé závěti škrtnut.“

Děkuji vám,“ pravil státní zástupce a tím byl výslech skončen.

Smrt sira Phillipa přinesla tedy největší prospěch Mary. Zbohatla

– což bylo zároveň tristní zjištění, neboť právě to mohl být impuls ke zločinu.

Líčení se odročilo o osm dnu, aby státní zástupce mohl připravit

svou obžalobu. Pak měl být vyslechnut i Levy.

Opustil jsem soudní budovu s Levym Jonesem. Cestou mlčel a

teprve po dlouhé chvíli se zeptal:

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Vzpomínáte si, pane Monte, na oněch tři sta liber, které jsem

vám svěřil z Billyho majetku?“

„Jistěže. Ale sto liber, jak víte jsem pak půjčil miss Mary.“

„Nevadí-li vám to, tedy bych vás rád požádal o zbytek.“ řekl

omluvně. „Ta věc nás bude státi asi čtyři tisíce liber.“

„Jaká věc? Obhajoba?“

Přemýšlím neustále o tom, jak dostat Billyho z Dartmooru.“

Když jsem se vrátil do Scotland Yardu, čekal mě tu dopis

Thomsona Dawkese. Prosil mě o osobní setkání v době a na místě,

které sám určím.

Zatelefonoval jsem mu, aby mne navštívil za půl hodiny v mé

kanceláři.

„Četl jsem o tom zatčení v novinách. Ta dívka to nespáchala, to

se rozumí samosebou. Má Stabbat nějakého nepřítele?“

„Myslím, že jich má několik.“

„Hleďte, Monte,“ řekl po krátkém zamyšlení. „Vy jistě víte,že

jsem se již dávno vzdal svých nesmyslných plánů, mluvím teď o té

nešťastné dívce a doufám, že mi věříte, řeknu-li vám, že srdečně

lituji, jak hanebně jsem se k ní choval. Nyní bude potřebovat mnoho

peněz ke své obhajobě a přišel jsem k vám jen proto, abych vám řekl, že z mého účtu v bance si může vzít tolik, kolik bude potřebovat.“

Podal jsem mu ruku a Dawkes ji upřímně stiskl. Bylo to podivné,

ale byl zřejmě skálopevně přesvědčen, že jsem to já, kdo vyvíjí úsilí, aby byla miss Ferrera úspěšně obhájena, což byla mimochodem

pravda – Thomson Dawkes je muž vzácného bystrozraku…

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

ÚTĚK Z DARTMOORU

„Děkuji vám, pane Dawkesi, ale nebude to třeba. Jistě jste ještě

nečetl noviny – zprávy z dnešního ranního výslechu.“

„Ne, nečetl.“

Sdělil jsem mu, že se miss Mary Ferrera stala univerzální

dědičkou jmění sira Philipa Framptona.

„Milosrdný Bože“ zvolal. „Ale to je pro ni v této chvíli spíš

přitěžující, nemyslíte?“ Chvíli usilovně přemýšlel. „Víte – co si

myslím já – že jediný člověk na světě, který by ji dovedl vysvobodit z tak husté kaše, ve které vězí až po své hezké uši, je náš nešťastný přítel pan Billington Stabbat.“

Pohlédl jsem naň a usmál jsem se.

„Nejste sám, kdo je o tom přesvědčen.“

„Není možné ho nějak dostat z té trestnice ven?“

„Mluvíte o tom, jako by to byl nějaký sportovní podnik. Ale

poradil bych vám, abyste si promluvil s jistým džentlemenem, který

se jmenuje Levy Jones. Je Stabbatovým zástupcem.“

Později odpoledne jsem se setkal s Levym.

„Ano, mluvil jsem s Dawkesem.“ smál se. „A myslím, že jsem u

něho vzbudil nový zájem o život.“

Znovu se zachechtal a plácl se do stehna. „Jak je len svět

zamotaný, pane Monte! Vidíte – ten chlapík chce teď Billymu

pomáhal a riskovat kvůli němu kriminál.“

„Máte již nějaký konkrétní plán?“

„Ano, a nejeden,“ odvětil Levy. „Ale nejsou dosud všechny

detailně domyšleny, takže víc vám neřeknu.“

82

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Druhého dne dopoledne jsem telefonoval Levymu, ale mladík v

jeho kanceláři mi řekl, že pan Jones odjel z Londýna a vrátí se za

čtrnáct dnů.

Zatelefonoval jsem i do bytu pana Thomsona Dawkesa.

..Pan Dawkes není v Londýně.“ odpověděl sluha...Dnes ráno

odcestoval do jižní Francie.“

Bylo to koncem května, tedy v době zpravidla nevhodné k

návštěvám francouzské Riviéry. Abych měl jistotu, zavolal jsem do

Doveru a do Folkestone a zeptal se našich lidí provázejících parníky přes Lamanšský průliv, zda Dawkesa spatřili. Oba agenti ho znali a

odpověděli, že nikoli.

Navštívil jsem miss Mary Ferreru v její cele a řekl jí, co se stalo.

Byla tím nesmírně udivena.

..Jakže, pan Dawkes?“ zvolala překvapeně...Opravdu takovou

nabídku učinil? Ne, to není možné!“

Abych ji uklidnil a přesvědčil ji, sdělil jsem jí také, jak se stydí za své někdejší chování a že by dokonce před ní poklekl a poprosil ji o prominutí.

„Teď v tom s Levym jedou spolu?“

Přisvědčil jsem. „Vypadá to tak.“

„Snad je to dobře.“ Přemýšlela, svraštila své vypinzetované obočí

a potřásla hlavou.“Nic takového bych si nikdy nebyla pomyslila.

Ano, jak byl ke mně hrubý…“

Myslím, že byla jeho proměnou dojata; když jsem se s ní pak

opět setkal, požádala mě, abych panu Dawkesovi poděkoval za vše,

co pro ni učinil a řekl mu, že zapomněla na vše, co se nepříjemného

mezi nimi stalo.

Nový výslech byl mnohem podrobnější, mluvilo se i o zájezdech

miss Mary do Monte Carla. Další projednávání bylo opět odročeno o

týden, a v následujících dnech jsem mohl nešťastnou dívku

několikrát navštívit v ženském vězení v Hollowayi.

Udivoval mě její neobyčejný klid a vyrovnaná sebedůvěra, jakási

vnitřní jistota, že se nakonec všechno vysvětlí – a věci dopadnou pro ni i pro Billyho šťastně. Bylo to,o tom nemusím nikoho

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

přesvědčovat, přesně totéž, co jsme si i já i Levy toužebně oba

přáli…

Levy – kde se vlastně toulá? Večer jsem dostal do Scotland

Yardu úřední telegram. Odeslán byl odpoledne z Dartmooru a zněl

takto:

„Trestanec Billington Stabbat uprchl dnes ráno patrně s cizí

pomocí. Pošlete úředníka, který ho osobně znal a mohl by ho při

pátrání identifikovat i v občanském šatu.

Hlídejte jeho londýnský byt. Velmi naléhavé!“ Podepsán J. C.

Fowles, ředitel Dartmoorské věznice.

Vytřeštil jsem oči. Billy uprchl! Tak tedy plán Levyho Jonese

stoprocentně vyšel!

„Co se děje, pane Monte?“

Rychle jsem se obrátil. Na prahu dveří stál inspektor Jennings.

Můj představený, vrchní inspektor onemocněl a Jennings byl

pověřen jeho zastupováním.

„Mám tu telegram, který vás bude zajímat,“ řek] jsem zlomyslně

a podal mu blanket.

Zvolna jej pročítal. „Hm, měl byste tam hned zajet. Byl jste

přítelem toho darebáka – kdysi. Nebo ne?“

„Ano, mohu odjet večerním vlakem.“

„Výborně, pojedu s vámi.“ podotkl Jennings s významným

úsměvem. „Dvě hlavy jsou lepší než jedna.“

A tak Jennings a já jsme odcestovali nočním rychlíkem a jitro nás

zastihlo v onom pustém pekle, které se nazývá Dartmoorskou

trestnicí.

Příběh, který nám vyprávěl ředitelův zástupce, byl stručný.

Billington Stabbat byl poslán na práci do stodoly, mimo katastr

trestnice. Spolu se čtyřmi jinými vězni a jedním strážcem. Strážce

usedl na zeď, asi třicet kroků od stodoly, kde trestanci pracovali a s ručnicí na kolenou čekal, až uplyne pracovní doba a dá vězňům

znamení k návratu do trestnice. Zatímco takhle klidně seděl, přijelo šedé auto, v němž byl muž a žena hřmotné postavy. Řidič zastavil

nedaleko strážce, který mu v souladu s předpisy nařídil, aby odjel.

Šofér přikývl a otočil se. Strážce mu do tváře neviděl, jeho hlava i uši vězely v podivné kožené kukle, z níž vyčnívala pouze brada. A tu ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

mu šofér chrstl do obličeje nějakou tekutinu, jejíž omamné výpary

zneškodnily strážce, který se bezvládně zhroutil na zem. Billington

Stabbat vyběhl ze stodoly, naskočil do auta a než se strážce

vzpamatoval, byli dávno pryč…

Všechny osady, vesnice a města v okruhu Dartmooru byly

okamžitě varovány, policejní zálohy začaly kontroloval všechny

silnice. Šedé auto se našlo v příkopu silnice, na sedadle byla

přišpendlena padesátiliberní bankovka s krátkým dopisem půjčovně

aut v Exeteru. Auto bylo najalo na jméno sira Phillipa Ramptona‘

Byl to,to mu bylo podobné, zřejmě vtipálkovský nápad Levyho

Jonese.

Rozuměl jsem všemu, ale co ta hřmotná žena v autě? Pak bych

byl téměř zařval smíchem: musel to být Thomson Dawkes bez svého

fešáckého černého kníru a licousů!

– Kam asi Billa ukryli? Levy Jones jisté nic nesvěřil náhodě;

připravoval svůj podnik čtrnáct dnů. Vězeňská správa zabavila

Stabbatovu korespondenci, nyní byla zkoumána znalcem povolaným

z Exeteru, expertem na rozšifrování dopisu, psaných trestancům.

V korespondenci Billingtona Stabbata se našlo několik dopisů,

odeslaných osobou, která se podepisovala „Váš drahoušek Lee“.

Byly to dopisy mnohomluvné, velmi dlouhé, a úřední znalec v nich

vyluštil tajemství, jak fungoval styk mezi vězněm a jeho přátelem z

venku. Předposlední slovo na první řádce a druhé slovo na řádce třetí a slovo poslední na řádce páté a tak dále – nepůjdeme do všech

podrobností – když byly čteny souvisle, poskytly v posledním

dopisu, jenž došel Billy mu do trestnice zcela přesné pokyny:

„Mary je ve vězení, zastřelila údajně Eramptona Dvanáctého

května čekat na šedivé auto. Buďte připraven.“

..To všechno je ovšem báječné,“ pravil Jennings, „ale kde jsou ti

lidé teď?“

„To vědí jen oni sami a Bůh,“ pravil zástupce ředitelův dosti

nevrle..Mně ale neuteče,“ holedbal se Jennings

„Asi se pokusí dostat odtud vlakem.“ pokračoval za okamžik,

hladě si tučnou bradu. „A zde je pouze jediné nádraží, kde by se jim to mohlo podařit – Tavistock. Musíme do Tavistocku,Monte.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„..Musíme?“ ale pak mne napadlo, že půjdeme-li spolu, Jennings

ponese celou ostudu sám, podaří-li se Billymu jeho útěk

„Nemusíte, nechcete-li,“ pravil „Víte-li o něčem lepším“.

„Kdybych věděl, neváhal bych ani minutu.“ řekl jsem.

„Souhlasím s vámi, pane. Jdeme.“

Téhož odpoledne vězeňští strážci učinili nový objev. Nalezli

pečlivě skrytou jámu, ale byla prázdná. Pochopil jsem, že to byla

práce Levyho. Měl sílu jako býk, ale patrně vytušil, že mu hrozí

nebezpečí, že budou objeveni, a proto se vzdal myšlenky, aby této

jámy použili jako skrýše. Pokud jde o mne , podezíral jsem jistého

farmáře, jenž měl domek na rašeliništi nedaleko Tavistocku.

Podezíral jsem ho tím spíš,že jsem zjistil, že jakýsi muž, jenž se

podobal Levymu Jonesovi, si důkladně před čtrnácti dny prohlížel

registraturu soudu tohoto hrabství. Ale lstivý Levy pátral po lidech ve finanční tísni a právě tento farmář měl v posledních sedmi

měsících třicet soudních sporu pro nesplacené dluhy. Později se však zjistilo, že si nějak pomohl a dokonce si koupil z druhé ruky auto.

Snad obviňuji muže naprosto nevinného, snad bylo trochu pravdy na

jeho tvrzení o strýci v Austrálii, jenž zemřel a zanechal mu pět tisíc liber, ačkoli v Dartmooru nikdy nikdo neslyšel, že má v Austrálii

nějakého příbuzného. Ostatně, na tom nezáleží.

Odjel jsem s Jenningsem na nádraží v Tavistocku. Zaujali jsme

hlídku na nástupišti a pečlivě jsme si prohlíželi všechny odjíždějící cestující. Uplynuly dva dny, tři dny, čtvrtého dne jsem obdržel

telegram, jenž mne volal zpět do Londýna a také Jennings obdržel

depeši. Asi byla jejím obsahem nějaká důtka, neboť mi ji ani

neukázal. Vlak ve dvě padesát sedm byl poslední, na který jsme

dávali pozor – kromě vlaku, jímž jsme se pak vrátili do Londýna.

Byl deštivý, žalostný den, ostrý vítr profukoval všechny škvíry

nádražní budovy. Naším vlakem odjížděli do Londýna tři cestující –

lady, kterou znal a uctivě pozdravil nádražní vrátný, jeden místní

obchodní cestující, a pak dáma vysoké postavy v závoji.

„Na ženu je trochu velká.“ konstatoval bystře Jennings.

Tyto tři osoby a dva spoutaní trestanci v průvodu zachmuřeného

starého strážce, byli jedinými cestujícími na nástupišti, když do

nádraží vjel náš vlak.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Ti chlapi vypadají hodně sešle, co?“ poznamenal Jennings,

pohlížeje na vězně, oblečené do nevábných trestaneckých uniforem

Na jejich zápěstích cinkala železná pouta

Menší z nich – jeho hlava dosahovala pouze k ramenům jeho

druha – si stále pobrukoval jakousi smutnou písničku, až konečně

strážce nevrlým „ticho“ ho přiměl, aby zmlkl. Když přijel náš vlak,

zavedl je oba do prázdného oddělení třetí třídy a zatáhl záclonu.

„Trochu si zblízka prohlédnu tu ženskou,“ řekl Jennings. Jeho oči

se po celou dobu ani na okamžik neodvrátily od urostlé dámy v

závoji.

„Být vámi, nečinil bych to.“

„A proč ne?“ ostře na mne pohlédl.

Pokrčil jsem rameny.

„Nu, může to být osobnost nadmíru vážená a úctyhodná. A

dopustil byste se nehorázného faux pas, kdybyste ji požádal, aby

nadzdvihla závoj.“

„A přece to udělám,“ odbyl mě Jennings. Vykročil po nástupišti,

deštěm smáčeném, a rázně otevřel dvířka oddělení první třídy, do

něhož dáma v závoji vstoupila. Byla v kupé sama.

..Promiňte, madame,“ zlehka se dotkl okraje svého

klobouku...Ale hledáme uprchlého.trestance.“

„Doufám, že ho najdete,“ odpověděla dáma. Nedalo se

pochybovat, že je to hlas ženský. Leč Jennings ještě nebyl uspokojen.

Byl z onoho druhu lidí, kteří nejsou nikdy s ničím spokojeni.

„Musím vás požádat, abyste nadzvedla svůj závoj, madame,“

pravil pevně.

„..Nic takového neučiním.“ odbyla ho rázně...Jak se vůbec

odvažujete…“

„Musím vás tedy vyvést z vlaku a zatknout,“ prohlásil

kategoricky Jennings.

Ani nechci líčit, co pak následovalo. Jennings jí neurvale strhl

závoj – a málem omdlel. Dámou cestující na zapřenou nebyl nikdo

jiný než svědkyně z Babbacombe, která se právě rozváděla a chtěla

pod závojem uniknout dotěrným bulvárním novinářům, kteří se v

honbě za senzacemi na ni v posledních dnech všude doslova lepili.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Vykonali jsme svou povinnosti“ utěšoval se Jennings, když jsme

odjížděli do Londýna. „A jestliže ti chlapi uprchli z Dartmooru, tedy rozhodně ne s vlakem z Tavistocku.“

Neříkal jsem na to ne,ale myslel si své…

Nepoznal jsem Billyho v uniformě vězeňského strážce s šedým

plnovousem, neobyčejně dovedně připevněným-ale poznal jsem hned

Levyho Jonese jako trestance číslo jedna a hřmotnou vysokou

postavu Thomsona Dawkese jako trestance číslo dvě – a to již v

prvních okamžicích, jakmile jsem je spatřil.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

PŘÍPAD SE UZAVÍRÁ

„Billy uprchl?“ divil se Levy s působivě předstíraným

překvapením, když jsem nazítří seděl v jeho kanceláři. „Jak asi

uprchl,pane Monte?“

„Patrně aeroplánem.“

„Ano, to je možné.“ souhlasil s nosem zabořeným do jakýchsi

listin.

„Povím vám, co si o tom myslím, Levy. Je jistý způsob, jak se

trestanec dostane z Dartmooru. ovšem, má-li dobré pomocníky. Tito

jeho pomocníci se přestrojí za trestance, jako by byli převáděni do

jiného vězení, uprchlý trestanec se převleče za jejich dozorce. Nikdo je nezastaví, nikdo se jich na nic neptá, neboť trestanci pravidelně neprchají v trestaneckém šatu s ocelovými pouty na zápěstí.“

Pohlédl na mne s mírným úsměvem v očích.

„To je opravdu ten nejlepší nápad, o jakém jsem kdy slyšel, pane

Monte. Proč nenapíšete detektivní román?“

„Levy,“ napomenul jsem ho mírně.

„Ano, pane Monte?“

„Myslíte, že Billy se vrátí do své kanceláře?“

„Uvidíme, pane Monte.“

„Bohužel dva strážci zákona, jejichž oči se vyrovnají očím rysa,

již několik dnu střeží tento dům. Ovšem, kdybych se domníval, že vy

sám ho někde skrýváte, nebo že jste mu pomáhal při útěku, pak bych

vás nevaroval. Poněvadž o vás vím, že máte zákon v úctě,musím vás

požádat, abyste oběma policejním úředníkům pomáhal ze všech

svých sil v plnění jejich povinností.“

Uchopil mne za ruku.

„Pane Monte,“ Pravil,“na mne se můžete spolehnout. Tito dva

strážci zákona s rysím bystrozrakem prohledali už všechny naše

místnosti, dokonce i můj šatník. Kdybyste nyní šel do pokoje Billy

ho, poslal bych tam za

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

vámi za chvilku zajímavého hosta z ciziny. Je to seňor Tobasco z

republiky Chile.“

Váhal jsem, pak jsem stiskl kliku a otevřel.

Na stole seděl Billy Stabbat a pokuřoval.Nebyl jsem schopen

jediného slova. Pouze jsem mu stiskl ruku a ani mne nenapadlo, že se zpronevěřuji své úřední povinnosti. Mé úřední svědomí bylo totiž

toho dne na dovolené.

..Jsem rád. že vás vidím, Billy, ale vydáváte se zde velkému

nebezpečí, nemyslíte?“

„Dveře jsou zavřeny.“ pravil Billy lhostejně. „A z tohoto domu

vede ještě tajná cesta, kterou vaši ostříži nikdy neobjeví. A nyní,

Monte.“ poklepal mě po rameni, „musíme se postarat, abychom to

děvče dostali na svobodu. Mohu vám také říci. že se mi to podaří,

neboť“ – pokračoval zvolna –„již jsem zjistil, kdo zavraždil sira

Philipa Framptona.“

„Našel jste vraha?“

„Ano. A mohu vám dále říci, že několik týdnů jsem s ním prožil

ve stejné trestanecké četě.“ Tiše se zasmál. „Vsadím se,že George

nyní šílí zuřivostí, že se mi podařil útěk, ale on se z trestnice

nedostal. Jeho bratra jsem vsadil do vězení a Georga.“ pravil mírně, téměř lhostejně, „Georga pověsím. Dostanu ho, myslím tím, živého

na šibenici…“

Přistoupil ke mně a opět mě uchopil za rameno.

„Pomáhal jste nám, Monte, a já vás zapletl do největšího

nebezpečí, jaké mohlo hrozit vašemu úřednímu postavení. Riskoval

jste všechno. Proto bych se ani nedivil, kdybyste všeho již měl dost.“

„Čeho dost?“

„Práce pro mne a práce pro Mary,“ pravil. „Dobrá, ale dnes vás

pomstím. Rád bych, abyste dnes sem ve dvě odpoledne přivedl

Jenningse a také svého představeného.“

„Třetího komisaře?“ tázal jsem se překvapeně.

„Třetího komisaře,“ opakoval. „Sám se mu vydám, za to však se

chci očistit z obžaloby, pro niž jsem byl odsouzen a také chci Mary

očistit. Pokud jde o ni,bude to snadné, neboť je zcela nevinná. Já se však přiznal, a proto bude třeba velmi obšírné vysvětlování. Doufám, že má drahá dívka mi nezazlí malý odklad.“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Udiveně jsem naslouchal.

„Opravdu chcete, abych sem přivedl třetího komisaře i

Jenningse?“ .Přikývl.

„A vy sám budete zde.“

„A sám je co nejsrdečněji uvítám. Strávili jsme zde celou noc po

příjezdů do Londýna – mimochodem řečeno, převlékli jsme se ve

vlaku a byli jsme čistě oholeni, než jsme přijeli do Exeteru. Levy je báječný chlapík, co?“ Zadumal se v obdivu a pak dodal: „Ano, přeji

si, abyste sem přivedl oba džentlmeny a pak, poněvadž sám jste

pověřen pátráním v této záležitosti, můžete zase odjet do Dartmooru

a zatknout pana George Briscoa.“

Byl to pro mne trapný úkol předstoupit před třetího komisaře. Ale

nedalo se nic rozumnějšího dělat…

„..Já se sešel – se Stabbatem, sire.“ ohlásil jsem se mu.

„Sešel jste se se Stabbatem.“ opakoval ironicky...A na kterou

policejní stanici jste ho dopravil?“

..Na žádnou, sire.“ pravil jsem. „je to člověk nevinný a prchl z

trestnice jen proto, aby mohl svoji nevinu dokázat.“

..Hm, a jak ji chce dokázat?“

Řekl jsem mu, že jsem s Billym hovořil před několika minutami

telefonicky a že mne požádal, abych přivedl..

„Mne?“ udeřil komisař dlaní o stůl. „Vsadím se, že ten dareba

vám řekl,aby ste přivedl mne.“

„Vás a inspektora Jenningse, sire“, odvětil jsem pokorně. „Nevím

ovšem, zda inspektora přiměji, aby –“

„O to se sám postarám.“ O půl druhé jsme vyjížděli ze Scotland

Yardu.

Jenningsovi jsem neřekl, co se chystá, a tak,když jsme vystoupili

do Stabbatova pokoje a Jennings spatřil Billyho u psacího stolu,

klidně pokuřujícího drahý doutník, téměř se skácel, jako by byl raněn mrtvicí.

„Stabbat!“ zaječel...Pane Bože! Teď vás máme. darebáku!“

„Máte a nemáte, pane Jenningsi. Požádal jsem, abyste se ke mně

dostavil, neboť bych byl rád. abyste na vlastní oči spatřil něco,co

byste si jistě nedovedl představit svým vlastním mozkem. Váš zrak je přece dobrý, že?“

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Mne neoklamete!“ vzkřikl Jennings.

„Myslím, že bych vás oklamal, kdykoli bych se o to pokusil,“

usmál se Billy s převahou.

Jennings, bez sebe zuřivostí, se obrátil k našemu společnému

představenému:

„Nevím, zda chápete, sire“ – začal, ale komisař mu pokynul, aby

mlčel.

„Napřed si poslechneme, co nám chce pan Stabbat říci.“

„Požádal jsem vás, pane, abyste mne s inspektorem navštívili,

neboť vám chci vysvětlit, jak dva lidé byli střeleni v tomto pokoji – a to mužem, jenž se nazývá George Briscoe. Myslím, že jste o něm

slyšel, sire.“

„Ten zločince z Kanady?“, zeptal se komisař.

„Ano, sire, ten darebák z Kanady, jeden z obou bratří. Toma jsem

zatkl, ale George unikl trestu. Přijel za mnou do Anglie, neboť se

rozhodl, že se mi pomstí za to, že jsem jeho bratra dostal do vězení.

Je to jeden z nedovednějších mechaniků, jaký se kdy octl na

zločinecké dráze. Není na světě zámek, s nímž by si ti dva nebyli

poradili.

Mechaniku měli oba, jak se říká, v malíčku. Když jsem si najal

tyto místnosti, George uplatil mistra, aby mu svěřil práci, kterou si sám vybral. Poznal jsem ho hned, ale tvářil se,že ho neznám a

přemýšlel, co má asi za lubem.“

„Doufám,“ přerušil ho Jennings. „že ta vaše povídka nebude

příliš dlouhá.“ Ale komisař ho umlčel jediným pohledem.

„Pokračujte Stabbate.“

„Co provedl, bylo něco tak ďábelsky obratného, že ani nevím,

zda ho mám za to nenávidět či obdivovat. Zjistil jsem později, že dva dny trávil sám v tomto pokoji a že skrytě upevnil obyčejný

automatický revolver – a to tak, aby každý, jenž by stiskl knoflík

tohoto zvonku (přirozeně očekával, že to budu já).“ Billy ukazoval

na zvonek u svého stolu –„ .. byl okamžitě zastřelen.“

„Ale jděte,“ pravil Jennings. „Tenhle zvonek..“

Bylo to dílo okamžiku.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

Než jsme se vzpamatovali, zaslechl jsem Billyho varovný výkřik

a spatřil, jak se vrhá na podlahu a tlustý prst Jenningsuv tiskne

zvonek…

Ohlušující rána! Střela prolétla nad ramenem inspektora

Jenningse, prořízla mu kabát jako nožem a roztříštila okno.

„……… ano, tenhle zvonek,“ pravil Billy, zvolna povstávaje s

podlahy.

Jennings, bílý jako papír, se chvěl po celém těle, ačkoli mu střela

neublížila.

„Pane Bože!“ vydechl komisař. „ ...Odkud to vystřelilo?“

„Z tlamy toho překrásného lva u krbu, ukáži vám to.“‚

Levy a já jsme uchopili mramorovou hlavu, vytáhli ji a postavili

na podlahu. A zde byl revolver pevně zacentrovaný, spojený

důmyslně s elektrickým zařízením, jehož účel byl jasný i těm, kdo se nevyznají v elektrotechnice.

„Jednoho večera se jistá osoba omylem domnívala, že postřelila

mého přítele Thomsona Dawkese. Pan Dawkes předtím stiskl knoflík

zvonku, aby přivolal policejního úředníka a požádal ho. aby tuto

osobu zatkl.“

„Mluvíte v záhadách, Stabbate, ale myslím, že vám rozumím.‘“

řekl komisař.

„Ta osoba, ač náhodou měla také v ruce revolver, vůbec

nevystřelila. To jsem zjistil až později, ale v oné době jsem byl

přesvědčen, že opravdu vystřelila. Co se později přihodilo siru

Philipu Framptonovi, je jasné. Psal zde nějaký dopis a shledal, že

pero, kterého používá, je rozskřípané. Rozhlédl se je-li poruce nějaké vhodnější. Nebylo. Spatřil zvonek a stiskl jej,aby přivolal našeho

sluhu. Byl okamžitě zastřelen. Jako již mnozí lidé, kteří byli střeleni do hlavy, mohl ještě povstat a zapotácet se doprostřed pokoje, kde se pak zhroutil.“

Komisař si pozorné prohlížel revolver.

„Tím ovšem obžaloba miss Mary padá.“ pravil...Předpokládám,

že byla tou jistou osobou v obou případech ona, ačkoliv“ – důrazně

na mne pohlédl, „si nevzpomínám, že byste se byl někdy zmínil o její přítomnosti v prvním případě, inspektore.“

„Nezmínil jsem se o tom,sire.“‚ odvětil jsem.

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

„Snad jste ji zde ani nespatřil, ani jste to nevěděl,“ dodal můj

diskrétní představený.

Pokynul Jenningsovi.

„Dnes večer můžete na svém domácím oltáři rozsvítit dvě svíce,

inspektore. A myslím, že již,můžete odvolat dole oba hlídače. Pan

Stabbat, doufám, že mi učiní tu radost, se zde jistě ještě hodinu nebo dvě zdrží. I můj šéf, vrchní komisař, by si rád prohlédl tenhle

důmyslný vraždící přístroj.“

„Rád bych věděl, co tomu všemu řekne Mary,“ obrátil jsem se na

Billyho.

Neodpověděl. Nebylo to ani nutné…

!

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

OBSAH:

1.

Billington Stabbatt

3

2.

George Hriscoe

7

3.

Inspektor Jennings

11

4.

Monte Carlo

17

5.

Many Ferrera

22

6.

Rozmluva na terase

25

7.

Sir Philip Frampton

30

8.

Povídavý pan Pontius

34

9.

Ultimátum

37

10

Výstřel v temnotách

40

11

Billy ve vězení

46

12

Nečekaná návštěva

57

13

Levy má plán

61

14

Dívka na schodišti

65

15

Mary za mřížemi

70

16

Nepoužitý revolver

76

17

Thomson Dawkcs

80

18

Útěk / Dartmooru

82

19

Případ se uzavírá

89

Obsah

95

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ

95

Z anglického originálu Edgar Wallace: We shall see, Ward Lock &

Co, Londýn 1923 s přihlédnutím na jiná vydání tohoto románu

přeložil Jan Koestler, redakce textu Jaroslav Mazal. Vydala agentura Magnum v nakladatelství Futura, Praha 1992. Vytiskl Pragopress

s.p., Praha Sazba WOW

Doporučená cena nakladatele ke dni vydání 14,90 Kčs ISBN 80 –

85523 – 06 – X

ŠŤASTNÝ KLIKAŘ